JULIA KELLY

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű: Julia Kelly: The Last Garden in England

Copyright © 2021 by Julia Kelly

All rights reserved

First published by Gallery Books, a Division of Simon and

Schuster, Inc.

Hungarian translation © Lévai Márta, 2021 © Next21 Kiadó, 2021

Borítóterv © Simon & Schuster, Inc. borítófotók © Trevillion, Getty Images ISBN 978 615 81915 1 7

Next21 Kiadó Kft., Budapest Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Gimes Katalin

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalomjegyzék

ELŐHANG

TÉL

EMMA

VENETIA

BETH

Colin

VENETIA

Matthew Goddard

Akácos farm

EMMA

STELLA

DIANA

EMMA

VENETIA

EMMA

BETH

Colin

STELLA

TAVASZ

EMMA

BETH

Colin

DIANA

VENETIA

EMMA

STELLA

VENETIA

BETH

Colin

EMMA

VENETIA

BETH

Colin

DIANA

NYÁR

VENETIA

STELLA

BETH

1944. június 1., csütörtök

Graeme

1944. június 3., szombat

Beth

1944. június 3., szombat Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 6., kedd Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 6., kedd Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 7., szerda

Beth

1944. június 8., csütörtök

a te Graeme-ed

EMMA

VENETIA

DIANA

VENETIA

BETH

Graeme-ed

EMMA

Walter Waylandről

STELLA

DIANA

ŐSZ

VENETIA

DIANA

VENETIA

EMMA

DIANA

VENETIA

STELLA

VENETIA

STELLA

BETH

Mrs. Graeme Hastings

1944. november 2. Braembreidge udvarház

A. W.

VENETIA

DIANA

EMMA

DIANA

EPILÓGUS

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

KÖSZÖNET

JEGYZETEK

Apának, aki átadta nekem a kert szeretetét

S így minden évszak édes lesz neked.

Coleridge

(Szabó Lőrinc fordítása)

ELŐHANG

1908. JANUÁR

Erős bakancsba bújtatott lába egyenletes lépésekkel halad a

kővel kirakott ösvényen, annak ellenére, hogy jégkristályok recsegnek a talpa alatt. Körülötte hóborította ágak hajlanak veszélyes ívbe, mintha bármelyik pillanatban elpattanhatnának. Némaság veszi körül.

Beljebb halad a téli álmot alvó kertbe. Erős és szépséges: az ezüst nyírfák között itt-ott elszórtan egy-egy sombokor, amelynek vérvörös kérgű ágai élesen elütnek a szélben bánatosan bólingató fűféléktől. A széleket fehér hunyor pöttyözi, amit karácsonyi rózsának is szoktak nevezni. Fájdalmas arra gondolnia, hogy alig egy hónap, és az első hóvirágok zöld feje áttöri a hóréteget. Kibontják elegáns fehér szirmaikat, amelyeket rövidesen követnek majd az élénksárga bibékkel ékes lila krókuszok. Ő mégsem fog találkozni a tavasz e kis hírnökeivel. Mások pedig azonnal látni fogják annak jeleit, hogy a kert lemondani készül királyi trónjáról.

Megáll az ösvény szélén, és úgy mardossa a bánat, mintha egy vad szörnyeteg akarna kitörni a mellkasából. Letöröl az arcáról egy félig odafagyott könnycseppet. Nem kellene itt lennie, de képtelen volna anélkül távozni, hogy nem nézi meg még egyszer utoljára a helyet, amelyhez annyi szeretet és veszteségérzet köti.

Nem. De nem időzik soká. Csak amíg elbúcsúzik.

TÉL

EMMA

2021. FEBRUÁR

Highbury House-t akkor is nehéz lenne eltéveszteni, ha

Emma nem figyelte volna árgus szemmel a lehajtót. A sövénykerítésből két téglaoszlop emelkedett ki, tetejükön egy pár kőoroszlánnal, amelyek mintha fülelnének, mikor jön el a lovas kocsik és a rókavadászat, a vadászbálok és egyéb házi összejövetelek ideje.

Emma ráfordult a kavicsos útra, és megacélozta lelkét az ügyfeleivel történő találkozás előtt. Rendes esetben nem vállalna el egy munkát úgy, hogy nem látta a helyszínt, de ezúttal túlságosan bele van bonyolódva abba a felújítási projektbe Mallow Glenben ahhoz, hogy vállalkozzon a Skóciából idáig tartó hosszú utazásra. Ehelyett a legjobb barátja, egyben a Naprafordító csapatvezetője ment el, és végezte el a felmérést, miközben Sydney Wilcox, a Highbury House tulajdonosa számos videochatet megszervezett, hogy megbeszéljék Emmával a tervezett projektet: vissza kellene állítani a valaha oly látványos kert régi dicsőségét.

A rövid bekötőút egy udvarra vezetett, amit egy U alakú épület fogott körbe. Az elegáns összképen sokat rontottak az építési törmelékkupacok.

Emma leparkolt egy acélszürke Range Rover mögött, kiszállt, és átvetette vállán súlyos vászon munkatáskájának szíját. Építőgépek éles sivítása töltötte be a levegőt, amit sortűzszerű ugatás hangja tört meg. Emma a szeme sarkából megpillantott valami vörös villanást. Két ír szetter rohant ki az ajtón, egyenesen felé.

Gyorsan maga elé kapta mindkét kezét, hogy elhárítsa a kisebb testű kutya lelkes érzelemnyilvánítását. A szetternek sikerült fölemelkednie a hátsó lábára, Emma vállára tennie a mellsőket és megnyalni a vendég arcát. A másik kutya közben a lába körül szaladgált, és bátorítónak szánt vakkantásokkal kísérte a jelenetet.

Emma javában igyekezett arrább terelni a kutyákat, amikor Sydney sietős léptekkel felbukkant az ajtókeretben, és futólépésben elindult az udvaron keresztül.

– Bonnie, le onnan! Clyde, engedd át Emmát!

– Semmi gond. – Emma remélte, hogy legalább egy picit meggyőző a hangja. Bonnie-nak ismét sikerült megnyalnia az arcát. – Meglepődne, hány munkám indul hasonlóan, főként vidéki helyszíneken. Mindenki tart kutyát.

– Tényleg sajnálom. Rengeteg időt és pénzt fordítottunk már arra, hogy taníttassuk őket, de így is csak annyit értünk el, hogy a miénk egész Warwickshire két legkevésbé jól nevelt kutyája. – Sydney megragadta Bonnie nyakörvét, és odább vonszolta. Clyde szófogadóan odaült a gazdája lábához.

– Ne csinálj úgy, mintha nem lennél ugyanolyan szófogadatlan, mint ő – feddte meg Sydney Clyde-ot. A hangjában jó nevű iskolák, helyi lovasklubokban vett lovaglóleckék és a falu melletti füves pályán folyó szombati krikettezések emléke rezgett.

Aztán fölegyenesedett, és megigazította a vörös, göndör haját összefogó csatot.

– Elnézését kérem. Ez a két rosszcsont egész nap az építőmunkások nyomában jár. Valaki nyitva hagyhatta az ajtót. Gond nélkül ideért? Mekkora volt a forgalom az M40esen? Néha kész rémálom. Könnyen megtalálta a lehajtót?

Emma pislogott, nem tudta eldönteni, melyik kérdésre válaszoljon először. A Highbury House tulajdonosát valamiféle vidám káosz hangulata lengte körül. Emma már a telefonhívásaik közben is felfigyelt erre, de személyesen, a két kutyával körbevéve, az épülő ház árnyékában egészen más benyomást keltett. Végül így szólt:

– Abszolút nem okozott problémát, hogy megtaláljam a házat.

– Annyira örülök, hogy pont most érkezett. Egész délelőtt esett az eső, és megmondtam Andrew-nak is, hogy aligha volna jó, ha arra kényszerülne, hogy egy zivatar kellős közepén kelljen legelőször a saját szemével is megnéznie kertet. De aztán kitisztult az idő, és maga éppen mostanra ért ide! – Sydney intett a ház felé, hogy Emma kövesse. – Nézze el, kérem, a zajt.

– A felújítás idején is itt laknak? – Emma megemelte a hangját, és közben körbekémlelt a védőhuzatokba bugyolált bejárati részen. Egy létra állt egy pompás, kézzel faragott korláttal szegélyezett lépcsősor mellett. A levegőben friss festékszag lengedezett, bár a falakról mintha épp most tépték volna le a tapétát.

– Itt lakunk – érkezett valahonnan egy férfihang Emma háta mögül. – Andrew vagyok. Örülök, hogy végre személyesen is találkozunk.

Emma megrázta Andrew kezét, közben tekintete ide-oda járt a férj és a feleség között. Andrew jócskán Sydney fölé tornyosult, Clark Kent-szemüveg ült az orrnyergén, rövidre nyírt barna haját takarosan oldalra fésülte. Úgy ölelte át felesége derekát, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga, és a mulatság meg a csodálat egészséges elegyével tekintett le rá.

Wilcoxék még a félig elkészült ház poros előterében is kifinomultságot, iskolázottságot és stílust sugároztak. Az aranyéletű pár, amely – ahogy a tapasztalat már megtanította Emmát – nagy valószínűséggel igen sok borsot fog törni az orra alá. Mindazonáltal fizető ügyfelek voltak, akik restauráló projektet rendeltek, nem vadonatúj kertet, és arcizmuk sem rezdült Emma ajánlatára.

– Hagytam, hogy Andrew meggyőzzön, hogy itt kell maradnunk, míg folyik az épület felújítása. – Sydney beleharapott telt alsó ajkába. – És jóval nagyobb projektté alakult, mint vártuk.

Andrew a fejét csóválta.

– Hat hónapot mondtak.

– És mióta folyik már? – kérdezte Emma.

– Tizennyolc hónapja, és még mindig csak a ház egyik szárnya készült el. Még mindig rettentő sok munka hátravan ‒ felelte Sydney. – Drágám, épp körbe akartam vezetni Emmát a kertben.

– Nem akarom zavarni magukat – szólt közbe Emma gyorsan. – Charlie-tól megkaptam a pontos leírást. Mindent megtalálok.

– De én ragaszkodom hozzá – felelte Sydney. – Nagyon szeretném hallani az első benyomásait, és van néhány ötletem is.

Ötletek. Minden ügyfelének szoktak ötletei lenni, de oly kevés ezek közül a jó. Ott volt például az a pasas, aki Glasgow mellett lakott, és elképzelte, hogy trópusi kertet akar Skócia kellős közepén – Emma minden figyelmeztetése dacára, hogy nagyon sok erőfeszítésbe telik majd a fenntartása. Hat hónappal azután, hogy a Naprafordító stábja összecsomagolt és elutazott onnan, és egy másik projektbe kezdett, az úriembertől panaszos telefonhívás érkezett, és tudatta, hogy minden banáncserjéje elpusztult a tél folyamán. Azt akarta, hogy ültessenek újakat, ingyen. Emma udvariasan visszautalt a szerződésük azon pontjára, amely megállapítja, hogy a kertépítők nem vállalnak felelősséget a kerttulajdonos hanyagságából eredő károkért.

Highbury House, ebből a szempontból legalábbis, más lesz – egy kis kitekintés a sok kortárs tervezési projekt után, amely segített a felszínen tartani az üzletet. Wilcoxék egy történelmileg nevezetes kertet szerettek volna újra a régi fényében látni: olyannak, amilyen akkor volt, amikor 1907ben létrehozták.

Bár ezek a projektek időrablók voltak, és a modern kori munkáknál sokkal több kutatást igényeltek, Emma semmit sem szeretett jobban, mint azt, ha restaurálásba foghatott. Pedig nem keveset viaskodott az öntött beton belső teraszokkal és gyepszőnyegekkel, amelyeket korábbi tulajdonosok terítettek le, mert ez „egyszerűbb" volt, mint a valódi kertészkedés. Az egyik különösen emlékezetes, rémes esetben, fél acre területen kellett felszedniük a műfüvet, amit az 1970-es években terítettek le, hogy a helyén újrateremthessék a 18. századi, geometriai formákra nyírt fűszerkertet, amiben még rizsporos parókás hölgyek sétálgattak. Emma képes volt rá, hogy rég elfeledett kerteket varázsoljon elő legszebb virágjukban, akár legelők, mezők helyén. Képes volt rá, hogy visszaforgassa az órát, a napot. A helyes mederbe tudta terelni a kerteket.

Mégsem élhet meg kizárólag az efféle kihívásokból, és mivel Sydney fogja fizetni a számláit közel egy éven keresztül, alkalmazkodni fog az asszony ötleteihez. Az észszerűség keretein belül.

– Örülök a társaságnak – felelte, és igyekezett a tőle telhető lehető legtöbb lelkesedést a hangjába csempészni.

– Te is velünk jössz, drágám? – kérdezte Sydney Andrew-t.

– Szívesen mennék, de Greg mondott az imént valamit a padlógerendákról – felelte a férfi.

– Mi van velük? – kérdezte Sydney.

Andrew kurtán fölnevetett, és feljebb tolta az orrán a szemüveget.

– Úgy néz ki, hogy a zeneszobában nincs egy sem. Mind teljesen elkorhadt.

Emma szemöldöke fölemelkedett, Sydney szája O-t formázott.

Andrew búcsút intett, elviharzott a létra mellett, aztán eltűnt az előtérből nyíló egyik ajtón keresztül.

– Sajnos ez egyáltalán nem egyedi eset mostanában. – Sydney egy hámló festékű franciaablakra mutatott, amely szemlátomást még alapos csiszolásra várt. – Ezen keresztül tudunk legegyszerűbben kimenni a kertbe.

Emma követte munkaadóját a széles verandára. Jókora, összetöredezett paladarabok recsegtek a lábuk alatt, a közökből gyomnövények hajtottak ki, de a látvány még így is tagadhatatlanul szép volt. A hosszan elnyúló, fűvel borított terület gyengéden hullámzott a dombokon lefelé, egészen egy nyugodt vizű tavat szegélyező facsoportig. Emma hunyorgott, felidézte a régi fotót, amit a Warwicki Levéltárban talált a kertről: épp egy parti folyt ott az 1920-as években. Valamikor rövid lépcsősor vezetett le itt, elhaladva először egy tükörmedence mellett, amelyet negyedkör alakú növényládák vettek körbe, amit egy hosszú kerítés követett, amely végigfutott a terület keleti határán. Most csak a háborítatlanul futó gyepszőnyeg terült el ott, és semmit sem adott vissza abból a különleges bájból, ami Venetia Smith eredeti tervéből minden bizonnyal áradt.

Az izgalom megborzongatta Emma tarkóját. Hiszen Venetia Smith egyik kertjét készül restaurálni. Jóval azelőtt, hogy Amerikában közismertté vált, az Edward-stílust követő kerttervező megálmodott néhány kertet itt, NagyBritanniában is. Emma egy olyan BBC-műsornak köszönhette, hogy megtalálta a hivatását, amely Venetia Longmarsh Houseban található kertjének restaurálásáról szólt. Tizenhét évesen kiharcolta magának, hogy a szülei vigyék el oda kirándulni. Akkor már a legtöbb barátja azon töprengett, hová is menjen egyetemre, de ő megállt a helyreállított kert közepén, és azonnal tudta, mit akar kezdeni az életével.

A veranda lépcsőin lefelé haladva Sydney intett egyet a gyep nyugati széle felé.

– Nem sok maradt az árnyat adó szegélyből.

Emma odalépett az egyik göcsörtös törzsű fához, amilyenből több sorakozott a füves terület teljes hosszában, a hosszú, egyenes ösvény mellett. A hideg, durva tapintású fakérget megnyugtatóan ismerősnek érezték az ujjai.

– Úgy látom, a hársakat karbantartották.

– Az a kertészeti szolgálatot dicséri. Apa ugyanazt a céget bízta meg, amelyiket annak idején nagyapa. Megteszik, amit tudnak, hogy a hely rendezett maradjon – felelte Sydney.

Rendezett, de ennél nem több.

– Ez a hosszan elnyúló terület sokkal elevenebb összképet nyújthatott, amikor megalkották – jegyezte meg Emma.

– Még az árnyékban is?

Emma mosolygott.

– Gyakori félreértés, hogy az árnyas kertek unalmasak. Arról nem találtam archív fotót, hogy milyen volt, amikor Venetia létrehozta, de imádta a színeket, ezért feltételezhetjük, hogy alkalmazta is őket.

– Vettem tőle néhány könyvet és naplót az utolsó telefonbeszélgetésünk után – felelte Sydney. – Olyan sokat írt, hogy azt sem tudtam, hol kezdjem.

– Az én kedvenceim a naplói. Többet is kiadtak tőle a két háború között, aztán körülbelül húsz éve valaki megvette a régi wimbledoni házát, és megtalálta két egészen korai projektjét – mondta Emma.

– De nem Highburyt.

Emma a fejét rázta.

– Ha úgy lett volna, kezünkben lenne egy teljes projektterv. A teakert ott van, odaát? – biccentett egy ajtó felé a hársak közti átjáróban.

– Igen – bólintott Sydney.

A hársfasor rendezettségéről azonnal meg is feledkezett, amikor beléptek a teakertbe. A téglákkal és tiszafákkal körbevett területet egykor a hölgyek szentélyének szánhatták, hogy itt cseveghessenek mindenféléről a könnyed virágok lágy pasztellszínei között. Most csupán káosz fogadta az érkezőt.

– A kertészek nem sokat törődnek a kerti helyiségekkel – jegyezte meg Sydney, hangjában halvány bocsánatkéréssel. – Apa szerint már az is épp elég sokba került, hogy a gyepet gondozzák, meg azokat a részeket, amelyek a házból is láthatók.

Ez meglátszott. Egy elpusztult évelő növény, egy díszgyertya vadmurokkal kuszálódott össze, de mostanra mind elszáradt és szétmállott. Körülnézve jó néhány szomorú, bogyóktól terhes rózsaágat láttak, amelyeket göcsörtössé tett a sok, rendes metszés nélkül forduló tél, és Emma kételkedett benne, hogy júniusban bontanak-e egy tucatnyinál több virágot. A kert többi része hosszú ideje halott virágok és gyomnövények kivehetetlen elegye volt.

– Tudok segíteni, hogy meg tudjon bízni valakit, aki karbantartja a kertet, miután én végeztem itt – jegyezte meg Emma.

– Elég ramatyul néz ki, igaz? – nevetett fel Sydney.

– Az édesapja helyében visszakövetelném a pénzemet. Az ott például csupa-csupa gaz – mutatott Emma egy foltra, ahol a tömörre taposott talajon egy szulákkal befont, rég elfeledett tíkfa pad árválkodott. – Ott valaha valószínűleg állt egy szaletli vagy pergola.

– Ez a '87-es nagy vihar következménye. Úgy tudom, hogy több fa is elpusztult akkor, a tó mellett is meg a sétaút mentén. Több fakivágásról szóló feljegyzést is találtam nagyapámnál – mondta Sydney.

– És sikerült bármit találnia abból az évből, amikor a kertet megépítették? – kérdezte Emma.

– Még nem, de aggodalomra semmi ok. Nagyapa soha semmit nem dobott ki. Még mindig újabb és újabb dobozok kerülnek elő a dolgozószobájában, és a padláson még nem is jártam. Ha van valami, rá fogok bukkanni – mondta Sydney.

Emma követte munkaadóját a tiszafasövényen keresztülvezető nyíláson a szerelmesek kertjébe, ahol semmi mást nem találtak, mint puszta földhalmokat meg néhány erősen küszködő trópusi növényt. Emma biztosan tudta, hogy ezek a fajok Venetia idején nem lehettek hozzáférhetők. Továbbhaladva, a gyerekek kertjében egy vadvirágmező fogadta őket, meg négy nagy cseresznyefa, amelyekre nagyon ráfért volna a metszés, meg egy levendulaszegélyes ösvény, amely nemcsak virágzott, hanem vadul túlburjánzott. A szoborkertben főként fű nőtt, közte itt-ott egy-egy törött, feldőlt, időjárás által megviselt szobrot lehetett látni. A következő egy zűrzavaros kert volt, amelynek pontos céljára Emma minden eddig kutatása ellenére még mindig nem tudott rájönni, abban a részben pedig, amely eredetileg egy fehérre hangolt kert lett volna, szemlátomást jócskán felmagzottak olyan virágok, amelyek éppenséggel a szivárvány minden színében bontják tavasszal szirmaikat. Aztán továbbhaladtak, és egy szemlátomást jó ideje nem működő vízikertet találtak, amelynek közepén a sekély vályút betöltötték olyan gyomnövények, amelyeknek semmi közük nem volt a vízi élethez. Mindez szomorú, átláthatatlan zűrzavar hatását kelti, futott át Emma fején… a burjánzó elhanyagoltságét.

– És ez az út – jelentette ki Sydney, miközben a vízikert és a fehér kert közti ösvényen haladtak – ide vezet.

Emma először semmi mást nem látott a magas téglafal fölött, mint fák magasba szökő csúcsát meg a futórózsa hosszúra nyúlt vesszőit, amelyek egyfelől uralomra törtek, másfelől a napfényt szomjazták. Ám amint az enyhén görbülő, téglakört formáló fal mentén haladtak, egyszer csak egy vasajtóhoz értek, amely vörösre és narancsszínűre rozsdásodott. A rácsaira indák tekeredtek, közöttük durva szárak törtek elő. Mintha ebből a kertből minden menekülni vágyott volna.

– Ez lehet az, amire Charlie külön felhívta a figyelmemet – jegyezte meg Emma.

– A télikert. Amikor gyerek voltam, csak évente kétszer jártunk itt, a házban… nagyapa születésnapján és karácsonykor, de arra jól emlékszem, hogy apa minden alkalommal körbevezetett a kertekben. December közepén ez volt az egyetlen rész, ami elevennek tűnt – mesélte Sydney.

– Járt valaha odabent? – Emma keze ráfonódott a vasrácsokra, úgy próbált átlátni a sűrű levélzeten… mindhiába.

– Nem. Amióta csak eszemet tudom, be van zárva.

Emma körberajzolta az ujjával a fémbe vágott méretes kulcslyukat.

– És gyanítom, a kulcs sincs meg a kapuhoz.

Sydney a fejét rázta.

– Ez egy másik dolog, amit igyekszem felkutatni. Andrew azt javasolta, hívjunk egy lakatost, de az a kettő, akikkel eddig beszéltem, egybehangzóan azt mondta, hogy tekintetbe véve az ajtó állapotát és korát, valószínűleg egyszerűen levágnák a sarokvasairól. És ez egyszerűen… helytelennek tűnik.

– Helytelennek? – Emma hátrahőkölt.

– Nem tudnám jó lelkiismerettel lerombolni a kert történetének ezt a részét, miközben nagy erőkkel próbáljuk felújítani a helyet. És… – Sydney egy pillanatra elhallgatott. – És egyszerűen van valami a télikertben. Annyira elhagyatottnak tűnik.

A teljes kert magán viselte az elhanyagoltság minden jelét, de Emma pontosan értette, Sydney mire gondol. Úgy saccolta, munkaadója hasonló korú lehet, mint ő maga, és az elképzeléstől, hogy harmincöt éven át ne érjenek egy kerthez, ne gondozzák, egész testében megborzongott. Ez olyan… baljós? Szívfacsaró?

Titokzatos.

Ezzel a munkával kapcsolatban aligha alakul bármi könnyen. Nem voltak meg az eredeti tervek, nagyon kevés az archív anyag, és a kert eredeti szerkezetének nagy része eltűnt az idők folyamán. Ám mialatt ez a tény néhány olyan versenytársát talán el is riasztotta volna, aki jobban kedvelté a konkrét megrendelői igényekhez igazodó, kortárs kertek tervezésével járó könnyedséget, addig Emma nem tagadhatta le, hogy felpezsgett benne valami izgalom, amikor a reménytelennek tűnő kuszaságra nézett. Ez volt az, amiért megérte küzdeni a bérjegyzékkel meg a rendelésekkel, és megszervezni a találkozókat a könyvelővel. A Highbury House-féle projektek voltak azok, amelyeket nagyon szeretett.

– Hát, keríthetnénk egy létrát, és átmászhatnánk a falon – javasolta Emma.

– Andrew már megpróbálta – felelte Sydney. – Felmászott, és fent döbbent rá, hogy a túloldalon nincs hely, ahová biztonságosan le lehetne támasztani a létrát.

– Ez mikor történt?

– Közvetlenül azután, miután eladtuk a vállalatunkat. Felajánlottuk apának és anyának, hogy megvesszük a házat. Nagyapa hagyott rájuk egy kis pénzt, de az összeg legnagyobb részét el kellett költeni arra, hogy a tetőn lévő réseket megjavíttassák, és felfűtsék a helyet, hogy ne nedvesedjen. Afféle súlyos kötelességgé vált számukra a hely fenntartása az évek során, de apának sosem volt szíve hozzá, hogy eladja – mondta Sydney.

Emma halványan elmosolyodott.

– És most elhatározták, hogy újra teljesen helyrehozzák.

– Így van. Hiszen mi vagyunk Sydney és Andrew Wilcox, a régi házak megmentői.

– És a régi kerteké – tette hozzá Emma.

– Remélem, nem riasztotta el a projekt mérete – vetette közbe Sydney.

Bár igenis félelmetes volt a mérete, Emma mindenképpen elvállalta volna a Highbury House-projektet. A Mallow Glenben folyó munka tovább tartott egy hónappal a tervezettnél, három különféle beszállítói probléma miatt, és emiatt Emmának fel kellett áldoznia egy kisebb munkát, egy leicestershire-i villakert felújítását, ami közben felkészült volna a Highbury Houseban folyó munkálatokra. Az, hogy elvesztett egy megbízást, ami segített volna egy kis tőkét injektálni a vállalkozásba, fájdalmas volt, de Highbury sokkal nagyobb sikerélményt fog jelenteni.

– Sok buktatóval jár – ismerte be. – Nem sok eredeti dokumentum vagy fotó van a kezünkben, így hát én vázoltam fel tervváltozatokat Venetia hasonló korszakában alkotott tervei alapján.

– Ígérem, hogy tovább fogok kutakodni azokban a dobozokban – felelte erre Sydney. – És most mi következni?

– Hamarosan megérkeznek a munkatársaim. Charlie-val már találkozott, rajta kívül velünk dolgozik még Jessa, Zack és Vishal. Azzal kezdik majd, hogy eltávolítják a túlburjánzott növényeket, hogy pontosan lássuk, mivel tudunk dolgozni. A héten meg tudom majd mutatni a végleges terveket.

Sydney összefonta maga előtt a két kezét. Hirtelen úgy nézett ki, mint egy musical főhősnője, aki mindjárt dalban tör ki. Ehelyett így szólt:

– Már türelmetlenül várom.

Én is, gondolta Emma, hasonlóképpen.

Emma áttette egyik kezéből a másikba a vásárolt élelmiszereket, és előhalászta a kulcsait a zsebéből. Az ingatlanügynök, akivel a bérbevételt intézte, felajánlotta, hogy elkíséri a Bow-villáig, de Emma udvariasan visszautasította. Miután egy napot Sydney nyomában lépkedve töltött, már nagyon vágyott saját szállása nyugalmára és csendjére.

Elég volt két próbálkozás, és sikerült kinyitnia a vörösre festett bejárati ajtót. Felkapcsolta a világítást az előszobában. Hagyta, hogy az ajtó magától becsapódjon mögötte, aztán megkönnyebbülten felsóhajtott, majd elindult megkeresni a konyhát a következő kilenc hónapon át lakásául szolgáló házban. A kocsija hátuljába zsúfolt csomagokkal majd később birkózik meg. Először muszáj lesz innia egy csésze teát, és feltölti a mobilját is.

Talált egy tágas nappalit, közvetlenül a bejárattól jobbra, és mellette egy kis dolgozószobát. A hall túloldalán egy étkező nyílt, nagy, deszkalapú asztallal, amit inkább rajzolásra fog használni, mint kikapcsolódásra. A következő ajtó mögött a konyha rejtőzött, épp csak alapszinten felszerelt, de helyes kis konyha, gézszövésű függönyökkel a széles ablakon, amely a téglával kirakott zárt belső udvarra nézett, meg a hátsó, alacsony perjefűvel benőtt területre, ahol Emma egy kifejlett Magnolia grandiflorát is látott. Lerakta a pultra a szatyrokat, töltésre tette a telefonját, vizet folyatott a pulton álló elektromos vízmelegítőbe, és elkezdett bepakolni az ideiglenesen őt szolgáló hűtőszekrénybe.

Miután betette a joghurtot és a tejet, pittyent a telefon, hogy üzenete érkezett. Megránduló arccal nézte, hogy hány nem olvasott üzenete van, beleértve jó néhányat Charlie-tól, amelyekben először azt kérdezte, hozzon-e magával valamit másnap reggel, amikor a helyszínen készülnek találkozni, utána jött a csipkelődés, amiért Emma szokás szerint hagyta lemerülni a telefonját.

Továbbgörgette, és talált egy nem fogadott hívást apától is. Feltárcsázta, majd kihangosította a készüléket, hogy beszélgetés közben folytatni tudja a kipakolást.

– Jól vagy, Emma? – hallotta az apja dél-londoni hangját, teljes erővel.

– Te mindenesetre igencsak elevennek tűnsz – felelte Emma mosolyogva.

– Egész nap hívogattalak, hogy megkérdezzem, hogy ment az első napod.

– Szia, szívem – hallatszott az anyja hangja is, valahonnan a háttérből. – Örömmel hallom, hogy nem hanyagolod el teljesen a te szerető szüleidet.

– Anyád is üdvözöl – tompított némileg a felesége szavain apa.

Emma felsóhajtott.

– Elnézést, hogy nem hívtalak korábban. De lemerült a telefonom.

Apa nevetett.

– A te telefonod mintha egyfolytában le lenne merülve. Milyen a kert?

Emma a pultra tette a kenyeret.

– Szomorú látványt nyújt. A jelenlegi tulajdonosai, Sydney és Andrew, Sydney szüleitől vették meg, akikre Sydney nagyapjától maradt örökül. Sydney szavaiból úgy vettem ki, hogy a szülei minden tőlük telhetőt megtettek, hogy megőrizzék a hely állagát, de ennél többet képtelenek voltak elérni. Ezek után el tudod képzelni, milyen állapotban van.

– Rettenetes?

– Vannak helyek, ahol teljesen eltűntek a növények is, de van, ahol csak nagyon elvadult. Találtam négy morello cseresznyefát, amelyek úgy néznek ki, mintha harminc éve nem nyúlt volna hozzájuk szakértő kéz. Meg ott van a kert alsó része. Csupa kuszaság, ezenkívül van egy kerti szoba, amelynek a célját máig nem tudtam kitalálni.

– Úgy hangzik, bőven lesz vele tennivalód – jegyezte meg apa.

– Az biztos. A hely nagyjából öt évig maradhatott szép, miután Venetia befejezte. – De Emma úgy gondolta, Venetia Smith sosem látta a saját munkáját virágozni. Amennyire ő tudta, miután elköltözött innen, már egyszer sem látogatott vissza NagyBritanniába.

– Abban biztos vagyok, hogy szép volt. – A vonal végén tompábbá vált a hang, Emma tudta, hogy apa a tőle telhetően igyekszik eltakarni a telefonja mikrofonját. Megacélozta a lelkét a következő pillanatra, amikor újra apja hangját hallotta: – Az anyád beszélni akar veled.

Még mielőtt valami kifogást mondhatott volna – fáradt, vagy muszáj vacsorát készítenie –, hallotta, ahogy a mobil átkerül az anyja kezébe, aki beleszólt:

– Jelentkeztek már az intézettől?

– Szia, anya! Jól vagyok, köszönöm, hogy megkérdezted.

– Mi már tűkön ülve várunk, Emma. Szükséged van arra a növénymegőrzési osztályvezetői állásra. – Az anyja mit sem törődött az iménti célzással.

Emma nem úgy fogalmazott volna, hogy „szüksége" van rá, de igyekezett félresöpörni a bosszankodását. Az anyja a lehető legjobbat akarja neki, ami az ő szemében nem más, mint egy stabil állás a nagy hírű Királyi Botanikai Örökség Intézetnél. Ennél többet egy croydoni lány, egyetemi végzettség nélkül, nem remélhet.

– Még semmit sem tudok. Azt mondták, akkor hívnak, ha úgy döntenek, alkalmas lehetek a következő kör interjújára is

– felelte Emma.

– Természetesen be akarnak hívni újra. Nem találhatnak jobbat nálad, aki vezetné a növénymegőrzési munkájukat. És végre az életben egyszer rendszeres havi fizetésed lehetne.

– Így is rendszeres havi fizetésem van – ellenkezett Emma. Az esetek többségében.

– Nem azzal töltötted az egész nyaradat tavaly, hogy azt a rémes házaspárt üldözted, akik nem akartak fizetni? – kérdezte az anyja.

Pontosabban úgy kellett volna fogalmazni, hogy az ügyvédje üldözte a házaspárt, akik visszatartották a járandósága második felét, emellett ki akartak fizettetni vele egy tízezer fontos számlát, amelyeken ritka növények és építészeti elemek szerepeltek; olyanok, amelyekhez ők maguk ragaszkodtak a kertjük tervezésekor.

– Végül kifizették – sóhajtott Emma. Közben eszébe jutott, hogy az ügyvédi költségek milyen jókora részt kiszakítottak abból a bevételből, amit végül sikerült megszereznie.

– Miután jogi lépésekkel fenyegetted őket.

– Nem mindennapos az ilyesmi – mondta Emma.

– Ismerd be, drágám. A Naprafordító jó kis vállalkozás, de nem épp a legjobb módszer, hogy arannyal kövezd ki az utadat.

– Anya…

– Ha elfogadnád az állást annál az intézetnél, végre tudnál venni magadnak egy házat. Nem olyan vészesek az árak, ha az ember egy kicsit elindul dél felé a Temzétől. Lehetne saját kerted, és sokkal közelebb lehetnél apádhoz és hozzám, ahelyett, hogy ide-oda bolyongsz a világban – vélte anya.

– De én szeretek mozgásban lenni.

– Apáddal nem azért fizettük ki azt a sok pénzt a taníttatásodra, hogy a végén otthontalan légy – ütötte tovább a vasat az anyja.

– Anya! Nem vagyok otthontalan. Ott élek, ahová a munkám szólít. Emellett, abban az esetben, ha az intézet felajánlaná nekem az állást, bár még a második interjún sem vettem részt, azt is ki kell találnom, hogy mit tegyek a vállalkozásommal. Ez egyáltalán nem könnyű döntés.

– Eladhatnád.

– Anya!

– Az annyira rettenetes volna?

A tiltakozás nem érkezett olyan hevesen, mint kellett volna. Emmának sokat jelentett a Naprafordító, de nagyon nehéz volt egyedül vezetni a vállalkozást. Szinte állandó stresszben élt, vajon az adott év lesz-e az, amikor csődbe jut. Elég néhány kevésbé jól fizető munka vagy hosszabb időszak új megbízás nélkül, és nemcsak a saját megélhetése kerül veszélybe, hanem az összes munkatársáé is.

Ha csak annyi volna a dolga, hogy kertterveket készítsen, az maga volna a mennyország, de annyival többről volt szó. Könyvelt, személyzeti és bérügyeket intézett, és a marketing és értékesítési feladatok is az ő kezében voltak. Voltak napok, amikor a helyszíni munka után az estét a laptopja fölött görnyedve töltötte, a digitális papírmunka kupacai fölé görnyedve, ami még hozzátartozott a kisvállalkozás vezetéséhez. Aztán bezuhant az ágyba, de csak hogy hamarosan felriadjon arra a visszatérő rémálomra, hogy bejelentkezik a céges bankszámlára, és hetvenötezer fontnyi mínuszt talál rajta.

Az ilyen napok – meg a mostanihoz hasonló beszélgetések – után mindig elgondolkozott, hogy vajon csak becsapja-e magát, amikor azt mondja, hogy ezt akarja csinálni élete hátralevő részében.

Megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Muszáj főznöm valami vacsorát, és készülnöm kell a holnapi napra.

– Benned olyan sok potenciál rejlik, Emma.

Nem azért neveltelek, hogy egész nap a földet túrd.

Arra számítottunk, hogy ennél többre viszed.

Mindent eldobtál magadtól, Emma.

Mekkora csalódás.

Emma nem tudta nem kihallani ezeket a szavakat, amelyek az anyjával folytatott minden egyes vitájuk során a fejére zúdultak, miután nemet mondott arra, hogy egyetemre menjen, és ezt az életet választotta. Egy olyan életet, ami az anyja szerint, aki túllépett a maga munkásosztálybeli gyökerein, nem volt elég jó neki.

– Mennem kell, anya – mondta végül sután.

– Küldj majd fotókat a házról, amiben laksz. – Az anyja hangja máris vidorabban csengett, most, hogy ellőtte a petárdákat.

– Meg a kertről is! – kiabálta az apja a háttérből.

– Küldök majd – ígérte Emma. Letette a telefont, és visszatért az élelmiszerekkel való foglalatossághoz, miközben igyekezett lerázni magáról a gyanút, hogy anyjának netán igaza lehet.

VENETIA

1907. FEBRUÁR 5., KEDD Highbury House Napos; keleti szél

Minden új kert olyan, mint egy könyv, amibe még senki

sem olvasott bele, minden lapját dugig megtöltik a lehetőségek. Miközben ma reggel ott álltam a Highbury House lépcsőjén, szinte reszkettem az izgalomtól. Minden kert – minden nehezen megszerzett megbízás – felér egy győzelemmel, és én eltökéltem, hogy Highbury House lesz eddigi életem legnagyobb erőfeszítése.

De nagyon előre szaladtam a történetben.

Becsöngettem, a hangra valahonnan a házból kutyaugatás válaszolt, aztán várakoztam, sötétkék gyapjúkabátom hajtókáját gyűrögettem, ami olyan jól nézett ki a blúzom fehérsége mellett. Adam rámondta az áment a megjelenésemre, mielőtt elengedett volna a vonattal, és megígérte, hogy gondoskodik a kertről és a házról, míg én Warwickshire-ben járok.

Körbenéztem, és eltűnődtem azon, hogy Highbury House milyen komor látványt nyújt most, hogy lekerültek róla a koszorúk és girlandok, amelyek az ajtókon és az ablakok körül díszelegtek, amikor decemberben jártam itt. Mrs. Melcourt, a ház asszonya aznap máshol járt vizitálni, de Mr. Melcourt hosszan beszélt, mielőtt elindulhattam volna a hosszúkás gyepes felületen, a fáradt növényágyások között, a kertben, amely annyira nélkülözött minden képzelőerőt, hogy elszomorodtam tőle. Mr. Melcourt három éve vette meg a házat, és most, miután az összes helyiséget felújították, a kinti terület felé fordult a figyelme. Több korábbi ügyfelem ajánlásai alapján bízott meg engem, akikre kétségkívül jó benyomást akar tenni. Olyan kertet akar, amelyből sugárzik az elegancia és ambíció, és amely olyan benyomást kelt, mintha hosszú évek óta a család birtokában lett volna, nem pedig csupán újonnan szerezte volna meg a nemrég örökölt, szappangyártásból szerzett vagyonból.

Az óriási bejárati ajtó nyöszörögve nyílt ki, és az ajtónyílásban egy komor, magas nyakú, fekete egyenruhába préselt házvezetőnő jelent meg, akinek övén úgy lógtak a kulcsok egy láncon, mint egy középkori várúrnőén.

– Jó reggelt – énekelte, kimért hangjába birminghami íz keveredett.

Egy kicsit szorosabbra fonódtak az ujjaim a papírjaimat tartó tekercs körül, amit Londonból hurcoltam idáig.

– Jó reggelt. A nevem Miss Venetia Smith. Megbeszéltem egy találkozót Mr. Melcourttal.

A házvezetőnő a kalapom csúcsától a csizmám orráig végigmért. A szája éles vonallá keskenyedett, amikor utóbbin észrevette a sarat, ami rátapadt, amikor aznap reggel még egyszer megnéztem a rózsáimat.

– Levehetem, ha kívánja – jegyeztem meg vidáman.

A házvezetőnő háta úgy megmerevedett, mintha megbökték volna egy kalaptűvel.

– Nem szükséges, Miss Smith.

Az asszony egy dupla szalonhoz vezetett, és intett, hogy várjak az ajtó előtt. Láttam, hogy a helyiség tagadhatatlanul grandiózus a félig nyitott tolóajtókkal, amelyekkel elválaszthatók a kézzel készített, faberakásos falak. Az egyik végén faragott márványkandalló őrizte a vad lángokat. Fölöttünk egy nagy csillár: többtucatnyi üvegcsészében ragyogott egy-egy villanykörte, megvilágítva a falikárpitokat és festményeket. Ám a helyiség legnagyszerűbb éke a szoba közepén ült: egy törékeny termetű szőke nő, fehér gyapjúból készült nappali ruhában, amelyet fekete megkötős öv fogott össze a derekán. Körülötte három gyerek ült sorban, akiket a dadájuk figyelt árgus szemmel, miközben a legidősebb gyerek, egy lány ezt olvasta, „A Cica a Bagolyhoz fordult: Te elegáns madár, milyen édes a dalod!"

– Drágám – szólt oda neki a fehérbe öltözött nő, aki feltételezhetően nem volt más, mint Mrs. Melcourt.

A gyerek azonnal elhallgatott. A karosszékből pedig fölemelkedett a hordómellkasú Mr. Melcourt, tintafekete öltönyben.

– Miss Smith – jelentette be a házvezetőnő az érkezőt.

– Köszönöm, Mrs. Creasley. Kérem, vezesse be – felelte neki Mrs. Melcourt.

Mrs. Creasley hátrált egy lépést, hogy beléphessek oda, ahol az imént ő állt.

– Miss Smith, remélem, nem volt túl nehéz az útja – fogadott Mr. Melcourt egy kurta biccentéssel.

Lenyűgözve figyeltem az inge keménygallérjának feszülő, ugrándozó ádámcsutkáját. Vajon e háztartás minden tagja kalodába van szorítva?

– Nagyon kellemes volt, köszönöm – feleltem.

– A feleségem, Mrs. Melcourt – mutatta be asszonyát a férfi.

Röviden bókoltam felé, amit Mrs. Melcourt alig észrevehető bólintással fogadott. Nem állt fel.

– Azok ott a tervek? – kérdezte aztán lelkes hangon a házigazda.

Megemeltem a kartonpapírtekercset.

– Igen, azok.

– Remélem, segítségére volt a Mr. Hillockkal folytatott levelezés – mondta Mr. Melcourt.

– Igen nagy tudású ember. – Egy jó főkertész nagy kincs tud lenni egy újonnan tervezett kert kialakítása során. Mr. Hillock még jóval azután is meg lesz bízva azzal, hogy megőrizze az alkotásom szellemét, hogy elhagyom Highburyt.

– Szeretnék látni a legújabb rajzaimat? – kérdeztem.

Mr. Melcourt bólintott. Mrs. Melcourtnak csak egy halvány mosolyra futotta, aztán elküldte a gyerekeit, hogy álljanak oda az apjuk mellé.

Kitekertem a terveimet a rózsafa asztalon, közben a munkaadóimat figyeltem acélkeretes szemüvegem fölött. Valójában nincs nagy szükségem rá, csak az aprólékos vázlatok készítéséhez, de megfigyeltem, hogy az emberek hajlamosak erősen alábecsülni a szemüveges nőket, ami legtöbbször előnyömre szolgál.

– Először a terület általános összképével kezdjük. Azt mondták, hogy szeretnék a formális és a természetes stílust kombinálni, hogy elegáns legyen, mindazonáltal meglepő. A nagy, gyepes felület lesz az önök kertjének formális része. – Rámutattam egy négyszögletes alakzatra, amely a fűvel beültetett, hosszúkás területet jelölte, amely már eddig is ott terült el a Highbury House közelében. – A verandáról csodaszép kilátás nyílik a tópartra, de hiányzik valami, ami magára vonná a szemet. Valami drámaiság. Lépcsőket vágunk a lejtőbe, és építünk egy alacsony falat, amelyet növények szegélyeznek. A lépcsők egy széles, sekély tükörmedencéhez vezetnek majd, onnan egy háborítatlan gyepfelület következik, végig a tóig.

– Kivágatja a tó partján lévő fákat? – kérdezte Mr. Melcourt.

A fejemet ráztam.

– A kifejlett bükkök, nyírfák és galagonyák történelmiséget adnak majd az ingatlannak. Látni fogják, hogy a kert legszertartásosabb hangulatú részei esnek a legközelebb a házhoz, ahol önök a legnagyobb valószínűséggel majd vendégeket fogadnak. – Mrs. Melcourtra néztem. – Lehet, hogy a vendégek piknikeznek majd, vagy kroketteznek a gyepen, és végigsétálnak a hosszú szegély mentén, amely a füves terület keleti részén húzódik, vagy a hársfás sétaúton, esetleg az árnyas úton a túloldalon. És ahogy megközelítik a tavat, a kert természetes módon egyre inkább felvesz egy lazább és vadabb stílust.

Mr. Melcourt ajka felkunkorodott.

– Vadabb.

– Mr. Cunningham és Mr. McCray is habozva fogadták, amikor hasonló lépéseket javasoltam nekik is, de biztosíthatom, hogy elégedettek az eredménnyel – említettem meg két iparmágnást, akik ugyanannak a londoni klubnak a tagjai, mint Mr. Melcourt.

Aztán visszatartottam a lélegzetemet, mert nagyon jelentőségteljes pillanathoz értünk. Vajon Melcourték is olyan ügyfelek, akik eddig úgy gondolták magukról, hogy valami újat, szép és modern tervet szeretnének, de valójában az elmúlt évszázad szigorúan nyírt, formális tereinek biztonságát keresik? Vagy hagyni fogják, hogy valami sokkal többel ajándékozzam meg őket – egy élő, buja műalkotással, amely elevenebb minden festménynél?

– McCray említette, hogy önnek vannak igen radikális ötletei – mondta Mr. Melcourt. – De azt is hozzátette, hogy a végeredmény kizárólag dicséretet váltott ki belőle.

Miután Mrs. Melcourt nem emelt kifogást, elmosolyodtam.

– Ezt örömmel hallom.

Gyorsan előhúztam a szegély egy részletét ábrázoló rajzot, és megmutattam nekik, hogyan tornyosulnak majd a klemátisz magas oszlopai a lágy pinkben, fehérben, ezüstszínben és lilában játszó rózsák, szamártövis, harangvirág, díszhagyma, illetve szarkaláb fölé. Megmutattam nekik, hogyan fognak a sövényés téglafalak különféle témájú kerti szobákat létrehozni az árnyékos szegélytől nyugatra. Figyelmeztettem őket, hogy a kert bizonyos részeinek időre lesz szükségük: a hársfák ágait körültekintően kell majd évről évre összefonni úgy, hogy az elkötözött, rugalmas fiatal hajtások azt a benyomást keltsék végül az arra járóban, mintha két élő fal között sétálna. Beszélgettünk arról is, hogy Melcourték egyre növő gyűjteményéből melyek mutatnának legjobban a szoborkertben, meg arról, hogy a gyerekek várhatóan hol fognak játszani.

Távoli csengő szólalt meg a házban, de Melcourték alig néztek fel.

– A konyha-és fűszerkertet meghagytam a ház oldalánál. Nincs rá szükség, hogy mozgassuk őket, a gyümölcsös pedig már felnőtt növényekből áll, ami ontja önöknek a gyümölcsöt – jegyeztem meg.

– De annyira közel van a házhoz… – mormolta Mrs. Melcourt.

Azonnal megértettem a hölgy kifogásait.

– Pillanatnyilag csak egy tiszafasövény választja el a konyhakertet a kert többi részétől. Azt javaslom, hogy építtessenek egy falat a konyhakert és a kerti helyiségek közé, hogy jobban elkülönüljenek egymástól azok a terek, ahol a munka és ahol a szórakozás folyik. Meg tudom mutatni, ha szeretnék.

A közeledő, férfiasan súlyos léptekre mindnyájan fölemeltük a fejünket. Mr. Melcourtéval ellentétben, az érkező nyakkendője kissé csálén állt, és még onnan is látszott, ahol én álltam, hogy a nadrágja hajtókáján sárfoltok csúfoskodnak.

– Matthew! – kiáltott fel Mrs. Melcourt, és eddigi hűvössége valódi érzelmeknek adta át a helyét.

– Helló, Helen. Csinos vagy ma. – Az úriember nyomott egy puszit Mrs. Melcourt arcára, mielőtt kezet fogott volna Mr. Melcourttal.

– Miss Smith, hadd mutassam be a bátyámat, Mr. Matthew Goddardot – fordult felém Mrs. Melcourt.

– Örvendek, Miss Smith! – Mr. Goddard megfogta a kezemet. Az övé meleg volt, a kinti fagyos időjárás ellenére, és úriembertől váratlan módon durva tapintású.

– Be kell vallanom, Miss Smith – folytatta aztán –, hogy ma abban a reményben jöttem el ide, hogy találkozhatom önnel. Nagy csodálója vagyok a munkáinak.

Egy kissé hátrahőköltem, elszakadva tőle.

– Valóban?

– Tavaly jártam Longmarsh Houseban. A kertje rendkívüli – felelte Mr. Goddard.

Egy kissé megnyugodtam. Szeretettel gondoltam vissza Longmarshra és Lady Malloryra. Apám halála után Lady Mallory, a természet szépségei iránt nagy szenvedéllyel viseltető özvegyasszony volt az első legfőbb jóakaróm. A magasan a hegyoldalban elhelyezkedő birtoka fekvése igen komoly kihívást jelentett. Nagyon ambiciózus vállalkozás volt, teraszokat kellett vájni a hegyoldalba, és hét szintet kellett kialakítani a növényzetnek. A munka során több hibát is elkövettem, ahogy az új tervezőkkel megesik, de amikor elkészült, Lady Mallory úgy nyilatkozott, hogy ez az ő saját babiloni függőkertje.

– Igazán kedves, hogy ezt mondja, uram – feleltem Mr. Goddardnak.

Mrs. Melcourt úgy nézegetett egyikünkről a másikunkra, mintha keresne valamit. Végül így szólt:

– Ez valóban nagy dicséret, Miss Smith. Matthew igen tehetséges botanikus, és jó szeme van ezekhez a dolgokhoz.

A szívem elszorult. Alig tudnék lehangolóbb dolgot mondani, mint amikor egy amatőr ott ólálkodik körülöttem, miközben egy megbízáson dolgozom. És oly gyakran épp a házban lakó úriember az, aki miután beleszületett a vagyonba, úgy dönt, jó lenne belemerülnie egy hobbiba. Rengeteget olvas a növényekről, sőt időnként még egy-egy lyukat is ás a kertben, de a munka oroszlánrésze általában a gyakran igen meggyötört kertészre hárul. A téli metszés, amit olyankor kell végezni, amikor a jeges szél nyersen az ember arcába vág. Vízelvezető árok ásása a forrón tűző nap alatt. Ültetőfával kifúrni a sok száz virághagyma számára a helyet, aztán négykézlábra állva elültetni mindet, hogy áprilisban harangvirágmező váljon belőle. A kertész úriember mindebből nem kér, így hát semmilyen gyakorlati tudással nem bír, bármennyire erősködik is, hogy az ő véleményét is figyelembe kellene venni.

– Miss Smith épp most mutatja meg nekünk, miket tervez Highburybe, Matthew. Csatlakozz te is hozzánk – szólt Mr. Melcourt.

Mr. Goddard félig meghajolt.

– Nem akarnék alkalmatlankodni.

Sikerült megőriznem a mosolyomat.

– Szó sincs alkalmatlankodásról.

Mrs. Melcourt odahívta a szobalányt, hogy hozza elő a családtagok holmiját. Bár verőfény volt, a februári nap még csípős, így hát alaposan beöltöztek.

A verandán állva gyorsan megmutogattam, hol fog elhelyezkedni a tükörmedence, a hársallé és a szegélyek. Mr. Goddard figyelmesen hallgatta, kesztyűbe bújtatott kezét összekulcsolta a háta mögött. Néha feltett egy-egy kérdést, de semmi több nem történt.

Aztán odasétáltunk, ahol a pázsit elérte a házat.

– Itt lesz egy kapu – mondtam, és intettem egyet a konyhakerten túlra, ahol egyelőre csak egy murvával beszórt ösvény árválkodott. – Ha azon átlép az ember, az első kerti helyiségben találja magát.

– Annak mi lesz a témája? – kérdezte Mr. Melcourt.

– Az lesz a teakert. A szaletli egy kis védelmet biztosít majd önöknek meg a vendégeiknek a nap és a hirtelen időjárás-változások ellen.

Amióta elkezdtem magyarázni a terveket, először görbült mosolyra Mrs. Melcourt ajka.

– Milyen megfontolt ötlet. – A tekintete most rám vándorolt. – Lesznek rózsák ebben a kertben?

– Úgy gondoltam, hogy a szaletli oszlopaira lehetne felfuttatni – mutattam a magammal hozott tervekre.

– Természetesen Matthew rózsái lesznek azok – jegyezte meg Mrs. Melcourt.

– Helen, biztos vagyok benne, hogy Miss Smithnek megvannak a saját szállítói – ellenkezett Mr. Goddard bocsánatkérő mosollyal. – Én csupán ügyetlenkedem a rózsákkal. Kérem, ne érezze úgy, hogy kötelező változtatnia a tervein.

– Matthew túl szerény. Én nagyon örülnék, ha az ő rózsái kerülnének oda. – Minden udvarias máz dacára világos volt előttem, hogy inkább utasításról, mint kérésről van szó.

Titokban elöntött a bosszúság. A teakertbe egy „Madame Louis Leveque" nevű, halvány rózsaszín moharózsafajtát képzeltem el, amelyet nem egy évtizede nemesítettek. Nem lesz nehéz hasonlóval helyettesíteni, de egyáltalán nem örültem, hogy Mrs. Melcourt közbeavatkozott.

Ne feledd, hogy egy kert mindig együttműködés eredménye, visszhangzott a fejemben apám régi tanácsa. A legjobbnak kell lennie a te számodra és az ügyfeleid számára is, de sohasem szabad feledned, hogy mindig leginkább a természetre kell bíznod magadat.

Így hát, visszafogva egy sóhajt, ezt feleltem:

– Biztos vagyok benne, hogy megegyezésre tudunk jutni abban a kérdésben, hogy milyen rózsák lesznek a legalkalmasabbak a teakertbe.

– És a többi kerti helyiségbe? – kérdezte Mrs. Melcourt.

– Talán az volna a legjobb, ha Mr. Goddard adna egy listát a készletéről – mondtam, és minden erőmmel azon voltam, hogy ne csikorgassam a fogam.

Mr. Goddard újra bocsánatkérő pillantást vetett felém.

– Az volna a legjobb, ha eljönne, és megnézné a saját szemével. Wilmcote csak hat mérföldre van innen.

– Most, hogy ez is eldőlt, mi a helyzet a többi hellyel? – kérdezte Mr. Melcourt.

Mélyet lélegeztem, és eltökéltem, hogy újra kezembe veszem a terveim fölötti irányítást.

– A teakertből nyílik a szerelmesek kertje, csupa vibráló, élénk színnel, középen az Erósz-szoborral az önök gyűjteményéből, utána egy pasztellszínekbe öltöztetett gyerekkert cseresznyefákkal, amit egy hófehér menyasszonyi kert követ. Ezután egy vízikert, az elmélkedést elősegítendő. Mr. Melcourt, úgy értesültem, hogy ön költő, jól tudom?

Munkaadóm arca felragyogott.

– Múlt évben megjelent egy kötetem.

Adam igen jó munkát végez az ügyfeleinkkel kapcsolatos információgyűjtésben, így hát már ezt is tudtam. Mégis meglepettséget színleltem, és így szóltam:

– Akkor talán örülni fog, hogy egy kertet a költőknek szeretnék szentelni, főhajtásként számos nagyszerű alkotó előtt. Onnan egy szoborkertbe jutunk majd, ahol helyet kaphat az önök gyűjteménye, majd egy télikert és egy levendulaösvény. A végén egy kavicsos járda következik, amely a fák déli oldalán halad végig. Mielőtt a tóhoz jutnánk, azok mögött a fák mögött lesz a kerengő. Ösvényeket terveztem oda, és tele lesznek ültetve tavasszal virágzó hagymásokkal. Ez aztán fokozatosan átadná a terepet a fáknak, elnyúlva a tó partjáig, és a Highbury House Farm körüli mezőknek.

Figyeltem a három szempárt, ahogy ide-oda villannak a tervek és a kertet jelenleg alkotó, meglehetősen ihlet nélküli, ismétlődő, dobozszerű növényágyások meg a gyep között. Azt akartam, hogy ők is ugyanúgy lássák a képet, mint én. Hogy lássák át, milyen lehet.

– Meglepő lesz, váratlan. – A Mrs. Melcourt ujjain lévő gyűrűkre néztem, aztán a férje torkán díszelgő nyakkendőtűre. – És mély benyomást keltő. A kert olyan történetet fog elmesélni, amit a vendégeik újra meg újra szívesen átélnek.

Férj és feleség sokatmondóan egymásra néztek. Végül Mr. Melcourt szólalt meg:

– Azt hiszem, nem kevés munka áll ön előtt, Miss Smith. Mind alig várjuk, hogy lássuk, ahogy életre kelnek a tervei.

BETH

1944. február 21. Legdrágább Bethem!

Még mindig furcsa számomra, hogy „legdrágábbnak" szólítsalak, de szerintem sikerülni fog megszeretnem ezt a helyzetet. Az elmúlt két napban meneteltünk, ezért levelemet pár nap késéssel kapod majd meg. Remélem, nem gondolod azt, hogy máris elhanyagollak.

Minden nap eszembe jut az utolsó alkalom, amikor beszéltem veled. Lehet, hogy bűntudatot kellene éreznem, amiért olyan hirtelen rád törtem azzal a kérésemmel, hogy – ahogy az amerikai közlegények mondanák – legyél a csajom. Nem úgy terveztem, hogy telefonon teszem ezt meg, de hallani akartam a hangodat.

A tudat, hogy otthon vársz rám, megadja az erőt hozzá, hogy szembeszálljak mindennel, ami vár rám a harc során.

Szívem minden szeretetével:

Colin

A vonat rázkódva állt meg a Royal Leamington Spa állomáson, és mindenhonnan emberek ömlöttek a peronra. Beth a kapaszkodót markolta, és minden tőle telhetőt megtett, hogy megtartsa a vállán a vastag vászonból varrott táskát, le ne essen, miközben leszáll. Amikor cipője praktikus, alacsony sarka a betont érte, kifújta a levegőt.

Végre.

A Londontól idáig tartó út kétszer olyan hosszúra nyúlt, mint kellett volna, amit a szervezetlen, akadozó háborús közlekedés okozott. És akkor még bele sem számolta a kora reggeli szakaszt, amikor elindult a mezőgazdasági főiskolától, ahol tanult. De most már majdnem megérkezett a Temple Fosse farmra, amely a közeljövőben az otthona lesz.

Újra elrendezte a vállán a táskát, és elindult a peron hosszában, tekintetével Mr. Penworthyt keresve. Fogalma sem volt róla, hogy nézhet ki, sem arról, hogyan tudja majd eldönteni, hogy nem valamelyik utastársa-e az. A marylebone-i állomáson át kellett volna öltöznie az egyenruhájába, ahogy a Land Girl-kézikönyv javasolta a mezőgazdasági önkéntes munkára jelentkező fiatal nőknek, csak épp tudta, hogy ez az utazás lesz az utolsó alkalom, hogy a saját ruháit viselheti… nos, fogalma sem volt róla, meddig.

Az élete éppen átalakulni készült, hogy csak a termőföld, a termés, az időjárás és az aratás körül forogjon. A tanulmányai során megtanulta, hogy a vidéki élet elszigeteltsége nehézségeket okozhat a városi lányoknak, ám ő a gyerekkorát tanyán töltötte. Biztos volt benne, hogy olyan lesz, mintha hazatérne. Emellett a női önkéntesek bizonyos vidékeken, bizonyos estéken táncmulatságokat szerveztek a szomszédos falvakban és városokban lakók számára. Beth remélte, hogy Warwickshire is ezek közé a jól szervezett helyek közé tartozik.

A peronon ritkulni kezdett a tömeg, a legtöbben már elindultak az állomás előcsarnoka felé. A szél belekapott Beth legújabb divat szerint fésült szőke fürtjeibe, ő pedig éppen javában igyekezett megigazgatni, amikor megpillantott egy idősebb férfit, aki a váróterem ajtaja mellett álldogált, lapos gyapjúsapkáját kezében tartva. A vállán olajzöld, viaszbevonatos esőkabát lógott lazán. Beth keze lerebbent a táskája vállszíjáról, nagyot nyelve igyekezett eltüntetni a torkából a félelem okozta csomót, aztán egyenesen odalépett a férfihoz.

– Mr. Penworthy? – szólította meg. A hangja minden hamis önbizalma ellenére reszketett egy kicsit.

A férfi olyan arccal vette szemügyre, ahogy egy eladó tehenet szokás a piacon.

– Maga az a land girl?

Beth bólintott.

– A nevem Elizabeth Pedley.

– Igen hosszú név egy ilyen apró teremtésnek – jegyezte meg a férfi.

– A szüleim mindig Bethnek szólítottak, és lehet, hogy kicsi vagyok, de erős is.

A férfi szája megrándult.

– Valóban? A legutóbbi lány, akit küldtek, nem volt éppen nagy eresztés.

– És mi történt vele?

– Még mindig a farmon dolgozik. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy túl válogatósak legyünk. Mrs. Penworthy ötlete volt, hogy kerítsünk egy második lányt is. – Egyik kezével fölemelte a sapkáját, és a fejébe nyomta. – És a legjobb, ha az ember nem ellenkezik Mrs. Penworthyvel, ha valamit a fejébe vesz. De most már induljunk. Mindjárt besötétedik.

Kinyújtotta a kezét, hogy elvegye Beth táskáját, de ő eltökélten megragadta.

Mr. Penworthy morrant egyet.

– Ahogy gondolja.

Beth követte a férfit. Elindultak lefelé az állomás lépcsőin, majd odamentek a kapuhoz kötött lovas kocsihoz.

– Ült valaha kocsin?

– Nagyon régen – felelte Beth őszintén. – De a szüleimnek volt egy farmjuk.

– Már nincs?

– Meghaltak. – Zavar állt be kettejük között, ahogy oly gyakran, amikor Beth megemlítette, hogy árva. – Egy nagynénémmel éltem a városban, míg tizennyolc éves nem lettem, utána pedig csatlakoztam a mezőgazdasági önkéntesekhez.

– Az üzemanyagot a munkához tartogatjuk, így hát csak a lovas kocsi maradt – jegyezte meg Mr. Penworthy.

Beth bólintott, hálásan, amiért a férfi nem hozakodott elő valamilyen részvétteljes frázissal.

Amikor Mr. Penworthy leengedte a kocsi ajtaját, Beth beemelte a táskáját a hátuljába.

– Elöl vagy hátul szeretne ülni? – kérdezte a férfi.

– Elöl, fent, kérem.

– Ahogy gondolja – felelte Mr. Penworthy újra.

Beth felmászott és elhelyezkedett. Mr. Penworthy is ugyanígy tett, aztán kézbe vette a kantárt. Csettintett egyet a nyelvével, és a ló elindult.

Ha Beth netán úgy képzelte, hogy beszélgetnek a farm felé vezető úton, hát nagyot tévedett. Az út göröngyös volt, és a februári levegő igencsak csípte az arcukat. Az idő felében arra összpontosított, hogy ne vacogjon a foga, a többi részében pedig a kalapját fogta, hogy ne essen le. Mire Mr. Penworthy lekanyarodott az útról egy táblánál, amelyre azt festették, „Temple Fosse Farm", Beth úgy érezte, mindjárt letörnek az ujjai.

Amint lassult a ló meg a kocsi, a farmház oldalsó ajtaját feltépte valaki.

– Len Penworthy, hogy tehetsz ilyet, hogy végigutaztatod azt a lányt az állomástól abban a vékonyka kabátban? – vonta kérdőre Mr. Penworthyt egy magas asszonyság, akinek a testét nagy vászonkötény burkolta. – Hiszen halálra fagy.

– Íme, Mrs. Penworthy – mormolta Mr. Penworthy.

Beth szeme a férfira villant, de meglepődve tapasztalta, hogy sem bosszankodást, sem csüggedtséget nem lát az arcán, csupán mély érzelmeket.

– Nos tehát, maga bizonyára Miss Pedley – szólt Mrs. Penworthy, aki odasietett a kocsihoz.

– Kérem, szólítson Bethnek – kérte Beth.

– Akkor tehát Beth.

Az idősebb nő a vállát megragadva kormányozta az érkezőt a konyha felé. A nagy, fekete vastűzhely meleget árasztott az egyik sarokból, az asztalon egy halom feldarabolásra váró zöldség hevert. A sült hús illata olyan dúsan áramlott felé, hogy Beth majdnem felnyögött. Rettentő régen történt, hogy valamirevaló házi kosztot ehetett.

– Üljön le, és készítek egy csésze teát magának – mondta Mrs. Penworthy.

A férje is letelepedett az asztal túlvégére, de Mrs. Penworthy odavetette neki a válla fölött.

– Menj, és szólj Ruthnak, hogy jöjjön ide megismerkedni Bethszel.

Mr. Penworthy mélyet sóhajtott.

– Meglátjuk, jön-e.

Amint kilépett a szobából, Mrs. Penworthy így szólt:

– Nem szabad rossz néven venni tőle. A farmon való munka nem való mindenkinek, és Ruthnak nehezen ment, hogy igazodjon a körülményekhez. De talán ő is könnyebbé tehetné a maga számára azzal, ha felfogná, hogy többé már nem Birminghamben van.

– Remélem, nekem könnyebb lesz. Én az özvegy Mildred nénivel éltem Dorkingban tízéves koromtól.

Ha gondolt bármit is Mrs. Penworthy arról, hogy Beth miért a nagynénjével élt, és nem a szüleivel, mondani semmit sem mondott erről. Helyette megkérdezte:

– És a nagynénje nem fogja hiányolni magát ott, Dorkingban?

Beth habozva válaszolt:

– Szerintem örül, hogy én is kiveszem a részemet a háborús munkából.

– Eteti az éhező Nagy-Britanniát? – érkezett erre válaszul egy éles kérdés. Beth felnézett, és egy homokóraalkatú nőt látott belépni, akinek a válla körül tökéletes vörös fürtök táncoltak. Még a jegyre osztott ruhák korszakában is képes volt rá, hogy jól öltözöttnek hasson krémszínű garbójában és tweedszoknyájában. Bárki máson talán slamposnak hatott volna ez az öltözék, de ez a lány úgy nézett ki benne, mintha egynapos, fárasztó vadászat után a vendégeit készülne kiszolgálni italokkal.

– Viselkedjen rendesen, Ruth – szólt rá Mrs. Penworthy.

Ruth tekintete a farmer feleségéről Bethre villant, majd onnan vissza. Aztán széles mosoly ült ki az arcára.

– Csak viccelődöm, Mrs. P. A nevem Ruth Harper-Greene.

Beth a homlokát ráncolta Ruth dupla vezetékneve hallatán. A Ruthhoz hasonló lányok általában titkárnőként vagy telefonközpontosként dolgoztak, hogy szépen csengő kiejtésük a legjobban érvényesülhessen.

Kezet fogott Ruthtal.

– Örülök, hogy megismerhetlek.

– Igyunk egy csésze teát – indítványozta Mrs. Penworthy vidáman. – Sajnos csak kamilla van, de háborúban nemigen lehet másra számítani.

Mr. Penworthy vacsora utánig nem tért vissza körükbe. Az ételnél, habár csak gyökérzöldségekből állt, Beth hónapok óta nem evett finomabbat. Utána Ruth megmutatta a szobájukat.

Amint becsukódott mögöttük az ajtó, Ruth az ágyra vetette magát.

– Micsoda dögunalom. Esküszöm, ha nem történik hamarosan valami, rám tör a sikítófrász.

– Penworhtyék nagyon kedvesnek tűnnek. Én biztos vagyok benne, hogy jól fogom itt érezni magam – mondta Beth.

Ruth feltámaszkodott a könyökére, és bíráló pillantást vetett Bethre.

– Hát igen, valószínűleg sosem időztél még Londonban. Vagy akár Birminghamben. Warwickshire igencsak csalódás, hogy ennél többet ne mondjak.

Beth csücsörített, és elkezdte kipakolni a holmiját.

– Ó, látom, megbántottalak – igyekezett Ruth Beth szemébe nézni.

– Nem, bántottál meg – felelte Beth. – Egyszerűen örülök, hogy lesz valami hasznom.

– Hát, igen, mindenkinek hasznosnak kell lennie, nem igaz? – horkantott Ruth, miközben belenyúlt egy fiókba, és előhúzott egy gyűrött cigarettásdobozt meg egy csomag gyufát.

– Kérlek, ne dohányozz idebent! – Beth hangja egy kicsit élesebb volt, mint szerette volna.

Ruth a szájából lógó cigarettával felnézett.

– Tehát a kisegér harap.

– Nem vagyok kisegér. És nagyra értékelném, ha nem dohányoznál a szobában.

– De miért? – kérdezte Ruth.

– Mert a nagynéném, Mildred is dohányzik, és ki nem állhattam. – Beth szembefordult a szobatársával, és keresztbe fonta a mellén a karját. – Nem kell, hogy kedveljük egymást, de az sem, hogy egymásnak essünk. Könnyebb lesz, ha ebben a kezdetektől megegyezünk.

A csend kifeszült közöttük. Bethnek nem volt még elég tapasztalata ahhoz, hogy meg tudja ítélni az ilyenfajta beszélgetéseket. Talán túl messzire ment. Nem akarta, hogy a szobatársa az ellenségévé váljon alig pár órával azután, hogy megismerték egymást. De aztán Ruth kivette a cigarettát a szájából, és lassú mozdulattal visszacsúsztatta a csomagba.

– Elnézést. Rémesen tudok viselkedni, ha a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy szeretném, és az utóbbi hónapokban mintha semmi sem úgy alakult volna, ahogy szerettem volna – mondta közben.

– Mármint az, hogy önkéntes vagy? – kérdezte Beth.

Ruth felnevetett.

– Te több vagy, mint amennyit a csinos arcod mutat, nem igaz, Bethy?

– Ne hívj Bethynek. Rettenetesen hangzik.

– Utálok itt lenni, Beth. Utálom a munkát meg a kora reggeleket, és azt, hogy a világon semmi sincs, ami szórakoztató volna. És utálom azt is, hogy utálom mindezt, mert Mr. és Mrs. Penworthytől csak kedvességet kaptam, és mindig türelmesek voltak velem, én meg iszonyúan viselkedtem.

– Miért nem kérelmezed az áthelyezésedet? Vagy állsz be a női tengerészethez vagy a légierőhöz? – Bethnek mostanra még jobban meggyőződésévé vált, hogy társnőjéhez sokkal jobban illene a haditengerészet vagy a királyi légierő női hadosztályánál végzett munka, mint az itteni.

Ruth megint az ágyra rogyott.

– A haditengerészethez nem vennének fel azért, mert kirúgtak a kiegészítő területi szolgálattól.

Beth tekintete önkéntelenül Ruth hasára vándorolt.

– Kirúgtak?

– Nem azért, mert teherbe estem volna, te liba! – Ruth nevetett. – Hanem mert ittam a bázison, és elloptam az egyik tiszt kocsiját. Azt hittem, óvatosan le tudok hajtani az úton, és szórakozhatok egy kicsit, ehelyett nekiütköztem a kapunak. Tényleg nagy butaság volt. Ezek után egyik kiegészítő női ágazathoz sem vennének fel. A mezőgazdasági önkéntesség messze a legjobb választási lehetőség volt a sok rémségesnél rémségesebb közül. Mert nőket nem soroznak be.

– Így hát itt ragadtál – jegyezte meg Beth.

– Míg nem találok valakit, aki elvesz feleségül, bár még az sem lesz elég. Teherbe kell esnem, mielőtt elbocsátanak.

– Ez nem hangzik épp a leggyorsabban kivitelezhető tervnek.

– És veled mi a helyzet? Van szerelmed? – kérdezte Ruth.

– Ami azt illeti, van. – Milyen furcsán hangzott.

Ruth hasra fordult, és Bethre vigyorgott.

– Jaj, mesélj!

Beth nagy levegőt vett.

– Colinnak hívják. A szüleim háza melletti farmon nőtt fel. Amikor Dorkingba költöztem, levelezni kezdtünk egymással. Valójában kis butaság volt… hiszen csak tízévesek voltunk, de nyolc évvel később még mindig írogattuk a leveleket.

Még mindig írogattak, és valamiképp… egymásba szerettek? Beth nem is tudta biztosan megmondani, hogyan történt. Egy nap, karácsony után, amikor Beth már éppen azt várta, hogy megérkezzen a levél a női mezőgazdasági önkéntesek szervezetétől, Colin telefonált neki a nagynénje házába.

– Gondolkoztam. Kedveljük egymást, igaz? – kérdezte a fiú.

– Persze. Ezer éve barátok vagyunk – nevetett Beth.

– Leszel a barátnőm?

Beth kezéből kiesett a telefonkagyló, alig tudta elkapni, mielőtt a padlóra csattant volna.

– Micsoda?

– Gondolkozz el rajta. Hamarosan vége a tanulmányaidnak. Engem pedig alig pár nap múlva Olaszországba vezényelnek. Nem volna jobb, ha mindkettőnknek volna valakije, aki várja? – kérdezte a fiú.

– De Colin, hiszen alig találkozunk személyesen.

– De írunk egymásnak. És néha beszélünk telefonon is – felelte Colin.

– De igazán szeretsz engem? – kérdezte Beth.

– Jobban, mint bármelyik lányt, akikkel valaha találkoztam – felelte Colin. – Emellett, ugyan ki szeretné egy farmer fiát, kivéve a lányt, akit egész életemben ismertem?

Beth lelkén átfutott a sajnálat.

– Ez nevetséges, te is nagyon jól tudod, Colin. Hiszen jóképű férfi vagy.

De hiába minden érvelés, mire letették a telefont, Bethnek valamiképpen lett egy szerelme.

– Van róla képed? – kérdezte Ruth.

Beth benyúlt a táskájába a vázlatfüzetéért, amit gondosan a ruhái tetejére helyezett. Elővett belőle egy Colinról készült teljes alakos képet, amely az egyenruhájában ábrázolta. Mintha tökéletesen idegen volna rajta.

Ruth olyan mélyreható szakértelemmel vizsgálta a fotót, hogy Beth elpirult.

– Nem rossz – hangzott végül a verdikt. – Hol harcol?

– Kelet-Surrey-beli ezred, első zászlóalj.

– És most hol van?

– Valahol Olaszországban. Ennél többet nem árulhat el róla ő sem.

– Biztosan nagyon jó érzés lehet, hogy van valaki, aki várja a leveleidet – jegyezte meg erre, egy kicsit bánatos hangon Ruth. – A légibázis meg Highbury House közt el vagyok szánva rá, hogy én is szerzek egyet.

– Highbury House? – kérdezte Beth.

– Eszerint még nem meséltek neked róla?

– Nem.

Ruth vigyorgott.

– Akkor azt hiszem, az lesz a legjobb, ha te magad találod ki majd.

Másnap reggel mindketten felnyögtek, amikor fél ötkor Ruth éjjeliszekrényén megszólalt az ébresztőóra. Ötre felöltöztek, és befejezték a reggelit Mrs. Penworthy nagy konyhaasztalánál. Fél hatkor Mr. Penworthy már elkezdte az első leckét, amit Bethnek adott arról, mit jelent mezőgazdasági önkéntesnek lenni.

A földeket trágyázták meg, ami undok munka volt, nagy bűzzel járt, még a traktor segítségével is, amit Mr. Penworthy vezetett. A délelőtt derekára Beth gumicsizmáját, amivel az önkéntes szervezet látta el, telefröcskölte a trágyalé, sőt a bricseszét is jócskán. Levette a két gyapjúpulóvert meg a kabátot, amikre reggel még szükség volt, és egy szál ingben dolgozott tovább. A hüvelyk-és mutatóujja között nagy vízhólyag keletkezett.

Az volt a legfurcsább az egészben, hogy minden kényelmetlenség ellenére imádta az egészet. A szabadban lehetett. Minden korty beszívott levegő hideg és csípős volt – ráadásul trágyaillatú. Az izmai égtek, de Mr. Penworthy elég időt hagyott nekik rá, hogy megcsodálhassák a napkeltét a szántóföldet szegélyező kopár fák fölött. Beth hosszú idő óta először érezte magát igazán elevennek és hasznosnak.

Ruth ellenben nyomorúságosnak látszott.

– Nem állunk meg tízóraizni egyet? – kiáltotta.

Mr. Penworthy a homlokát ráncolta a traktor tetején.

– Tízóraizni? Hiszen még fél tíz sincsen.

– Már épp ideje volna – morgott Ruth.

– Majdnem készen vagyunk – jegyezte meg Beth, egy pillantást vetve a szántóföld háromnegyedére, amit már végiggereblyéztek.

Mr. Penworthy a sapkáját rángatta.

– Van egy másik föld is, amit meg kell csinálnunk ezután.

– Másik? – kérdezte Ruth rikoltva.

Beth hosszan kifújta a levegőt.

– Mr. Penworthy, kérem, Mrs. Penworthy nem azt mondta, hogy ma szeretné elkezdeni a pajta festését?

A farmer hosszan nézett le rá odafentről, mielőtt bólintott.

– Akkor te menj el, Ruth.

Ruth leejtette a gereblyét, és már indult is a mező széle felé, amilyen gyorsan csak trágyával borított gumicsizmája

bírta.

Beth folytatta a gereblyézést, de Mr. Penworthy nem indította be újra a traktort.

– Maga ezek szerint még nem fáradt? – kérdezte Bethtől.

Beth megállt a mozdulat közepén, és a gereblye nyelére támaszkodott.

– Kimerültem. Nem hinném, hogy valaha dolgoztam annyit egy teljes napon, mint most ezalatt a délelőtt alatt.

– Maga is inkább a pajtát festené? – kérdezte a farmer.

– Ha arra van szükség, akkor igen. De ha jobb volna, ha itt maradnék, és trágyát gereblyéznék, akkor itt maradok, és azt csinálom.

Mr. Penworthy, rövid ideje tartó ismeretségük alatt először elmosolyodott.

– Akkor jöjjön fel ide!

– Oda fel?

A farmer biccentett a traktor felé.

– Valamikor meg kell tanulnia vezetni. Hamarosan céklát meg búzát vetünk.

Meg fog tanulni vezetni? Colin el sem hinné, miután az összes levele tele volt amiatti csipkelődéssel, hogy Beth mindent elfelejtett a városi létben, amit vidéken megtanult.

Izgalom futott végig rajta, mialatt felkapaszkodott. Mr. Penworthy egy kicsit arrább ült, helyet adva neki. Beth majdnem lecsúszott a létrán a csizmájára tapadó sár miatt, de végül sikerült elhelyezkednie a széles ülésen.

– Rendben van – tette két kezét a kormányra.

– Milyen járművet vezetett korábban?

– A világon semmilyet – vigyorgott Beth.

Mr. Penworthy hosszan kifújta a levegőt.

– Mit tanítanak maguknak, városi népeknek egyáltalán?

Beth meglepetten felnevetett.

– Dorking nem éppen város.

– Akkor bizony még annál is rosszabb, lányom – így Mr. Penworthy.

– Nos, most fogom megtanulni.

A farmer felnyögött, aztán nekiállt elmagyarázni az alapokat. Indító, kuplung, gáz, fék, sebességváltó. Türelmesen elmondta, hogyan kell lenyomni a kuplungot, hogyan vált az ember sebességet, és hogyan hozza végül mozgásba a behemót gépezetet. Újra meg újra elismételtette Bethszel a hallottakat, míg a lány az egész folyamatot zökkenőmentesen el tudta mondani.

– Rendben van – dőlt hátra végül Mr. Penworthy. – Tegyünk egy próbát.

Beth nagy levegőt vett. Közben észrevette, hogy Mr. Penworthy belekapaszkodik az ülés szélébe. Eltökélten lenyomta a kuplungot a padlóig, elfordította a kulcsot, sebességbe tette a traktort, és lassan felengedte a pedált. A jármű harsány robajjal életre kelt. Beth összerezzent, felemelte a lábát. A gépszörny nagyot rázkódott, aztán elcsendesedett.

– Hát, most lefullasztotta.

Beth oldalra nézett Mr. Penworthy komoly, rezignált arcára, és kitört belőle a nevetés. Csak nevetett és nevetett, már az oldalát fogta. Aztán meghallotta a farmer mély, száraz heherészését. Úgy hangzott, mint aki épp most porolja le rég nem használt humorérzékét.

– Hát ez meg micsoda? Penworthy, a farmer együtt nevetgél egy önkéntes lánnyal? Sosem hittem volna, hogy ilyet látok valaha – hallották egy férfi kiáltását.

Beth felvetette a fejét, és egy termetes férfit pillantott meg, aki a hadsereg tisztjeinek járó nagykabátba bugyolálva állt a mező szélén.

– Hastings kapitány! – bömbölte oda neki Mr. Penworthy. – Maradjon ott! – Odabiccentett Bethnek. – Másszon le.

Beth lemászott oldalt, és szilárdan, két lábbal landolt a trágyával borított lágy talajon. A tiszt a tekintetével követte őket, ahogy a mező széle felé bandukoltak. Beth egészen addig nem jött rá, miért tűnik a férfi annyira szélesnek, míg körülbelül öt méterre nem jártak tőle. Csak egyik karja volt a kabát ujjába dugva. A másikat zsineggel kötötte a nyakába, azon az oldalon csak lógott rajta a kabát.

– Látom, társasága van – köszöntötte a férfi Mr. Penworthyt, amikor odaértek hozzá.

– Miss Pedley, bemutatom Hastings kapitányt – mondta Mr. Penworthy.

– Graeme Hastings, királyi skót gyalogosok, második zászlóalj. Nagy örömömre szolgál, hogy megismerhetem, Miss Pedley – mutatkozott be Hastings kapitány.

– Ahogy nekem is, uram – felelte Beth.

– Maga bizonyára most érkezett, ugye? – kérdezte Hastings kapitány.

– Igen, tegnap. Mr. Penworthy épp most tanít traktort vezetni.

– És? – kérdezte a kapitány.

– Elsőre lefullasztottam – vallotta be Beth.

Hastings kapitány felnevetett.

– Mindenki így szokta. Sose higgye el, ha bárki mást állítana. De meg tudja tanulni.

– Igen, én is azt hiszem, hogy meg tudja tanulni – mondta Mr. Penworthy.

Beth mellkasában melegség futott végig a dicséret hallatán. Meg tudja… meg fogja csinálni.

– Megkérdezhetem, mi történt a karjával? – fordult Beth a kapitányhoz.

– Ó, ezzel? – A férfi úgy nézett le a kötésre, mintha életében először látná. – Belesétáltam egy német lövedékbe. Tényleg elég ügyetlen voltam.

Beth önkéntelenül is elmosolyodott.

– Jól értem, hogy az orvosok rendreutasították, és nem javallják újra?

Hastings kapitány torkából harsány nevetés tört elő.

– Igen, a nővérek is jól lehordtak érte. De nem mondhatnám, hogy várnám, hogy ismételten ebben az élményben legyen részem. Csúnyán ripityára tört a vállam.

– Ezt sajnálattal hallom. – Beth hirtelen kijózanodott.

– Ó, pedig semmiség. Ám igen kellemes lábadozást eredményezett számomra, és így némi időt tölthettem drága barátom, Mr. Penworthy társaságában.

– Hastings kapitány erősen érdeklődik a mezőgazdasági munka iránt – jegyezte meg a farmer.

– Valóban? – kérdezte Beth.

– Ami azt illeti, semmit sem tudok róla, de nagyon szeretek a mezőn sétálni. Semmi sem fogható ahhoz az örömhöz, amikor az ember be van zárva, hogy minél betegebbnek érezze magát, aztán az orvosok megengedik, hogy annyit sétáljon a szabad levegőn, amennyit csak akar, ha megígéri, hogy óvatos lesz. – Hastings kapitány Mr. Penworthyhez fordult.

– Miss Pedley-t is elviszi a nagy házhoz?

Beth a farmerre nézett, akinek a szája újra megrándult. „Lehetséges", csak ennyit felelt.

– Milyen nagy házhoz? – kérdezte a lány.

– Highbury Houseba. Rekvirálták, és kórházzá alakították a lábadozók számára. A csontokra specializálódtak, ezért kötöttem ki itt. És most – billentette meg ellenzős sapkáját a kapitány – indulnom kell. A birkákat nagyon felzaklatom, ha nem rendes időben teszem meg a köreimet. Penworthy úr. Miss Pedley.

Úgy sétált el, mint aki rá se ránt a világra, akár be van kötve a karja, akár nincs.

– Elég kellemes embernek látszik – jegyezte meg Beth.

– Hastings kapitány a legtöbb embernél jobb. De nincs egy rossz szavam sem Highbury House többi lakója ellen sem. Mind megtették Nagy-Britanniáért, amit kellett. Mégis, némelyikük egy kissé…

– Faragatlan? – segítette ki Beth.

Mr. Penworthy horkantott.

– A faragatlan jól leírja, amire gondolok, Miss Pedley.

– Ezt figyelmeztetésnek veszem – felelte Beth.

Mr. Penworthy újra elmosolyodott. Mildred néni nem volt kegyetlen nőszemély, de különösebben melegszívű sem. Bethnek tető volt a feje fölött, és étel került az asztalra, de ennél nem sokkal többet kapott tőle. Kedvességet, elfogadást, szeretetet nem. Colin volt az egyetlen személy, aki régóta mentőöv volt számára, de most ő is elment a háborúba. Beth legszívesebben órákon át sütkérezett volna a farmer mosolyában.

– Akkor üljünk vissza a traktorra – indítványozta Mr. Penworthy. – Addig fogja próbálgatni, amíg nem megy jól.

Beth engedelmesen visszamászott a traktorra, de előtte vetett egy pillantást Graeme Hastings kapitány távolodó alakjára.

VENETIA

1907. FEBRUÁR 18., HÉTFŐ Highbury House Nyirkos

Papa mondogatta mindig, hogy minél harapósabb az

ültetés napja, annál elevenebb lesz a virág. Ha a mai időjárásnak hinni lehet, Highbury House kertje igazán erős és egészséges lesz.

Csak tegnap érkeztem meg ide, de máris elhelyezkedtem a régi kertészlakban a birtok déli csücskében. Mrs. Melcourt felajánlotta, hogy a keleti szárnyban, az egyik vendégszobában szállásol el. De amikor megtudtam, hogy Mr. Hillock, a kertész a faluban, a vegyesbolt fölött él, amit a felesége üzemeltet, ragaszkodtam a kertészlakhoz.

Azzal indokoltam, hogy minél jobban oda kell figyelnem a sok növényre, amelyeket magokból és dugványokból szaporítok Highburyben. De igazából arról van szó, hogy megszoktam már a szabadságot. Adammel élek, de mindig hagy nekem elég levegőt, amikor dolgozom.

Ma reggel, a Highbury Houseban töltött első igazi munkanapomon, vastagon beöltöztem a hideg időjárás ellen, és kimerészkedtem a szabadba. Két héttel ezelőtti látogatásom során utasításokat hagytam Mr. Hillock számára, hogyan tisztítsák meg a földterületet ott, ahol a kerti szobákat fogjuk létrehozni. Mr. Hillock emberei ezenkívül igazítottak a gyepen is, hogy kialakuljanak a szegélyek, és több kocsira való termőföldet is ideszállíttattunk, hogy a talaj minőségét javítsuk.

Mr. Hillockkal a teakert kapuval jelölt bejáratánál találkoztunk. A hársakról beszélgettünk, amelyeket a héten fognak szállítani, amikor a veranda felől egy Jó napot! érkezett. Kikukkantottam kertészkalapom széles karimája alól, és Mr. Goddardot pillantottam meg. Odaintett, aztán szökellő léptekkel elindult lefelé a lépcsőn.

– Eszerint már találkozott a báttyal – jegyezte meg Mr. Hillock, nemezkalapját a hüvelykujjával hátrabökve.

– Igen, amikor egyszer eljöttem Londonból a hónap során – feleltem.

– Nagy tehetsége van a rózsákhoz. Hozott nekem néhány változatot, amikor Mr. és Mrs. Melcourt megvették Highbury House-t. Azt mondta, szeretné, hogy tájékoztassam, hogyan alakulnak a növények.

– És?

Mr. Hillock megvakarta szakállal borított állát, és még mielőtt Mr. Goddard lefékezett volna előttünk, közölte:

– Úgy nőnek, mint a gaz.

– Miss Smith, Mr. Hillock. Remek, hogy itt találom mindkettejüket. Épp csak beugrottam, hogy találkozzam a húgommal, úton Warwick felé, üzleti ügyben, de nem találtam itthon. – Mr. Goddard körbenézett. – Igazán gyors előrehaladás történt itt.

– Minél hamarabb helyre kerül a kert épített része, annál hamarabb el lehet kezdeni az ültetést – feleltem.

– Úgy néz ki, mintha máris elkezdték volna. – A fejével a vastag bőrkesztyű felé intett, ami a hosszú barna szoknyámat fedő kötény zsebéből lógott ki. Sáros volt, akárcsak súlyos kerti csizmám.

– Nő néhány szép orgona az üvegházak mellett. Visszavágtam mind, hogy később könnyebb legyen mozgatni őket – feleltem.

– És mikor kezdik az ültetést? – kérdezte Mr. Goddard.

– Áprilisban vagy talán egy kicsivel korábban, ha az időjárás kegyes lesz hozzánk.

Mr. Goddard megköszörülte a torkát.

– Bocsánatot akartam kérni Helen nevében. Az idő nagy részében azért szid, mert a rózsákra fecsérlem az időmet. A másik felében pedig arról áradozik, milyen zseniális kertész vagyok.

– A fivérek és a nővérek közötti kapcsolat nagyon bonyolult tud lenni, amire a bátyám, Adam is bőszen bólogatna. Boldogan megteszem, amit tudok, hogy az ön rózsái közül is kerüljön az általam tervezett kertbe – feleltem.

A szívére tette a kezét.

– Nagy megtiszteltetés volna számomra, ha volna egy kis szerepem az ön valamelyik tervének megvalósítása során, Miss Smith.

Biccentett, és már ott sem volt.

Csak órákkal később gondoltam újra Mr. Goddardra, miközben fájó lábamat áztattam sós fürdőben, amelybe szárított levendulát is szórtam. Hirtelen éles kopogás harsant az ajtó felől.

Sietősen megtöröltem a lábam, és belebújtam egy régi papucsba. Nagy elánnal ajtót nyitottam, és körbenéztem.

Egy szobalány állt a küszöbön. Bókolt előttem.

– Jó estét, kisasszony.

– Jó estét. Hogy hívják? – kérdeztem.

A lány álla lejjebb ereszkedett.

– Clara a nevem, Miss Smith.

– Nos, Clara, mit tehetek önért?

– Mrs. Melcourt kéri, hogy jöjjön le vacsorázni. Amennyiben kíván – így Clara.

Amennyiben kívánok. Ez vajon kérés vagy parancs? És vajon a meghívás eredetileg nem Mr. Melcourttól származike, akit szemlátomást jobban érdekel a Highbury House kertjében folyó munkám, mint a feleségét? Úriember lánya lévén, tudtam, hogy egy hölgy talán nincs annyira hozzászokva, hogy kétkezi szakmában tevékenykedő nőket invitáljon a családi vacsoraasztalukhoz.

– Kérem, adja át Mrs. Melcourtnak, hogy boldogan csatlakozom hozzájuk.

Tettem egy lépést visszafelé az ajtóból, amikor Clara előhalászott egy levelet csinosan vasalt köténye zsebéből.

– Ezenkívül ez érkezett a délutáni postával, kisasszony.

Egy köszönettel elvettem a kezéből. Újra pukedlizett egyet, és gyakorlatilag elszaladt az ösvényen. Elgondolkoztam rajta, hogy azért szalad-e, hogy a konyhában mihamarabb elmondhassa a többi szobalánynak, hogy a fura nő, akit beborított az egész napi por, az úrral és az úrnővel vacsorázik este.

A levél pecsétje alá csúsztattam az ujjamat. Az üzenetet közvetlenül a papír hátoldalára írták, amit aztán borítékká hajtottak.

Kedves Miss Smith!

Remélem, nem veszi pimaszságnak, ha meghívom a növényneveldémbe péntek délelőtt tizenegy órára. Ritka boldogság számomra, ha találkozom valakivel, aki osztozik a növények iránti szenvedélyemben, és nagy örömömre

szolgálna, ha alkalmam nyílna, hogy megmutassam önnek a gyűjteményemet.

Maradok tisztelettel:

Matthew Goddard

Akácos farm

Egy kis ideig bámultam a levelet. Pimaszság? Mi lehetne a világon kevésbé pimasz, mint egy meghívás, amely arra szól, hogy rózsákat nézzek meg?

Megcsóváltam a fejem, és letettem a levelet, aztán nekiálltam megkeresni a harmadik legjobb ruhámat meg egy pár cipőt, amelyben emberek közé mehetek.

EMMA

Emma mindkét kezét a csípőjére téve állt, és arra a helyre

meredt, ahol valaha valószínűleg egy csodaszép medence állt, olyan, amelynek felszínét itt-ott vízililiomok pöttyözték.

– Teljesen újra ki kell ásnunk, újra kiönteni és új körvonalat alakítani ki neki – közölte.

– Nem úgy néz ki a hely, mint ahol bármiféle vízi létesítmény volt valamikor – vélte Charlie, és beírt egy jegyzetet a telefonjába.

Emma a homlokát ráncolta.

– Még egyszer sem hallottam olyat, hogy Venetia mesterségesen érkező vizet használt volna valamelyik kertjében, de a tervek nélkül…

– Lehetetlenség kideríteni – bólintott Charlie. – Sikerült Sydney-t rávenned, hogy végigtúrja a családi archívumot?

Emma fölnevetett.

– Te aztán jól ismersz.

– Még sosem tapasztaltam olyat, hogy egy tulajdonost békén hagytál volna a restaurálás során.

– Végtére is az ő kertjük. Nekik is törődniük kell vele. Gyere csak, mutatni akarok valamit.

– Szuper lenne, ha Sydney megtalálná azt a régi naplót meg Venetia leveleit – jegyezte meg Charlie, ahogy elindultak a túlburjánzó tiszafákkal szegélyezett ösvényen, amely a vízikert meg a mellette álló titokzatos helyiség felső szélét jelezte.

– Benne szabatos leírással arról, hogy hol mi nőtt, és miért. Álmodhatunk.

– Te is jól tudod, hogy dolgoztunk már határozottan rosszabb állapotban lévő kertekben is – hangsúlyozta a férfi.

– Lehet, hogy nem így fogod érezni, miután ezt is megnézed – jegyezte meg Emma. Keresztültörték magukat egy nyíláson a tiszafasorban, és megpillantották a vadszederindákat és ágakat a télikert téglafala fölött.

Charlie halkan füttyentett egyet.

– Ha már innen kintről is ilyen rosszul néz ki…

– El sem tudom képzelni, mi lehet odabent – fejezte be helyette a mondatot Emma.

– Mit tudsz róla?

– Sydney azt mondja, ez a télikert.

– Akkor miért nő húszlábnyi magasra a nyáriorgona a közepén? Az nem éppen télies növény – felelte a férfi.

– Mert az orgona bárhol megtelepszik, ahol helyet talál. De még ennél is jobbat mutatok – mondta Emma, és elvezette Charlie-t a fal íve mentén, egészen addig, míg elérték a kaput. – Sydney azt mondta, hogy amióta ő az eszét tudja, ezt a kaput nem nyitották ki.

– Vészjóslón néz ki – rázta meg a kaput Charlie. A rozsda megtapadt, és narancssárgán virított sötétbarna bőrén. – Jól megcsinálták ezt, de elképzelhetetlen, hogy több mint száz éven át így bántak a kerttel.

Emma hunyorogva próbált átlátni a sűrű ágrengetegen. Még most, február végén is sűrű zöld lomb takarta el a benti látványt. Egy kusza futórózsát meg a som élénkpiros kérgét könnyen észre lehetett venni. És az ott vajon kerti hunyor, amely egy időtlen idők óta nem metszett kaméliabokor elnyomása alatt küszködik? Ezt ellenben nehéz lett volna megmondani.

– Ez legalább húsz, de akár harmincévnyi növekedés eredménye is lehet. Talán valaki létráról lenyesegette a legrosszabb részeket, amikor minden növény elkezdett átkúszni a kert többi részébe. Nézd ott azt a levágott somot! – mutatott fel Charlie egy furcsán lejtős alakú fára.

– Sydney azt mondta, hogy évente egyszer eljönnek a kertészek visszavágni a növényeket. – Charlie jelentőségteljes pillantást vetett rá, mire Emma hozzátette: – Mielőtt távozunk, meg fogom beszélni vele, hogy másik csapattal dolgoztasson.

– És hogy jutunk be a télikertbe? Na, meg mit találunk ott, ha bent vagyunk?

És miért volt ilyen sokáig lezárva?

Charlie hátrább tolta kopott Mets baseballsapkáját, amit évekkel ezelőtt egy kiránduláson szerzett, és megvakarta a homlokát.

– A legpusztítóbbtól a legkevésbé fájdalmas megoldás felé?

– Persze – felelte Emma.

– Szerzünk egy lángszórót, és feltörjük a kaput – mondta a férfi.

– Én is ugyanannyira szeretek lángszóróval hülyéskedni, mint te, de ez kizárt. A tulajok inkább azon vannak, hogy visszaálljon a történelmi állapot, nem azon, hogy leromboljuk.

– Hozunk egy kosaras darut, és feltörünk egy helyet, ahol le tudunk tenni egy létrát. Macheték hajnalban – tette hozzá Charlie, a hatás kedvéért a szokásosnál erősebb skót akcentussal.

Emma vetett egy pillantást a kapu nyílására a válla fölött.

– Lehetséges, de a növények értékesek lehetnek.

– Kell hogy legyen más mód is.

– Hát igen, egy kulcs, de amíg várjuk, az felbukkan-e, kitalálhatunk valami mást – vélte Emma.

– Figyelj, hallottál már a botanikai örökség intézete által kínált állásról? – kérdezte Charlie.

Emma megdermedt.

– Micsoda?

– Növénymegőrzési vezetőt keresnek.

– Értem – mondta Emma megfontoltan.

– Nagyon megfelelnél oda.

– Mi szükségem volna egy állásra? Itt van nekem a Naprafordító – tiltakozott éles hangon Emma.

A férfi fölemelte a két kezét.

– Hé, hé, én csak úgy gondoltam, nagyon megfelelnél oda.

– Hat éve azon dolgozom, hogy felépítsem ezt a vállalkozást.

– Jaj, ne csináld már! Ne tégy úgy, mintha sohasem volnának olyan napok, amikor legszívesebben itt hagynál csapot-papot. Tudom, hogy néha rengeteg stresszel jár a munka. Meg azt is, hogy előfordul, nem vagy maradéktalanul elégedett a vállalkozás ügyféloldalával – mondta Charlie.

Vagy a szállítókkal vagy a személyzettel vagy az adókkal vagy… a lista a végtelenségig folytatható.

– Nagyon szeretem az ügyfeleinket – jelentette ki Emma határozottan.

Mintegy végszóra, megcsörrent a mobilja. Kivette a hátsó zsebéből, és grimaszolva nézte.

– Will Frayn.

– A véleményvezér csaj férje? – kérdezte Charlie. – Nem hívott már múlt héten is?

Emma egy sóhajjal felvette.

– Naprafordító. Emma vagyok.

– Emma! – bömbölte Will. – Gillian is itt van velem. Hadd hangosítsam ki.

– Emma – turbékolta a telefonba Gillian –, hiányoljuk.

– Miben segíthetek, Gillian? – kérdezte Emma.

– Van egy kis bajunk a kerttel – felelte Gillian.

A kertjükben lévő kanyargós ösvény mellé egy sor hagyományos angol szegélynövény került, amelyek együtt színátmenetes összhatást keltettek, a mély lilától haladva a halványon át a sápadtfehérig. Teli zegzugokkal, és az út végén egy vörösfenyőből ácsolt terasz állt, körülötte cseresznyefákkal. Már az idén tavasszal is jól nézhet ki majd, de pár év múlva, miután minden növény eléggé meg tud nőni, valóban lehengerlővé válik a látvány.

– Gondja támadt a kertészeiknek az átadási dokumentációval? – kérdezte Emma.

– Ó, nem, semmi efféléről szó sincs – felelte Gillian.

– Akkor mi a baj?

– Semmi sem virágzik!

– Ez valódi gond – szólt közbe Will is. – Gillynek holnap fotózása lesz, és sehol egyetlen virág.

Emma a homlokának nyomta az ujjhegyeit.

– De hiszen február van. Áprilisig nemigen lehet számítani rá, hogy bármi virágozni fog abban a kertben, de a fák hamarosan rügyezni kezdenek.

– De Emma, mi értelme annak, ha az embernek van egy kertje virágok nélkül? – kérdezte Gillian.

– A kerteknek ciklusaik vannak. Az évszakokat nem lehet kikerülni, pontosan ezért javasoltam a négy évszakos ültetési rendet. Hogy az év majdnem minden részében legyen valami érdekes látnivaló.

Charlie, aki pár méterre állt tőle, felhorkant.

– És nekünk mink van pontosan? – kérdezte Will.

– Sok késő tavaszi és kora nyári virágos növényük. Fantasztikusan fog kinézni júniusban. – Erre szó szerint figyelmeztette is Fraynéket. Mégis, amikor meghallották, hogy a négy évszakos sorrend azt takarná, hogy folyamatosan várni kell a virágok megjelenését az évszakon át, ami valamennyivel csökkentené a látvány hatásosságát ahhoz képest, mintha egyszerre volna tele virággal minden ágyás, visszakoztak. Mivel ők fizették a számlát, Emma arra kényszerült, hogy megadja magát.

– Azt akarom, hogy most nézzen ki jól. Egy egész reklámkampányt erre fűztünk fel. – Gillian hangjába pánik keveredett.

– Milyen cég számára? – kérdezte Emma.

– Bioétel-rendeléssel foglalkoznak – mondta Gillian.

– Beszéljen arról, hogy a kertek is szezononként változnak, ahogy a zöldségek is. Ha mindig szezonális zöldséget fogyasztunk, csökkentjük az ökológiai lábnyomunkat. Ha bioételekkel foglalkoznak, imádni fogják a szezonális és fenntarthatóan termesztett zöldségek ötletét – felelte Emma.

A vonal végén suttogás. Végül Gillian szólt bele:

– Ezt megcsinálhatjuk.

– Sok szerencsét a fotózáshoz – így Emma.

Amikor utána Charlie felé fordult, a férfi nevetésben tört ki.

– Legszívesebben rátetováltatnám még ma a homlokomra a feliratot, hogy „A kert nem csak a virágokról szól" – motyogta Emma.

– Fogadjunk, hogy a Királyi Botanikai Örökség Intézetének nem kell megvívnia mindenféle Gillian Fraynekkel. – Amikor erre Emma dühödt pillantást vetett rá, vállat vont. – Csak úgy megjegyeztem.

Emma önkéntelenül elmosolyodott.

– Gyerünk, jelöljük ki a hosszú szegély helyét.

– Vedd úgy, mintha már meg is volna, főnök.

STELLA

1944. FEBRUÁR

Stella olyan erővel vágta be a kamra ajtaját, hogy a falióra

is beleremegett, sőt azzal fenyegetett, hogy a padlón végzi.

– Mrs. George! – förmedt a Highbury House Kórház főszakácsára. – Ez már a második alkalom az elmúlt hetek során, hogy csak úgy eltűnik a tej.

– Miss Adderton, kérem! – szólt rá egy nagy lélegzetvétellel Mrs. Dibble, Highbury House házvezetőnője, aki ugyanúgy a régi alkalmazottak közé tartozott, mint Stella maga.

Mrs. George, aki maga volt a kék gyapjúszövetbe és fehér lenvászonba öltözött hitványság, lassú mozdulattal beletörölte a kezét a kötényébe. A két kukta, akik a keze alá dolgoztak, tágra nyílt szemmel figyelte a jelenetet. Mozdulat közben még a kés is megállt a kezükben, a másikban meg a hámozandó krumpli meredt.

– Miss Adderton, gondolja meg, mit mond! Komolyan vádaskodni akar, és azt állítja, lopok? – kérdezte Mrs. George.

– Biztosra veszem, hogy Miss Adderton nem…

– Nem vádaskodom – szakította félbe Mrs. Dibble-t Stella. – Csak azt mondom, hogy tudom, már megint ellopta a tejet a kamrából. Hozzá tojást is. Reggel még hat darab volt a zöld edényben. Most meg már csak négy.

A hat tyúk, amit Mrs. Symonds engedélyével tartott a konyhakert sarkában, nem tojt annyit, mint hat hónappal korábban, és a tojás egyre inkább kincsszámba ment. A valódi tej pedig, amely nem doboznyi por formájában érkezett, gyakorlatilag folyékony aranynak számított. Stella bele sem akart gondolni, miféle bűntettekre volna képes azért, hogy a nyelvén érezze a valódi tejszín ízét, valódi kávéban.

– A kórháznak nincs szüksége a maga tejére meg tojásaira. Megvan a saját fejadagunk – mondta Mrs. George.

– És arra mit mond, amikor rajtakaptam, hogy a lisztemet cseni el épp?

A nő lenézett az előtte tornyosuló sárgarépahalomra.

– Aprósütemény-készítés közben megszorultam. Arra készültem, hogy amint lehet, pótolom a lisztet, amit elhasználtam.

– Én meg elhiggyem – motyogta Stella.

– Elnézést kérek, Miss Adderton – szólt egy alázatos hang a helyiség túlfeléből.

Stella odapördült, és Miss Grantet pillantotta meg, az aprócska termetű kuktát, aki aligha lehetett több tizenkilenc évesnél.

– Mi az, Miss Grant? – kérdezte, igyekezve kissé enyhíteni a hangja élén.

– Én törtem el a tojásokat reggel. Háttal nekiütköztem a polcnak, és valahogy olyan rosszul találtam el, hogy a tál megbillent, két tojás kigurult belőle, és leestek a padlóra. Tényleg nagyon sajnálom, kisasszony! – Úgy áradt ki a vallomás a fiatal nőből, mint a vízesés, és a végére teljesen elfogyott az ereje, a válla előregörnyedt.

Mrs. George megsemmisítő pillantást vetett Stellára.

Ó, hogy miért nem nyílik meg alattam ez az átokverte padló, és nyel el egészben?

Mrs. George véleménye szerint Stella jobban megrémíti a szakácsokat, mint amennyire a fent fekvő sebesült katonák rettegnek a németektől – és íme, Miss Grant is iszkolva menekül el előle. Annál, amennyire utálta, hogy az Önkéntes Segítők szakácsai elözönlötték a konyháját, már csak azt utálta jobban, amikor ezek a szakácsok nem voltak hajlandók beszélni vele.

Megérintette a műselyem kendőt, amit a haja köré tekert, hogy ne legyen útban, és kiegyengette a vállát, felkészülve, hogy a tőle telhető legteljesebben jóvátegye a történteket.

– Miss Grant, előfordulnak balesetek.

– Pótolni fogom a tojásokat. Én majd… majd kitalálok valami módot rá, hogy pótolni tudjam – ígérte Miss Grant.

De ezt nem tudja megtenni estig, amikor Stellának szüksége lett volna rájuk. Vaníliás sodót akart készíteni, amit felszolgálhat Mrs. Symondsnak, Bilson atyának, Highbury vikáriusának és feleségének, Mrs. Bilsonnak. Mr. Hyssop, a faluban lakó ügyvéd is a társaságban lesz este. Miután már ennyi ideje tartott a háború, kevés ember ringatta magát olyan illúziókba, hogy egy esti vendégség akár csak közelébe érhet azoknak, amilyenek 1939 előtt voltak, ám Mrs. Symonds egyike volt e keveseknek. Az, hogy ne szolgáljanak fel pudingot – még háborús időkben is –, elképzelhetetlen volt.

– Megoldom négy tojásból, Miss Grant – mondta Stella.

A fiatal nő jó néhányszor gyors egymásutánban bólintott, és szinte rohanvást elindult, végig a folyosón.

– De Miss Adderton, hiszen Mrs. Symonds kifejezetten azért rendelt tejsodót, mert az a vikárius kedvence – jegyezte meg Mrs. Dibble, a kezét tördelve maga előtt.

– Attól tartok, ezúttal Bilson atyának egyszerűen be kell érnie másféle édességgel – felelte Stella, és fejben már keresgélte is a képzeletbeli receptes könyvében, mit tud készíteni négy tojásból, egy gyűszűnyi tejből és nagyjából semmi másból.

– Megyek, és szólok Mrs. Symondsnak – mondta Mrs. Dibble.

– Jól van, szóljon – mondta Stella a házvezetőnő távozó hátának, előre tudva, hogy a hír ki fogja vívni a munkaadójuk rosszallását. Nem mintha Stella sok minden mást kapott volna mostanában Mrs. Symondstól.

Mrs. George intett a másik segítőjének.

– Miss Parker, menjen, és keresse meg Miss Grantet.

A két lány közül a magasabb letette a kést, és szinte futva ment ki a szobából.

Amikor kettesben maradtak, Mrs. George Stellához fordult.

– Miss Adderton!

Stella fölemelte mindkét kezét.

– Sajnálom, hogy felzaklattam Miss Grantet. Bocsánatot fogok kérni tőle.

– Muszáj megosztoznunk a helyiségen, bármennyire szűkös is – mondta Mrs. George.

– Messze nem érződne ennyire szűkösnek, ha jobban rendben tartaná a munkafelületet. – Stella tekintete a pulton halmozódó, levágott sárgarépahéjakra vándorolt.

Mielőtt folytathatta volna a támadást, az ajtó felől érkező kopogás szakította meg a beszélgetést. Stella odamasírozott, feltépte és megdermedt. A nővére, Joan állt előtte, szorosan a sarkában pedig a kisfia, Stella unokaöccse, Bobby.

– Szia, Estrella – szólította meg Joan, azon a becenéven szólítva, amit mindig akkor használt, ha szívességet akart kérni tőle.

– Hát te meg mi járatban, Joanie? – kérdezte Stella, szemügyre véve a nővére sötétkék, széles, fekete gyapjúfilc kihajtóval ellátott gyapjúkabátját, ami remekül kiemelte krémszínű bőrét és dús, gesztenyebarna haját. A feje tetején egy helyes kis fekete kalap ült hetyke szögben, amit Stella utoljára Joan férjének temetésén látott rajta. A szájára ragyogó cinóbervörös rúzst kent – épp egy árnyalatnyival élénkebbet annál, hogy tiszteletet parancsoló lehessen.

– Nem akarsz beinvitálni minket? Dermesztő a hideg idekint. – Amikor Stella nem mozdult, Joan egyik kezét Bobby fejére tette. – Csak nem akarod, hogy az unokaöcséd halálra fagyjon ebben a zimankóban, nem igaz?

Stella ellépett az ajtóból.

– Milyen szép nagy konyhád van itt – nézett körbe Joan, aztán odabiccentett Mrs. George-nak meg a többi szakácsnak, akik időközben visszaólálkodtak.

– Nem az enyém. Miért nem vagy Bristolban? – Stella lenézett Joan kezére, amelyben egy kicsi, barna, ütött-kopott bőröndöt tartott. – És miért van poggyászod?

Joan arcára erre azonnal bűnbánó kifejezés ült ki.

– Mérges leszel rám.

– Mit tettél?

– Nem akartam csak azért írni, hogy nemet mondj…

– Joan… – Stella hangja fenyegetővé vált.

A nővére nagy levegőt vett.

– Be kell fogadnod Bobbyt.

Stella hunyorgott.

– Elnézést, hogyan?

– Az unokaöcsédet. Muszáj, hogy befogadd. Megint elkezdődtek a bombázások.

– Hát települjetek át onnan valahová, ahogy a háború elején is – mondta neki Stella.

– De most munkám van a lőszergyárban. Fontos munkát végzek – ellenkezett Joan.

Ez aztán az újság. Joan korábban úgy ódzkodott a munkától, mint valami ragályos betegségtől, de Stella gyanította, ez csak azelőtt volt igaz, mielőtt a férje meghalt.

– Emellett nem tudok újra áttelepülni Bobbyval – folytatta Joan. – Belebolondulok, ha elküldenek valahová vidékre, te viszont itt vagy. Be tudod fogadni.

Stella az unokaöccsére nézett, aki visszanézett rá hatalmas barna szemével, aztán lehajtotta a fejét.

– Nem tehetem, Joan. Szakács vagyok. Egész nap dolgozom.

Egyedül vitte Highbury konyháját, és nem volt segítsége, emellett heti két alkalommal önkéntes munkát végzett a légitámadás-megelőző egység számára, majd éjszakánként hosszú órákat töltött aprócska íróasztala fölött görnyedve, a tanulnivalóival küszködve. Minden erejével azon volt, hogy többre vigye.

De amikor lenézett a vékony iskolai kabátjában és nadrágjában feszengő sovány kisfiúra, aki olyan nyakkendőt viselt, ami szinte komikusan nagynak látszott a nyakában, feltámadt benne a lelkiismeret. Hogyan mondhatna nemet az unokaöccsének?

– Mennyi időre? – kérdezte.

– Jaj, Estrella, köszönöm! – kiáltott fel Joan, és Stella nyakába vetette magát.

– Még semmire sem mondtam igent. Először meg kell kérdeznem Mrs. Symondsot, és…

– Mit kérdez tőlem?

Stella megdermedt, aztán lassan a hang irányába fordult, és megpillantotta Mrs. Symondsot, amint épp kilép az ajtón, és mint mindig, most is mintha skatulyából húzták volna ki.

– Hát, kérem, micsoda jelenet. Mrs. Dibble már tájékoztatott, hogy ma este nem lesz tejsodó, ám arra végképp nem számítottam, hogy azért, mert társaságot hívott, Miss Adderton – szólt Stella munkaadója.

– Hadd mutassam be Bobbyt, az unokaöcsémet, és a testvéremet, Joant – mondta Stella.

Mrs. Symonds úgy nézett egyikről a másikra, mint aki a hasonlóságokat kutatja az egérszerű Stella és pimaszul bájos Joan között.

– A nővére?

– Micsoda öröm, hogy végre megismerhetem, Mrs. Symonds – nyújtotta a hölgy felé a kezét Joan.

Stella legszívesebben elsüllyedt volna a föld alá. A szakács húga kezet nyújt a ház úrnőjének. Joan, a háztartási alkalmazott lánya és egy háztartási alkalmazott testvére óvatosabb is lehetne ennél.

Mrs. Symonds tekintete Joan kezére vándorolt, majd úgy kezdett ide-oda rebbenni a helyiségben, mintha azt keresné, aki a bűnös mindebben.

– Valaki meg tudná magyarázni, miről van szó?

– Joan Bristolban lakik, és aggódik a légitámadások miatt. Szeretné Bobbyt biztonságban tudni, ezért hozta el ide. Mindnyájunk számára igen komoly meglepetés ez – felelte Stella, remélve, hogy munkaadója képes lesz olvasni ezek között az igencsak nagy közzel írott sorok között.

Mrs. Symonds szemében nagyot villant valami, aztán Joan arcára szegezte tekintetét.

– És mit gondolt, hol fog Bobby aludni, Mrs. …?

– Reynolds, asszonyom. – Joan korábbi merészsége halványodott kissé a ladyvel szembesülvén. – Azt gondoltam, talán Stella tudna neki helyet adni. Azt mondta, hogy van egy saját szobája.

– Valóban ezt mondta volna? Nos, ez esetben felteszem, kerítenünk kell egy kiságyat Bobbynak, nem igaz?

– Nem lesz terhünkre. Még segíthet is néhány kisebb feladatban a konyhában – mondta Stella.

– Ne legyen nevetséges. Hiszen még gyerek – mondta Mrs. Symonds. – Az idén kezdte Bristolban az iskolát – szólt közbe Joan.

Mrs. Symonds előrelépett, aztán megállt Bobby előtt, és derékból enyhén meghajolt.

– Hány éves vagy, Bobby?

Bobby kis keze az anyja kabátjának alsó részét szorongatta, és feszült, csendes figyelemmel szemlélte ezt az újonnan érkezett hölgyet.

– Gyerünk, Bobby – rázta le magáról Joan a kisfiú kezét. – Néha eleinte kissé félénk, de ha egyszer belelendül, igencsak szószátyár tud lenni.

Mrs. Symonds rá sem hederített az anyára, tekintetét a fiúra szegezte.

– Nekem is van egy kisfiam. Robinnak hívják, és van egy szobája, tele jobbnál jobb játékokkal. Szeretnéd látni őket?

– Igen – suttogta Bobby.

Igen, asszonyom, rótta meg magában a gyereket Stella.

– Jól van. És talán el tudjuk intézni, hogy te is együtt járhass az iskolába Robinnal. Szereted az iskolát?

Bobby bólintott.

– Ezt nagy örömmel hallom. – Mrs. Symonds kiegyenesedett. – Holnap eljön velem Robinnal együtt, és

meglátjuk, felveszik-e.

Ez igen nagylelkű gesztus volt – egy gyereket az iskolába beíratni a tanév közepén bárki számára nehézségekkel járhatott volna, kivéve egy olyan hölgyet, aki Mrs. Symonds befolyásosságával bír – ám Stella mégis önkéntelenül a fogát csikorgatta. Olyan fölényes és hanyag megoldás volt, beleszólni az ügybe, és meghozni a döntést Stella helyett.

– És most akár el is mehetnél, Bobby, Mrs. Dibble-lel meglátogatni Robint meg a dadust. Biztos vagyok benne, hogy az anyádnak és a nagynénédnek nagyon sok megbeszélnivalója van – szólt Mrs. Symonds.

Bobby felnézett az anyjára, aki bólintott.

– Menj csak. Még találkozunk mielőtt elindulok.

Amint a fiú hallótávolságon kívül ért, a lady Stellához fordult.

– Nos, Miss Adderton, az étlap ügyében jöttem. Órákkal ezelőtt megegyeztünk.

– Igen, asszonyom. Csak volt egy baleset a tojásokkal, és…

– Baleset? Nem nekem kellene emlékeztetnem rá, Miss Adderton, mekkora kincs az étel manapság. Önnek mindnyájunknál jobban kellene tudnia.

– Az én hibám volt, Mrs. Symonds – szólt közbe Mrs. George. – Bocsánatot kérek, és megmondtam Miss Addertonnak is, hogy pótolom majd a saját juttatásaimból.

Stella szeme összeszűkült, és átfutott a fején a kérdés, vajon miben mesterkedik ez a nő.

– A maga hibája, Mrs. George? – fordult az asszonyhoz Mrs. Symonds.

– Igen, pakolásztam, és két tojást leejtettem. De nem lesz nehéz pótolni őket, biztosíthatom – ígérte Mrs. George.

– Pakolászott? – kérdezte Mrs. Symonds veszedelmesen egyenletes hangon. Ha Mrs. George a szövetségese volna, Stella már figyelmeztette volna, hogy a munkaadójával éppen ilyenkor kell a legjobban vigyázni. A hölgyek sosem szokták felemelni a hangjukat, de Mrs. Symonds kemény tekintete alatt még a generális is meghunyászkodna.

Mrs. George-nak legalább volt annyi esze, hogy a háta mögött összekulcsolja a kezét, és bűnbánó arcot vágjon.

– Még egyszer bocsánatot kérek.

– Mrs. George, hadd emlékeztessem, hogy ön és a kórház, amelynek dolgozik, vendégként van jelen a házban. Elvárom, hogy tisztelettel bánjanak a tulajdonommal. Ebbe beleértendők a konyhámban található dolgok is. Semmi ok nincs arra, hogy ön vagy valamelyik másik szakácsuk a Highbury House ételeihez nyúljon. Mert azt arra szánjuk, hogy én, a fiam és a személyzetem tagjai fogyasszák. Világosan fogalmaztam?

Mrs. George arckifejezése kőkeményre váltott.

– Tökéletesen értem, Mrs. Symonds.

– Remek. Arra számítok, hogy a parancsnokuk is érteni fogja – szólt oda még neki Mrs. Symonds, miközben kimasírozott a helyiségből.

Joan, aki Stella mögött állt, nagy levegőt vett.

– Nem egyszerű eset, igaz?

– Mondhatnám, hogy megkeményedett, miután meghalt a férje – kezdte Stella.

– De…?

– Ilyen volt, amióta megérkeztem Highbury Houseba. Gyerünk, vigyük fel Bobby holmiját a szobámba.

DIANA

Diana Symonds körmeit a tenyerébe vájva kaptatott

felfelé a lépcsőkön az alagsori konyhából a földszinten lévő személyzeti szobákhoz, aztán egy falburkolatba épített, a nagy lépcsőhöz közeli rejtekajtón keresztül átjutva egyenesen bement a reggeli szalonjába. Miután becsukódott mögötte, megemelt állal lépkedett módszeresen ablaktól ablakig, és mindenhol összehúzta a rózsaszínnel-arannyal hímzett függönyöket. Csak miután a helyiség félhomályba burkolózott, akkor rogyott le a szófára, és ejtette az arcát két tenyerébe.

Utálta, hogy neki kell a döntőbírót játszania a szakácsa és a házát elfoglaló, lábadozók számára létrehozott kórház alkalmazottai közti vitákban. De végtére is annak az álomnak, amit Murray ígért, igencsak kevés része vált valóra.

Épp csak elkészült Highbury House felújítása, amikor Németország megtámadta Lengyelországot, és Chamberlain miniszterelnök kijelentette, hogy az ország háborúban áll. Egy hónap sem telt bele, és Murray azzal jött haza a Londonból érkező vonaton, hogy önkéntes orvosnak jelentkezett a hadseregbe. Diana magához szorította Robint, a fiukat, és sírva fakadt, de Murray meggyőzte, hogy duplán is kötelessége szolgálatba állni – először is mint orvosnak, másodszor mint úriembernek. Aztán ígéretet tett rá, hogy vigyázni fog magára.

– Mi értelme lett volna három éven át egy építési területen élni, ha nem jönnék haza, hogy élvezzem az otthonomat a gyönyörű feleségem társaságában? – nevetett, mielőtt megcsókolta Dianát. És mivel úgy látszott, hogy az élet mindig úgy hajlik, amerre Murray derűs óhaja vezeti, Diana hitt neki.

Milyen naiv volt.

Diana elsöpörte az arcából a haját, és felállt. Ugyanolyan akkurátusan, mint az imént, elhúzta a függönyöket, és csak annyi időre állt meg közben, míg ellenőrizte az arcát a tükörben, és megigazította finom, szilvaszín kasmírkardigánját, amire nagyon megtanult kincsként tekinteni, amióta a kormány bevezette a ruhajegyrendszert. Igen sok mindent megtanult azóta az iszonyatos nap óta, amikor két khakiszínbe öltözött tiszt parkolt le kocsival az udvaron, hogy meghozzák a hírt: Murray-t halálos találat érte a tábori kórházba tartó úton.

Kilépett a reggeli szalon szentélyéből, és elindult a folyosó irányába, amely összekötötte a ház két szárnyát. A folyosón két, fehér egyenruhás ápolónő állt, akiknek a mellén vöröskereszt díszelgett, közel hajoltak egymáshoz és kacarásztak valamin. De abban a pillanatban, amikor megpillantották az érkezőt, azonnal elinaltak.

Diana mit sem törődött velük. Miután a kormánytól alig pár héttel Murray temetése után megjött a hivatalos értesítés, hogy lefoglalják Highbury House-t, az Önkéntes Segítők csapatának alig néhány hetébe telt, hogy a főépület nagy részét meg a különálló épületeket elfoglalják, és csak egy kisebb lakosztályra valót hagytak meg a nyugati szárnyban a család számára. Diana, még mindig mély gyászban, egy napon arra jött elő, hogy az otthon, amit olyan szeretettel restauráltak, kórtermekké alakult át, amelyekben kórházi ágyak állnak rendezett sorokban, mellettük egy műtő meg az ápolók és orvosok szálláshelyei.

Mindez az ő jelenléte nélkül történt, mert Murray nővére, Cynthia ideutazott Londonból, és ő lett az új Highbury House kórház parancsnoka. A férje halála miatti sokk után még mindig csupa fájdalom Diana úgy vette Cynthia hatalomátvételét, mint kedves gesztust. De hamarosan már látta, mi is történt pontosan: ez volt Cynthia módszere arra, hogy kierőszakolja magának az utat vissza a gyerekkori otthonába, ami Murray kezébe került anyjuk újabb házasságkötését követően. Mégis, ha a sógornője abban reménykedett, hogy Diana a lakosztályába visszahúzódva ücsörög fekete kreppruhába és bánatba burkolózva, és sohasem jelenik meg a kórházban, hát nagyon tévedett.

Diana végigsétált a földszinten, el a keleti szalon, a hosszúkás alaprajzú galéria és a bálterem mellett. Mind határozottan kórterem-küllemet öltött, két-két sornyi fehérre festett vasággyal.

McPherson főnővér, aki a szálloda orvosi folyamatait irányította, eleinte, akárhányszor Diana megjelent, megpróbálta távol tartani a kórtermektől egy éles „Mrs. Symonds!" kiáltással.

Végül Dianának elege lett.

– Ez még mindig az én otthonom, és odamegyek benne, ahová akarok – mérgelődött a bálterem közepén, miközben nyolc sebesült férfi figyelte az ágyáról bizonyos fokú tisztelettel.

– Nem engedhetem, hogy mindenféle emberek kóvályogjanak a kórtermeimben – vágott vissza a főnővér.

– Nem is erről van szó; illetlenség, Diana! – Ez egyike volt azon ritka pillanatoknak, amikor Cynthia egyetértett a főnővérrel. – A férfiak nincsenek hozzászokva a női társasághoz.

– De hiszen nők veszik körbe őket – ellenkezett Diana.

– Ápolónők – javította ki a főnővér.

– Maga is nő – hívta fel a figyelmét Diana. – És te is, Cynthia.

– De hiszen én vagyok ennek a kórháznak a parancsnoka – felelte a sógornője, mintha ez egyszeriben nem nélkülivé változtatná.

– Márpedig én szabadon fogok járkálni a házamban – jelentette ki Diana határozottan, és továbbra sem hagyta, hogy kiutasítsák, míg végül a főnővér és Cynthia is engedett. Lehet, hogy háború van a világban, de ő nem fogja megengedni, hogy úgy parancsolgassanak neki a saját házában, mint egy gyalogos katonának.

Most, amikor belépett a B kórterembe, Wharton nővér, a rangidős ápoló felnézett. Egy fiatalabb kolléganőjét figyelte, aki Beaton közlegénynek adott be épp egy injekciót, aki mélyen aludt.

– Mrs. Symonds – köszöntötte az érkezőt Wharton nővér egy biccentéssel.

Diana lelassította a lépteit.

– Wharton nővér, hogy vannak ma a betegei?

– Van, aki jobban, van, aki kevésbé. Ő pedig azt kérte, hogy még egyszer köszönjem meg a nevében, hogy ön segített írni az anyjának. – Wharton nővér Beaton közlegény felé intett a fejével.

A férfi jobb kezét darabokra szaggatták a repeszgránátok. A balt még nem tanulta meg rendesen használni, és nem akarta megrémíteni az anyját azzal, hogy a másikkal ír neki. Diana becipelte Murray régi írógépét a kórterembe, és letette egy kis asztalra Beaton közlegény ágya mellé. A férfi által diktált levél az első volt a háromból, amiket aznap megírt.

– Remélem, sikeres lesz a közelgő műtét – mondta Diana. – Azon gondolkoztam, hátha ön tudja, merre találom Miss Symondsot.

– Azt hiszem, az irodájában lesz – felelte Wharton nővér.

Diana nem jegyezte meg, hogy Cynthia irodáját inkább biliárdszoba néven kellene emlegetni. Ezt a csatát már elvesztette. Egyszerűen megköszönte Wharton nővérnek a tájékoztatást.

A biliárdszoba ajtajában Diana nagy levegőt vett mielőtt bekopogott volna, és minden tőle telhetőt megtett, hogy elnyomja magában a keserűséget, amit az keltett benne, hogy kopognia kell a saját házában ezen az ajtón.

– Igen? – hallotta a választ az ajtó túlsó feléről.

Diana elfordította a bronz ajtógombot, és belépett a helyiségbe, ahol Cynthia tarkója fogadta. Könnyen lehetett volna arra a következtetésre jutni Cynthia szőke haja, amelybe lassanként szürke sávok keveredtek, magas csipkegallérjai és szemérmes pasztellszínű ruhái alapján, hogy gyengéd és érzelmes lélek. Ám bárkinek elég volt öt percet eltöltenie a társaságában, hogy rájöjjön, mekkora tévedésben volt. Cynthiát hideg fémből és sziklaszilárd elvekből gyúrták.

Az érkező felé fordult Murray régi irodaszékében. Madárkaszerű vonásain épp csak halványan leplezett bosszankodás ült.

– Drága sógornőm, de kedves, hogy beugrottál. Nincs egyéb tennivalód?

– Te is tudod, hogy több mint elég munkám van amiatt, hogy a háztartás működjön negyedannyi személyzettel is, arról nem is beszélve, hogy itt lakik még negyvenhárom beteg, három orvos, hat nővér és a hat további alkalmazott, a főnővér, a gazdászati tiszt és te.

– Ezt elég gyakran elmondod – sóhajtotta Cynthia. – És ma mi a baj?

– Nem volna muszáj minden nap beszélnünk, ha a személyzet meg a páciensek odafigyelnének a házra meg a családra, akik benne élnek. – Diana még azelőtt leült, hogy hellyel kínálták volna.

– Ha ezzel arra akarsz utalni, hogy csőtörés volt a zöld hálószobában…

– Azt már megjavítottuk. Nagy szerencsénk volt, hogy Mr. Gilligan olyan gyorsan el tudta zárni a csapot, máskülönben átszivárgott volna a mennyezeten – felelte Diana.

Cynthia ajka elkeskenyedett, és matatni kezdett az asztalán tornyosuló papírkupacban.

– Nos igen, ez valóban sajnálatos baleset volt.

– Tökéletesen megelőzhető lett volna – kötötte az ebet a karóhoz Diana.

– Beszéltem a második emeleten szolgálatban lévő nővérekkel, hogy ügyeljenek rá, hogy a páciensek ne dobáljanak idebent krikettlabdákat, de te is megértheted, hogy a férfiak néha elunják magukat.

– Talán ki lehetne terjeszteni ezt a figyelmeztetést a ház további részeire is. Mrs. Dibble látta, hogy a kék hálószobában lévő selyemtapéta megsérült, mert valaki hozzávágott egy gumilabdát – felelte Diana.

Cynthia habozott, de aztán a homlokát ráncolva kézbe vett egy ceruzát, és feljegyzett valamit egy kis füzetbe, amit ott tartott kéznél.

– Beszélek a főnővérrel.

Diana kifújta a levegőt.

– Köszönöm.

– Ez minden? – kérdezte az idősebb nő.

– Nem. Ma az egyik szakácsotok eltört pár tojást, ami a ház tulajdona volt. És ahogy te is tudod, ma este vacsorára várom a vikáriust meg még pár vendéget.

– Biztos vagyok benne, hogy Bilson atya elnézi majd, ha ezúttal tojásporból készül a vaníliasodó.

– Nem fogom Bilson atyát tojásporból készült sodóval kínálni – jelentette ki Diana.

– De miért? Biztosra veszem, hogy a saját asztalán már találkozott vele.

– Az ilyesmi nem így megy.

Cynthia elkínzottan sóhajtott egyet, de aztán ismét kezébe vette a ceruzát.

– Gondoskodom róla, hogy pótoljuk. Mennyi?

– Kettő. – Amikor Cynthia felnézett, Diana tovább ütötte a vasat. – De ez csak a valós probléma egyik tünete.

– Éspedig?

– Nem ez az első eset, hogy a szakácsomnak azzal kell megbirkóznia, hogy a fejadagunk károsodott, vagy akár eltűnt, amióta a kórház idetelepült Highburybe. Az önkéntes segítők szervezeténél kifejezetten megígérték, hogy ti a saját élelmiszeradagotokat használjátok majd, és a miénket békén hagyjátok.

– Miénk? Én is családtag vagyok, ha netán elfelejtetted volna – mondta Cynthia.

Ha netán elfelejtette volna? Hogyan felejthetné, amikor Cynthia olyan gyakran elmondja ezt? De Murray Dianára hagyta a birtokot és rajta az ingóságokat, nem a nővérére.

– A kórház szakácsai nem nyúlhatnak a család fejadagjaihoz – mondta Diana lassan. – Azt az unokaöcséd eszi meg. Olyan étel, amit esténként te is eszel, mert felsőbbrendű akarsz lenni az ápolónőkhöz képest, ezért nem étkezel velük együtt.

– Beszélek Mrs. George-dzsal – ígérte végül Cynthia.

– Köszönöm – felelte Diana.

Cynthia lenézett a jegyzetfüzetére.

– Mielőtt elmégy, akartam még beszélni veled a gyerekhálószobáról. Valóban szükséges, hogy Robin ott aludjon?

– Mégis hol kellene aludnia, ha nem a gyerekhálóban? – A kórház már elrekvirálta a nappali gyerekszobát, hogy négy betegágyat állítsanak be.

Cynthia felnézett.

– Nos, alhatna veled.

– Nem – felelte Diana.

– Vagy elküldhetnéd iskolába – vélte Cynthia.

– Még nincs ötéves.

– Vettem magamnak a bátorságot, írtam egy levelet Mr. Keennek a Charleton Előkészítő Iskolába, és azt válaszolta, hogy tekintettel a rendkívüli körülményekre, amelyek között élünk, fel van készülve rá, hogy akár hétévesen is felvegyen fiúkat oda.

– De Robin csak négyéves.

Cynthia legyintett.

– Innentől ez már csak egyszerűen megegyezés kérdése. Ha Robin Charletonba kerül, jól felkészítik a Winchesterre, akár az apját…

– Nem küldöm el Robint iskolába – szólt közbe Diana.

– Diana, gondolkozz észszerűen – mondta a sógornője.

– Ez az észszerű.

– Ha a betegsége miatt…

– Az asztmája – javította ki Diana. – Nem, nem amiatt.

– Mindig is olyan beteges fiú volt.

– Már nem beteges – ellenkezett Diana. – Egészséges, és alig van veszélyben, ha magánál tartja az inhalálókészülékét.

– De annyira sovány – vetette ellene Cynthia.

– Kérlek, nyugodtan vidd el az ügyét az élelmiszerügyi minisztériumig, ahol kiadják a fejadagokat.

– Robin is Symonds gyerek, Diana. És a Symondsok fiai évtizedek óta mind a Winchesterre jártak.

– Robin az én fiam, és én fogok dönteni a taníttatása kérdéseiben. Itthon marad – felelte Diana.

– Valóban bölcs döntés ez, mindent figyelembe véve? Jönnek-mennek mindenféle férfiak itt, a kórházban, és némelyikük valóban elég durván viselkedik. Meg ott a tér kérdése. A személyzet harmada a jéghideg padlástéri szobákban van elszállásolva, egyharmaduk pedig a szinte lakhatatlan kis házakban, harmaduk pedig arrább, a faluban. A Királyi Hadiegészségügyi Testület írta múlt héten, hogy a hónap közepére újabb embereket kapunk, és a sebész azt akarja, hogy keressünk neki egy új műtőhelyiséget, mert a régi raktárban túl gyenge a világítás. Ha Robin elmegy, használhatjuk a gyerekhálót is.

– Nem – felelte kurtán Diana.

– Mindnyájunknak kell áldo…

– Ne is próbálj az áldozatokról papolni nekem – vágott közbe vadul Diana. – Ne merészeld.

A sógornője összekulcsolta a két kezét.

– Tisztában vagyok vele, hogy még mindig gyászolod az öcsémet.

Diana felemelkedett a székből.

– Kérlek, emlékeztesd Mrs. George-ot, hogy ő is meg a szakácsai is tartsák távol magukat Miss Addertontól.

Már félúton járt az ajtó felé, amikor Cynthia utánakiáltott.

– Azt hiszem, nem árt, ha tudsz róla, hogy érkezett egy káplán a C kórterembe. És szerintem talán szeretnél beszélni Devlin atyával.

Cynthia habozott egy kicsit.

– Talán szóba hozhatnád neki egy kicsit Murray-t.

Hosszú csend feszült közéjük, és Diana keze ökölbe szorult. Végül így szólt:

– Cynthia, a kérésem, hogy tarts távolságot, nemcsak a fejadagokra igaz, hanem a magánügyeimre is.

Cynthia ez egyszer csendben maradt, miközben Diana becsukta maga mögött a biliárdszoba ajtaját.

Diana még mindig magában dühöngve ment át a konyhán, egészen a kis szélfogó előtérig – a kórház túl kicsinek találta a helyiséget ahhoz, hogy erre is rátegyék a kezüket. Aztán felvette Murray régi viaszosvászon esőkabátját meg egy viseltes bőr papucscipőt. A haját bekötötte egy régi kendővel, amit az ajtó melletti kampón tartott, és kézbe vette a háncskosarát meg a metszőollót.

Kinyitotta a konyhakertbe vezető oldalsó ajtót, és a kapuhoz lépkedett. A talpa alatt recsegett a kavics. Nem esett az eső, de érezte az illatát a levegőben. Ilyen volt a kedvenc időszaka a kertészkedéshez: amikor sürgette a közelgő rossz idő.

Semmiképp nem lehetett nagy kertésznek nevezni. De végtére is Murray családjának egyik nőtagja sem volt az. Murray nagyapja, Arthur Melcourt iderendelt egy nőt, akit Venetia Smithnek hívtak, hogy tervezze meg a kertet. Még évtizedekkel később is lélegzetelállító volt a végeredmény az év bármely hónapjában, és Diana eltökélte magát, hogy remekül gondját viseli a birtoknak. De négy és fél év háborús időszak után kezdte beismerni, hogy a készségei valóságosabbak.

Amikor Murray még élt, hat kertészüket egy John Hillock nevű főkertész vezette. De a háború kitörése után a fiatalabb férfiak fele jelentkezett katonának, majd a többieket is sorra behívták. Ezek után Mr. Hillock, aki az apja irányítása alatt dolgozott még Venetia Smith tervein is, meghalt szívrohamban, miközben szívvirágtöveket osztott szét a szerelmesek kertjében. Most két férfi járt fel kétnaponta a faluból, akik túl öregek voltak harcolni, és rendben tartottak, amit sikerült, ha pedig valamit nem tudtak megemelni, magukkal hívtak néhány fiatal fiút. A kert egyre inkább kezdett lompos, ápolatlan küllemet ölteni, tele volt elszáradt virágokkal, amelyeknek igen nagy szükségük lett volna egy értő kézre, hogy levagdossa őket. Még a tiszafasövény is vad cserjeküllemet öltött, miközben várakozott az oly aktuális nyírásra.

Diana mégis imádta a kertet, mert csak az övé volt. Murray-t annak idején érdekelte a ház csinosítása, de a kert dolgát a feleségére hagyta azzal, hogy ez a hölgyek hobbija. Mostanában pedig, amikor túl nagy terhek nehezedtek a vállára, Diana el tudott rejtőzni a kerti zugokban, és úgy tehetett, mintha nem özönlötték volna el idegenek a házát, a férje nem lenne halott, és az élet nem szivárogna el lassanként az ujjai között.

Aznap délután a vízikert felé vette az irányt. Szerette a hely hűvös nyugalmát, ami még tél közepén is jellemezte. A tavasz beállta előtt ki kell tisztítania a medencét, de ez másik napra való feladat volt, amikor nem vár társaságot. A háború nem volt mentség rá, hogy az igényességéből alább adjon, és ha összepiszkolja magát, el kell viselnie egy jéghideg fürdőt, mielőtt megérkeznek a vendégei.

Nekiállt megmetszeni a későn virágzó klemátiszt: visszavágta a hosszú indákat egy egészséges bimbóig, hogy a régebbi növésű részeket eltávolítsa a növényről. A darabokat a háncskosárba tette, hogy majd a birtok végében, az üvegházak mellett lévő komposzthalmokra tegye őket.

Tíz perc telhetett el, amikor egyenetlen csoszogást hallott a kertfal túloldaláról. Kiegyenesedett, és egy nagy termetű, egyenruhás férfit látott keresztüljönni a téglafal nyílásán, két mankóra támaszkodva.

– Mrs. Symonds, ha nem tévedek? – kérdezte az érkező nagy fújtatások közepette.

– Ön talán csak nem Devlin atya? – kérdezte Diana, és becsúsztatta Murray kabátjának zsebébe a metszőollóját.

A férfi mosolygott.

– Miss Symonds mesélt rólam magának, igaz?

– Maga is meg fogja tudni, hogy Highbury Houseban nem sok titok van manapság. – Egy tíkfa pad felé intett. – Szeretne leülni?

– Jó lenne, köszönöm – felelte a férfi.

Diana figyelte, ahogy lassan leereszkedik a padra, és letámasztja a két mankót maga mellé.

– Mi történt magával, ha megkérdezhetem? – biccentett Diana a mankó felé.

– A csípőm. Az a helyzet, hogy egy kissé összetörtem. Elég kellemetlen.

Diana arcán halvány mosoly jelent meg.

– Ebben a házban bővében vagyunk a törött csontoknak. Hogyan történt?

A férfi szégyenlősen nézett rá.

– Sajnos nem valami hősies történet.

– Abból már úgyis van itt elég.

– Az igaz. Őszintén, leestem a harckocsiról, és a talaj törte meg az esésemet. Meg a csípőmet.

– Milyen tapintatlan volt tőle – jegyezte meg Diana.

– Én is így véltem. És mit mondott magának a jó Miss Symonds parancsnok rólam?

– Azt javasolta, hogy beszélgessek magával – mondta Diana.

– Nos, beszélgetünk, ami azt jelenti, hogy kegyednek nyilvánvalóan nem volt kifogása az ötlet ellen.

Diana felvonta a szemöldökét.

– Á, már értem. Tehát afféle „Beszélned kellene Isten egyik földi megbízottjával" típusú javaslat volt. Úgy érzi, hogy jó volna egy öreg katonai lelkészhez fordulnia?

– Nem erről van szó.

– Tudja, én úgy látom, hogy akiknek nincs szükségük beszélgetésre, azoknak csak egy barát hiányzik.

Barát? Mikor is volt utoljára barátja? Diana sohasem volt afféle népszerű lány. Túlságosan el volt foglalva azzal, hogy a hárfáján játszott, és egy kicsit még azoknak az énekeseknek és zenészeknek a társaságában is elfogódott volt, akiket kísért a hangszerén. De ez egy csapásra megváltozott, amikor eljegyezték egymást Murrayvel. A férfi olyan volt, mint a forgószél, ha belépett a helyiségbe, mindenkit magával ragadott. A házasságuk első éveiben folyamatosak voltak a partik, és a férje barátainak feleségeivel összebarátkoztak. De mennyi ideje is, hogy utoljára találkozott Gladysszel, Jessicával vagy Charlotte-tal?

Miután az asszony nem válaszolt, a káplán hátradőlt, és összefonta a melle előtt a két kezét.

– Bevallom, én magam is örülnék egy kis társaságnak. Abban, ha az embernek sikerül egy lábadozó kórházba bejuttatnia magát, az a legzavaróbb, hogy ott találja magát egy csapat mindenféle szempontból beteg férfi között.

– Azt gondolná az ember, hogy tábori lelkészként fel van erre készülve – jegyezte meg Diana.

– Ó, igen, fel vagyok. De időnként olyan jó érzés egy kis időt eltölteni a valódi életben is.

Diana először kemény pillantást vetett rá, de aztán megvonta a vállát. Ha ez a férfi itt akar ülni a félig elvadult kert közepén, és őt figyelni, hogyan metsz meg egy növényt, szíve joga megtenni.

Intett a klemátisz felé.

– Folytatom a munkát.

– Tegye, kérem. A világért sem akarnám zavarni. – A férfi felnézett az ég felé, hogy érje az arcát a gyenge napfény.

Diana a fejét csóválva tért vissza újra a klemátiszhoz, de közben nem mulasztotta el magában megjegyezni, hogy az iménti dühének egy része, ami kikergette a kertbe, elillant.

EMMA

2021. MÁRCIUS

– Ezt is! – kiáltotta le Emma Charlienak. Egy létra tetején egyensúlyozott, és egy fát tanulmányozott azon a területen, amit Sydney úgy hívott, a „kerengő". Nagyon hosszú idő telt el azóta, hogy ezek a fák bármiféle szeretetet kaptak, és néhányat ki is kellett vágni: vagy azért, mert korhadtak voltak, vagy azért, hogy fény és levegő érhesse a talajt.

– Vettem az adást! – kiáltotta vissza Charlie.

– Hánynál is tartunk? – kérdezte Emma, miközben lemászott.

Charlie végignézte a délelőtti feljegyzéseit.

– Hét, ha beleszámítjuk a ház melletti szilfát is.

– Remélem, Wilcoxéknak szükségük van tűzifára – jegyezte meg Emma.

A mögöttük lévő tiszafa ágainak zörgésére mindketten arrafelé fordultak. Bonnie és Clyde rohant feléjük.

Charlie azonnal letérdelt, és megvakargatta Bonnie füle tövét.

– Helló, te csodaszép leányzó – turbékolta, skót akcentusa hirtelen ismét erősebben hallhatóvá vált.

– Mikor lesz már saját kutyád? – kérdezte tőle Emma.

– Ezt én is kérdezhetném tőled – felelte a férfi.

– Túlságosan sokat költözködöm ahhoz, hogy kutyám legyen. Neked legalább van az a keskeny csatornahajód.

Charlie nyögött egyet, éppen akkor, amikor Sydney is megérkezett sietős léptekkel a résen keresztül.

– Ó, de jó, hogy mindketten itt vannak. Pár dolgot átnéztem, és… nos, szerintem találtam valami izgalmasat! – hadarta.

– És mi az? – kérdezte Emma.

Sydney csak szélesen mosolygott, és már el is indult visszafelé.

Bármi lehet az, figyelmeztette magát Emma, miközben Charlie-val követték Sydney-t a kerten át, be a házba, fel a védőszőnyeggel letakart lépcsőkön, a ház már elkészült szárnyáig. Emma mindig megkérte a megbízóit, hogy nézzenek át minden olyan dokumentumot, amit a házzal együtt a kezükbe kaptak, de ritkán fordult elő, hogy valami igazán új és jelentőségteljes információra bukkantak.

– Nagyon izgatott lettem, miután beszéltünk, és szegény Andrew-val minden esténket a padláson töltöttük, hogy az ott lévő dobozok tartalmát böngészgessük. Lehet, hogy nagyapa gyűjtögető volt, de valamennyire mégis törekedett a jól szervezettségre. Az összes dobozra rá van írva, hogy „Ház & kert" – fecsegett Sydney. Kinyitotta egy dolgozószoba ajtaját, amelynek közepén méretes mahagóniasztal állt, kétoldalt pedig könyvespolcok borították a falakat. A szobában több doboz állt, a tetejük nyitva.

– Először csalódott voltam. Nagyon sok volt köztük a tetőjavításra vonatkozó papír meg az új Aga beszerzésére vonatkozó dokumentum a hetvenes évekből, de aztán megtaláltuk ezt – mutatott Sydney egy kartonpapírhengerre meg egy ősréginek látszó irattartóra. – Szeretnék önök kivenni belőle?

Emma kézbe fogta a hengert, levette a tetejét, és kihúzott belőle egy kötegnyi összetekert papírt. Sydney és Charlie lepakoltak az asztalról, Emma kiteregette a papírokat.

– Úgy néznek ki, mintha a ház tervrajzai volnának – jegyezte meg közben.

– Nem az eredetiek. Szerintem a harmincas évek végéről származhatnak, közvetlenül a háború előtti időszakból. Látszik, az építész hol helyezett át egy falat ezen a szinten, hogy nagyobb legyen a fürdőszoba – mutatott Sydney a kék tintás részre.

Emma végiglapozta a paksamétát. Látszott a teljes ház, aztán minden szint, a pincét is beleértve, ahol akkoriban a konyha meg az éléskamra volt, mellettük egy régimódi lepárlószoba. De amikor a következő laphoz ért, elakadt a lélegzete. A nagyméretű, sárguló papíron egy ceruzavázlat látszott a kertről, felette pedig a „Highbury House" felirat.

Emma szeme tágra nyílt:

– Ez Venetia Smith kézírása.

– Biztos benne? – kérdezte reménykedő hangon Sydney.

– Igen, biztos – felelte Charlie. – Azóta teljesen odáig van a nőért, amióta ismerem.

– Régebb óta – mormolta Emma. – Pamutkesztyűt kellene húznom.

Nem mintha bármi megállíthatná abban, hogy megvizsgálja a terveket.

– Amikor megláttam őket, összezavarodtam, mert az, ahogy ez a rajz ábrázolja itt a kertet, egyáltalán nem hasonlít ahhoz, ahogy ma kinéz – szólt Sydney.

– Ez az, amit Venetia átalakított volna. Ez egy formális kialakítású kert. – Emma a szimmetrikus virágágyakra mutatott, amelyek csomómintát képeztek. – Itt lehetett egy alacsony szegély az ágyásban lévő virágok körül, vagy talán sövény.

– Ó, ebben van ráció. De nézze meg a következő oldalt is – mondta Sydney.

A kertterveket megemelve Emma egy egészen vékony, szinte áttetsző pauszpapírt talált alatta. Azt is felemelte, és ráfektette az eredeti tervekre. Egy vonalba igazította a házról készült két vázlatot, a konyhakertet és a gyümölcsöst, aztán tett egy lépést hátrafelé.

– Tessék.

– Ez az – mondta Charlie. – Íme, a kert.

– És feliratozva is van! – kiáltott fel Sydney.

– Teakert, szerelmesek kertje, gyerekek kertje, menyasszonyi kert – olvasta fel Emma.

– Ó, tehát ezért csupa fehér – jegyezte meg Sydney.

– Nézzük csak. A vízikert mellett a költők kertje – olvasta Charlie.

– A könyvtárban van egy verseskötet az üknagyapámtól, akit Arthur Melcourtnak hívtak. Ő volt az, aki megrendelte a kertet – mondta Sydney.

– Talán Venetia ezzel akart hízelegni neki, hogy áldását adja a tervei többi részére – tűnődött Emma.

– De mi szüksége lett volna erre? – kérdezte Sydney.

– Venetia megelőzte a korát. Angliában akkoriban nagyon kevés olyan kerttervező dolgozott, aki végül megalkotta az angolkertnek azt a képét, amit ma ismerünk. Venetiát félig művésznek, félig forradalmárnak tekinthették – magyarázta Emma.

– És milyenek voltak Arthur Melcourt versei? – kérdezte Charlie.

– Elég rémesek, ha jól emlékszem – felelte Sydney.

Emma óvatosan felemelte a lapot, amely alatt újabb rajz rejtőzött.

– Ez úgy néz ki, mintha valamikor később készült volna, a munka előrehaladtával. Itt lehet látni, hogy utakat tervezett a gyerekek kertjébe.

– Úgy néznek ki, mint az ország zászlaja – jegyezte meg Charlie.

– Talán játékos biccentés a Melcourt gyerekek felé. És úgy néz ki, mintha itt volna valami a télikertben – mutatott Emma egy körre. – Talán egy tó vagy egy kis kikövezett terület.

– Ez biztos valami munka közbeni vázlat. Látszik, hol radírozott ki néhány grafitvonalat – figyelte meg Charlie.

– Várjunk csak – Emma a fény felé emelte a papírt. – Valami ide van írva a télikert fölé. De annyira halvány…

Charlie és Sydney is áthajoltak a vállán, és nézték a mutatott helyet. Egy perc múlva Sydney szólalt meg: – Szerintem Cecil kertje.

– Nem, ahhoz túl sok betű – lökte följebb a sapkáját Charlie, hogy megvakarja a fejét.

– Celeste – mondta Emma. – Celeste kertje.

– De ki volt Celeste? És miért valaki más kézírásával?

Emma tekintete visszarebbent a halvány betűkre.

– Nem tudom, ki lehet Celeste. És igazad van. Tényleg valaki más írta oda.

– Valahol másutt is felbukkan? – kérdezte Sydney.

Emma módszeresen végigpörgette a lapokat, és megkereste az egyes nagyobb kertrészek részletesebb leírását. Volt, ahol még növénylistákat is talált, meg ábrákat a szegélyekről. A gyerekek kertjében – amit mostanra benőttek a vadvirágok – valamikor nebáncsvirág, gyűszűvirág, pipacs és gerbera nőtt. A lapon lejjebb, a költő kertjénél egy növénylistát találtak az egyes növényekhez tartozó költők nevével. A télikert egy részletét egy kisebb papírdarabra rajzolták le, ami úgy nézett ki, mintha azt egy jegyzetfüzetből tépték volna ki.

– Ezen sincs Celeste – állapította meg Sydney. – Volt nővére?

– Csak egy bátyja, Adam – mondta Emma.

– És az anyja?

Emma az ajkát biggyesztve igyekezett felidézni ezt a részletet.

– Szerintem Julie vagy Juliet volt a neve, vagy hasonló.

Charlie gyorsan elővette a telefonját, hogy megnézze.

– Julietnek hívták. A középső neve Caroline volt.

Emma lebámult a halvány ceruzabetűkre. Ki volt Celeste?

– De ezek így is jók, nem igaz? – szakította meg Sydney kérdése Emma gondolatait.

Emma felnézett.

– Tudja, milyen ritkán esik meg, hogy ilyen jelentős rajzkollekció bukkan fel?

– Fogalmam sincs – ismerte be Sydney vidoran. – Én a műszaki dolgokban vagyok otthon.

– Ezeknek a rajzoknak archívumban volna a helyük, vagy legalább megfelelően kellene tárolni őket – mondta Emma.

– Már ha ön egy archívumban akarná elhelyezni őket, kölcsön vagy adományként. Ön dönti el, Sydney – mondta Charlie.

– De legelőször azt akarjuk, hogy itt maradjanak, nem igaz? – nézett egyikükről a másikukra Sydney. – Fel tudják használni, hogy minél biztosabbra mehessünk, és Highbury House kertjét az eredetihez minél hasonlóbbá alakítsuk.

Emma bólintott, bár legelsőként a megfelelő tárolást kellett volna szem előtt tartania. Hihetetlen élmény volt, hogy egyike annak a maroknyi embernek, akik elsőként értesülnek róla, hogy előkerült néhány eddig ismeretlen Venetia Smithrajz.

– Talán addig megtarthatjuk őket, amíg szükségünk van rájuk, utána pedig bizonyára tudnak majd segíteni abban, hogy megtaláljuk a megfelelő kezet, amely gondját viseli a leletnek. – Sydney arcán ravaszkás mosoly ült.

– Van egy ismerősöm, Wayland professzor, ő ódákat zengene az örömtől, ha megtudná, hogy az ön birtokában eredeti Venetia Smith-rajzok vannak, különösen, ha egy olyan kertről szólnak, amiről eddig nagyon keveset tudtunk – jegyezte meg Emma.

– Akkor várjunk addig, míg a barátja meg nem tudja nézni őket – nyújtotta át neki Sydney az irattartót.

Emma szíve egy kicsit gyorsabb ütemre kapcsolt, miközben kinyitotta a dossziét. Venetia kézírása helyett egy másik kéz által írott levél került a szeme elé – bátrabb, dőltebb karakterekkel. Kibontotta. Adam Smith néven volt aláírva.

– Ez Venetia bátyjától érkezett. Ő vitte az üzleti ügyeket, amikor Venetia NagyBritanniában dolgozott – mondta Emma.

Charlie áthajolt a válla fölött, és elkezdte kisilabizálni: „Kedves Mr. Melcourt, mellékelten találja a számlát a harminchat négyéves hárs megvásárlásáról, amelyeket a hársas út mentén tervezünk elültetni.

– A következő így kezdődik, „Kedves Mr. Melcourt, mellékelten a számla a megvásárolt tizenkét darab, háromfajta csupasz bazsarózsagyökérről – nézett fel Charliera Emma. – A teakertben vannak bazsarózsák.

– Tehát segítségükre vannak ezek az anyagok? – kérdezte Sydney.

– Nagyon – felelte Emma. – Ennél közelebb már csak akkor kerülhetnénk ahhoz, hogy megtudjuk, miket ültetett Venetia, ha egy teljes tanulmányt kapnánk a kezünkbe.

A dolgozószoba ajtaján bekopogott valaki, aztán Andrew nyitott be, kezében teástálcával.

– Jó napot. Miért érzem úgy, mintha egy olyan buli közepébe csöppentem volna, ahová nem hívtak meg?

– Ó, Andrew, te vagy a sztár. Letennéd azt a tálcát oda? – mutatott Sydney egy komódra. Emma már éppen ki akarta mondani a figyelmeztető szavakat a rajzok és bizonylatok körül történő folyadéklötyögtetéssel kapcsolatban, amikor Sydney megszólalt: – Muszáj lesz felállnunk, és ott teáznunk, hogy biztos távolságra legyünk a dokumentumoktól.

Miközben Andrew mindenkitől meghallgatta a tejre és cukorra vonatkozó kívánalmakat, és kitöltötte a teát, Sydney mindent elmesélt neki. Amikor már mindenki megkapta a csészéjét, Andrew így szólt a feleségéhez: – Meg kellene kérdezned Henryt, hogy a nagyanyja nem készítette vázlatokat a kertről.

– Ó, ez milyen jó ötlet. Henry Jonesé a Highbury House Farm. A nagyanyja, Beth egy közeli tanyán dolgozott önkéntesként, aztán a hatvanas évekre egészen elismert művész lett. Warwickshire szépségét megörökítő tájképeket festett.

– Biztosan találkozunk is Henryvel a heti kvízjátékon a pubban. Nagyon örülnénk, ha ön is velünk tartana, Emma – fordult Sydney Emmához.

– Jaj, nem, köszönöm – tiltakozott gyorsan Emma. – Ha még mindig a legnagyobb történeti hűséghez akarunk ragaszkodni a kert újraalkotása során, a legtöbb eddigi tervemet sutba kell vágnom.

– Igen, ragaszkodunk hozzá – felelte Sydney eltökélten. – Legyen újra ugyanolyan, mint volt.

– Ez sokat fog halasztani a projekten – figyelmeztette Emma.

– Ez az egész ház maga a nagybetűs halogatás – felelte Sydney.

– Jól beszél – mondta Andrew.

– Jól van. Ez esetben jobb, ha neki is fogok. Hosszabb időt vesz igénybe, mire ezeket átnyálazom – jegyezte meg Emma.

– Nem kell hozzá segítség? – kérdezte Andrew. – Azt nem ígérem, hogy tudni fogom, mit nézek, de a rendszereket nagyon szeretem.

– Persze –felelte Emma.

– Szerintem jó néhány kérdésben segíteni tud nekem, Sydney. Például az ingatlan megközelíthetőségéről – fordult Sydney-hez Charlie. – Muszáj lesz egy hatalmas adag komposztot ideszállíttatnunk, hogy a talaj minőségét javítsuk – tette hozzá.

– A farm felől vezető úton lehet idejutni, meg a hátsó kapun át, ami nem messze van az üvegházaktól. Meg tudom mutatni – mondta Sydney.

– Tökéletes – nyugtázta Charlie.

Sydney és Charlie elindultak, Emma és Andrew pedig barátságos csendbe süppedtek. Emma belemerült Adam Smith leveleinek tanulmányozásába, és majdnem meg is feledkezett róla, hogy a férfi is jelen van. Nem volt nehéz minden mást kizárni a gondolataiból a levelek és rajzok között.

Épp egy háromoldalas növénylistát olvasott, amikor Andrew megköszörülte a torkát. Emma felnézett.

– Talált valamit?

– Nem, ha nem érdekli az öntözőrendszer, amit a konyhakerthez vásároltak 1976-ban – felelte Andrew.

– Nem igazán.

– Sejtettem. Nem, igazából csak azt akartam mondani, hogy remélem, nem jött túlságosan zavarba, amiért Sydney meghívta a kvízjátékra.

– Zavarba? – visszhangozta Emma.

– Nem csupán udvariasságból hívta. Őszintén örülne, ha maga eljönne. Már ha akar.

– Nem akartam durván viselkedni – sietett megjegyezni Emma.

Andrew felnevetett.

– Higgyen nekem, nem viselkedett durván. Csak azt akartam, hogy tudja, szívesen vesszük, ha jön.

Emma agyán átfutott, milyen is volna, ha egyszerűen lesétálna a falubeli pubba, ahol néhány barátságos arc fogadná várakozásteljesen. A lelke egy apró része eljátszott az örömteli gondolattal, hogy valaki kifejezetten az ő társaságában szeretne meginni valamit. Hogy része volna valaminek. De épp itt rejlett a veszély. Nem szokott összebarátkozni az ügyfeleivel – még azokkal sem, akik szimpatikusak voltak neki –, mert ez csak nehezebbé tenné számára, hogy a munka végeztével szedje a sátorfáját az ideiglenes berendezkedés után, és továbbálljon.

– Köszönöm – felelte kis gondolkodás után. – Észben fogom tartani.

VENETIA

1907. MÁRCIUS 7., PÉNTEK Highbury House Éjjel eső; felhős égbolt

Ma reggel kölcsönkértem egy lovat Mr. Melcourt

istállójából, és átlovagoltam Wilmcote-ba, miután ellenőriztem a hársas ösvény helyének végleges kitűzését. A fákat tegnap meghozták, és én már írtam is Adamnek, hogy megkérdezzem, ugyan hogyan sikerült harminchat négyéves hársat találnia ilyen rövid határidővel. De csak csipkelődni fog velem, és emlékeztet majd arra, hogy ő is képes a maga saját varázslatára, papíron, tintával.

Be kell vallanom, a munkaadóim jelenléte ugyanolyan erőpróba számomra, mint a hasonló társaság sok tagjáé, de annyira nem, hogy ne volna számomra elviselhető. Minden este Melcourtékkal vacsorázom, hacsak nem sikerül kimentenem magamat fejfájásra hivatkozva. Mindeközben Mrs. Melcourt továbbra is igen fennhéjázón viselkedik velem. Alig két napja történt, hogy a leves és a halételek teljes ideje alatt másról sem áradozott, mint a bátyja erényeiről.

– Főként gyűjtő, de nagy ritkán elad néhány növényt a kiválasztott kertészek igen kis körének, köztük például Mr. Johnstonnak – jegyezte meg. Csak úgy csillogtak az ujjain a gyémántok a gyertyák fényében, amikor az ezüstkanalát a levesbe merítette. – Ismeri Mr. Johnstont?

– Nem volt még szerencsém hozzá – feleltem.

– Igen tehetős amerikai úriember, aki nemrég vásárolt egy házat Chipping Champden mellett, habár a szóbeszéd szerint az anyja biztosította hozzá a tőkét. El sem tudom képzelni, Matthew hol ismerkedhetett meg vele.

– Mr. Goddard nem gondolkodott még azon, hogy kertészeti üzletbe kezdjen? – kérdeztem.

Mrs. Melcourt éles pillantást vetett rám.

– A bátyám úriember, Miss Smith. Nem érdekli a kereskedelem.

Ám, amint magamban megjegyeztem, eközben nem nézett a férjére, akinek óriási vagyonát még az apja kivételes üzleti érzéke alapozta meg, ami odáig terjedt, hogy odahaza, Wimbledonban az én fürdőszobámban is ott volt egy Melcourts arcmosó szappan.

A lóháton megtett út legnagyobb részét azzal töltöttem, hogy elgondolkoztam rajta, mennyire elszántan igyekszik az ifjabb Melcourt és felesége lemosni az újonnan szerzett pénz szagát a vagyonukról. Annyira elmerültem, hogy majdnem eltévesztettem az Akácos farm bejáratát. Ám amikor benéztem a kapun, szemernyi kétségem sem maradt afelől, hogy megérkeztem; óriási lilaakác kapaszkodott fel a kétszintes farmház elülső falára, szemlátomást készen rá, hogy robbanásszerűen bő levélzetet és virágokat hozzon.

– Miss Smith!

A nyeregben ülve fordultam a hang felé, és megláttam Mr. Goddardot, aki pár száz yardra tőlem az élősövény egy résén át lépett elő.

– A növénynevelde bejáratához ezen az úton kell egy kicsit továbbmenni. Sétálhatunk?

Hagytam, hogy megfogja a lovam kantárját, míg lecsusszantam a lóhátról. Odavezettük az állatot egy széles, fából ácsolt kapuhoz, amelyen keresztül egy udvarra lehetett jutni. Két oldalról üvegházak szegélyezték, köztük egy pajta sarka nyúlt bele az átjáróba. És bármerre is néztem, rózsákat láttam. Volt, amelyik az udvar körüli falakra felkúszva várta csupasz szárral, hogy jöjjön a tavasz. Voltak, amelyeket akkora terrakottaedénybe ültettek, hogy egyszerre három növény is beleférjen. Szegélyként, amely mögött egy másik kert nyílt. Az üvegházakban is hosszú sorokba ültetett rózsákat láttam, amelyek szárán takarosan körbekötözték az oltott részeket.

– Üdvözlöm a laboratóriumban – szólt Mr. Goddard mosolyogva. – Kár, hogy nem az év későbbi szakában járunk, hogy teljes virágpompában láthassa a rózsákat – tette még hozzá.

– Júniusban igazán látványos lehet ez a kert.

– Valóban az, ha lehetek ily merész. Mégis, szerintem van valami gyönyörű a kertekben télen is – felelte Mr. Goddard.

– Minden csupasz és sebezhető. És az ember jól látja a kert szerkezetét – jegyeztem meg.

– Pontosan. Habár ez azt is jelenti, hogy nemigen lehet elrejteni a hibáit.

– Hogyan kezdett bele a rózsakertészetbe? – kérdeztem. Beléptünk az egyik üvegházba, és azonnal átjárt a csábító meleg.

Mr. Goddard végigsimította egyik kezével a tarkóját, és körbenézett a helyiségben, ahol az asztalokat sorokban borították a növekedés különféle fázisaiban lévő növények.

– Mint oly sok fiatalembernek, nekem is elég haszontalanul telt az ifjúságom. Az anyám és az apám mindig is abban reménykedtek, hogy viszem valamire, de én mintha teljesen elszántam volna magamat rá, hogy bebizonyítsam, várakozásaik tévesek. Szándékosan igencsak rosszul teljesítettem Cambridge-ben is, mindenben, a tanáraim bosszantását kivéve. Aztán egy este igencsak kínos helyzetben kaptak rajta – mondta.

– Miféle kínos helyzet? – érdeklődtem.

– Legyen elég annyi, hogy nem vagyok benne biztos, hogy a húgom helyeselné, ha egy fiatal hölgynek beszélnék róla.

Fölvontam az egyik szemöldökömet.

– Harmincöt éves, megrögzött vénkisasszony vagyok, Mr. Goddard.

– Ez nem lehet… mármint… ön nem látszik…

Egy mosollyal segítettem ki a szegény embert a kínos helyzetből.

– Köszönöm, de tökéletesen elégedett vagyok a korommal. Nagyon felszabadító. Például ma megtehettem, hogy kölcsönkértem egy lovat az ön sógorától, és átvágtattam a hátán több falun, hogy meglátogassak egy úriembert, és rózsákról beszélgessünk. Egy piruló elsőbálozó nem teheti meg ugyanezt.

Mr. Goddard bólintott, aztán megállt egy sor növénytartó előtt, és szemrevételezte a helyet, ahol az oltóvessző a szárhoz csatlakozott.

– Ez itt „Souvenir de la Malmaison". Ismeri?

A fejemet ráztam.

– Bourbon rózsafajta, ami annyira bőven ontja a halvány rózsaszínnel színezett fehér virágokat, hogy úgy tűnik, mintha elöntenék a bokrot, és az illata… édesebb, mint a parfüm.

– Elég édes ahhoz, hogy kellemes kíséret lehessen egy csapatnyi hölgy szabadtéri teázásához? – kérdeztem.

– Talán – mosolygott rám, mielőtt továbblépett volna a mögöttünk álló asztalig. – Vagy talán inkább bíbor színfoltot szeretne a drámai hatás végett? Ez esetben „Madame Isaac Pereire" az, akire szüksége van.

A szerelmesek kertje jutott eszembe, amely közvetlenül a teakert mellett, attól nyugati irányban szerepelt a terveimben. Meg akartam döbbenteni a belépőt, aki megnyugtató, nőies, halványlila vaníliavirágok, halvány rózsaszín kasvirágok és krémszínű bazsarózsák közül érkezik olyan helyre, amely szinte szemérmetlenül tobzódik a színekben. Buja piros rózsák, mélylila zsálya és piros, virágzó keserűfű közé. Banánnövények. Japán juhar, dália, tulipán… azt akartam, hogy az emberek lélegzete is elálljon.

– Talán egyszerűbb azzal kezdeni, hogy mire van szükségem – húztam elő a jegyzetfüzetemet a szoknyám zsebéből. A teljes kert madártávlati rajzánál nyílt ki.

– És ez itt mi volna? – kérdezte Mr. Goddard, aztán úgy fordította a füzetet, hogy jobban szemügyre vehesse. Közben a kisujja vége végigsimította a kezem oldalát. Elfutotta az arcomat a forróság, és megköszörültem a torkomat.

– A szerelmesek kertjébe drágakőként ragyogó színeket akarok, a gyerekeknek és a teázáshoz a lehető leghalványabb rózsaszínt, a menyasszony kertjébe pedig hófehéret.

Megkocogtatta a lapot, ahová azt írtam, „A költő kertje", és így szólt:

– Okos főhajtás a sógorom hobbija előtt. Azt hiszem, ön is rá fog döbbenni, hogy Arthurt szinte kenyérre lehet kenni, ha úgy érzi, az illető, akivel beszélget, tökéletesen tisztában van az ő helyével, amit a világban elfoglal.

– Ön nem kedveli Mr. Melcourtot?

Mr. Goddard felnevetett.

– Épp ellenkezőleg. Szerintem kiválóan kiegészíti a húgomat. Helen valószínűleg egyike a legmakacsabb, legelszántabb nőknek, akikkel valaha találkoztam. Határozott elképzelései vannak róla, milyennek kellene lennie a világnak, és igencsak bosszantónak találja, ha netán nem igazodunk mindnyájan ehhez a képhez.

– Valóban úgy tűnik, mint aki nagy tetteket követel a körülötte élőktől – ismertem el.

– Bevallom, ez néha kissé fárasztó tud lenni. Ami engem illett, meglehetősen berendezkedtem már a magam agglegénymódján, így hát néha kissé bosszant, amikor odarendelnek Highbury Houseba a hosszadalmas vacsorák egyikére. Biztosra veszem, hogy ön is meg fogja tapasztalni: a húgom asztalánál sosem zajlik úgy egy este sem, hogy az ember csendesen elüldögél némi hideg sült meg egyszerű bor mellett.

– Már tudom – feleltem. – Az én életem elég egyszerű ezzel összevetve. A bátyám, Adam két éve költözött Wimbledonba, miután egyre gyakrabban kellett útra kelnem a munkám miatt. És gyakran kapjuk magunkat azon, mennyire élvezzük, amikor másodjára is tudunk enni valamiből, amit a szakács főzött ebédre, ahelyett, hogy végigennénk öt teljes fogást.

– Meg fogja tanulni, hogy Highburyben nem tesznek efféle engedményeket a takarékosságnak vagy a gyakorlatiasságnak. Árulja el, Miss Smith, keresztezett már valaha rózsafajtákat? – kérdezte hirtelen Mr. Goddard.

– Én… én… nem mondhatnám – dadogtam, mert nagyon meglepett a hirtelen témaváltás. – De más növényeket már igen. Az apám Gregor Mendel borsónövényeken végzett kísérletével tanította meg nekem, mi a különbség a recesszív és a domináns tulajdonságok között.

– A rózsa nagyon hasonlóan viselkedik. A színek, illatok, levélzet, virágzási minta – mind olyan tulajdonság, amelyek generációról generációra öröklődhetnek. Ha velem tart… – intett egy üvegből és fából készült szekrény felé. – Összegyűjtöttem és kiszárítottam a különböző rózsák pollenjét, amelyeket felhasználhatnék az oltáshoz.

Kinyitotta a szekrény ajtaját egy kis kulccsal, amit az óraláncán hordott, és kitárta az ajtóit.

– Szeretne választani?

Odanéztem, és szembetaláltam magamat többtucatnyi rózsával, amelyeket megfosztottak a szirmaiktól. Mindegyiket felragasztották egy kis papírdarabra, amit ceruzával gondosan feliratoztak.

– „Souvenir de Madame Auguste Charles". „Alfred de Dalmas". „Shailer's White Moss". „Gloire des Mousseux". – Fölegyenesedtem. – Fogalmam sincs, melyiket válasszam.

– Mit tervezett a teakertbe? – kérdezte.

Egy pillanatra lehunytam a szemem, és elképzeltem, milyennek szeretném a kertet öt év múlva – vagy akár tíz. Sűrűn telenövik a dús, de elegáns virágú növények, amelyek finoman bólogatnak. Enyhe szellő táncol a levegőben, és susognak az alig pár méterre lévő hársak levelei.

– Azt hiszem, az „Alfred de Dalmas" halvány rózsaszíne tetszene legjobban, de a „Gloire des Mousseux" dús szirmaival – mondtam.

– Jó választás. – Mr. Goddard kinyújtotta a kezét az „Alfred de Dalmas" feliratú papír felé. – Ezt fogjuk használni, mert az eredeti tő rendszerint befolyásolja a virág színét.

– Rendszerint?

– Az ember sosem lehet biztos benne. A rózsák néha szeszélyesebben viselkednek, mint egy unatkozó szerelmes. – Pirosság ült az arccsontjaira. – Amivel azt akarom mondani, hogy a „Gloire des Mousseux" annyival élénkebb pink, hogy aggódnék, nehogy Alfred finomsága elvesszen.

Kivezetett az üvegházból a következőbe. Magával hozta a papírt is. Az iménti helyiség tele volt asztalokkal, ebben ellenben mintha máris beköszöntött volna a tavasz az üvegtető alatt. A terrakottaedényekben vidáman növekedtek a rózsabokrok. Sokuk köré barna papírt rögzítettek zsinórral.

– Itt is vagyunk – jelentette ki Mr. Goddard, odalépve egy bokorhoz, amelyen nem volt papír. Jó néhány bimbó épp csak nyílni kezdett rajta, feltárva dús pink szirmait. – Ez a „Gloire des Mousseux".

– Csodaszép – mondtam.

– A kedvencem. Nos, megtisztelne? – Benyúlt a zsebébe, kivett egy finom hegyű ecsetet, és a kezembe adta. Megmutatta, hogyan távolítsam el a szirmokat és a porzót, mielőtt lesöpröm a pollent, és körültekintően bepaskolom vele a bibét. Aztán újra benyúlt a zsebébe, és előhalászott egy papírt meg egy zsineget, hogy az őrizze a keresztezés érintetlenségét. Ugyanezt ötször megismételtük, öt virággal, aztán Mr. Goddard kijelentette, hogy elvégeztük a munkát.

– És most már csak várnunk kell – mondta.

Visszaadtam neki az ecsetet.

– Az a baj, hogy nem sok időm van várakozni. Mrs. Melcourt máris kérdezgeti, hogy a nagy, füves rész kétoldali szegélye elkészül-e a jövő tavaszi garden party idejére.

– Márpedig sokkal hosszabb időt fog igénybe venni, mire kiderül, hogy a kísérletünk működött-e – felelte. – Még szerencse, hogy ez a rózsa nem az övék lesz.

– Nem?

– Ha az „Alfred de Dalmas" megfelel a teakertbe, abból tudok majd adni. Gondolkozhat rajta, mit szeretne a többi kertbe.

– A szerelmesek kertjébe tökéletes volna a „Madame Isaac Pereire" – mondtam.

– Máris az öné. És ez a rózsa is – mutatott arra a virágra, amit az imént kereszteztünk – bármilyen lesz is, az öné lesz, és oda ültet belőle, ahová akar.

Különös módon meghatott ez a figyelmesség.

– Még sosem alkotott számomra rózsát senki.

– Gondoljon úgy rá, mint ajándékra – emlék abból az időből, amit Warwickshire-ben töltött.

Furcsa érzés szorította el a torkomat, alig tudtam nyelni tőle.

– Köszönöm – böktem ki végül.

– Számomra öröm, Miss Smith. Mit gondol, beóvakodjunk és megnézzük, mit sikerült találnia számunkra a házvezetőnőmnek a konyhában? Nem merem ígérni, hogy nem igen egyszerű kosztra kell számítania.

– Remekül hangzik.

A karját nyújtotta.

– Ha elkényeztet a figyelmével, étkezés közben mesélek önnek egy különleges férfiról, akit a minap ismertem meg. Ez a bizonyos Mr. Lawrence Johnston eltökélte, hogy az új otthona körül elterülő földeket a kertész álmává varázsolja.

– A húga említette az úr nevét. Mesélte, hogy öntől kapott rózsákat.

– Igen, és szerencsésnek mondhatom magamat, hogy láthattam a terveit. Arra gondoltam, hogy ön is érdekesnek találná, mert ő is egy sor kerti szobát készül kialakítani – mondta Mr. Goddard.

– Nagyon szeretnék találkozni vele – mondtam.

– Akkor megszervezek egy találkozót – ígérte Mr. Goddard, miközben kinyitotta előttem a ház egyik oldalsó ajtaját.

Odabent a házvezetőnő betessékelt minket egy kis étkezőhelyiségbe, amit lobogó kandallótűz melegített. Mr. Goddarddal leültünk egymással szemben – köztünk kenyér, sajt, húsfélék és savanyúság – és hamarosan teljesen belemerültünk a beszélgetésbe.

Őszintén mondhatom, életemben nem ettem jobbat.

EMMA

Az, hogy rábukkantak Venetia terveire, átalakította

Emma projektjét. Két héten át azzal foglalkozott, hogy átolvasott minden releváns dokumentumot, amit talált, fotózott és jegyzetelt. Nem tudta száműzni az agyából azt a kérdést, ki lehet Celeste, miközben azon dolgozott, hogy minél jobban igazítsa a saját terveit Venetiáéhoz. Csak azután következett az igazán bonyolult rész – lemondani a rendeléseket és új növényeket rendelni, kiszámolva, hogyan lehet mindezt beleilleszteni Sydney és Andrew pénzügyi kereteibe, az idő adta keretekről már nem is beszélve.

Az sem volt kevésbé stresszes feladat, hogy a munkatársait irányítsa, hogyan végezzék el a szükséges feladatokat, hogyan tisztítsák meg a kertet a kusza növényzettől, és készítsék elő a kerti szobákat az ültetésre. Emma minden este hullafáradtan ért haza, és nem egy este zuhant álomba a laptopja fölött a Bow-villa ebédlőasztala mellett.

Végül egy délután, amikor úgy tűnt, mindenki el van foglalva a munkájával, Emma félretette a kertészkesztyűjét, és megtette a rövid sétát Highbury House-tól a szomszédos farmig, a tulajdonosát keresve. A farmház felé vezető úton haladtában masszív csizmájára minden lépésénél újabb réteg sár tapadt, mert a mély traktorkerék-nyomokat félig megtöltötte a víz. A nyirkos köd bekúszott viaszolt dzsekije gallérja és krémszínű, vastag pulóvere alá, és a csontjáig hatolt.

Sydney elmesélte neki, hogy Henry Jones a Highbury House farmján dolgozó régi farmercsalád sokadik generációja. Az ingatlan valamikor Melcourtéké, a ház eredeti tulajdonosaié volt, de aztán az 1920-as években eladták Joneséknak. A farm átvészelte a világháborút, az ipari-mezőgazdasági fejleményeket és számtalan egyéb változást, és a család tulajdonában maradt a mai napig.

Előbukkant a ház. Emma végigfuttatta a halántékán a kezét, a finom barna bébihajszálak között, amelyek elszabadultak szorosan összefogott copfjából. Kirángatta a gumit a hajából, hogy újrakösse a copfot, közben meglátta a koszt a körme alatt, ami annak ellenére odakerült, hogy a munkához már-már vallásos áhítattal mindig kesztyűt húzott. Henry Jonesnak egyszerűen muszáj lesz szembesülnie a valósággal, miszerint egy nő, aki egész nap a porban dolgozik, egy kicsit koszos lehet.

Az ég már sötétedett, így hát Emma nem lepődött meg, hogy a gépek dologtalanul szunnyadtak nagyjából száz méterre a háztól, egy udvaron. Senkit sem látott odakint, ezért elindult a vörös téglából épült ház felé, amelynek földszinti ablakaiban fény látszott.

Közelebb haladva zenét hallott – ütemeset, a háttérben valamilyen fúvós hangszerrel. Egyre harsányabban szólt, ahogy közeledett az épülethez, így hát nem lepődött meg rajta, miután bekopogott a halványzöld ajtón, hogy senki sem jön kinyitni.

Ökölbe szorított kézzel megismételte. Közben az eddigi szitáló köd folyamatos esővé változott. A zene egy pillanaton belül elhalkult. Emma hátrább lépett. Az ajtó lendületesen kitárult, és az ajtónyílásban egy férfi állt, akinek hosszú ujjú felsőre felvett rövid ujjú pólójáról James Brown és a Dramatics nézett Emmára. A férfi sötét haja kócos volt, és úgy lapult fél oldalra, mintha egész nap sapka alatt lett volna.

– Jó napot! – köszönt a férfi.

– Jó napot! Henry Jonest keresem – mondta erre Emma.

– Már meg is találta.

– Emma Lovellnek hívnak. Sydney Wilcox talán már említette a nevemet.

A férfi arca felderült.

– A kertész! Persze hogy említette a nevét. Azért jött, mert látni akarja a drága jó Nana régi rajzait?

– Így van.

– Basszus, ne haragudjon. Nem volna szabad hagynom, hogy ott ácsorogjon az esőben. Kerüljön beljebb – mondta Henry, és félreállt az ajtóból.

– Köszönöm. – Emma észrevette, hogy a férfi lábán csak zokni van, ezért megkérdezte: – Levegyem a csizmámat?

Henry megdörzsölte a feje búbját, amitől még jobban összekócolódott a haja.

– Nem baj? Rendes esetben nem kérném rá, de Sue épp most végzett a munkával. Megöl, ha összesározom a padlót, amikor még huszonnégy óra sem telt el a takarítás óta.

– Sue? Ő ki? – kérdezte Emma, miközben lerúgta a csizmáját.

– Ő végzi a könyvelést a farmon. Időnként annyira felbosszantja az itteni rendetlenség, hogy ki is takarít. Erre jöjjön – hívta Emmát.

Emma követte a rövid folyosón át, és egy dolgozóhelyiségbe jutottak, ahol két íróasztal állt. Az egyik makulátlanul tiszta és rendezett volt. A másik… nem.

Henry leült a rendetlen asztalhoz, majd egy halom vetőmagkatalógust átrakott egy székre, és félrelökött néhány rég elfeledett teásbögrét. Egy laptop is állt az asztalon, de félig el volt temetve egy rakás papír alá. Az egyik vegyi elemzésnek tűnt, mellette egy régi, szombati Telegraph meg egy szemlátomást jó ideje lefordított lapokkal, nyitva tárolt, kihajlott gerincű papírkötéses könyv.

– Gyanítom, azonnal tudta, melyik Sue térfele – jegyezte meg Henry. A háttérben klasszikus soul szólt.

– Azt hiszem, igen. Charlie, a cégem csoportvezetője, és Sue-val igen jól kijönnének egymással.

– Akkor maguknál ő a rendszerető figura? – kérdezte Henry.

– Kettőnket, Charlie-t és engem összevetve igen, habár én annyira nem vagyok vészes, mint maga.

Henry felnevetett.

– Senki sem olyan vészes, mint én. És most meséljen egy kicsit többet arról, mit remél, mit talál a nagyanyám rajzai közt.

Emma mondott pár szót a projektről meg arról, hogy mit szeretne találni a régi vázlatok között.

– A rajzok néha be tudják tölteni az űrt a tervek és a valóság között.

– A fotók nem segítenének?

– De igen, ideális esetben persze, igen ám, de ez 1907 környékén történt. Akkoriban még elég ritka volt, hogy az emberek részletesen megörökítsék a kertjüket, hacsak nem voltak tudatában annak, hogy az valóban jelentős valamiért. Venetia Smith csak pár évvel ezután vált igazán közismertté.

– Könyveket írt, jól tudom?

– Tessék? – hajolt közelebb Emma, mert éppen kürtök szólaltak meg a zenében.

Henry elővette a telefonját a zsebéből, és lehalkította a könyvespolcon álló hangszóró hangját.

– Elnézést.

– Mi volt ez a dal?

– Jackie Wilson. The Who Who Song. Apám rendszeresen felautózott Stoke-on-Trentbe, hogy soult hallgasson, és táncoljon a Golden Torch nevű helyen, mielőtt átvette a farmot nagyapámtól. Soul, Motown és Stax. Ez szólt, miközben vezette itt a könyvelést, én meg szinte automatikusan a nyomdokaiba léptem, miután meghalt.

Ez megmagyarázza James Brown jelenlétét a pólón.

– Azt kérdeztem, hogy Venetia Smith könyveket írt-e. Ismerősnek tűnt a név.

– Igen. Amerikába költözött, megházasodott, és haláláig ott élt. Highbury House volt az utolsó nagy-britanniai megbízatása.

– Hát, évtizedekkel később ugyan, de a drága Nana a háború alatt a Temple Fosse Farmon dolgozott, és szállított ezt-azt a nagy házba. A művészettel csak akkor kezdett komolyabban foglalkozni, miután az anyám megszületett, az ötvenes években.

– Sydney mesélte, hogy az ön nagyanyja köztiszteletben álló művész volt – jegyezte meg Emma.

A férfi vigyorgott.

– Annyira nem volt közismert, hogy itt hagyhassa a farmot, és luxuséletet éljen, de egy időben adogatott el képeket néhány londoni galériának. A kilencvenes évek elején többször el is vitt magával, amikor ellátogatott pár régi kedves helyére. Volt egy barátja, aki rendszeresen utazgatott, mindig az ő lakásában laktunk Maida Vale-ben.

– Abban reménykedem, hogy találok olyan vázlatokat, amelyek támpontokat adnak a folytatáshoz – mondta Emma.

A férfi hátradőlt ültében.

– A húgommal, Tiffel együtt pakoltuk ki a házát, miután meghalt. Tif nem sok mindent vitt el – Londonban él, ezért a nullánál is kevesebb helye van. Így hát Nana holmijának nagy része nálam landolt. Biztos vagyok benne, hogy a vázlatfüzetei közül néhány itt lesz.

Emma ültében kiegyenesedett.

– Elő tudná őket szedni? Nagyon nem szeretném feltartani, mert szemlátomást nagyon elfoglalt, de…

Henry nevetett.

– De úgyis meg fogja tenni. Ne aggódjon emiatt. Mindig boldogan segítek Sydney-nek és Andrew-nak.

– Régóta ismeri őket?

– Nagyjából egy éve. Robbal, Sydney nagyapjával többször is találkoztam. Nem volt fecserészős fajta, de mindig köszöntünk egymásnak.

Emma a homlokát ráncolta.

– Azt hittem, régebbi az ismeretség. Sydney említett valami pubbeli kvízjátékot.

– És már becsábította a Halál a Májra tagjai közé?

– Hogyan?

– Ez a csapatunk neve. Nagyjából hetente egyszer összejövünk, bár akkor, ha a téma nem a mezőgazdaság, a klasszikus soul vagy a brit hadászati történelem, nem túl sokra mennek velem – magyarázta Henry.

– Velem csak kertészet, kertészeti írók és történelmi kertek ügyében lehetne bármit kezdeni, szóval maga szélesebb spektrumú segítséget jelent – jegyezte meg Emma.

– Meg kell vesztegetnünk a szervezőt, hogy kezdjen a kertészettel. Ezek a kérdések egy kicsit egyenlőbb esélyeket biztosítanának magának, és brillírozhatna, amikor maga jön.

– Ó, én nem leszek ott a játékon – szólt közbe Emma gyorsan.

– De miért nem?

– Nem igazán nekem való.

Henry oldalra biccentette a fejét.

– Nem muszáj ám innia, ha ez aggasztja. Sőt, a kérdésekben sem kell otthon lennie. Mindig ugyanaz a csapat nyer, hétről hétre. Esélyünk sincs soha.

– Általában nagyon fáradt vagyok esténként. – A kifogás rettentő bénán hangzott, és az is volt.

– Értem. A farmon a munka korán keléssel jár. Ha mégis meggondolja magát, tudja, hol talál minket.

Emma valójában nem tudta, de mivel eddig egyetlen pubot látott Highburyben, a Fehér Oroszlánt, elég nagy eséllyel meg tudta tippelni. Nem mintha elmenne.

Pityegett a telefonja. Ránézett, Charlie-tól jött egy üzenet:

Rosewoodék rosszul küldték a rendelést. Mindent vissza…

– Basszus – szakadt ki Emmából halkan. Még egy kis további késlekedés, és máris fennáll a veszély, hogy annyira túlfut az időkereteken, hogy elkezdi elhasználni a szerződésben foglalt türelmi időn túli időt.

– Munkagondok? – kérdezte Henry.

Emma visszatette a farzsebébe a készüléket.

– Nem olyan, amit ne lehetne helyrehozni.

– Az üzletet egyedül viszi?

– Hát, igen. Akkor fogtam bele, amikor elegem lett abból, hogy mások szekerét toljam.

Henry füttyentett.

– Minden elismerésem a magánzónak.

– Azt hiszem, ezt meg kell köszönnöm.

A férfi arcán vigyor villant át.

– Bók akart lenni. Megadja a számát? Hétvégén körbenézek a házban, megkeresem a vázlatfüzeteket, és magára csörgök, ha megvannak.

Felemelte az asztalról a telefonját, és Emma felé nyújtotta, aki habozott egy pillanatig. Időtlen idők óta nem adta meg a számát férfinak, de végtére is nem a bárban ülnek, meg nem is egy randioldalon chatelnek. Ez munka.

Bepötyögte a számát, és miután a férfi visszakapta, küldött Emmának egy sms-t próbaképp.

– Most már bármikor üzenhet, ha bármire szüksége van – tette hozzá.

– A farmról? – Emmának ezen muszáj volt mosolyognia.

– Az ember sosem tudhatja. Előfordulhat, hogy egy nap felébred, és azt mondja magában, „Hú, de jól jönne most Henry szénabálázó gépe!"

– Nem fogom elfelejteni. Köszönöm. – Emma már elérte az irodahelyiség ajtaját.

– Sőt, talán mégiscsak találkozunk a Fehér Oroszlánban. Hagyomány, hogy az új szomszédokat meg kell hívni egy italra.

– Tényleg?

– Persze – mondta a férfi.

Emma azon kapta magát, hogy fontolóra veszi az ajánlatát. Üdítő újdonságként hatott, hogy igyon egyet egy pasassal, akinek ilyen könnyed modora van, de aztán szinte azonnal száműzte is az ötletet az elméjéből. Emlékeztette magát arra, az, ha szorosabb kapcsolatot alakít ki bárkivel itt, Highburyben, a végén csak nehezebbé tenné számára a búcsút, ha majd elkerülhetetlenül eljön az elválás ideje.

– Valamikor talán – felelte.

Odakint, az esőáztatta udvaron feljebb hajtotta a gallérját, hogy jobban védje a nyakát. És bár a sár még vastagabban tapadt a csizmája talpához, mint eddig, be kellett vallania magának, hogy mégis egy picit könnyebbnek érzi magát.

BETH

1944. március 19. Legdrágább Bethem!

Ahogy a leveleidet olvasom, elfog a vágyakozás a farm után, hogy újra ott lehessek. Örömmel hallom, hogy ennyire élvezed az ottani munkát. Megmelengeti ezt a gazdaszívet a tudat, hogy hamarosan ugyanolyan otthonosan mozogsz majd a földeken, mint mindenki.

Negyvennyolc órás eltávot kaptam, amit Cliftonnal, Macintyre-ral és Batesszel fogok eltölteni. Még nem tudom, annyi időt mikor kapok, hogy vissza tudjak utazni Angliába. De amikor úgy lesz, odamegyünk, ahová csak akarod: teázunk, vacsorázunk és táncolhatunk is, bármit. Furcsa belegondolni, hogy az lesz az első randevúnk.

Szívem minden szeretetével:

Colin

– Tehát akkor biztosan tudod az utat? – kérdezte Mrs. Penworthy, miközben Beth még egyszer ellenőrizte a lovon a lószerszámot.

– Végig a Fosse Wayen, a folyó túloldalán a hídnál balra, aztán két mérföldet dél felé, míg el nem érem a Highbury Roadot. A nagy ház lesz az baloldalt, félmérföldnyire – felelte Beth.

– És ne felejtsd el, hogy a nagykaput leszedték…

– …és eladták ócskavasnak – fejezte be a mondatot Beth egy mosollyal.

Mr. Penworthy feltett a kocsira egy második faládát is, amit Highbury Houseba szántak.

– Békén hagynád végre? Okos lány ez.

Mrs. Penworthy még csapott némi további hűhót, aztán Beth felmászott a kocsi ülésére, megrántotta a kantárt, és a háziak felé fordult, hogy búcsút intsen.

Nem tehetett róla, az úton muszáj volt magában vigyorognia, miközben a hideg szél a hajába kapaszkodott. Szabad idejét legtöbbször moziban töltötte Ruthtal meg két másik lánnyal, akik Combrookban egy tejgazdaságban dolgoztak, ezért ritkán lehetett egyedül. És ha igen, azonnal bűntudata támadt, ha nem használta ki az időt arra, hogy válaszoljon a Colintól néhány naponta rendületlenül érkező levelekre. Mindazonáltal most, a kantárszárral a kezében semmi más dolga nem volt, mint élvezni a magány békéjét.

Jó hangulata végig kitartott Highbury House-ig. Elhaladt a falon tátongó nyílás mellett, amely a valaha volt vaskapu helyét jelezte, és befordult a szervizbejárathoz, pontosan ahogy Mrs. Penworthy mondta. Leugrott a kocsiról, megkötötte a lovat, mielőtt leengedte a kocsi oldalát, és a két ládát egymásra tette.

A kocsit megkerülve óvatosan manőverezett a konyhaajtó felé. Bentről edénycsörgés és vízcsobogás hallatszott. A ládákat beékelte az ajtó és a hasa közé, aztán bekopogott.

Egy pillanattal később fel is tárult az ajtó, és egy kötényes nő jelent meg az ajtónyílásban, akinek gesztenyeszínű haját pánt fogta össze. Nagyot pislogott a jövevényre, aztán lenézett a Beth kezében tartott faládákra.

– Ma nem Mr. Penworthy jött?

– Nem, ma nem tudott elszabadulni – felelte Beth.

A nő félreállt.

– Akkor jobb, ha bejön.

– Hová tegyem a ládákat? – kérdezte Beth.

A nő a helyiség közepén álló nagy munkaasztal felé biccentett.

– Oda jó lesz. Épp most tettem fel egy kanna vizet. Tud maradni egy percet?

Beth habozott, de aztán bólintott.

– Jól van, akkor készítek magának egy csésze teát.

– Ó, igazán semmi szükség rá – ellenkezett Beth azonnal.

– Át kell néznem a szállítmányt, és adni fogok egy listát a következő hétre. Akár ihat is egy teát, miközben elintézem. A reggeli tealeveleket öntöm fel újra, de legalább forró. – A nő felnyúlt a cserépbögrékért. – Mi a neve?

– Beth Pedley – mutatkozott be Beth.

– Én Stella Adderton vagyok. Hogy tetszik magának az önkéntes lányok élete? – kérdezte Miss Adderton a válla fölött.

– Ó, nagyon.

– Akkor nem túl kemény a munka? – kérdezte Miss Adderton.

– Nem annyira vészes, ha az ember már hozzászokott, de még nagyon sok tanulnivalóm van. – Beth szórakozottan dörzsölgetett a kézfején egy kiszáradt foltot.

Miss Adderton elé tett egy teás bögrét.

– Gondolom, nem szereti a tejport, igaz? Nem, persze hogy nem. Ki szereti?

Beth figyelte beszélgetőtársnőjét, aki benyúlt az egyik ládába, és kutatott benne egy kis ideig, aztán kivett egy üveget.

– Á, már itt is van.

– Tejet is küldtünk? – A tejet elvileg fejadagokban osztották.

– Mr. Penworthy már olyan régóta látja el élelmiszerekkel Highbury House lakóit, hogy Mrs. Symondsnak sosem kell fizetnie a tejért. Szerintem ezzel nem sértjük meg a fejadagokra vonatkozó szabályokat, mert ez ajándék, még jóval azelőttről, hogy a tej a piacra kerülhetne. – Miss Adderton hallgatott egy kicsit. – Nem rémítettem meg, ugye?

Beth nevetett.

– Dehogy. Ahogy én látom, vannak ennél sokkal rémisztőbb módszerek is, amelyekkel az emberek kijátsszák a fejadag-szabályozást.

– Magában van spiritusz. – Miss Adderton egy-egy apró csöppet löttyintett mindkettejük csészéjébe. – Mit is mondott, mi a neve?

– Beth Pedley.

Miss Adderton a kezébe adta a teát.

– Maga tetszik nekem, Miss Pedley.

Ez az egyszerű mondat úgy hasított bele Bethbe, hogy nem merte felemelni a tekintetét a két tenyerében tartott bögréről, mert félt, ha Miss Addertonra néz, azonnal sírva fakad. Képtelen volt visszaemlékezni rá, hogy mikor találkozott vele egykorú személlyel, akinek a társaságában ilyen könnyedséget érzett volna.

– Kérem, szólítson Bethnek – nyögte ki egy kis idő múlva.

– Én pedig Stella vagyok – biccentett felé Miss Adderton. – Sokkal jobban hangzik, mint az, hogy a „szakácsnő".

– Remélem, nem bántom meg vele, de maga sokkal fiatalabbnak tűnik, mint ahogy az ember a szakácsnőket elképzeli – jegyezte meg óvatosan Beth.

Stella sóhajtott, és elkezdte kiszedegetni a homokkal borított póréhagymaszárakat az egyik faládából.

– Itt nőttem fel Highburyben, és már a háború kezdete előtt én voltam a rangidős konyhalány. A lányok, egymás után mind, jelentkeztek szolgálatra. Én is. A női légierőhöz szerettem volna kerülni, mert szerintem óriási érzés lehet a világ körül röpködni.

– És mi történt? – kérdezte Beth.

– Kiderült, hogy egészségileg nem vagyok alkalmas a szolgálatra – asztmás vagyok, akárcsak Robin úrfi – így hát az álom odalett. – Stella egy félmosolyt küldött Beth felé. – Mindenesetre végül jól alakult, mert most velem van Bobby, az unokaöcsém.

– Szeret itt dolgozni Highbury Houseban? – kérdezte Beth.

– Szeretem, hogy pénzt kapok fizetségként. Szeretem, hogy időnként ihatok egy cseppnyi tejet, miközben sokan mások nem. És azt, hogy szerdánként meg szombatonként egyenruhát vehetek föl, dolgozhatok a polgári védelemnek, és úgy érezhetem, mintha tettem volna valamit a háborúban. De nem, azt hiszem, egyáltalán nem szeretek itt dolgozni, Highbury Houseban.

– Akkor miért nem hagyja itt? – érdeklődött Beth.

Stella mosolygott.

– Egy nap itt hagyom.

– Úgy hangzik, mintha pontos tervei volnának.

– Levelező tagozaton tanulok. Megtanultam a gyorsírást, és diktálás után tudok írni. Most a gépírás van soron, de nincs gépem, ezért egy táblát kell használnom, és úgy tennem, mintha írógép volna.

– Londonba készül? – kérdezte Beth.

– Kezdetnek – felelte Stella. – Onnan pedig oda, ahová csak el tudok jutni. Képeslapokat és fotókat gyűjtök azokról a helyekről, ahová egy napon el akarok utazni.

– És melyik az első hely a listán? – Beth le volt nyűgözve.

– Tahiti. Ott van egy sziget, az a neve, Moorea. Odamennék. – Stella arca hirtelen elkomorodott. – Most persze mindez valamivel bonyolultabb, hogy velem van Bobby.

A szakácsnő annyira szomorúnak látszott, hogy Beth sietett témát váltani.

– És mi a helyzet Mrs. Symondsszal? – kérdezte.

– Mi érdekli?

– Mr. Penworthy nagyon szépen beszélt róla.

Stella horkantott, a válla fölött elnézett az ajtó felé, aztán lehalkított hangon felelt:

– Nagyon előkelő. Amikor az állam rekvirálta a házat közvetlenül a férje halála után, és a kórház beköltözött, az asszonyom minden tőle telhetőt megtett, hogy az életünk úgy nézzen ki, mintha semmi sem változott volna. Ezt még mindig fenntartja. Átöltözik a vacsorához, még azokon az estéken is, amikor egyedül ül a reggeli szalonjában, mert a kórház az étkezőbe is ágyakat állított. Eltölt némi időt a katonák körül is, ezt meg kell hagyni, de az idő legnagyobb részében a kertben lehet megtalálni.

– Csodaszép lehet a kert – jegyezte meg Beth.

Stella megrántotta a vállát.

– Ha valaki szereti a kerteket. Megnézheti kifelé menet, ha szeretné.

– Ó, nem hinném, hogy szabad.

– Senki sem tudja meg, ha netán ez aggasztja. Mrs. Symonds ma reggel elutazott Londonba néhány dolgot elintézni, az itt lakó betegek pedig nem fognak törődni magával. Egyszerűen menjen át a konyhakertből nyíló oldalsó kapun.

– Hát, talán, ha biztos benne, hogy nem lesz belőle gond – mondta Beth.

– Egy dolgot azért Mrs. Symonds javára kell írni – mondta Stella. – Nagyon szereti a fiát. Robin úrfi nagyon kedves, szép kisfiú, bár nem olyan magas termetű, mint az apja volt. Kisebb korában beteges volt, de talán mégis megindul a növésben egy szép napon. – Stella megtámaszkodott két tenyerével a munkapulton. – Nos, úgy látom, minden rendben van ezekkel. Kérem, mondja meg Mr. Penworthynek, hogy köszönjük, amiért kaptunk egy karfiolt. Tavaly óta látni sem láttunk egyet sem.

– Azt kérte, közöljem, hogy lesz még több is. Még csak elkezdtük leszedni az első fejeket.

Stella bólintott, aztán lehajolt, hogy egy papírcetlire leírjon néhány dolgot.

– Ez volna jövő hétre.

Beth odanyúlt a listáért, de Stella megragadta mozdulat közben a kezét, és felfelé fordította. Láthatóvá vált az egyik repedés Beth bőrén, ami az elmúlt napokon sok fájdalmat okozott.

– Ez biztosan fáj – állapította meg Stella.

– Tegnapra nagyjából elmúlt. Most már csak olyankor kellemetlen, ha ceruzát fogok a kezemben – felelte Beth.

– Leveleket ír? – kérdezte Stella.

Kevesebbet, mint kellene. Csak egy választ sikerült összehoznia, mialatt Colin hármat is megírt.

– Rajzolok is – felelte Beth. – Szórakozásból.

– Nos, nem hagyhatjuk, hogy a kirepedezett kezek megakadályozzák benne. Várjon egy pillanatot.

Beth engedelmesen ücsörgött, nézte a kiürült csészéjét, míg Stella visszatért egy tiszta ruhába burkolt kis csomaggal.

– Tessék. Ez segíteni fog.

– Mi ez? – kérdezte Beth, és kihajtogatta a csomag egyik sarkát. Krémszínű, viaszos, kemény kis golyó volt benne.

– Méhviasz és olívaolaj keveréke, összefőzve, aztán együtt lehűtve. Ha minden kézmosás és kéztörlés után bekeni vele a kezét, rendbe fogja hozni – mondta Stella.

– Köszönöm – felelte hálásan Beth.

Stella legyintett.

– Ez csak egy régi trükk, amit az ember hamar megtanul, ha elkezd konyhán dolgozni. Elég csak annyi, hogy az ember naponta többször forró vízbe nyúlkáljon, és máris legszívesebben sírva fakadna. Amikor jövő héten jön, majd mondja el, hogy használt-e.

– Biztos vagyok benne, hogy használ – felelte Beth.

Elköszönt a szakácsnőtől, és kilépett a konyhaajtón. Arra készült, hogy felszáll a kocsira, és elindul visszafelé, de a konyhakertbe vezető kapu magára vonta a tekintetét. Egy percnyi habozás után betette a Stellától visszakapott üres ládákat a kocsi hátuljába, és lenyomta a konyhakertbe vezető kapu kilincsét.

A konyhakertet meg egy tiszafasövényt egy vaskapu kötötte össze, amely az ócskavas begyűjtésekor valószínűleg elkerülte valakinek a figyelmét. Beth kinyitotta, a hangos nyikorgásra megrándult az arca, aztán körbenézett. Sehol senki. Végigsietett a tiszafasor mentén, és egy kör alaprajzú kertben találta magát, amelynek közepén egy szárnyas isten szobra állt. Bár a növényzet most csupasz volt, Beth világosan látta, hogy tavasszal csodásan dús lehet.

Talált egy nyílást a túlburjánzott sövénykerítésben, azon keresztül egy újabb kertbe jutott, amit egy még újabb követett. Fájt a szíve, hogy nincs nála a vízfesték-palettája meg valami vastagabb papír, de akár egy ceruza is elég lett volna ahhoz, hogy felvázolja a helyet, hogy később fel tudja idézni. Máris értette, miért akar Mrs. Symonds minél több időt itt tölteni. Ezekben a kertekben meg lehetett találni a békét ezekben az időkben is, amikor valójában semennyi sem volt belőle.

Beth megkerült egy sarkot – ez téglából épült –, és egy újabb kapuval állt szemközt. Azok a kertek, amelyeken az imént keresztülsétált, téli álmot aludtak, ezzel szemben ez pimaszul eleven volt, elborították a zöld, ezüst és piros legkülönfélébb árnyalatai.

Hátranézett mindkét válla fölött, aztán megpróbálta lenyomni a kilincset. Be volt zárva. Csak állt ott, ujjai a rácsokra kulcsolódtak, és azt kívánta, bárcsak be tudna jutni valahogyan. A látvány, ahogy az élet ilyen duzzadón kitört március első heteiben, már-már… obszcénnak tűnt.

Éppen indulni készült, amikor valami odavonzotta a szemét, ami a kapu melletti bokor alatt hevert. Leguggolt, beküzdötte a kezét a rácsok között, és épphogy, de sikerült megragadnia… egy játék vonatot, amelyen a festék itt-ott kissé lepattogzott, ám ettől eltekintve jó állapotban volt. Oldalra biccentette a fejét, és meglátta, hogy más játékok is el vannak rejtve ugyanannak a bokornak az aljában. Mosolyognia kellett. Ez lehet Mrs. Symonds kisfiának játszóhelye.

Valahonnan közelről beszédhangokat hallott. Gyorsan visszatette a vonatot, és sietve kiment a kertből, ugyanarra, amerről érkezett, csendesen behúzva maga mögött a kertajtót.

STELLA

Stella végigsietett a Church Streeten, keze a feje búbján, hogy zöld filckalapját el ne fújja a szél. A napnak ebben a szakában nem az utcán kellett volna sétálnia. A konyhában volna a helye, és még egyszer utoljára rá kellene néznie, hátha megkelt az a makacs barna kenyér, amit az alkalmazottak teájához sütött. A maga csendes, aggodalmaskodó módján Mrs. Dibble is ugyanolyan szőrszálhasogatóan ragaszkodott a hagyományokhoz, mint a ház asszonya, és nem hagyta, hogy az alkalmazottak közös étkezésére ne fordítsanak elég figyelmet, még most sem, hogy a háztartás csupán a háború előtti létszám töredékével állt rendelkezésre. Mégis, ez a szigorú hagyomány azt jelentette, hogy ha Stella nem készül el a teával fél hatra, minden időterve felborul, ami Mrs. Symonds vacsoráját illeti. És most, hogy elrángatták a feladataitól, majdnem biztosan el fog késni.

Természetesen Bobbyról volt szó. Fél órával ezelőtt az egyik kórházi irodista jött le kopogó cipősarokkal a cselédlépcsőn, és bejelentette, hogy a faluból, az iskolából telefonálnak. Verekedés volt.

Stella felrohant az iskola lépcsőin, továbbra is telve hitetlenkedéssel. Az ő szelíd unokaöccse, aki csak akkor szólal meg, ha szólnak hozzá?

Belépve, Stella megállt az ütött-kopott fenyőasztal előtt, amelynél egy őskövületnek ható férfi ült.

– Segíthetek? – kérdezte a férfi.

– Meg tudná mutatni, merre találom az igazgató irodáját? – kérdezte tőle Stella.

A férfi felállt, és lassan végigbaktatott a folyosón.

– Tehát ön a másik fiú anyja.

Na, pont erre van szüksége. Egy másik gyerek anyjára, aki dühöng vagy idegeskedik, esetleg sír, és Stella idejét rabolja, miközben neki bőven volna tennivalója.

– Arra parancsoljon – mondta a férfi.

Stella megköszönte, és lenyomta a jelzett ajtó kilincsét, amelyen tábla hirdette: „Mr. Evans, igazgató". Belépett az apró fogadószobába, és rögtön meglátta Bobbyt, akinek kötés fedte a jobb szemét, és… vajon az valóban Robin Symonds volna az alatt a koszréteg alatt?

– Bobby, mi történt? – kérdezte, miközben gyors, vizsgálódó pillantást vetett Robinra. Rajta nem látszott sérülés, csak az inggallérja szakadt el, és csupa piszok volt. Hála istennek.

Mögötte egy ajtó nyílt ki nyikorogva, és egy hang kiáltott oda neki, „Miss Adderton, megtenné, hogy csatlakozik hozzánk?"

Stella nagyot nyelt, mintha valami helytelen viselkedésen kapták volna.

– Jól vagy? – kérdezte az unokaöccsét.

Bobby továbbra is lesütött szemmel bólintott.

– Igen, Stella néni.

– Akkor jó. El ne moccanj innen. – Egy pillanatig habozott, aztán adott egy puszit a kisfiú homlokára.

Az unokaöccse nem tiltakozott. Meg se moccant.

Stella fölegyenesedett, megacélozta magát, aztán az igazgató felé fordult.

– Miss Adderton, hadd mutatkozzam be. Mr. Evans vagyok. Helyet foglal? – kérdezte a férfi.

Stella egy kicsit szorosabban megmarkolta a táskája szíját. Mrs. Symonds már ott ült az igazgató nagy tölgyfaasztala előtt.

Most feléfordult ültében, és nem fordította el a tekintetét, míg Stella helyet nem foglalt mellette. A csinos, galambszürke kalap karimája alól kivillanó szeme nem árult el semmit.

Mr. Evans összefonta két kezét bőrkötéses naplója fölött, és mereven a két nőre szegezte tekintetét.

– Mrs. Symonds, Miss Adderton, ahogy önök is sejthetik, rendkívül fontosnak tartjuk, hogy semmiféle csatározásnak ne adjunk teret a Highbury Iskola udvarán.

– Ezt természetes – mormolta Stella. Mrs. Symonds nem szólt semmit.

– Ez nem az a hely, ahol szabad durván viselkedni és durván játszani. Tudom, hogy Robint és Bobbyt korábban vettük fel ide a megszokottnál, de elvárjuk, hogy úgy viselkedjenek, mint a nagyobb fiúk. – Hallgatott egy kicsit. – Már beszéltem mindkettőjükkel külön-külön, de meg fogom kérni őket rá, hogy most mindketten jöjjenek be ide, és meséljék el nekünk, mi történt. Meg kell érteniük, hogy a tetteiknek következményei vannak.

Következmények. Stella tudta, mit ért alatta. Vonalzóval az ember kezére sújtanak. Elverik az ember fenekét egy pálcával. A „következmények" miatt hagyta ott Stella olyan nagy örömmel az iskolát, amilyen hamar csak tudta.

Mr. Evans fölemelkedett, és kis idő múlva visszatért, harmadmagával, két kezét határozottan egy-egy kis bűnös vállára helyezve. Odakormányozta a fiúkat az íróasztala mellé, és visszaült a székére.

– Reynolds, megtennéd, hogy elmeséled, mi történt? – fordult az igazgató Bobbyhoz.

A kisfiú arca eltorzult, annyira erősen igyekezett összeszedni a gondolatait.

Robin vágott közbe vidám, élénk hangon:

– Azon vitatkoztunk, ki fut gyorsabban.

– Symonds! – szólt rá az igazgató.

– Így volt – szólt Bobby csöndesen. – Mindenki elfutott az iskolaudvar végéig meg vissza.

– Robin, te futottál? – kérdezte Mrs. Symonds.

– Gyakoroltam, anya! És tényleg jól vagyok, és egyszer sem kellett használnom az inhalálót – felelte Robin.

– Robinnal mindenkit legyőztünk – folytatta Bobby.

– És aztán már csak mi ketten maradtunk Bobbyval – vágott közbe Robin.

– Symonds! – figyelmeztette újra a fiút Mr. Evans.

– Hadd beszéljen – mondta Mrs. Symonds azon a csöndes, eltökélt hangon, amit Stella már túlságosan is jól ismert.

– Hat pennybe fogadtunk, melyikünk lesz a leggyorsabb – mondta Robin.

Stella az ajkába harapott. Nála jobban senki sem tudta, hogy Bobbynak nincs hat pennyje, amibe fogadhatna, hiszen bár Joan betette Bobby fejadag-füzetét a kis bőröndbe, egy centet sem hagyott olyan költségek fedezésére, mint például a fiú könyvei. Ezeket is Stella spórolt pénzéből kellett fedezni.

– Én nyertem – jelentette be Bobby, némi büszkeséggel a hangjában.

– Én meg elgáncsoltam – egészítette ki Robin tárgyilagosan.

– Elgáncsoltad? De miért jut ilyesmi eszedbe, Robin? – kérdezte az anyja.

Robin megrántotta a vállát.

– Mert ő nyert.

– Ez nem úriemberhez méltó viselkedés – feddte a fiát Mrs. Symonds.

– Nem is gáncsolt el, magamtól buktam fel – vágta rá Bobby gyorsan.

– Nem igaz. Elgáncsoltalak, te meg megütöttél – felelte Robin olyan hangon, mintha ez mindent megmagyarázna.

– Két tanárnak kellett szétválasztani a fiúkat – közölte az igazgató.

– Nagyon sajnálom, Mr. Evans. Bobby általában nagyon jó magaviseletű fiú – mondta Stella.

– Ahogy Robin is – tette hozzá Mrs. Symonds.

– Sajnos a fiúkat meg kell büntetnem – felelte Mr. Evans.

– Ha azt hiszi, hogy az ön felelőssége lesz kiszabni ezeket a büntetéseket, hát nagyon téved, Mr. Evans. – Mrs. Symonds hangja akár az edzett acél.

Mr. Evans felsóhajtott.

– Mrs. Symonds, nem teszünk jót vele, ha ilyen ügyekben engedékenyek vagyunk. A fiúknak meg kell tanulniuk…

– Nem fogom hagyni, hogy ön vagy bárki megüsse a fiamat. – Mrs. Symonds Stellára pillantott. – És tekintettel arra, hogy tudom, mi igazságos, és mi nem, Bobby sem kaphatja meg azt a büntetést.

– Mrs. Symonds, mindkét fiú…

– Megkapja büntetését, erre szavamat adom. És most, ha végeztünk, indulnánk.

Mr. Evans dühödten fölemelkedett ültéből, de addigra Mrs. Symonds már megfogta a fia kezét, és elindultak kifelé. Stella gyorsan elköszönt az igazgatótól, és megragadta Bobby könyökét.

– Biztosan jól vagy? – suttogta oda neki, miközben felsegítette a kisfiúra a kabátot, és megkeresték a fogadótérben az iskolatáskáját.

– Kedveled Robin úrfit?

– Barátok vagyunk. Engedi, hogy játsszak a játékaival, én meg tanítom futni. Már nem is kell közben megállnia. Dadus nem tudja, de meg fogjuk mutatni neki.

Az épületből kilépve Stella ott találta Mrs. Symondst és Robint, akik rájuk vártak. A kisfiú épp leguggolva lesett egy bogarat, ami előmászott az iskola falának téglái közül.

Stella torka ismét elszorult. Nem volt igazságos, de tudta, mire számítson – még ha Robin kezdte is a verekedést. Ő volt a ház úrnőjének fia, míg Bobby csak egy kisfiú, akinek a nagynénje a szakács.

A kezét Bobby vállára tette.

– Bobby, bocsánatot kell kérned Robin úrfitól és Mrs. Symondstól.

– Barátok vagyunk – mondta Robin. – Meg fogom tanítani Bobbynak, hogyan kell dobni a krikettlabdát.

– Így igaz, Stella néni – helyeselt Bobby.

– Nos, ebben az esetben egyszerűbb, ha mindketten bocsánatot kértek a másiktól, nem igaz? – kérdezte Mrs. Symonds.

A kisfiúk sietős, nem túl őszinte bocsánatkérő szavakat motyogtak egymásnak. Nem sajnálták, ami történt. Fiúk voltak.

Stella már éppen kézen akarta fogni Bobbyt, és el akart köszönni, mielőtt elindulnak a hosszú sétára hazafelé – kettesben –, amikor Mrs. Symonds így szólt: – Robin, nem szaladtok előre Bobbyval? Szeretnénk beszélgetni egy kicsit Mrs. Addertonnal.

Bobby kirántotta a kezét Stelláéból, és máris nevetve szaladtak egymás mellett Robinnal a járdán, nagy egyetértésben, újonnan megerősödött barátságukban. Stella keze tehetetlenül lehullott. A szakácsnőre bízott gyerek nem bánthatja a ház örökösét. Szólnia kellett volna Bobbynak erről, de Stella korábban nem gondolta, hogy ez szükséges. Olyan mély volt a szakadék a Bobbyhoz hasonlók és Robin között, hogy a szabályok maguktól értetődőnek tűntek.

Mrs. Symonds megköszörülte a torkát.

– Miss Adderton – kezdte lassan –, azt hiszem, bocsánatkéréssel tartozom önnek, még ha a fiam nem is tartotta ezt szükségesnek.

– Ön, asszonyom? Bocsánatkéréssel? – dadogta döbbenten Stella.

– Pontosan látom, milyen bonyolult helyzetbe került Robin miatt, aki ennyire méltatlanul bánt Bobbyval. Biztosíthatom róla, hogy a fiam megkapja méltó büntetését.

Mrs. Symonds oldalra biccentette a fejét, úgy követte tekintetével a két fiút, akik cikcakkban haladva szaladtak előre az utcán.

– Azt hiszem, némi kötelező kerti gyomlálás megfelelő lesz. Robin utálja a nyirkos időt, márpedig most nagyon nedves időszak van.

– Bobby is csatlakozhatna hozzá? – kérdezte Stella.

Mrs. Symonds ajka kissé felfelé kunkorodott.

– Biztos vagyok benne, hogy bőven van két büntetésre való gyom is Highbury kertjében manapság.

Azzal elindult, majd úgy pillantott vissza Stellára, mint aki azt várja, hogy csatlakozik hozzá. Stella a homlokát ráncolta. Az elbizakodott, mogorva asszony, aki mindig olyan abszurd dolgokat követelt, mint sajtszuflé Sir Hogyishívják vagy Mr. Akárki és felesége számára, az ő társaságában akar hazasétálni.

Óvatosan követte hát, Mrs. Symonds pedig lelassította a lépteit.

Pár percnyi néma csend után Stella megkockáztatott egy kérdést:

– Ha nem sértem meg, Mrs. Symonds, ön ellenzi a pálcázást?

– Iskolákban, otthon, bárhol. Tudom, hogy bevált eszköz, gyakran használják, de azt akarom, hogy Robin soha ne találkozzon vele.

De miért?, kiáltotta volna legszívesebben Stella. Miért, amikor Mrs. Symonds oly sok más kérdésben a velejéig hagyománytisztelőnek tűnik?

– A néhai férjem, Murray kívánsága volt – folytatta Mrs. Symonds, mintha olvasna Stella gondolataiban. – Az általános iskolában brutális módon verték őket. Nem akartam Robint olyan iskolába küldeni, bármennyire kevéssé ért is egyet velem a sógornőm.

– Értem – felelte Stella óvatosan.

– Hogy megy Bobbynak a beilleszkedés a vidéki életbe? – kérdezte Mrs. Symonds.

Stella sóhajtott.

– Nagyon ragaszkodik hozzám. Szerintem rettentő félénk.

– Amikor Robinnal van, nem tűnik félénknek.

Még nem elég idős ahhoz, hogy belássa, annak kellene lennie.

Stella elnézett a járda hosszában, amerre a két fiú szaladt cikcakkban, két karjuk széttárva, mert épp Spitfire repülőgépek voltak.

– Nem, valóban nem.

– Maga is asztmás, jól tudom? Ezért mentették fel a szolgálat alól? – kérdezte Mrs. Symonds.

– Igen. – Stella megerősítette a lelkét a várható ítélet előtt.

– Korábban sosem láttam Robint futni anélkül, hogy ki ne fulladt volna.

– Talán mostanra erősödött a tüdeje – vetette fel Stella.

Mrs. Symonds semmitmondó hangot adott ki.

– Jelezte a húga, mennyi ideig kívánja, hogy Bobby itt tartózkodjon Highburyben?

Mintha ez bárki máson múlna, nem épp rajta, Mrs. Symondson.

– Nem. Joan nem valami nagy levélíró, ha nem kérni akar valamit. Csak kétszer írt február óta. – Stella hallgatott egy kicsit. – A férje temetése óta nem találkoztam vele.

– És mégis magához vette a fiát – jegyezte meg Mrs. Symonds.

– Hová máshová mehetne?

De miközben kimondta a szavakat, máris tudta, hogy ez csupán része az igazságnak. Igaz, Bobbynak nincs másik családtagja, aki mellette állhatna. És az is igaz, még csak gyerek. Mégsem volt ez ennyire egyszerű. Ha Stella megtehetné, itt hagyná Highburyt. És meg sem állna Londonig, New Yorkig vagy Sanghajig… nem is fontos, hová, ha nem kell Highburyben lennie, ahol mindenki ismeri, és nincs menekvés.

Azt, hogy mit csinálna, ha odaér, még mindig nem tudta.

– Ez a háború már annyi boldogtalanságot hozott, hogy mindent meg kell tennünk azért, hogy megvédjük a gyerekeinket ellene – mondta Mrs. Symonds.

Stella oldalra nézve látta, hogy Mrs. Symonds a fiát nézi, de egészen üres tekintettel – mintha az asszony nem is volna jelen.

– Robin úrfi nagyon hasonlít az apjára – jegyezte meg Stella.

– Valóban.

– Mr. Symonds nagyon kedves ember volt – próbálkozott óvatosan Stella.

– Igen, az volt – helyeselt az özvegy bólintva. – A világból elveszett egy rész tisztesség azon a napon, amikor megölték, és a világnak nagy szüksége volna tisztességre éppen most. Például ott a lábadozó kórház. Ő örült volna neki, ha a házát olyan hellyé alakítják, ahol ilyen sok ember pihenhet, és nyerheti vissza az egészségét. Én csak annyit látok, hogy megszállták a házamat. Mellesleg szóltam Cynthiának, hogy beszéljen Mrs. George-dzsal, hogy tartsa tiszteletben az ön felségterületét.

Stella megtorpant lépés közben a meglepetéstől.

– Tényleg?

Mrs. Symonds vetett felé egy alig-mosolyt – halvány volt, de ravaszkás.

– Vannak csatamezők, ahol nem engedhetjük meg magunknak a vereséget. Ha tekintetbe vesszük a fejadagokat manapság, különösen boldog vagyok, ha kijelenthetem, hogy a konyhám egyik közülük.

Stellát mellbevágta ez a meleg gesztus.

– Ha lehetek ilyen merész, asszonyom, szerintem Mr. Symonds azt szeretné, hogy ön boldog legyen.

Hirtelen megváltozott valami a levegőben, és Stella látta, ahogy Mrs. Symonds háta kiegyenesedik. És már helyükön is voltak a falak, a határok újra éles vonallal ki voltak jelölve. Egyikük a munkaadó, másikuk a szakácsnő.

– Bocsánatot kérek. Én… csak arról van szó… – próbálta Stella egymás mellé rakosgatni a megfelelő szavakat.

– Azt szeretném, hogy fél nyolckor tálalják a vacsorát, ahogy szoktuk. – Azzal Mrs. Symonds elmasírozott, és ott hagyta Stellát egyedül a járdán, mielőtt elérték volna a Highbury Houseba vezető utat.

TAVASZ

EMMA

2021. ÁPRILIS

Az intézetnél szükségessé vált költségcsökkentések miatt

úgy döntöttünk, hogy a növénymegőrzési vezető pozíciót határozatlan ideig betöltetlenül hagyjuk. Ez semmiképp sem a kiválasztási bizottság önnel mint jelölttel kapcsolatos meglátásait tükrözi. Ami azt illeti, személyesen bocsánatot kell kérjek öntől…

Emma egy utolsó pillantást vetett a Botanikai Örökség Királyi Intézetének ügyvezetőjétől érkezett levélre, aztán lezárta a telefonját. Már majdnem három hónap eltelt bármiféle reakció nélkül, így hát a legkevésbé sem lepődött meg azon, hogy a pozíciót gyakorlatilag megszüntették, de az hagyott benne egy kis tüskét, hogy ilyen hosszú ideig váratták. Hiszen ő is tudta, hogy jó jelölt az állásra.

Minél többet gondolkozott rajta, annál jobban látta a lehetséges előnyeit annak, ha rendszeres fizetést kap, és ott áll mögötte a Királyi Intézet a maga teljes súlyával. Az sem segített, hogy aznap reggel ránézett a Naprafordító bankszámlájára, és rá kellett döbbennie, hogy ha előfordul még valamilyen késlekedés Highbury Houseban, év végére a tervezettnél kevesebb félretett pénze marad. És akkor még nem is vette figyelembe az adóelőlegeket, amelyekkel a könyvelője alighanem záros határidőn belül elkezdi zaklatni.

– Nincs szükséged állásra. Van egy vállalkozásod – motyogta magában, aztán beledobta a telefonját a vászonszatyorba, amely Charlie amerikai stílusú pickupjának utasülésén hevert, és leállította a motort. Martha Reeves és a Vandellas a hőhullámról szóló versszak közben elhallgatott, a furgon belseje csöndbe burkolózott.

Emma tudta, hogy azt teszi majd, amit mindig. Leszegi a fejét. Megy tovább előre. Nem néz vissza.

Kinyitotta a kocsi ajtaját, és felkészítette a lelkét az erősen csapkodó hideg esőcseppekre, amelyek szinte szúrták az arcát, miközben futva megtette a rövid távot Highbury House bejárati ajtajáig. A harminc tő klemátisz, amelyek a hosszú szegélyt alkotják majd, és a teakertbe kerülnek, meglesznek a kocsi hátuljában, de ha a víz keresztülhatolna a táskája anyagán, azzal igencsak meg volna lőve.

Az ajtó úgy nyílt ki előtte, mintha varázslat történt volna, és Emma berohant a látványosan száraz Sydney, Bonnie és Clyde mellett, és gyakorlatilag farolt egyet, mielőtt megállt volna a fekete-fehér-szürke padlócsempével kirakott előtérben. A takaróponyvák, amelyek első látogatásakor még ott csúfoskodtak, mostanra eltűntek, és a levegőt friss festékillat lengte be. Highburyben előrehaladások történtek, és ő is haladt.

– Láttam, hogy megérkezett a kocsival – mondta Sydney.

– Köszönöm – felelte Emma, és eltartotta magától a táskát, miközben egy kézzel megpróbálta kicsavarni a hajából a vizet. A kutyák ott ugrándoztak körülötte, és mint mindig, most is nagyon örültek a jöttének.

– Bonnie, Clyde, leülni. Hol van Charlie? – kérdezte Sydney, és elnézett a furgon felé.

– Foltozza a keskenyhajóját. Elkezdett becsöpögni a tetőn a víz.

– Egy keskenyhajón lakik? – ráncolta a szemöldökét Sydney.

– Akkor szokott odaköltözni, amikor a Grand Unioncsatorna környékén van munkája, egyébként ki szokott venni magának egy-egy házat, ahogy én is most.

– És szereti? – kérdezte Sydney.

– Ha szép az idő, igen.

– Mégiscsak Angliában vagyunk…

– És az idő sosem szép túl hosszú ideig. Tudom én is. Nyár derekán vette meg, és másról sem tudott beszélni, mint arról, hogyan fog fel és alá hajókázni a csatornákon a napsütésben.

A vidám, lezser Charlie fantasztikusan jó problémamegoldó és logisztikus volt, de a hosszú távú tervezésben nem jeleskedett.

– Hadd adjak egy törölközőt – ajánlotta Sydney.

Emma nem tiltakozott. Munkaadója levezette az alagsorba. Gyakran egyszerűbb volt egyetérteni Sydney-vel, mint megpróbálni meggyőzni, hogy nincs szüksége segítségre, netán nem akarja, hogy segítsen neki valaki. Ám Emmát magát is meglepte, hogy milyen hamar megszokta, hogy csak hagyja magát sodortatni a másik nő szeszélyei által. És azt is el kellett ismernie, hogy Sydney szemlátomást örömét lelte abban, ha mások életét egy kicsit könnyebbé, szebbé vagy kényelmesebbé tudja tenni.

– Volt már itt lent korábban? – kiáltott oda Emmának a válla fölött.

– Nem, még nem.

– Valaha ez volt a cselédek birodalma. – Leértek a lépcső aljára, és Sydney bal felé mutatott. – Arra van a konyha. Még megvan a régi borospince is, de az elmúlt ötven évben valaki beállított egy mosógépet meg egy ruhaszárító állványt a régi lepárló konyhába.

Emma követte Sydney-t a tágas munkaszobába, ahol valóban ott állt a mosógép meg a szárító, egy régi tálalószekrény meg néhány falba épített szekrény. Sydney kinyitotta az egyiket, és kivett egy szépen összehajtogatott elefántcsontszín törölközőt.

– Köszönöm – vette el Emma.

– Éppen fel akartam tenni egy kis teavizet, ha szeretne csatlakozni.

Tekintettel az esőre, Emma nem igyekezett különösebben kijutni a kertbe.

– Persze.

– De jó! – Sydney olyan boldogan mosolygott, hogy Emmát elfutotta a bűntudat, amiért korábban nem fogadta el gyakrabban a meghívásait.

Emma kifacsarta hosszú copfjából a vizet, miközben a folyosón a konyha felé tartott. Amikor átlépett a küszöbön, megtorpant.

– Hűha!

Egészen biztos ez a legszebb konyha, amit valaha látott. Egy nagy központi munkasziget, kőszürkére pácolt fából és gránitból, közepén egy beépített gázfőzővel. A távolabbi falat egy óriási, vadászzöld Aga tűzhely uralta, mellette egy hagyományos változat. A helyiség polcokkal is bőségesen el volt látva, meg egy mély Belfast-mosogatóval, amibe ránézésre még Bonnie és Clyde is beleférne. A konyhaszekrényeket a sziget színénél eggyel világosabb árnyalatúra festették. Emma tudta, hogy ez gyakorlatilag szuterén, és csak egy apró ablaksoron keresztül érkezett a helyiségbe némi természetes fény a mennyezet alól, de mégis levegős volt a tér. És mindennek tetejébe egy csokor nefelejcs virított könnyed eleganciával egy kék-fehér korsóban.

– Hihetetlen – nyögte ki végül Emma.

Sydney elpirult.

– Köszönöm. A főzés a szenvedélyem, és azt akartam, hogy használható legyen a konyha, amikor ideköltöztünk.

– Több mint használhatónak látszik. Én is itt akarok főzni, pedig nem is szeretek főzni.

Sydney nevetett.

– Andrew ugyanezt mondta, amikor meglátta az építész terveit. Hadd tegyem föl a teát. Nem ül le?

Emma megkerülte a konyhaszigetet, amerre Sydney mutatta, és néhány fekete bárszéket talált ott a perem alá tolva. Kihúzott egyet, leült. Közben Sydney megtöltötte vízzel a kannát, és feltette a tűzhelyre, aztán elővett egy teáskannát, teafiltereket és két csészét, és elindult a hűtő felé a tejért.

Épp forrni kezdett a víz, amikor Sydney letett egy szelet citromos süteményt Emma elé.

– Ha esetleg kér. Csak mert mostanában ezzel kísérletezem.

– Saját recept?

– Citromos sütemény pisztáciával és mákkal – felelte Sydney, miközben beleöntötte a forró vizet a kannába. – Azt hiszem, még nem tökéletes, de nem érzem magamat zavarban tőle, hogy megkóstoltatom magával.

– Időtlen idők óta nem kínáltak sehol házi süteménnyel. Köszönöm – mondta Emma.

– És hogy haladnak a dolgok? Tudom, hogy keveset voltam itt ezen a héten.

Emma háta kiegyenesedett. A hasonló beszélgetéseket általában a kertben folytatták, ahol meg tudta mutatni Sydney-nek és Andrew-nak, mit végeztek el a kertészek.

– Két napja el akartuk kezdeni a hosszú szegély ültetését, de annyira sokat esett az eső, hogy minden túl sáros lett.

– Jó a kertnek, de rossz a kertésznek – jegyezte meg Sydney.

– Valahogy úgy. Charlie és Zack az idő egy részében az összefont hársfákkal foglalkoztak. Még évekbe telik, mire igazán jó formába kerülnek, de a komoly metszés meg fogja hozni az eredményeket. Jessa és Vishal a szaletli környékén dolgoztak.

– Az benti tevékenység. – Sydney közben öntött egy kis teát az Emma előtt álló bögrébe, és odanyújtotta neki a tejet.

– Köszönöm. Pontosan. Minden munkát elvégeznek rajta addig a pontig, míg ki nem kell hozni, hogy beépítsék a helyére.

– És mi a helyzet a télikerttel? – kérdezte Sydney.

Ez volt az a kérdés, ami egészen azóta ott lappangott Emma agyának hátsó szegletében, amióta először meglátta a kertet. Mi volt a mögött az áthatolhatatlannak tűnő téglafal mögött? Mi volt elrejtve ott?

– Visszavágtuk a futórózsákat, ahol nagyon elfoglalták a kert többi részét. Ezenkívül… – vont vállat Emma. – Hagyjuk, hadd száradjon, és meglátjuk, ki tudunk-e találni valami biztonságos módszert, hogy bejussunk a kertbe anélkül, hogy valami értékesben kárt tennénk.

– Növényben vagy emberben – jegyezte meg Sydney.

Emma nem rajongott a túl édes süteményekért a teája mellé, így hát inkább udvariasságból harapott bele a citromos süteménybe. Az íz szétrobbant a nyelvén, és éles tekintettel pillantott fel a munkaadójára.

– Ez sokkal finomabb, mint vártam.

Sydney nevetett.

– Ó, hát, köszönöm szépen.

– Elnézést, úgy értettem…

– Csak viccelek – nyugtatta meg Sydney, és egy falat süteményt a szájába tett. – Csak azokkal szoktam így viselkedni, akiket kedvelek. – Aztán így folytatta: – Akartam írni tegnap egy üzenetet. Találtam néhány fotót a kertről.

– Honnan származnak? – Emma figyelme azonnal elterelődött a süteményről.

– Nos, el voltak dugva egy régi látogatókönyvben, amelyben minden bejegyzést Claudia és John Symondsnak címeztek. Megnéztem a családi Bibliát. Arthur Melcourt 1921ben halt meg. A házat a legidősebb lánya, Claudia örökölte, mert a fivérüket megölték az első világháborúban. Claudia házas volt, amikor rá szállt, de 1923-ban elvált a férjétől, John Symondstól.

– Van családi Bibliájuk? – Emma követte a szemével Sydney-t, aki keresztülment a szobán egy kisasztalig.

– A könyvtárban áll egy állványon. Nem hinném, hogy bárki kézbe vette volna az elmúlt években. Nyom vagy egy tonnát, de az első lapjain ott az egész család története. – Sydney fölemelt egy elsárgult borítékot. – Íme.

Emma elvette, és előhúzott belőle egy sorozat fotót. A többségük beállított csoportkép volt, a kert különféle pontjain álló embereket ábrázoltak.

– Ez itt úgy néz ki, mint az árnyékoló szegély, nem? – kérdezte Sydney, és Emma vállán keresztül a felső fotóra mutatott.

– Igen. Úgy tűnik, jól gondoltam, hogy Venetia astilbét, más néven tollbugát használt hozzá. Ez afféle kézjegye volt az árnyékos kertekben, de nem láttam számlát megrendelt növényekről. Lehet, hogy már itt lévő növényeket használt fel.

– Igen gazdaságos megoldás – jegyezte meg Sydney.

Emma becsúsztatta a fotót a többi mögé. A következőn egy csapat nőt látott, akik egy szaletliben teáztak.

– Ezt meg kell mutatnom Jessának és Vishalnak. Örülni fognak, ha megtudják, hogy a tervük nem áll túl messze ettől. – Megnézte a képet egy kicsit közelebbről is. – És ezek itt úgy néznek ki, mintha rózsa kúszott volna fel a szaletli oszlopaira. Charlie jön nekem tíz fonttal. Ő klemátiszt és jázmint mondott; én rózsát. Mindkettő rajta volt a teakertbe szánt növények listáján, de a szegélyekre vonatkozóan nem maradtak meg Venetia tervei.

– Akkor ezek segítségükre vannak? – kérdezte Sydney lelkesen.

– Igen – felelte Emma.

– De jó!

Amennyire lehetett, Emma hátradőlt a bárszéken.

– Megkérdezhetem, miért ennyire elszántak, hogy az eredeti állapotot állítsák vissza a kertben? A legtöbben inkább azt mondanák, egyszerűbb mindent lerombolni és befüvesíteni a területet.

– Nem fogják ezért a megjegyzésért visszavonni a kertészengedélyét? – csipkelődött Sydney.

– Komolyan beszélek. A legtöbb ember nem törődne vele.

Sydney gondolkozott ezen egy picit.

– Szeretett valaha annyira egy helyet, hogy úgy érezte, beleivódott a csontjaiba?

Emma a fejét rázta.

– Amióta elkezdtem dolgozni, sohasem maradtam egy helyen elég hosszú ideig ehhez.

– Azt hiszem, ez nem feltétlenül az adott helyen eltöltött idő függvénye. Hanem egy érzésé. Nem emlékszem olyan pillanatra, amikor nem imádtam Highburyt. Talán azért van így, mert már olyan régóta a családomé. Nagyapa az anyjától, Dianától örökölte, amikor apám körülbelül tízéves volt. Nagyapa egyértelműen kissé furcsa figura volt, de csak az anyja halála után vált szeszélyessé és nehezen kezelhetővé. A nagyszüleim házassága kitartott még pár évig, de végül nagymama fogta a gyerekeket, és elhagyta a nagyapámat.

Kis hallgatás után Sydney így folytatta:

– Apa szerint nagyapa valószínűleg depressziós volt, de gyanítom, annak idején az ilyesmi nem volt beszédtéma. Mindenesetre apa is felnőtt, és azt hiszem, minden tőle telhetőt megtett, hogy valamilyen kapcsolatot építsen ki az apjával az én érdekemben. Anya és apa évente kétszer felnyalábolt, és elhozott ide, Highburybe látogatóba. Minden alkalom kínos volt, de ennek ellenére teljesen szerelembe estem a hellyel. Olyan volt számomra, mint egy viktoriánus tündérvilág, még akkor is, amikor idősebb lettem, és láttam, mennyire tönkrement időközben. Azt hiszem, egyszerűen túl nagy volt nagyapám számára, de nem volt hajlandó megválni tőle.

– És most újra életre akarja kelteni – jegyezte meg Emma.

– A ház megérdemli, hogy újra megtöltsék az emberek, a szeretet és a nevetés. Meg a kert is.

Emma újra kézbe vette a képeket.

– Ha nem bánja, megmutatnám ezeket a képeket Charlienak, és ezeket is figyelembe vesszük a tervezésnél. Amint egy kicsit alábbhagy az esőzés, nekiállunk az ültetésnek a kerti szobákban és a szegélyeken.

– Szerencsével járt Henrynél? – kérdezte Sydney.

Emma áthelyezte a testsúlyát ültében. Eszébe jutott, hányszor nézett már rá a telefonjára az elmúlt héten, miután találkozott a férfival.

– Beszéltünk egymással, de még nem keresett meg újra – felelte. Henry csupán információforrás. Ám ez nem magyarázza meg, miért kezdett el Emma Motown-albumokat hallgatni a találkozásuk óta.

– Beszélek vele, és kérek tőle egy kis projektbeszámolót. Vagy ami még jobb, maga is megkérdezhetné tőle, személyesen. Holnap ő is ott lesz a pubban a kvízen – mondta Sydney.

– Én…

– És még mielőtt azt mondaná – megint –, hogy estére elfoglaltsága van, szeretném elmondani, hogy ez nem valamiféle kényszer. Nem készülünk ám alávetni magát semmilyen beavatási rítusnak. Megkérdezheti Charlie-t is. Pár hete járt ott.

És Charlie másnap hasogató fejjel jött dolgozni, mert állítólag annyira belemerült a beszélgetésbe egy Warwick Egyetemen tanító filozófussal, hogy nem figyelte, hogyan pótolgatja előtte a pultos a kiürült poharakat.

Ám Emma ennek ellenére mosolyogva fordult Sydney-hez.

– Tényleg értékelem a kedvességét, de nem vagyok biztos benne, hogy holnap este szabaddá tudom tenni magamat.

– Valamelyik héten úgyis sikerülni fog megfelelő hangulatban találnom a megfelelő pillanatban, és el fog jönni, és nagyon jól fogja érezni magát.

– Valamelyik héten – ismételte Emma. Végtére is, lehet, hogy egy kis kocsmázás valóban jót tenne neki.

BETH

1944. április 12. Legdrágább Bethem!

Sejtelmed sincs róla, mennyire várom a leveleidet. Mindig arra emlékeztetnek, hogy van anyán és apán kívül még valaki, aki vár otthon, és imádkozik értem, hogy hazajussak.

A kis rajzok, amelyeket az önkéntes farmerlányokról meg Penworthyékről készítettél, nagyon jól sikerültek. Olyan érzés, mintha mindannyiukat ismerném. A kedvencem Stella, aki kergeti úrhatnám asszonyát a sodrófájával. Ha ilyen nők harcolnának a fronton, hamarabb megnyernénk a háborút.

Furcsa, hogy csak ilyen kevéssel futottál össze a Highburyben ápolt katonák közül, de talán így a legjobb. Szeretnélek megtartani kizárólag magamnak.

Szívem minden szeretetével:

Colin

A tavaszi nap olyan erősen és forrón tűzött, hogy Beth inkább levette a sapkáját, miközben bement a Highbury House Farm kapuján.

Múlt héten az itteni farmer, egy bizonyos Mr. Jones meglátogatta Mr. Penworthyt, és megkérdezte, hogy kölcsönadná-e neki Betht, mert a lány tud traktort vezetni. A munkaadója elengedte, de csak szigorú megszorításokkal.

„Ez egy nagyon jó lány, ez a mi Bethünk. Van olyan jó, mint bármelyik férfi, akik itt dolgoztak eddig", ütötték meg véletlenül Beth fülét Mr. Penworthy szavai, miközben a pajta sarkában takarította a sarat a traktorról. „Nem szeretnék olyasmit hallani, hogy bármilyen formában rosszul bántak vele."

Beth szíve hirtelen mintha kétszeresére nőtt volna, és amikor legközelebb összetalálkoztak, ragyogó mosolyt küldött a farmer felé, aminek láttán Mr. Penworthy motyogott valamit a vidám lányokról.

Aznap szemlátomást nemcsak Beth volt ott egyedül „kölcsönben". Fél tucatnyi önkéntes lányt látott félkörben felsorakozva Mr. Jones udvarán. Odasietett az egyik mellé, odabiccentett Christine-nek és Anne-nek, akik a tejgazdaságban dolgoztak Combrookban, meg Alice-nek, aki nemrég töltötte be a tizennyolcadik évét, és Alderminsterben segédkezett a birkafarmon. Utoljára a legutóbbi falubálon látta őket március végén, amikor mindenkin a legjobb ruhája volt, szemceruzával a vádlijukra húzott függőleges vonal segítségével harisnyát rajzoltak maguknak, és a szájukat azzal a kincsnek számító rúzzsal festették pirosra, amit arra az alkalomra tartogattak, amikor a légierő Wellesbourne Mountford-i bázisáról kiengedték a férfiakat. Ezen a reggelen minden lányt mintha súrolókefével mostak volna tisztára, vastag zöld szvetterbe és bő, tartós anyagból varrott nadrágba öltöztek. Smink nélkül, szorosan hátrafogott hajjal mind megdöbbentően fiatalnak tűnt, ami, gondolta Beth, azért lehetett így, mert azok is voltak.

– Köszöntöm önöket a Highbury House farmon, hölgyeim! – Mr. Jones szkeptikus pillantással mérte végig az összegyűlt lányokat. – Nem tudom, az önök farmján mik a szabályok, de itt nem tűrök semmiféle nyafogást. Ha valaki nem dolgozik rendesen, vissza fogom küldeni. Világos?

– És milyen munkát kapunk itt? – kérdezte egy magas, szikár, ravaszkás mosolyú lány. A magánhangzókat olyan nagyzolva ejtette ki, hogy páran felé fordultak, még Beth is megnézte magának valamivel alaposabban. Ám a lány úgy dőlt előre, miközben beszélt, mint aki alig várja, hogy belevethesse magát a munkába.

Mr. Jones felmordult.

– A nagy ház körül kell megtisztítani a területet. Egy hetünk van előkészíteni és teleültetni.

Beth szíve elszorult a gondolatra, hogy az a sok szépség is áldozatul esik a háborúnak. Akárhányszor kiszállítást végzett Mr. Penworthy nevében, megkockáztatott egy rövid pillantást a kertre. Nem mert elmenni a tóig, mert félt, hogy valaki netán meglátja a kórházi vagy a házi személyzet tagjai közül, de nagyon tetszettek neki a kerti helyiségek, azokkal a meglepő zugokkal és beugrókkal. Már megkérdezte Stellát ezekkel kapcsolatban, de a barátnője azt felelte, hogy mindig is sokkal több munkája volt annál, hogysem a kertben pazarolta volna az idejét.

– Melyikük tud vezetni? – kérdezte Mr. Jones. Beth és Christine emelte fel a kezét. – A kulcsot a traktorban találják. A többiek gyalogolnak.

Beth odasétált az egyik traktorhoz, és felmászott a fülkébe.

– Nem baj, ha én is beülök? – hallatszott egy hang oldalról.

Beth odafordult az ülésben, és meglátta az iménti lányt, az előkelő kiejtésével. Most csípőre tett kézzel felbámult rá.

– Mássz fel.

A lány nehézkesen felmászott, Beth pedig lenyomta a kuplungot, és elfordította a kulcsot. A traktor nagy bömböléssel életre kelt.

– Régóta vezetsz? – kérdezte az útitársa.

– Két vagy három hónapja – felelte Beth.

A nő vállat vont.

– Az nekem jó lesz. Petunia Brayley-Hawthorn a nevem. – Beth megmerevedett, Petunia pedig fölnevetett. – Rémes név, én is tudom, de még mindig jobb, mint ahogy anyám szólít.

Beth nem bírta ki, megkérdezte:

– Ő hogyan hív?

Petunia grimaszolt:

– Petit Pétale -nak. [1]

Beth nevetett.

– Igazad van. A Petunia jobb. Én Beth Pedley vagyok.

Mr. Jones odakiáltott nekik.

– Nem azért fizetek, hogy egymással társalogjanak, hölgyek!

– Hiszen ő egyáltalán nem is fizet, a szemét. A kormány fizet – jegyezte meg tárgyilagosan Petunia.

Beth az ajkába harapott, hogy visszafojtsa a vigyorgást.

A Highbury House Farm, nem meglepő módon, közvetlenül Highbury House szomszédságában helyezkedett el, hiszen valamikor az is a birtok része volt. Mindenesetre a „szomszédság" itt, vidéken egészen mást jelentett, mint a városban, és a lomha mozgású traktornak vagy tíz percébe telt, mire elértek a Highbury House-hoz tartozó birtok szélét jelölő mezőkhöz.

Ez a sok idő alkalmat adott Bethnek, hogy kiderítse, Petunia egyáltalán nem nagyzolós. Tőről metszett kékvérű volt – egy báró második fiának lánya. Az apja szerény vagyont örökölt egy szeretett nagynénitől, amit sikerült hihetetlen mértékűvé duzzasztania.

– Papa a bankszakmában dolgozott a háború előtt, de most az államkincstárnál vannak feladatai. Valószínűleg a háborús kötvényekkel kapcsolatban. Mama meg régebben egy rakás jótékonysági intézmény bizottságában ott ült, de azonnal átnyergelt a háborús munkára, amikor Németország megszállta Lengyelországot – mesélte Petunia.

– És te hogyan lettél mezőgazdasági önkéntes? – Beth a birtok határán álló üvegházak felé kormányozta a traktort.

– Mármint az érdekel, hogy miért ez és nem a női tengerészek? – nevetett Petunia.

Beth elpirult.

– Elnézést kérek. Csak mert a haditengerészet…

– …az a hely, ahol a hozzám hasonló kényes leányzók ki szoktak kötni – fejezte be Beth mondatát Petunia kedves mosollyal. – Szeretek a szabadban lenni.

Beth agyában azonnal futni kezdett a képzelt jelenet: Petunia vadászat közben. Piros zakóban és lovaglónadrágban ugrat át a kisebb-nagyobb vízfolyásokon.

– És nemcsak lovagolni és vadászni – tette hozzá Petunia, mintha olvasna társnője gondolataiban. – Horgászom, evezek, sátrat verek, gyalogtúrázom. A sok fiútestvér az oka.

– Hány fivéred van? – érdeklődött Beth.

– Három, és egyik dühítőbb és egyszerre csodálatosabb fiú, mint a másik.

– Bárcsak nekem is volna bátyám. Vagy lánytestvérem – jegyezte meg Beth. Talán másképp alakultak volna a dolgok, ha így volna. A szülei halálát ugyan nem lehet meg nem történtté tenni, és bizonyára akkor is Mildred nénivel élt volna, de talán nem lett volna ennyire magányos.

Petunia boldogan csacsogott tovább.

– Egyszerűen boldoggá tesz, ha a szabad ég alatt lehetek. Úgy gondoltam, ha a mezőgazdasági önkéntességet választom, sokat lehetek kint, miközben szolgálok is. Szerintem Papa egy kicsit elgondolkozott rajta, de Mama örül, hogy végre nem lábatlankodom ott neki.

Elhagyták a fasort, és Petunia szava elakadt.

– Gyönyörű, nem igaz? – Beth szívét különös büszkeség töltötte el, ahogy elnézett a tó partja felől a ház irányába. – Azt hiszem, ez a legszebb hely, amit valaha láttam.

– Elég nagy kár lesz feltörni a talajt, és babot termeszteni rajta, vagy bármit akarnak is ide ültetni – sajnálkozott Petunia.

Megálltak a másik traktor mögött, és Beth leállította a motort. Láttak néhány kórházi ápoltat, egyik részük a nyugágyakban pihent, mások pedig mankókon járkáltak lassú léptekkel ide-oda a házhoz közelebb eső földterületen. Beth érezte, ahogy a szemük őket követi. Kíváncsi volt a pillantásuk – nem ellenséges –, és a lány értette, miért. Nem láthattak minden nap olyan nőket, akik óriási traktorok sofőrülésében ülnek.

Elkezdett lekászálódni a fülkéből, amikor egyszer csak a semmiből megjelent egy felé kinyújtott férfikéz, egy ing szabadon maradt kézelője, zakó nélkül. Hátranézett a válla fölött, és Hastings kapitányt pillantotta meg, aki széles mosollyal nézett fel rá.

– Úgy nézett ki, mintha remekül boldogulna egyedül is, de arra gondoltam, én mégis segítek. Csak a biztonság kedvéért – szólt a kapitány.

Betht a Temple Fosse Farmon folytatott munkája napokig a pajtában tartotta, nem járt kint a mezőn, ezért több mint egy hét is eltelt már azóta, hogy utoljára beszélgettek, és Beth meglepetten figyelt fel rá, mennyire örül a találkozásnak. Örül, és… egy kis bűntudat is elfogja, mert amikor legutóbb írt Colinnak, az állt a levelében, hogy alig beszélt a Highbury Houseban ápolt sérült katonákkal.

De amikor visszafordult a mosolygó Hastings kapitány felé, nem tudta elnyomni a gyomra mélyén átcikkanó vonzalmat. Megfogta a férfi kezét, annak ellenére, hogy tökéletesen meg tudta volna oldani, hogy egyedül leugorjon. De amikor leért, a férfi arca megrándult.

– Megfájdult miattam a válla – jegyezte meg Beth.

– Nem tesz semmit.

– Hastings kapitány!

– A nap, amikor hagyom, hogy egy piszlicsáré kis sérülés miatt csorbuljon bennem a lovagiasság, egyben az utolsó is lesz, Miss Pedley – így a férfi.

– Nos, ezt nem hagyhatjuk. Petunia – fordult Beth új barátnője felé –, hadd mutassam be Hastings kapitányt. Néha elsétál Mr. Penworthy földjéig, és megáll egy kis beszélgetésre.

– Szép neve van – fordult a kapitány Petuniához.

A lány tetőtől talpig végigmérte a férfit, aztán felnevetett.

– Rémes név, de az enyém.

– És mi hozza az önkéntes lányokat Highbury Houseba ezen a mai szép napon? – kérdezte a kapitány.

Beth azonnal kijózanodott.

– Feltörjük a kert területét.

A férfi szemöldöke felszaladt.

– Tényleg?

– Lefoglalták a földet – így Petunia.

Beth a szemöldökét ráncolva nézett Hastings kapitányra.

– Meglepettnek látszik.

A férfi a használható kezével megdörzsölte a tarkóját.

– Természetesen nem lep meg. De találkoztam ma reggel Mrs. Symondsszal, miután visszatért Londonból. És azt mondta, hogy úgy készül, ma délután egy kis időt eltölt majd a kertjében, miután segít pár embernek, hogy levelet tudjanak írni haza.

Beth még erősebben ráncolta a homlokát.

– A földtulajdonosokat értesíteni szokták, amikor lefoglalják a birtokukat, jól tudom?

– Így igaz – felelte a kapitány.

– Mi van, ha Mr. Jones téved? Ha egyszerűen túllép a hatáskörén? Mrs. Symondsnak muszáj tudnia erről – hadarta Beth, együtt a száguldó gondolataival. De nem is tudott lassítani. Ha van rá esély, hogy megőrizhessék ezt a csodaszép helyet, akár csak egy nappal tovább is, muszáj megpróbálnia.

– Köszönöm, Hastings kapitány. – Beth Petuniához fordult. – Tegyél meg mindent, hogy lefoglald Mr. Jonest. Kérdezgess folyamatosan. Légy levakarhatatlan.

– Ezt nem lesz nehéz teljesítenem. De hová mégy? – kiáltott utána Petunia.

– Megkeresem Mrs. Symondsot!

Beth nem tehette meg, hogy csak úgy berontson Highbury Houseba, és követelje, hogy vezessék a ház úrnőjéhez. Hiszen még be sem mutatták Mrs. Symondsnak. Az asszony nem is ismeri őt.

De valaki igen.

Feltépte a konyhaajtót, Stella odapördült, és a fakanala hangos koppanással leesett elé a pultra. A szakácsnő a szívére szorította a kezét.

– Isten az atyám, azt hittem, itt vannak a megszállók!

Beth levegő után kapkodott.

– Itt is vannak! Azonnal meg kell keresnem Mrs. Symondsot.

– Miért?

– Hol van? Beszélnem kell vele.

– De hiszen még soha nem is találkoztál vele.

– Stella! – kiáltotta Beth. – Az önkéntes lányok mindjárt szétdúlják Mrs. Symonds kertjét!

Stella olyan gyorsan kapta le magáról a kötényt, hogy a haját takaró kendő is leesett.

– Gyere velem.

Megragadta Beth kezét, és végigvezette felfelé a cselédlépcsőkön, ahonnan egy falburkolatba rejtett ajtón keresztül egy széles folyosóra jutottak, amelynek falait távolkeleti stílust idéző tapétával burkolták. Bolyhos smaragdzöld szőnyeg tompította lépteik zaját. Elviharzottak egy állóóra mellett, ami éppen tizenegyet ütött.

– Megnézzük a kórtermeket – szólt oda Bethnek Stella a válla fölött.

– Melyiket?

Stella lefékezett egy ápolónő előtt, és megkérdezte tőle:

– Mrs. Symondsot keresem. Merre van?

– A B kórteremben – felelte az ápolónő, és a válla fölé bökve mutatta a helyes irányt. Aztán Beth csizmájára esett a tekintete. – De ő nem léphet be oda.

– És ha leveszem a csizmát? – kérdezte Beth.

Az ápolónő eleget gondolkozott a kérdésen ahhoz, hogy Bethnek legyen ideje sután lelökni a lábáról a csizmát, és beóvakodni Stella után a nagy ajtón.

– Kisasszony! – kiabálta mögöttük az ápolónő.

A B kórterem nyilvánvalóan társalgóként funkcionált valaha, de mostanra a legtöbb jellemzője eltűnt, egy nagy csillár kivételével. Körülbelül egy tucatnyi férfi ücsörgött az ágyán, volt, akinek a karját felkötötték, mint Hastings kapitányét, másoknak a lába volt sínbe téve, gipszben feltámogatva. Egy kis asztalon írógép állt, előtte sötétzöld, fekete Pán Péter-galléros ruhát viselő hölgy ült.

– Mrs. Symonds! – szólította meg az asszonyt hangosan Stella.

Az asszony felnézett – vele a kórteremben tartózkodó minden katona és nővér.

– Miss Adderton, mit keres itt? – kérdezte Mrs. Symonds, ujjaival még mindig a billentyűkön. A mellette lévő ágyon fekvő fiatalember, akinek a kezét fedte kötés, érdeklődve figyelt.

– Elnézést, Mrs. Symonds, de van valami, amit Miss Pedley-nek sürgősen el kell mondania önnek – mondta Stella.

Beth előrelépett, nagyon is tudatában, hogy egy szál zokniban áll ott.

– Miss Pedley? – noszogatta Mrs. Symonds, akinek a hangja egyszerre volt határozott és fáradt.

– Elnézést kérek a zavarásért, Mrs. Symonds. Csupán arról van szó, hogy mezőgazdasági önkéntes vagyok – kezdte Beth.

– Igen, erre már én is rájöttem – jegyezte meg Mrs. Symonds.

– Ma reggel azt mondták nekünk, hogy jöjjünk ide, Highbury Houseba – folytatta Beth.

Mrs. Symonds felszegte az állát.

– Miért?

– Mr. Jones azt mondta, hogy rekvirálták az ön földjét. Már ott is vannak a traktorok a gyep szélén – felelte Beth.

– Ez teljesen abszurd. Az az ember nem teheti meg, hogy egyszerűen ideállít, és elkezdi feltörni a kertemet. Nem kaptam értesítést semmilyen lefoglalásról – felelte Mrs. Symonds.

– Beth azt mondja, hogy Mr. Jonesnál van egy – szólt közbe Stella.

– Mr. Jones bármelyik pillanatban elkezdheti a munkát. Már ha még nem tette meg. Azt akarja, hogy készítsük elő a földet, és ültessük be egy héten belül.

– Mrs. Symonds, látom őket! – kiáltotta oda nekik egy férfi, aki feljebb küzdötte magát az ágyban, hogy ki tudjon nézni a háta mögötti falban nyíló ablakon.

– Wilkes hadnagy, azonnal üljön le – kiáltott rá egy nővér.

– Csak segíteni akartam – motyogta a férfi.

Mrs. Symonds ellökte magát az írógép mellől, és felállt.

– Vezessen oda Mr. Joneshoz, Miss Pedley, kérem.

Bethen végigsöpört a megkönnyebbülés.

– Igenis, Mrs. Symonds.

DIANA

A Murray halála utáni hónapokban Diana jól megtanulta,

a düh milyen hatalmas motiváló erő tud lenni,

keveréket alkotva a gyásszal. Ez a düh hajtotta végig

azokon a legsötétebb napokon, amikor a kormány idefuvaroztatta a fehérre lakkozott fém ágykereteket és matracokat, a műtősfelszerelést és a fürdőszékeket.

Most ahogy kiviharzott a keleti szalonból, ismét a düh hajtotta Dianát. Hallotta maga mögül Miss Adderton és az önkéntes lány kapkodó lépéseit, mindketten igyekeztek lépést tartani vele.

A ház központjában vezető széles folyosón meglátta, hogy Mrs. Dibble és a főnővér egymással beszélgetnek.

– Mrs. Dibble! – kiáltott oda a házvezetőnőnek. – Kérem, hozza ide a tegnap érkezett postát – mindkettőt – és a ma reggelit is!

– Igenis, Mrs. Symonds, mindjárt hozom – felelte Mrs. Dibble.

– Most kérem, Mrs. Dibble! – kiáltott rá Diana.

A mögötte hangzó sutyorgásból Diana elkapta a „kert" és a „lefoglalták" szavakat. Mindkét keze ökölbe szorult, úgy viharzott ki a franciaablakon keresztül a verandára.

A tó mellől hangzó hangos motorbőgésre még jobban megszaporázta a lépteit, és szinte rohanvást szelte át a szélesen elnyúló pázsitot, aztán elhaladt a tükörmedence mellett, ahol egy csapat olajzöld-barna ruhába öltözött önkéntes lány csoportosult egy traktor köré. Ennek tetejében ült Mr. Jones, és paprikavörösen meredt egy egyenruhás férfira, akinek fel volt kötve a fél karja, és félig felfeküdt a traktor óriási fémlapátjára, és szakasztott úgy nézett ki, mintha egy szófán heverészve napozna a délelőtti fényben.

– Mr. Jones! – kiáltott oda a farmernek a közeledő Diana.

Mr. Jones megbökte a homlokán lapos sapkája peremét, és hunyorogva nézett az asszonyra.

– Magával hozta a nehézlovasságot is, Mrs. Symonds?

Diana hátrasandított a válla fölött. Ott állt mögötte Miss Adderton, Miss Pedley, Cynthia és a főnővér. Mrs. Dibble pár méterre tőlük, lemaradva érkezett nagy fújtatással, kezében egy fehér borítékot lengetve.

– Azt hiszem, itt el is végeztem a munkámat – szólalt meg a katonatiszt, és elegánsan lecsusszant a traktorlapátról.

– Hogy hívják? – kérdezte Diana.

– Graeme Hastings kapitány, szolgálatára, asszonyom – hajolt meg a tőle telhető legjobban a tiszt.

– Köszönöm, Hastings kapitány – mondta neki Diana, aztán Mr. Joneshoz fordult. – Mr. Jones, nem érkezett hozzám rekvirálási utasítás a birtokra vonatkozóan, ezért nagyon szeretném tudni, hogy mit csinál itt, az én ingatlanom területén.

A férfi benyúlt a kabátja zsebébe, és előhúzott egy összehajtogatott papírlapot, és odanyújtotta.

– Úgy gondolja, föl kellene másznom oda érte? – kérdezte az asszony.

A farmer bosszús arccal lekászálódott a traktor üléséből.

– Tessék, asszonyom. Maga is elolvashatja, világos, mint a nap.

Igazat szólt. Rendezett sorokban gépelve az állt a papíron, hogy minden használaton kívüli földterületet lefoglalnak a Highbury birtokon, mezőgazdasági hasznosítás céljából.

A kertje. Ez az egyike annak a kevésnek, ami még mindig az övé – és aminek karbantartásáért minden tőle telhetőt megtett ezekben az átkozott háborús időkben –, és most el fogják venni tőle.

– Csak az utasítást követem – közölte Mr. Jones.

Mrs. Dibble, kifulladva és csatakosan, átnyújtotta Dianának a borítékot, amit már messziről lengetett az imént. Diana lassú mozdulattal kinyitotta a borítékot, és kihúzta az utasítás másolatát.

– A tegnap reggeli postával érkezett – mondta a házvezetőnő.

– Értem. – És mégis, ugyan milyen különbséget jelentett volna ez a huszonnégy óra? Úgysem harcolhatott volna a háborús törekvések ellen.

Minden igyekezetével arra koncentrálva, hogy ne reszkessen a keze, összehajtogatta Mr. Jones példányát, és visszaadta neki.

– Ha jól értem, a nagy, pázsitos területet föl kell áldozni.

A férfi visszatuszkolta a kabátzsebébe az utasítást.

– Hát igen, és a nagy kertnek is lőttek.

– Nem – felelte határozott hangon Diana. – A kerti helyiségeket nem engedem.

– Diana, gondolkozz észszerűen. Egy ilyen háborús parancs az parancs – figyelmeztette a sógornője. – De abban biztos vagyok, hogy a konyhakerted megmaradhat.

– Nagyon is észszerűen gondolkozom. A kertek hasznosak, és nincsenek használaton kívül. Nem kell őket feltörni.

– Mi értelme a virágoknak a háború alatt? – kérdezte Mr. Jones.

Diana kihúzta a vállát.

– A férfiaknak kellenek.

– A férfiaknak? – visszhangzotta a farmer.

– Igen – felelte Diana. – Terápiás hatásuk van.

– Ami engem illett, jobban egyet sem érthetnék Mrs. Symondsszal – lépett az asszony mellé Hastings kapitány. – Igazolni tudom a természet szépségeinek gyógyító hatását a harcmező után.

– Hastings kapitánynak igaza van – szólt közbe a főnővér is. Diana rápillantott a válla fölött, de ugyanolyan komor kifejezés ült a nő arcán, mint bármikor – csak ezúttal annyi volt a különbség, hogy ők ketten egyazon oldalon álltak. – Olyan betegeink vannak, akik elképzelhetetlenül rettenetes dolgokon mentek keresztül. Ők békét találhatnak a kertben. Menedéket nyújt nekik, ha csak rövid időre is.

– Való igaz – hallotta Diana a sógornője motyogását.

– Ugye, Mr. Jones, nem akarná a lábadozókat megfosztani attól, hogy egy kis békére leljenek? – kérdezte Diana.

A farmer a homlokát ráncolva ingatta a fejét.

– A lefoglalási parancs…

– Azt a földterületet használjuk. A parancs a használaton kívüli területekre vonatkozik. Ha érkezik egy második levél, amelyben arra utasítanak, hogy törjem fel a kertet is, hát legyen. De ebben a pillanatban csak a pázsitos területet kapja meg – mondta Diana.

Mr. Jones végigjáratta a tekintetét az őt figyelő, várakozásteljes arcokon, aztán felmordult:

– Én is kaptam egy utasítást, hogy mennyi növényt kell elültetnem. És ha csak a pázsitot kapom meg, nem lesz elég a

terület. Az is kell – mutatott a hosszú szegélyre.

Diana habozott, de jól tudta, ha Mr. Jones nem termeli ki a tőle elvárt mennyiséget, jelentenie kell az okát, amivel a Highbury House ráhozhatja a kormány nyomozóit.

Így hát kurtán biccentett.

– Akkor vigye a hosszú szegélyt meg a pázsitot. De semmi mást.

Mr. Jones rövid idő múlva hátrakiáltott a válla fölött:

– Jól van, hát! Munkára, hölgyek!

Amikor a férfi elfordult, Diana ajkát hosszú sóhaj hagyta el. Egyelőre biztonságban vannak a kertek.

– Köszönöm, Hastings kapitány – mondta.

– Semmiség – hajtotta le a fejét a férfi. – Úgy éreztem, óriási kár volna ezért a szépségért, még akkor is, ha jó cél érdekében történt volna az áldozat.

– Főnővér, a maga támogatását is nagyra értékelem – mondta Diana.

– Komolyan mondtam, amit mondtam. A kertek segítenek a betegeknek – felelte a főnővér.

– Akkor kérem, bátorítsa őket, hogy használják a kerteket. És ha van köztük egy is, aki hajlandó metszőollót venni a kezébe, hát boldogan munkára fogom őket – így Diana.

A főnővér bólintott.

– Biztosra veszem, hogy vannak köztük, akik hajlandók rá, és képesek is.

– Miss Pedley, nem tudom eléggé megköszönni magának, amit ma tett. A kertek nagyon sokat jelentenek nekem. – Diana elhallgatott, igyekezett lenyelni a torkában keletkezett gombócot. – Kérem, látogassa őket nyugodtan, amikor csak szeretné.

– Ó, én nem…

– Beth művész – szólt közbe Miss Adderton.

Diana megemelte a szemöldökét.

– Valóban?

– Csak néha készítek kisebbfajta vázlatokat. Nincs szó többről – tiltakozott Miss Pedley.

– Kettőt sem pislogtam, és készített rólam egy portrét egy darab kartonpapírra. El sem hittem. Szakasztott úgy nézett ki, mint én – mondta Miss Adderton.

– Csak firkálgatok – kötötte az ebet a karóhoz Miss Pedley.

– Remélem, maga nem egy újabb azok közül a nők közül, akik nem hajlandók hinni a képességeikben – szólt Diana.

Ne tedd meg te is, amit én tettem.

A fiatal nő szája résnyire nyílt, de aztán megrázta a fejét.

– Helyes – nyugtázta Diana.

Nem egyszerűen nem voltál hajlandó hinni benne. Hanem egészében feladtad.

– Miss Adderton, úgy hiszem, önt a kötelességei visszaszólítják a konyhába – jegyezte meg utána.

De már nem hallotta a szakácsnő válaszát. Egyenesen elindult felfelé a csodaszép zöld pázsittal benőtt területen át, amire több nyáron át már nem lehet majd rálátni a házból. Hosszú kardigánja zsebébe mélyesztette a kezét. Egyszerűen nem állt el a remegése.

Épp megközelítette a menedékül szolgáló kis lakosztályt, ami még az övé maradt, amikor megpillantotta Devlin atyát egy fürdőszéken. Sérült lába kinyújtva és felpolcolva nyúlt előre, a két mankó ott hevert a földön a közelben.

– Ön aztán adhatna leckét egyeseknek az elszántságból, Mrs. Symonds – jegyezte meg üdvözlésképpen.

– Honnan tudja, miről volt szó? – kérdezte Diana, kihúzva a zsebéből a kezét.

A férfi a pázsitos terület felé intett.

– Sajnos túlságosan is egyszerű levonni bizonyos következtetéseket. Várható volt, hogy egy ilyen óriási kiterjedésű füves területet óhatatlanul feltörnek előbb-utóbb, hogy mezőgazdasági célt szolgáljon. Az önkéntes lányok meg a traktor megerősítettek a gyanúmban.

– Igen, nos, a kertek megmaradhatnak. Legalább ennyit sikerült elérni – felelte Diana.

– Azok sokat jelentenek magának – állapította meg a férfi.

Diana érezte, ahogy a válla megfeszült.

– A férfiak használják.

– Ennél azért valójában többről van szó, vagy rosszul gondolom, Mrs. Symonds? – Miután az asszony nem felelt, Devlin atya egy üres székre mutatott maga mellett. – Kérem, üljön le.

– Feltűnt önnek, hogy a saját házamban invitált meg? – kérdezte Diana.

– Nem kívánta valaha, hogy valaki végre engedélyt adjon önnek egy kis pihenésre? – kérdezett vissza a férfi.

Diana mellkasa elszorult. Vajon miért érinti ennyire fájdalmasan egy ilyen egyszerű megjegyzés? És vajon miért rémiszti meg annyira az az elképzelés, hogy valaki egyenesen belelát az ő dühös, keserű lelke legközepébe?

– Nem tudok leállni – mondta, miközben leült. – Highburynek szüksége van rám.

– Highbury egy ház – felelte a férfi.

– Robinnak szüksége van rám – egészítette ki az asszony.

– Igen, Robinnak valóban szüksége van önre, de igen távol áll attól, hogy elhanyagolt kisfiúnak lehessen nevezni.

– Korábban beteg volt.

– De láttam valamelyik nap futkározni Bobby Reynoldsszal. Ha így halad, egyszer csak azt látja majd, hogy ő a rögbicsapat kapitánya az iskolában.

– Nem küldöm el iskolába.

– Nem? – kérdezte a káplán. – Nos, bárhogyan is, szerintem mindketten tisztában vagyunk vele, hogy nem Robin az oka, hogy ma reggel úgy átrohant a pázsiton.

Diana éles pillantást vetett rá.

– Akkor vajon mi?

– Ön mit gondol erről?

Murray.

Annak idején Diana nem volt biztos benne, hogy szeretni fogja Highbury House-t, ennyire távol attól a pár baráttól, a szüleitől meg hőn szeretett hárfatanárától. De míg ő tétovázott, Murray kitartott a véleménye mellett, hogy a leendő gyerekeiknek legjobb lesz, ha vidéken nevelkednek. Ő pedig ingázik a londoni rendelőjébe. Diana pedig vidéken marad, és megszépíti az otthonukat.

– Semmi miatt nem kell aggódnod, drágám – búgta a férfi a fülébe, és két karjával átölelte a háta mögött állva, az állát Diana vállára támasztva.

– Gondolj arra az óriási térre, ami ott lesz. Egy gyereklakosztály. Vendégszobák. És lehet egy zeneszobád, ahol hárfázhatsz, és egyedül lehetsz. Szerelembe fogsz esni a hellyel.

Diana félig feltűzött hajjal megfordult az öltözőasztala előtti székben, és megcsókolta Murray-t. Aztán beleegyezett.

A férfinak igaza lett. Diana nagyon megszerette Highbury House-t. Lehetetlen is lett volna nem beleszeretni azokon az első szépséges nyári napokon. Fogtak egy takarót meg egy rakás párnát, és a télikertbe menekültek az építési munkák elől. A kertjüknek hívták, és Diana szinte el tudta hinni, hogy csak ők ketten tudnak róla az egész világon. Murray lustán fésülgette a felesége haját az ujjaival, tönkretéve az előző este gondos munkával hullámokba rendezett fürtöket, de Diana nem bánta.

– Mit tudsz a kertről? – kérdezte egyszer a férfitól.

– Csak annyit, amit a dolgozószobában talált dokumentumokon olvastam.

Diana hasra fordult, összekulcsolta a két kezét Murray tarkóján, és közelebb húzta magához a férfi száját.

– Meséld el – mormolta a férfi ajkához egészen közel.

Murray megcsókolta. Diana teljesen meg tudott feledkezni a külvilágról a férfi csókjainak hatására. Mostanában nem telt el nap anélkül, hogy ne kívánta volna, bárcsak sokkal jobban odafigyelt volna.

Miután Murray elhúzódott, a keze még mindig ott maradt Diana harisnyája fölött.

– Hol volt, hol nem volt…

Diana nevetett.

– Mese következik?

– És ki mondja a mesét? – bontotta ki játékos mozdulattal a harisnyakötő szalagját a férfi.

– Te. Én pedig bocsánatot kérek.

– Hol volt, hol nem volt – kezdte újra a férfi –, élt egy Venetia nevű nő, aki nagyon tehetséges kertész volt. Őt alkalmazta a nagyapám…

A történet folytatódott, és Diana figyelme egyre lanyhult, míg a férje tovább simogatta a haját, egészen addig, míg az asszony, fejét a férfi ölében nyugtatva, álomba nem merült.

Amikor Murray meghalt, Diana elrejtette a télikert – az ő kertjük – két kulcsát a könyvtárszoba kandallópárkányán álló egyik tálban. Képtelennek érezte magát rá, hogy újra belépjen oda. Előfordult, hogy John Hillock, a kertész meg később az egyik falusi fiú elkérte az egyik kulcsot Mrs. Dibble-től, hogy rendbe rakhassák. Aztán újra bezárták az ajtót, és Diana megint hátat fordított.

– A gyásznak néha nagy ereje van – törte meg Devlin atya hangja az emlékeket.

– Parancsol?

– Meggyászolhatja a férjét, Mrs. Symonds – felelte a férfi.

Az asszony elnézett a pázsit felé, ahol már dolgoztak az önkéntes lányok által vezetett traktorok, hogy feltörjék a talajt.

– Tudja maga, hány embertől hallottam, hogy „Boldogok, a kik sírnak: mert ők megvígasztaltatnak "? [2]

– Máté ٥,4 – felelte a férfi.

– Nagyon sok jószándékú ember jött oda hozzám a temetésen, és mondta ezt. Az egyetlen, aki nem tette, Bilson atya volt.

– És ez az oka, amiért a jó vikáriusnak még mindig van helye az ön vacsoraasztalánál – jegyezte meg Devlin atya.

Diana lehajtotta a fejét.

– Mire emlékszik a férje temetéséből? – kérdezte Devlin atya.

Arra az érzésre, hogy ott áll beszorítva egyik oldalról a szülei, másik oldalon Cynthia közé. Csapdába esett a padon, és mindenki őt bámulja, miközben legszívesebben kirohanna a templomból, mert ha megtenné, és elég gyorsan fut, talán elmenekülhetne ez elől az egész elől.

– Mind felállunk a végén, és nekem kell először kimennem. Az apám a könyököm alá nyúl, hogy segítsen felállni. Alig érzem a lábamat, de valamiképp mégis sikerül egyiket a másik után tennem. És akkor egyszer csak, a széksorok közötti folyosó felénél, egyszer csak képtelen voltam továbbmenni.

– Sokkot kapott – szólt közbe halkan Devlin atya.

Diana a fejét rázta.

– Az esküvőmön is hasonló történt velem. Sétáltam az apám karján, és egyszer csak megdermedtem. Ott volt az a sok ember, és mind engem nézett.

– Az esküvőn együtt örültek önnel, az ifjú menyasszonnyal. A férje temetésén szomorúak voltak a miatt a fájdalom miatt, amit szerintük ön érzett – felelte a férfi.

– Azoknak az embereknek fogalma sem volt róla, hogy mit érzek. – A szavak vadul, keserűen törtek elő. – Látni akarták, hogy megtörök. Hogy az özvegy a szülei ölelésében zokog tehetetlenül, mert a férje halott.

– Biztos vagyok benne, hogy senki sem gondolt ilyesmit – jegyezte meg a káplán.

Diana nevetése megszáradt, és a torkában ragadt.

– Akkor magának, atya, több hite van az emberekben, mint nekem. Nem akartam megadni nekik azt az elégtételt, hogy lássák, ahogy elvesztem az önuralmamat, de addig csak meredten álltam, míg meg nem éreztem, hogy anyám ujjai a derekamba mélyednek. Úgy ölelt át, hogy kifelé segítségnek látsszon, de éreztem a szorítása erejét. „Most már anya vagy", suttogta a fülembe. Nagyon haragudtam rá emiatt, de igaza volt. Ott volt Robin, akiről gondoskodnom kellett. Nem hullhattam szét apró darabokra, mert volt egy fiam.

– Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy normális élete legyen. Eljár az iskolába, ugyanúgy, mint a többi fiú. Alig szenved valamiben szükséget, a fejadagrendszer ellenére. Ebben a házban semmi sem változna, ha rajtam múlna. Hiszen egy nap ez lesz az otthona.

Még akkor sem küldött a dadusért, hogy hozza oda a fiát, amikor annyira szeretett volna Robin társaságában lenni azon rémes vacsorák közben, a temetés után, amiket Cynthiával kettesben fogyasztott el. Nem akarta a gyász terhét a fia vállára tenni, így hát fölvetette a fejét, visszapislogta a kitörni készülő könnyeket, és megpróbálta lezárni azt az ásító szomorúságot, amely azzal fenyegetett, hogy őt magát is szétrepeszti.

– Valamiképpen mindannyiunknak meg kell birkóznia ezzel. – Diana nem tudta abbahagyni, most, hogy elkezdtek áradni a szavak. – Semmiben sem különbözöm a régi barátnőmtől, Marcellától, akinek a férje egy tengeralattjárótámadásban veszett oda, vagy az unokabátyám feleségétől, akinek a repülőgépe Franciaország fölött tűnt el.

– Ebben igaza lehet, Mrs. Symonds, de ne feledje, hogy nem magának kell a vállán hordania Highbury minden terhét.

Diana hirtelen felállt.

– Nem szükséges, hogy ön mondja meg nekem, mit tegyek, vagy ne tegyek. Szép napot önnek, Devlin atya.

A férfi nem szólt erre semmit, Diana pedig eltűnt a házban.

VENETIA

1907. ÁPRILIS 3., SZERDA Highbury House Erősen felhős

Úgy tűnik, Matthew Goddard szavahihető ember. Ma

eljött értem ide, Highbury Houseba, hogy elvigyen Mr. Johnstonhoz, a Hidcote udvarházba.

Az örömömet, hogy egy másik kertészhez mehetek látogatóba, csak Mrs. Melcourt jelenléte fakította, aki megállt a bejárati ajtóban, és figyelte, hogyan segít fel a bátyja a régi, de használható, kétkerekű kocsira. Láttam, hogyan szorítja össze a száját, amikor Mr. Goddard is felmászott, meglendítette a kantárt, és elindultunk.

Keresztülkocsiztunk a gloucestershire-i vidéken. Az élősövényben épp virágzott a kökény meg a hegyi szil. A Hidcote udvarházba érve egy biztos kéz fogadott minket: megfogták a lovunkat, miközben leszálltunk. Egy másik férfi pedig, aki valamivel idősebb volt, és már őszült a halántéka, elmondta, hogy Mr. Johnston az uradalmi intézővel beszélget épp valamiről, de hamarosan csatlakozni fog hozzánk, ha elindulunk sétálni a birtokon.

Lassan haladtunk. Mr. Goddard szinte végig csendben maradt, és hagyta, hogy megfigyeljem a Mr. Johnston keze alatt alakuló kertet. Ám amikor mégis kérdezett valamit, a kérdései értelmesek és célratörők voltak. Lehet, hogy nem tengett túl benne a kreatív szellem, de jó szeme volt a dolgokhoz, és úgy tűnt, érti az új kert szerkezetét.

Amint közeledtünk ahhoz a ponthoz, ahol a kultúrnövényzet átadta helyét a vidéknek, láttuk, hogy a mezőt szegélyező fák árnyékában még mindig hófoltok ülnek meg. Az éles szél belekapaszkodott gyapjúkabátom aljába, és muszáj volt egy kicsit szorosabbra igazítanom a nyakam köré vetett kötött kendőt.

– Túlságosan fázik ehhez most? – ráncolta aggodalmasan a szemöldökét Mr. Goddard.

– Harcedzettebb vagyok én annál – mosolyogtam rá, mielőtt megfordultam volna egy gally hangjára, ami a hátunk mögött reccsent.

– Helló, Goddard – kiáltott oda egy férfi, határozottan kivehető amerikai akcentussal.

– Johnston! – Mr. Goddard kezet fogott a férfival, aztán odafordult hozzám. – Miss Smith, nagy örömömre szolgál, hogy bemutathatom önnek Mr. Johnstont.

– Enyém a megtiszteltetés – nyújtottam ki a kezem az úriember felé.

– Üdvözlöm Hidcote udvarházban, Miss Smith. – Mintha érzéketlen lett volna a hideg iránt, habár, mint megfigyeltem, a ruhája messze túl rendezett volt ahhoz, hogy kertészkedéshez öltötte volna fel, szóval talán egyszerűen csak nem volt még a szabadban annyi ideje, hogy csontig átfagyott volna.

– Csodaszép, amit itt épít – állapítottam meg.

– Igen nagy változást jelent a korábbihoz képest. Hidcotenak csak kis területű kertje van, de mindaz, amit most itt lát, korábban egyszerű mező volt – jegyezte meg Mr. Johnston, amikor elindultunk a ház irányába. – Egy nap, reményeim szerint, kész vadon terül majd el itt. Természetesen apróra eltervezett vadon – tette hozzá mosolyogva.

– A természetes fantáziák megalkotása is a kertészek feladatai közé tartozik – feleltem.

– Pontosan – helyeselt Mr. Johnston. – És maga mellett ott áll Goddard, akit sokkal jobban érdekel a növényekhez kapcsolódó tudomány, mint a szépségük.

– Ön túl keményen ítél meg engem – ellenkezett jóindulatúan Mr. Goddard. – Azzal, ha egy növényt tanulmányozunk, éppenséggel a szépségét érthetjük meg mélyebben. Ha megtanuljuk, hogyan keresztezzünk két rózsát, és alkossunk valami még szebbet és szívósabbat, az felér egy megvilágosodással.

Mr. Johnston összeesküvő pillantással fordult felém.

– Mindenképp kérje meg Mr. Goddardot, hogy mutassa meg önnek az üvegházait.

– Mr. Goddard már volt olyan jó, hogy körbevezetett az Akácos farmon – feleltem.

Mr. Johnston szemöldöke megemelkedett.

– Valóban?

– Miss Smith hajlandó volt magára vállalni a terhet, amit a húgom azon kérése jelentett, hogy a rózsáim közül foglaljon bele egyet-kettőt a terveibe – mondta erre Mr. Goddard.

– Szó sincs teherről – vágtam rá gyorsan. És igazat szóltam. Hiszen élveztem a társaságát, és azt, hogy szemlátomást képtelen visszafogni az izgatottságát, amikor valami ámulatba ejti. Sőt, ezenfelül a könnyed modorát is megkedveltem. Nem úgy bánik velem, mint valami finom porcelánnal, sem úgy, mintha valami különcnek tartana, aki kertészként mórikálja magát.

Bármit gondolt is minderről Mr. Johnston, ha gondolt egyáltalán valamit, nem ült ki az arcára. Ehelyett így szólt:

– Meséljen, kérem, a Highbury House-zal kapcsolatos terveiről.

Elmondtam neki az alapvető elgondolásaimat. A tükörmedence tervét mosollyal nyugtázta.

– És a növények? – kérdezte végül.

– Laza, természetes összhatású, mintha a kert teljes pompájában ugrott volna elő a semmiből – feleltem, végigfuttatva az ujjaimat egy hortenzia széles levelein. – A Highbury kertjében lévő helyiségeket a növények ismétlődése határozza majd meg, amelyek szegélyt alkotnak, de nem szeretném, hogy túl formális legyen az összhatás. Például ezt a Hydrangea aspera villosát tervezem a költő kertjébe és a vízikert szegélyéül is, ahol talán egy kis árnyék is éri. Húsz év múlva talán már saját árnyékot vetnek majd. És ki tudja, mi minden sarjad majd alatta?

– Bizonyos növények úgy burjánzanak, mint a gaz, ha megfelelő talajba kerülnek – helyeselt Mr. Johnston.

Ekkor egy férfi intett oda a házigazdának a ház mellől.

– Kérem, bocsássanak meg, de úgy látom, szükség van rám – mentette ki magát Mr. Johnston. – Kérem, kószáljanak csak szabadon. Tudom, Miss Smith, hogy jó kezekben van Mr. Goddard társaságában, de remélem, még megkeresnek, mielőtt elindulnak.

– Nagyon örülök, hogy elhozott ide – jegyeztem meg, amikor Hidcote tulajdonosa elsietett.

– Nekem kell önnek köszönetet mondanom, Miss Smith – vonta Mr. Goddard a karhajlatába a kezemet.

Nevettem.

– Ugyan, mit köszönne nekem? Semmit sem tettem.

– Megadta nekem az egyetlen dolgot, amit szerettem volna.

Elakadt a lélegzetem, amikor találkozott a tekintetünk, és Mr. Goddard sötétkék szeme eddig ismeretlen, intenzív pillantással nézett rám.

– És mi lenne az?

– Egy délután, amit önnel tölthetek.

– Mr. Goddard…

A tenyere a kezemre borult, és gyengéden megszorította.

– Csak azt akartam, hogy tudja. Semmi mást. És most, visszasétáljunk a házhoz?

EMMA

– Tudom, anya. – Emma olyan erősen szorította a telefont, hogy az ujjpercei megfájdultak.

– Egyszerűen nem értem. Valami rosszat tettél? – kérdezte az anyja immár harmadszor tíz perc leforgása alatt.

– Eileen – szólt közbe apa azon a hangján, amit akkor használt, amikor anya különösen elviselhetetlenül viselkedett.

– Egyszerű létszámstop. Ez gyakran előfordul. – Emma ráfordult a Bridge Streetre, és áthaladt a Tach-patak fölött, ami magasan járt a tavaszi esőzések után.

– És te feldúlt vagy emiatt, Emma? – kérdezte az apja.

Hogy feldúlt-e? A büszkesége csorbát szenvedett, ezt nem tagadhatta. És azt sem hagyhatta teljesen figyelmen kívül, hogy volt némi csábító abban, ha az intézetnek dolgozik, nem a maga ura: biztonság, juttatások, rendszeres fizetés, fizetett szabadság. Ezekből egyik sem adatott meg neki mostanság, de a Naprafordító még megvolt.

– Emma? – noszogatta az apja.

Emma megigazította a vállán az élelmiszerrel megtömött szatyrot.

– Még gondolkozom rajta – felelte.

– Felhívhatnám Bethanyt – hallotta az anyja hangját megint. – Mostanra nagyon feltört, és nem mindig jut eszébe, hogy ugyanabban az utcában nevelkedtünk Croydonban, de ha jól tudom, a férje unokafivére rendszeresen együtt golfozik a Királyi Botanikai Örökség Intézet ügyvezetőjével.

– Ne, köszönöm, anya. Ha nincs rá keretük, ez sem fog segíteni. Emellett már csak pár hónap, és befejezem a munkát Highburyben – tette hozzá Emma. És csak pár hónap, hogy újabb munkát vállalhasson. Bárcsak klónozni tudná magát, és két helyen dolgozhatna egyszerre…

Egy motor haladt el mellette, harsányan bömbölve.

– Merre jársz? – kérdezte az apja.

– Hazafelé sétálok – felelte Emma.

– Haza? – szólt közbe az anyja.

– A Bowvillába – helyesbített Emma.

– Remek, mert egy pillanatra úgy hangzott, mintha…

– Ó, hagyd már békén Emmát, Eileen – mondta apa nevetve. Emma világosan látta maga előtt, ahogy játékosan oldalba böki a feleségét.

– Én csak annyit mondok, Emma, hogy ha úgy döntesz, végre letelepedsz valahol, hát valahol London vagy Surrey közelében tedd. Ne Közép-Angliában – mondta az anyja.

– Nincs tíz percre az M40-es, amin egyenesen Londonba jutok – vitázott Emma. – És lehetne akár Invernessben is, mint ahová a legutóbbi munka szólított.

– Skóciában… – Az anyja hangja szabályosan elcsuklott. – Az egyértelműen Charlie hibája.

Emma az égre fordította a tekintetét. Sorra tünedeztek fel előtte Highbury üzletei.

– Charlie nem élt Skóciában egy napot sem, amióta én ismerem. Emellett senki sem telepszik le sehol.

– Tudja ám, hogy most nevetségesen viselkedik – szólt az apja, ezúttal sokkal jobban kivehető hangon, nyilvánvalóan levette a kihangosítást a készülékről.

– Nem is vagyok az! – hallatszott a háttérből.

– De igen, valóban nevetséges – mondta az apjának Emma.

Aztán hallotta az apja lépteit, aki átment egy másik helyiségbe.

– Csak nem felejtette el, milyen az, amikor aggódni kellett a pénz miatt. Ezért erősködött volna annyira amiatt is, hogy egyetemre menj.

– De én ehelyett a Királyi Kertészeti Társaságnál szereztem meg a képesítésemet. – Emma agyába túlontúl erősen beleégett a korábbi viták emléke. – Rettenetesen éreztem volna magamat az egyetemen.

– Tudom. Csak azt akartam mondani, hogy anyád jót akar neked – felelte apa.

Emma sóhajtott.

– Tudom, hogy jót akar.

– Remek lány vagy – mondta apa.

– Valamikor eljöhetnétek látogatóba Highburybe. Még az is lehet, hogy tetszene a hely nektek – vetette fel Emma.

– Nem tudom, anyád jobban aggódna-e érted utána, vagy kevésbé.

– Ez igazán aggasztott volna a húszas éveim elején – jegyezte meg Emma.

– És most?

– Szerintem most már felnőtt vagyok, és képes vagyok felállítani a saját határaimat, anya pedig tiszteletben tarthatja őket. – Jobbára.

– Okos lány – jegyezte meg apa.

Valaki óvatosan megveregette Emma vállát. Odafordult, és Henry állt előtte, fekete pólóban, amelyen a Jones & Cropper & Steinberg & Jackson felirat díszelgett. Integetett.

– Apa! Visszahívhatlak holnap? Beszélgethetnénk még erről a látogatásról – javasolta Emma az apjának.

– Bármikor, kicsikém.

– Elnézést, hogy megszakítottam a beszélgetést – mondta Henry, miután Emma letette a telefont.

– Csak a szüleimnek számoltam be a dolgaim alakulásáról – nyugtatta meg Emma. – Nem értem a pólóját.

Henry lenézett.

– Booker T. és az M. G.-k – felelte olyan arccal, mintha ez volna a világ legnyilvánvalóbb ténye.

– Aha. – Emma megjegyezte magában, hogyha hazaér, keressen rá a neten.

– Jóban van a szüleivel? – kérdezte a férfi.

– Általában igen, bár anyám elég sokszor az őrületbe kerget. Folyamatosan azon aggódik, hogy az egész életemet egy olyan vállalkozásnak szentelem, ami az összeomlás szélén billeg.

– És így van? – kérdezte Henry.

Emma szusszanva nevetett.

– Nem. De az biztos, hogy anyám nem volt túl boldog, amikor elárultam, hogy kerttervezőnek tanulok. Sem pár évvel később, amikor úgy döntöttem, hogy saját vállalkozásba fogok – felelte.

– Mert az anyja szerint magának mivel kellene foglalkoznia? – kérdezte Henry.

Emma vállat vont.

– Fogalmam sincs. Ő dolgozott egy ügyvéd titkárnőjeként egy ideig, ezért eléggé rágta a fülemet tinikoromban, hogy ügyvédnek kellene tanulnom.

– Az, hogy a gyerekek csalódást okoznak a szüleiknek, gyakorlatilag hagyománynak számít.

– A mezőgazdaság nem ugyanaz, amit a maga apja is csinált? – kérdezte Emma.

– Ismeri azt a Monty Python-jelenetet, amikor a forgatókönyvíró apa azért hordja le a fiát, mert az szénbányász akar lenni?

– Persze. Remekül összefoglalja gyakorlatilag az összes regényt, amit D. H. Lawrence írt – felelte Emma.

Henry bólintott.

– Hát ez volt apa.

– Tehát az apja azt szerette volna, ha maga nem a mezőgazdasági munkát választja, hanem bármi mást…

– Mire én, amilyen lázadó vagyok, semmi mást el sem tudtam képzelni hivatásként.

A férfi maga mögé intett.

– Tehát bejön?

– Be? Hová? – Emma ekkor vette észre, hogy a Fehér Oroszlán előtt állnak.

– Azt hittem, ezen a héten végre megadta magát, és engedett Sydney könyörgésének – magyarázta a férfi.

– Nagyon szeretném – felelte Emma, és meglepve figyelt fel rá, hogy őszintén mondja. – De ezeket haza kell vinnem – emelte fel a szatyrát.

– Romlandó cucc? – kérdezte Henry.

– Egy pint tej meg görög joghurt – felelte Emma.

– Jöjjön velem. – A férfi már félúton járt a pub ajtaja felé, amikor hirtelen Emma felé fordult, és hozzátette: – Ha akar.

Emma habozott egy percig. Várta otthon egy frissíteni való költségkalkuláció, és fel kellett volna hívnia a szobrok restaurálását végző alvállalkozót is. És valószínűleg megnyitná a könyvelője e-mailjét is, amit egészen eddig sikeresen mellőzött reggel óta. De látva Henryt, aki kinyitotta előtte az ajtót, rádöbbent, hogy egyáltalán nem vonzza az elképzelés, hogy hazamenjen az üres házba.

Odabent forróság volt, egy csomó ember szorongott az asztalok körül meg a bárszékeken. Minden asztal közepére ki volt készítve egy darab papír meg egy ceruza, mellette pedig a munkát megédesítő italok. Emma nem tudta felfedezni Andrew-t és Sydney-t az emberek sűrűjében.

Henry odalépett a pulthoz, és igyekezve túlharsogva a Little Mix-dalt, Emmához fordult:

– Mit iszik?

– Egy korsó sört, köszönöm – kiabálta vissza Emma.

Henry felé nyújtotta a kezét.

– Adja ide a szatyrot – kérte.

Emma a homlokát ráncolva ugyan, de átadta a vászonszatyrot, pont abban a pillanatban, amikor a pultos is előkerült: egy idősebb, a naptól barna bőrű, feketével vastagon körberajzolt szemű nő, aki hosszú, fekete, felcsatolható póthajat viselt.

– Henry, te már megint valami rosszban sántikálsz? – évődött Henryvel.

– Nagyon remélem. Dinah, bemutatom Emma Lovellt. Ő restaurálja Sydney és Andrew kertjét – felelte a férfi.

Dinah átnyújtotta a pult felett a kezét.

– Sydney és Andrew barátait bármikor szívesen látjuk a Fehér Oroszlánban, de ettől a pernahajdertől őrizkedjen – biccentett Dinah Henry felé. – Rendre kihajigálom a kocsmából, amióta tizennégy éves lett.

– Észben tartom – felelte Emma, miközben a füle mögé tuszkolt pár hajfürtöt.

– Két korsó sört kérünk, rendben? – rendelt Henry.

Dinah a kezébe vett egy pintes korsót, és gyakorlott mozdulatokkal elkezdte megtölteni.

– Marad a kvízre is?

– Úgy tűnik, igen – felelte Emma.

– Lucy pár perc múlva kezdi – közölte Dinah, és letette Emma elé a korsót.

– Lennél olyan jó, hogy ezeket beteszed hátul a hűtőbe, Dinah? – fordult a nő felé Henry, és felé nyújtotta a szatyrot. Miután Dinah furcsálló pillantást vetett rá, hozzátette: – Emmáé, nem az enyém.

– Emmának szívesen – mondta erre Dinah, és letette a másik korsót Henry elé. – Nyolc font ötven.

Mielőtt Emma megmoccanhatott volna, Henry kifizette az italokat. Már éppen tiltakozni akart volna, amikor Dinah így szólt:

– Hagyja neki. Ez lesz a büntetése azért, amikor majd erősködik, hogy tudja a megfelelő választ, és ez a győzelmükbe kerül.

– Ha biztos benne, hogy nem gond – mondta Emma.

– Biztos benne. És jöjjön bátran, amikor visszakérné a szatyrot. Mindenki ráér várni egy-két percet az italára – közölte Dinah, mielőtt elindult volna a kocsma hátsó része felé.

– Szimpatikus nő – jegyezte meg Emma, és ivott egy kortyot a sörből.

– Nekem hivatali kötelességem kedvelni. Mert a nagynéném. Az érettségire olvasnom kellett pár P. G. Wodehouse-regényt. És amikor Bertie Wooster azt mondta, hogy Agatha nénikéje valódi „unokaöcsnyűvő", hát pontosan tudtam, miről beszél. Gyerünk, nézzük meg, keresztül tudjuke verekedni magunkat ezen a tömegen.

Henry nekifeszült, és törni kezdte az utat, Emma pedig a nyomában igyekezett, hogy ne borítsa rá senkire az italt, és ne is vágjon oldalba senkit a féloldalt a vállára vetett táskájával. Aztán egyszer csak kettényílt a tömeg, és ott találta magát egy alacsony asztallal szemben, amelynél ott ült Sydney, Andrew és még két ember.

– Helló! – kiáltott fel Sydney, és olyan hirtelen ugrott fel, hogy majdnem felborította a gines poharát. – Nem is tudtam, hogy jön, Emma.

– Elkaptam itt, a kricsmi előtt, és bevonszoltam – így Henry.

– Hát üdvözöljük itt – mondta Andrew.

– Jöjjön, üljön le, és hadd mutassam be – invitálta Sydney Emmát, közben felemelte egy üres székről a táskáját.

– Köszönöm – mondta Emma.

– Íme, Jaya Singh. Ő a zárda ceremóniamestere a Kinton templomban, ami egy kicsit lejjebb van itt, az úton – mondta Sydney.

Emma kezet rázott a nővel, akinek fekete haja, fiatal arca ellenpontjaként, erősen szürkésbe vegyült.

– Ő pedig itt Colby Powell. A Warwickon tanít – folytatta Sydney a bemutatást.

– Afféle helyettesítő pinch hitterként vagyok jelen most, [3] ahogy az Államokban mondanánk – jegyezte meg Colby.

– Colby a mi amerikaink – tette hozzá Jaya.

– Örülök, hogy megismerhetem mindkettőjüket – mondta Emma.

– Hölgyek, urak, mindenki – harsant egy hang a mikrofonban – kezdenénk.

A pubban eddig hallható alapzaj csendes morajjá tompult, és a mikrofon előtt álló nő szemöldöke fölemelkedett.

– Így már sokkal jobb. Volt szerencsétlenségem majdnem mindenkit ismerni egész életemben, de aki esetleg mégsem tudná, annak bemutatkoznék: Lucy MacFarlane vagyok, a kvízmester. – A tömegből itt-ott füttyögés és ujjongás hallatszott. – Ebből elég is. Hegyezzétek a ceruzátokat, és jöhet az első kör, ami sport lesz.

Andrew felnyögött, Sydney pedig közelebb húzta magához a papírt.

– Ezt Colbyval mi vállaljuk, hacsak nincsenek a tarsolyodban valami eddig gondosan titkolt sportismeretek, amelyekkel a segítségünkre tudnál sietni, Emma.

– Néha szoktam focit nézni, és az apám úgy tesz, mintha szeretné a krikettet – felelte Emma.

– Remek. Az én férjem óriási krikettrajongó, de most üzleti úton van – jegyezte meg Jaya.

– Megteszem, ami szerény erőmből telik – ígérte Emma.

Andrew óvatosan az övének koccintotta a poharát.

– Azzal a csapatnévvel, hogy „Halál a májra", aligha lehetnek ennél vérmesebb reményeink.

* * *

A Halál a májra kikapott.

Csúnyán.

– Nem hiszem el, hogy megint Mesterséges Intelligenciáék nyertek – zúgolódott Sydney, miközben Emma, Andrew és Henry társaságában a Church Streeten ballagtak. Colby, aki egész este egy pohár bor mellett ült, már korábban ott hagyta őket a pubban, és kocsival ment haza az egyetem melletti házába, Jaya pedig a Heather Lane-en lévő kis háza ajtajában intett búcsút nekik. A Bow-villa a falunak azon a felén volt, amerre Highbury House felé vezetett az út, ezért Emmának kísérete akadt. Rádöbbent, hogy furcsa módon nem bánja.

– Mindig ezt mondod – nyomott Andrew egy puszit Sydney homlokára.

– De most ott volt velünk Emma is. Nyernünk kellett volna – békétlenkedett Sydney, miközben enyhén becsípett mosolyt küldött Emma felé. – Nagyon jó voltál. A földrajzon nem verekedtük volna át magunkat, ha te nem vagy ott.

– Ez megkérdőjelezhetetlen tény – hagyta helyben Henry is, aki eddig szó nélkül bandukolt mellette.

– Meg ott volt a francia irodalom is – szögezte le Andrew.

– Ez volt a nagy szerencse az érettségimen. Ha bárki azt mondja, hogy szereti A Közönyt, az csak nagyzol. – Emma nyelve megeredt a harmadik korsó sör után, amihez Andrew ragaszkodott, hogy meghívja rá.

Sydney a férjére mutatott.

– Az Andrew kedvenc könyve.

– Na persze nem mindenki – vágta rá gyorsan Emma. – Csak azokra akartam utalni, akik azzal hencegnek, hogy eredetiben olvasták. Vagy Proustot.

– Andrew épp most olvasta ki Az eltűnt idő nyomábant. Franciául – mondta Sydney.

Emma villámgyors fogadalmat tett annak a szentnek, aki a kertészeket védelmezi, amikor Sydney, Andrew és Henry nevetésben tört ki.

– Jaj, istenem, látnod kellene az arcodat most! – görnyedezett Sydney a kacagástól.

– Ahogy mindezt mondtad – harsogta Henry.

– Annyira sajnálom, Andrew – nyögte Emma.

– Teljesen igaz, rendszeresen hencegek vele, pedig tudom, hogy csak nagyzolás – poénkodott Andrew nagyvonalúan.

Emma a homlokára tapasztotta a tenyerét.

– Mekkora idiótának érzem magamat.

– Mindenki mond időnként ilyesmit, hiába nem akar megbántani senkit – ölelte át Emma vállát Sydney.

És Emma, bár tucatjával sorolhatta volna az okokat, amiért ki kellene térnie az ölelés alól, kezdve a szakmaiságot jelentő egy lépés távolsággal, nem tette. Egy rég elfeledettnek hitt része vágyott erre a baráti érintésre.

– És egyébként nem úszod meg ilyen könnyen, hogy kilépj a kvízcsapatból. Szükségünk lesz rád jövő héten is – mondta Sydney.

– De addigra Jaya férje visszatér – szögezte le Emma.

– Vele csak akkor vagyunk kisegítve, ha lesz egy egész kör krikettkérdés – ellenkezett Henry.

– És amikor ez legutóbb megesett, a csapatok fele megóvta az eredményt – vetette közbe Andrew.

Emma Henryre nézett, aki megmagyarázta:

– Bosszantani akartuk a kvízmestert.

Sydney megállt egy útkereszteződésben.

– Mi itt elköszönünk. Henry?

– Én hazakísérem Emmát – mondta a férfi.

– Ó, nem szükséges – ellenkezett a nő. – Több értelme van, ha Sydney-vel meg Andrew-val tartasz.

– Ragaszkodom hozzá. Szeretem abban a hitben ringatni magamat, hogy úriember vagyok – vigyorgott Henry.

Emma először tiltakozni akart, de aztán ráhagyta.

Sydney és Andrew elindultak hazafelé, ők ketten pedig a Bow-villa felé vették az irányt.

– Komolyan nincs ám erre semmi szükség – törte meg Emma egy idő után a csendet.

– Ami azt illeti, van egy kis hírem. Végre át tudtam nézegetni Nana régi cuccait. És megtaláltam azokat a vázlatfüzeteket, amiket szerettél volna megszerezni.

– Készültek rajzok a kertről? – kérdezte reménykedő hangon Emma.

Henry ajka mosolyra görbült.

– Igen, készültek. Növényrészletek. Még a katonákról is vannak krokik.

– Nagyon szeretném látni őket.

– El tudom vinni hozzád – ajánlotta Henry.

Emma habozott, de aztán rábólintott.

– Örülnék neki.

– Akkor jó – nyugtázta a férfi. – Úgy lesz.

– Megérkeztem – közölte Emma, amikor a Bow-villához értek.

Feljebb húzta vállára az élelmiszeres szatyrot, hogy megkeresse a kulcsokat a kézitáskájában, de amikor sikerült előhalásznia, kiesett a kezéből, és a járdán csörrent. Emma leguggolt, hogy felvegye, de Henry megelőzte. Már a kezében volt a kulcscsomó, és Emma keze az övét érte. A tekintetük összetalálkozott, és Emma egy pillanatig semmi mást nem érzékelt, mint Henry lélegzetvételét meg azt, ahogy a haját lágyan cirógatja az éjszakai szellő.

– Örülök, hogy ott voltál ma – mondta végül a férfi halkan.

– Még ha csak véletlen történt is? – kérdezte Emma.

– Néha a legjobb dolgok sülnek ki a véletlenekből.

Henry fölegyenesedett, és Emma kezébe adta a kulcsokat. Ő kissé remegő kézzel vette el tőle.

– Jó éjt, Henry – köszönt el.

Végigsétált a bejáratig vezető rövid ösvényen, és egyetlen próbálkozásra sikerült kinyitnia. Felkattintotta a lámpát, és amikor megfordult, hogy bezárja az ajtót, meglátta, hogy Henry még mindig ott vár, és figyeli, hogy biztonságban bent van-e a házban. Újra találkozott a tekintetük, és Henry arcára halvány mosoly ült, aztán zsebre vágta a kezét, és sarkon fordulva elindult hazafelé.

STELLA

Stella olcsó, vékony papírt tartott a kezében. Újra elolvasta Joan levelét. Mr. Jeffries, a kedves postamester hozta oda a hátsó konyhaajtóhoz, amikor a délutáni postát kézbesítette.

1944. április 20. Drága Estrella!

Nem vagyok nagy levélíró, és papírt is sokkal nehezebb szerezni manapság, mint bármikor korábban. Most, hogy újra folyamatosak a légitámadások Londonban, nem kockáztathatom, hogy visszahozzam Bobbyt ide, Bristolba. Az egész város egyetlen nagy bombamező a korábbi támadások után.

Egy kicsit tovább magadnál kell tartanod. Itt senki sem tudna rá vigyázni. Hosszú munkanapjaim vannak a lőszergyárban, alig van, hogy sötétedés előtt el tudjak indulni haza. Mondd meg neki, hogy nagyon hiányzik a mamájának, és amilyen hamar csak tudok, elmegyek majd hozzá látogatóba. És mielőtt kérdeznéd, nem, nem tudom mikor lesz az pontosan.

A múltkori leveledben kérdeztél a pénzről a dolgaira. Nem érkezett meg az összeg, amit két hete küldtem? Lehet, hogy valami szarka is dolgozik a postahivatalotokban. Hallottam már olyanról, hogy az alkalmazottak ellopták azokat a borítékokat, amelyek úgy néztek ki, mintha pénz volna bennük. Jobb lenne, ha óvatosabb volnál, Estrella.

Azt akartam még elmesélni, hogy képzeld, egyik este mi páran, lányok, meghívást kaptunk egy táncmulatságra valami amerikai katonákhoz. Egytől egyig úgy néztek ki azzal a tövig nyírt hajjal meg olyan fogsorral, amilyet még sohasem pipáltam férfiakon, mint a filmsztárok. És táncoltunk: jitterbugot meg…

Stella a pultra ejtette a levelet. Nem is tudta, mit várt pontosan Joantől, de abban reménykedett, hogy nem ez lesz.

Csoda, hogy Joan ilyen hosszú ideig özvegy maradt. Talán zavarba kellett volna jönnie ettől a testvéréhez oly hűtlen gondolattól, de ez volt az igazság. Joan nem egyedül fogja megérni a háború végét, ebben Stella biztos volt.

De mi lesz Bobbyval? Joan két hete nem küldött pénzt, ahogy most sem volt egy penny sem a borítékban. Ha az unokaöccsének szüksége volt valamire, Stellának a nehezen összekuporgatott tartalékaihoz kellett nyúlnia; vészesen apadt az összeg, amit korábban a reménybeli új élet megalapozására akart fordítani. Könyvek? A londoni vonatjegy ára oda. Elvesztette a sapkáját az iskolában? Egyhetivel kevesebb vacsorát ér Stella pénze a szállodában. Bobbynak új ingre van szüksége, mert a régi elszakadt, amikor Robinnal fára másztak? Egy levelező tanfolyam díja meg pár kincset érő ruhajegy.

Nagyon igyekezett, hogy az unokaöccsének mindene meglegyen. Bobbynak megvoltak a ruhái, és volt mit ennie. Stella mindig ügyelt rá, hogy mindig alaposan megmosakodjon, miután véget értek Mrs. Symonds vacsorái, és ők ketten, Dorothyval mindent elpakoltak. Segített neki az iskolai feladataiban is, bár gyászosan tudatlannak érezte magát, amikor szembesült a kérdésáradattal, ami mintha folyamatosan bugyborékolt volna a kisfiúból manapság. Végigment az anyaság teljes skáláján, de valóban csak rutintevékenységeket tudott végezni.

A kövezett folyosópadlón a konyha felé közeledő apró talpak csattogása előre jelezte az unokaöccse közeledtét. Stella gyorsan összehajtogatta a levelet, és betuszkolta a zsebébe.

– Szia, Bobby! – kiáltott oda Mrs. George a tűzhely mellől.

Bobby sugárzó arccal szaladt oda a másik szakácsnőhöz, és átkarolta a lábát. Mintha kicserélték volna azt a riadt kisfiút, aki két hónapja Highburybe érkezett.

– Jó napot, Mrs. George. Láttam egy sünit – jelentette be.

– Tényleg? Nappal? – A szakácsnő megborzolta Bobby haját, aztán gyengéd mozdulattal arrább tolta, hogy visszatérhessen a ránézésre leginkább sárhoz hasonlító leves kavargatásához.

– Az ösvényen sétált keresztül. Egy sünifiú.

– És honnan vagy ennyire biztos benne, hogy nem sünlány volt? – érdeklődött Mrs. George.

A kisfiú nagyon komolyan vette a kérdést.

– Egyszerűen tudom.

– Szia, Bobby! – kiáltott oda neki Stella is a konyha másik feléből. Miután Bobby átsétált hozzá, de őt nem ölelte meg, mint imént Mrs. George-ot, Stella azzal foglalta le magát, hogy bekukkantson egy konyharuha alá, ahol két vekni barna kenyér lapult.

– Kaptam ma egy levelet az anyukádtól. Azt írja, hogy nagyon hiányzol neki – mondta aztán a kisfiúnak. Elégedett volt vele. Odanyúlt egy többnapos kenyérvégért, és levágott belőle egy vékony szeletet. Aztán rákent egy morzsányi margarint, majd a megkent kenyeret Bobby elé tette, aki nagyot harapott belőle.

– Ennyit kapsz tea előtt – figyelmeztette Stella.

A következő harapás valamivel visszafogottabb volt.

– Hol van anya? – kérdezte tele szájjal a fiú.

– Otthon kell maradnia, mert munkát kapott a gyárban – felelte Stella, és úgy érezte, a húga közönyös szavai súlyként húzzák le a zsebét.

– És miért nem dolgozhat itt? – kérdezte Bobby.

– Nagyon fontos háborús munkája van. – Joan boldogan hallotta volna ezt mondatot.

– Én is segíteni akarok.

– Ez még egy olyan nagyfiú számára is veszélyes, mint amilyen te vagy.

Bobby szeme elkerekedett, és megtelt könnyel.

– Mama is megsérülhet? – kérdezte cincogó hangon.

Atyavilág, hová tévedtem, gondolta Stella. Zavartan megölelte a kisfiú vállát.

– Ő nincs veszélyben.

– Azt akarom, hogy itt legyen! – nyüszítette a fiú.

– Nem tud idejönni, Bobby – felelte Stella.

– De ott bombáznak!

Stella döbbenten elhúzódott tőle.

– Miből gondolod, hogy bombáznak?

Közben érzékelte, hogy a helyiség túlsó felében álló Miss Grant és Miss Parker minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy úgy tűnjenek, mint akik nem rájuk figyelnek. De Mrs. Georgeban volt elég méltóság ahhoz, hogy nyíltan figyelje a beszélgetésüket, két karját összefonva a mellén.

– Az iskolában az egyik fiú azt mondta, hogy a németek felrobbantották Londont, és felrobbantották Coverteet is – zokogta Bobby Stella mellkasának.

– Coventryt – helyesbített Stella. Aztán, felfigyelve Mrs. George helytelenítő pillantására, hozzátette: – Milyen rettenetes dolog ilyesmit állítani attól a fiútól.

– Azt mondta, hogy mamáékat is bombázni fogják! – Bobby könnyei nem apadtak.

Mrs. George a fejét csóválta a másik fiú kegyetlensége hallatán, és Stella megnyugvást nyert abban a tudatban, hogy legalább ebben a kérdésben egyetértenek.

– Bobby… – tette Stella gyengéden a tenyerét az unokaöccse hajára. – Ígérem, semmi rossz nem fog történni a mamáddal. – Joan túl szerencsés ehhez. – És közben itt kell laknod. Hát nem szereted Highbury House-t?

A könnyek benedvesítették Stella blúzának az elejét, amikor a kisfiú bólintott egyet a fejecskéjével.

– Hiszen játszhatsz Robin úrfival meg a jó játékaival. – Amikor Bobby fölemelkedett a melléről, Stella majdnem összerándult, látva a ruháit áztató könny-és takonyóceánt. Legszívesebben azonnal felszaladt volna az emeletre, hogy átöltözzön, de inkább előkotort egy agyonmosott zsebkendőt, és megtörölte vele a kisfiú arcát.

– Robin aranyos – suttogta Bobby.

– Szerintem a mamád azt szeretné, hogy a lehető legjobban teljenek itt a napjaid, Highbury Houseban, hogy amikor újra hazamész majd, veled maradhassanak ezek a szép emlékek, nem gondolod?

– De igen.

Stella lejjebb hajolt, hogy egy magasságban legyen a szemük.

– Akkor ma nem lesz több sírás?

Bobby bólintott.

– Akkor jó. Kérsz még egy szelet kenyeret? – kérdezte tőle Stella, habár nehezen tudta elképzelni, hogy a korpás kenyér vonzó lehet bárki számára, kivéve egy ötéves gyereket, aki sohasem kóstolt még lágy, fehér belű, szépen megkelt kenyeret.

– Kérhetek egy kis dzsemet is? – Pislogott rá a szempillái redőnye mögül Bobby.

Stellából önkéntelenül kitört a horkantó nevetés.

– Szemtelen kis ördög vagy. Jól van, kaphatsz. De csak kivételesen.

Stella bement a kamrába, hogy levegye a legmagasabb polcról a dzsemet – onnan, ahol elég távol volt a kis kezektől. Bobby tudta, milyen ritkaság a dzsem a kenyerén. Stella maga is csak nyalintásnyit kóstolt belőle az elmúlt két évben. A cukor is túl drága volt, és Stella már kétszer szembesült vele, hogy a Symonds család számára hozzáférhető csekélyke fejadagok együtt sem tettek ki eleget ahhoz, hogy a nyár végi befőzésre elég legyen, nemhogy más célokra.

Amikor visszatért, Bobby éppen a sünökkel kapcsolatban kérdezgette Miss Parkert, teljesen összezavarva ezzel a lányt, aki leedsi lévén talán soha nem is látott korábban ilyen állatot, csak miután Warwickshire-be érkezett.

Stella levágott egy újabb vékony szelet kenyeret, és lecsavarta a dzsemesüveg tetejét. Már éppen a vajkést kereste a tekintete, amikor egy kéz odacsúsztatta elé a pulton át. Felnézett és szembetalálta magát Mrs. George-dzsal, aki… mosolygott.

– Remekül csinálta, Miss Adderton – mondta.

Fogalmam sincs, mit csinálok!, kiáltotta volna legszívesebben Stella. Mondja meg, mit tegyek!

– Idővel könnyebb lesz – folytatta Mrs. George.

– Nem vagyok az anyja – mondta erre Stella.

Mrs. George a fejét csóválta.

– Maga áll hozzá a legközelebb mindazok közül, akik most vannak a fiúnak.

Stella egyetlen szó nélkül elvette a kést.

Amikor Bobby végzett a második szelet kenyérrel is, Stella kihessegette a konyhából, hadd menjen játszani, ő pedig összeállította Mrs. Symonds teás tálcáját. Most voltak ugyan friss tealevelek, lisztnek ellenben igencsak híján voltak, ezért Stella csak zablisztes kalácsot tudott készíteni egy kis zsírral. Valódi vajjal készült kalács utoljára karácsonykor került az asztalra.

Utána óvatosan vitte fölfelé a cselédlépcsőn. Igazából Dorothy vagy Mrs. Dibble feladata lett volna, hogy felszolgálja a teát, de e pillanatban nagyon lefoglalta őket a mosás, mert a szennyest többé már nem lehetett elküldeni mosatni, miután annyi mosónő került be a hadseregbe, az itt maradtakat pedig a kórház árasztotta el munkával.

Stella végigóvakodott a folyosón, figyelmesen téve egyik lábát a másik elé. Elhaladt a helyiség előtt, ami valaha dupla társalgó volt, elhagyta az étkezőt, aztán megállt a délelőtti szalon ajtajában. Bekopogott, aztán kinyitotta az ajtót, ahogy Mrs. Dibble tanította.

– A teát hozta, Miss Adderton? – kérdezte a csoportba állított székek egyikén ülő Mrs. Symonds, aki körül helyet foglalt még Miss Cynthia, McPherson nővér és egy lelkész, aki a kórházban lábadozott.

– Igenis, Mrs. Symonds – felelte Stella.

– Leteheti ide azt a tálcát – mutatott Mrs. Symonds a tőle nem messze álló tálalóra. – Kér valaki teát?

– Nekem nagyon jólesne egy csészével. – A lelkész Stellára mosolygott, aki óvatosan megkerülte a reggelizőasztalt, ami mostanában a család fő étkezőhelyéül szolgált. – És mit sütött ma nekünk, Miss Adderton?

– Zablisztes kalácsot – felelte Stella, és örült, hogy alaposan megrakta a kicsi tányért süteménnyel.

– Milyen kellemes – jegyezte meg a lelkész.

– Devlin atya, talán kezdje ön – vetett kissé zavart pillantást Mrs. Symonds az atyára.

Stella, a munkaadója szinte láthatatlan biccentésére, megkísérelt egy pukedlihez hasonlító valamit. Fájdalmasan régimódinak érezte a mozdulatot, és utálta minden másodpercét.

De mielőtt az ajtóhoz ért, Miss Cynthia vékony hangja megállította:

– Talán tudna nekünk segíteni, Mrs. …

– Miss Adderton – helyesbített Mrs. Symonds, olyan hangon, amiből az sütött, hogy a sógornője mostanra igazán megtanulhatta volna, ki főzi a vacsoráját nap mint nap.

– Miss Adderton – ismételte Miss Cynthia.

– Ha úgy kívánja – felelte Stella, összekulcsolva a két kezét a háta mögött.

– Van egy komoly dilemmánk. Néhány ápolónő azt szeretné, ha tartanánk egy táncmulatságot Highbury Houseban – mondta Devlin atya.

– Nem engedhetem, hogy az ápolónők azokkal a páciensekkel táncoljanak, akikről gondoskodnak – vetette közbe Miss Cynthia zordan.

– Azt hiszem, ön is ráébred, hogy az én felelősségem ilyen döntést meghozni az ápolónőim nevében – szólt a főnővér.

– Csak nem sajnálják attól a néhány férfitól az esélyt, akik elég jó állapotban vannak hozzá, hogy ott csoszogjanak a parkettán körbekörbe – mosolygott Devlin atya.

– Nem a csoszogás aggaszt engem. – Miss Cynthia szemérmesen összekulcsolta a térde előtt a kezét. – Hanem az, hogy teljesen illetlennek tartom, hogy a nővérek azokkal a férfiakkal táncoljanak, akiket ápolnak. Mert káoszhoz vezetne a kórtermekben.

– Néha kell helyet adni és időt szakítani egy kis szórakozásra. Emellett egy nővér tíz pácienshez aligha jelent jó arányt – szólt a főnővér.

– És e ponton jön Miss Adderton véleménye nagyon jól számunkra. Honnan szerezhetnénk pár fiatalembert, hogy növeljük a sokaságot? – kérdezte Devlin atya.

– Szeretnék rámutatni, hogy még nem egyeztem bele, hogy táncmulatságot rendezzenek a házamban – szólt közbe Mrs. Symonds.

Stella tekintete ide-oda járt a négy ember között. Fogalma sem volt, mit feleljen.

– Őszintén beszélhet – jegyezte meg Devlin atya halkan. – Csak baráti kérdésnek szánjuk.

– Nos, ott vannak a mezőgazdasági önkéntes lányok – kezdte Stella. – Van egy barátnőm, aki azt mondta, ők szoktak mulatságokat rendezni, amelyekre az ország más részeiből is érkeznek lányok.

A lelkész összecsapta a két tenyerét.

– Remek ötlet!

– Férfiakat pedig hívhatnának a légibázisról. Meg a női kiegészítő haderőtől – tette hozzá Stella, mert eszébe jutott, hogy nők is szolgálnak a Királyi Légierő kiegészítő seregében, akik támogató feladatokat végeznek a bázison.

– Ha a tisztek is eljönnének a bázisról, kordában lehetne tartani a férfiakat – jegyezte meg a főnővér.

– Lehetne délutáni tánc is. Annál ártatlanabb rendezvény nem is létezik – vélekedett Devlin atya.

Miss Cynthia hunyorogva nézett rá.

– Nem hinném, hogy az egyház engedélyezi.

– Épp eléggé ismerem a férfiakat ahhoz, hogy tudjam, sosem foglalkoztatja őket több kártékony gondolat, mint amikor nyugtalanok.

– Ez a nőkre is igaz – motyogta a főnővér a csészéje szélének.

– Egy jól gardírozott táncmulatság javítaná a hangulatukat, és biztosan merem állítani, hogy ez igaz az ön ápolónőire is, McPherson nővér – mondta Devlin atya.

Miss Cynthia a fejét csóválta.

– Nem. Úgy érzem, nem lenne illendő. Nem engedhetem azt sem, hogy az ápolóim pilótákkal hancúrozzanak.

– Az én ápolóim – emlékeztette a parancsnokot a főnővér.

– Értem, hogy az önkéntes támogatók szervezeténél miért nem szeretnék, hogy híre menjen, hogy ilyen tevékenységet engedélyeztek – szólt közbe Diana.

Devlin atya sóhajtott.

– Köszönöm, Diana. Nagyra értékelem, ha valaki képes észszerűen látni a tényeket – mondta Miss Cynhtia.

Stella, aki még mindig ott ácsorgott, mert senki sem szólt, hogy elmehet, valamilyen villanást látott Mrs. Symonds szemében, amikor az asszony odafordult hozzá.

– Tehát ha meghívnám az önkénteseket Highbury Houseba, az ön barátnője, Miss Pedley segítene terjeszteni a hírt? –

kérdezte Mrs. Symonds.

Miss Cynthia úgy összerezzent, hogy a csészéje nagy csörrenéssel landolt a csészealjon.

– De hiszen épp az imént mondtad…

– Nem mondtam olyat, hogy nem lesz mulatság. Csak azt, hogy te mint a lábadozókórház parancsnoka talán nem akarod engedélyezni. Mindenesetre Highbury House még mindig az én házam, és dönthetek úgy, hogy szervezek ide egy összejövetelt – mondta Mrs. Symonds.

Miss Cynthia nagy levegőt vett.

– Hadd emlékeztesselek rá, hogy a bálteremben jelenleg a C kórterem működik. És nem engedhetem, hogy az ágyakat ilyen frivol céllal elmozgassák.

Mrs. Symonds legyintett.

– A táncot a verandán rendezzük. Ezáltal talán kitesszük magunkat az időjárás szeszélyeinek, de azt hiszem, nagyon kellemes lesz az összhatás. Szerinted nem?

Stella arcára önkéntelenül széles mosoly ült ki. Táncmulatság Highburyben. Az lenne aztán az esemény.

– Miss Adderton, ez inkább Mrs. Dibble feladatköréhez tartozik, de nem tudja véletlenül, mekkorák a borospincében tárolt készleteink? – kérdezte Mrs. Symonds.

Devlin atya felnevetett.

– Mi lesz így a délutáni teabálunkból?

– Elsőbálozóként nem szenvedhettem a teabálokat. Langyos, ízetlen események voltak mind. Ha úgy döntök, partit adok, annak élvezetesnek kell lennie – így Mrs. Symonds.

Miss Cynthia arca eddigre határozottan elsápadt.

– De az ápolók…

– Ha megjegyezhetek valamit, Mrs. Symonds, szerintem hat-hat penny belépti díjat is lehetne szedni, és végül az összegyűlt összeget jótékonysági célra felajánlani. Például a Vöröskeresztnek vagy Alexandra brit királyi hercegnő ápoló testületének – szólt közbe Stella.

Mrs. Symonds éles pillantást vetett rá, és Stella egy pillanatig azt hitte, munkaadója ellenkezni fog. Ám az asszony arca felragyogott.

– Szerintem ez nagyszerű ötlet, Miss Adderton.

– Valóban nemes gesztus, és biztos vagyok benne, hogy a Highburyben tartózkodók mind örömmel vesznek részt ebben – helyeselt Devlin atya is.

Miss Cynthia legyőzötten dőlt hátra a székében.

– De ha bármi történik…

– A páciensek és a nővérek nem állatok, Cynthia. Képesek lesznek egy-két foxtrott erejéig megőrizni az önkontrollt – fordult felé Mrs. Symonds.

– Boldogan leszek az egyik gardedám. Aligha fogok mostanában táncolni – jegyezte meg Devlin atya.

– Biztos vagyok benne, hogy Bilson atya és Mrs. Bilson is hajlandók lesznek vállalni a feladatot, valamint természetesen jómagam is – mondta Mrs. Symonds. – Ez elegendő biztosíték arra, hogy az ön nővéreire megfelelően vigyázunk, főnővér?

– Igen – hangzott a felelet.

– Akkor meg is van. Ha megbocsátanak, hölgyeim, az A kórteremben néhány pácienst érdekelné egy közös bibliatanulmányozás – emelkedett fel Devlin atya a székből a hóna alá vont mankók segítségével.

Miss Cynthia is felállt. Még mindig csóválta a fejét. A főnővér is követte kifelé a helyiségből, általában oly komor

arcán halvány mosollyal.

Amikor kettesben maradtak, Mrs. Symonds Stellához fordult.

– Igen nagy segítségemre volt, Miss Adderton. Igencsak élvezem, ha megverhetem a parancsnokot a játékában. Telefonálni fogok, és kiderítem, kivel érdemes kapcsolatba lépni a bázison. Kérem, mondja meg Miss Pedley-nek, hogy hívja meg a barátait.

– Komolyan mondja? – kérdezte Stella.

Mrs. Symonds éles pillantást vetett rá.

– Kérem, arra is emlékeztesse Miss Pedley-t, hogy bármikor használhatja a kerteket a maga örömére. Megkérheti Mrs. Dibble-t, hogy szóljon nekem, és szívesen körbevezetem.

– Köszönöm, Mrs. Symonds. Szerintem azért volt kissé tartózkodó, mert nem akart alkalmatlankodni, de újra emlékeztetni fogom.

Munkaadója arcán valamiféle gyengéd kifejezés kezdett eláradni, de amilyen gyorsan indult, Mrs. Symonds olyan gyorsan el is tüntette onnan.

– Ennyi volt. Elviheti a tálcát.

Stella egyszerűen nem tudott eligazodni Mrs. Symondson. Az elbocsátó szavak is ugyanolyan könnyen jöttek nála, mint a dicséret.

Elfoglalta magát azzal, hogy elkezdte a teatálcára rakosgatni a dolgokat, minden mozdulat közben fájdalmasan tudatában annak, hogy egy rendes szobalány mennyivel méltóságteljesebben és csöndesebben csinálná ugyanezt. Mrs. Symonds a kezébe vett egy könyvet, de nem nyitotta ki. Hanem kisvártatva így szólt:

– Úgy tűnik, az unokaöccse szépen beilleszkedett.

Stella megállt, érezte, hogy a súlyos tálca a tenyerébe vájódik.

– Igen, asszonyom. Köszönöm, hogy megengedte, hogy maradjon.

– Robin nagyon megkedvelte – tette hozzá Mrs. Symonds.

– Igen – helyeselt óvatosan Stella.

– A minap előadtak nekem egy színdarabot, amit ők ketten írtak. Nagyon szellemes volt. Bobby különösképpen jeleskedett mások imitálásában.

– Ó, ezt nem is tudtam. – Bobby őt nem kérte meg, hogy nézze meg a darabot. Vagy az is lehet, hogy ő volt túl elfoglalt ahhoz, hogy megálljon. – Ezt az utánzási képességet biztosan az anyjától örökölte. Joan például nagyon jól tudta hallás után énekelni a rádióban játszott dalokat. Úgy tud énekelni, mint Judy Garland vagy Dorothy Lamour.

– Mik a tervei a húgának a kisfiúval?

– Tervei?

Mrs. Symonds legyintett egyet.

– A taníttatását illetően. A jövőjét.

Stella üres tekintettel bámult munkaadójára. Bobby egy építőmunkás fia, akit szolgálat közben öltek meg. Egy fiú, akinek az anyja szemlátomást több érdeklődést tanúsít a táncolás iránt, mint amennyi örömét az anyai teendőkben leli. Mire számítana Mrs. Symonds?

– Feltételezem, hogy munkába áll, ha elvégzi az iskolát – felelte végül.

– Nagyon okos kisfiú. Ha kicsit idősebb lesz, talán tudok majd segíteni, hogy egy jobb iskolába kerülhessen. – Mrs. Symonds tétovázott. – Persze csak ha az anyja is szeretné.

– Köszönöm. Biztosra veszem, hogy Joan nagyra értékelné – hazudta Stella. Miközben Stella ugyanazt a szolgálatot végezte, mint korábban az anyja, Joan olyan messzire menekült Highbury kötöttségeitől, amilyen messzire csak tudott. Kételkedett benne, hogy Joan bármit is el akarna fogadni a hely tulajdonosától, miután már nem függ majd Mrs. Symonds jóindulatától.

– Ennyi lenne, Miss Adderton. Köszönöm. – Mrs. Symonds kinyitotta a könyvét.

Stella összeszorította a száját, meghajolt, és otthagyta asszonyát, hogy kikapcsolódhasson.

VENETIA

1907. ÁPRILIS 25., CSÜTÖRTÖK Highbury House Eső, eső és még több eső

Sosem értettem azokat a „kertészeket", akik nem hajlandók

kerti munkákat végezni arra hivatkozva, hogy egy úrihölgy vagy úriember illetlenséget követ el, ha beszennyezi a kezét. Talán ők még sosem érezték azt az örömet, amit az jelent, ha a tavasz nedvessége által meglazított földbe beleszúrják a palántaszedő lapátot, mire felszáll a levelek, a gallyak és a velük keveredő minden más édes földillata. Azzal, hogy nem hajlandók beszennyezni a kötényüket, megfosztják magukat attól az érzéstől is, ahogy a nedves, friss föld átpereg az ujjaik között, és ahogy mélyen belélegzik a friss levegőt. Nem ismerik azt az elégedettséget sem, amit az okoz, hogy leverik a port a ruhájukról, miközben bemennek a házba egy jól megérdemelt csésze teára.

És igen, azt a pánikot is elkerülik, amit az okoz, hogy hirtelen elkapja őket olyan helyen az erős cseppekben hulló eső, ahol nemigen lelhetnek előle menedéket.

Ma egyedül tartózkodtam a költő kertjében, és éppen a déli szegély helyét jelöltem ki apró botokra tűzött zászlócskákkal, amikor megnyílt az ég. Az eső szinte azonnal átáztatta a blúzomat, és a hátamhoz meg a mellkasomhoz tapasztotta a textilt. Mélyebben belehúztam a homlokomba a vastag vászonkalapot, miközben minden erőmmel igyekeztem összeszedni a botocskáimat. Ám amikor olyan villám hasította ketté az eget, hogy a fogam is összekoccant tőle, mindent elhajítottam, hogy felfoghassam a szoknyámat, és szaladni kezdtem a házam felé.

Átvágtam a sövényen is, és a sár lehúzta a szoknyám alját. Egy erős szélfuvallat letépte a fejemről a kalapot, majd belekapott vékonyka hajamba, és az egészet az arcomba söpörte.

A ház sarkát megkerülve egy alakra lettem figyelmes, aki a kis verandán húzta meg magát.

– Mr. Goddard? – meresztettem a szememet a párán keresztül.

A férfi szégyenlős mosollyal nézett rám elázott kalapja alól.

– Jó napot, Miss Smith. Pompás időnk van, nemde?

– Mi járatban errefelé? – érdeklődtem.

Felemelt egy bőrtáskát.

– Néhány ajándékot hoztam. – Lehervadt a mosolya. – De most már be kell jönnie az esőről.

Kijjebb akart lépni, hogy a fedett helyét átengedje nekem, de elhessegettem.

– Már úgyis bőrig áztam. Semmi értelme, hogy maga is csuromvíz legyen.

Kivettem a ház kulcsát a zsebemből, és kinyitottam az ajtót.

– A körülmények ismeretében szerintem mindkettőnknek jót tenne, ha megszárítanánk a csizmánkat – mondtam neki a vállam fölött.

Mr. Goddard habozott, de amikor elkezdtem levenni a csizmámat, óvatosan letette a bőrtáskát, és követte a példámat. Amikor kész volt, odalépett a kályhához, hogy az alig pislákoló parazsat újra életre keltse. Visszafordulva láttam, hogy a két csizmája tökéletes rendben sorakozik az enyém mellett a falnál. A látványtól egy pillanatra földbe gyökerezett a lábam. Természetesen számtalanszor láttam már Adam csizmáját ugyanígy az enyém mellett, de ez mégis más volt.

– Készíthetek egy teát, míg átöltözik.

Összerezzentem.

– Elnézést kérek. El is feledkeztem a jó modorról.

– Nekem kell elnézést kérnem. Én törtem magára előzetes figyelmeztetés nélkül. Talán legjobb volna…

– Ne! Kérem, maradjon. És én készítek teát. Ez az én házam, pillanatnyilag legalábbis, még ha Mr. Melcourt birtokán áll is. – Elindultam az aprócska konyha ajtaja felé.

Gyengéden megfogta a könyökömet, megállásra késztetve maga előtt.

– Miss Smith, kérem, hadd készítsem én. Biztosíthatom róla, hogy nem vagyok teljesen elveszett agglegény.

A keze melegétől, ami átsugárzott a nedves anyagon, reszketés indult el a karomon felfelé. Bólintottam, mert úgy éreztem, nem tudnék egy szót sem kinyögni anélkül, hogy a hangom ne remegne.

A hálószobám magányában lehámoztam magamról az átvizesedett ruhákat, és felakasztottam őket az ágy vaskeretére, aztán átöltöztem. Minden kellemesen száraznak és lágynak hatott a bőrömön, az ingmelltől és harisnyától kezdve a szoknyámig és a blúzomig. A hajamat nem lehetett megmenteni – nem mintha amúgy, miután négy óráig kalap alá szorítottam, nagyon látványos lett volna. Inkább végigszántottam rajta egyszer-kétszer a fésűvel, aztán egy szalaggal hátrakötöttem, hogy ne lógjon az arcomba. Amikor elkészültem vele, úgy éreztem magam, mintha újra tizennyolc éves lennék, friss és reménytől duzzadó.

A kanna már fütyült a konyhában, mire leértem. A tűz lassan elűzte az egész napi nyirkos párát, de ahelyett, hogy leültem volna mellé, inkább a helyiség közepén álló asztalhoz léptem. Tervek, katalógusok és levelek hevertek rajta.

Föltettem a szemüvegemet, és végiglapoztam a kertek terveit, míg rá nem bukkantam a költő kertjének részleteire. Elkezdtem leírni egy kiegészítést. Halk torokköszörülés hangja térített vissza a valóságba. Mr. Goddard állt előttem, két kezében egy teázókellékekkel megrakott tálcával.

– Hová tegyem? – kérdezte.

Gyorsan lepakoltam az asztalról pár dolgot, hogy felszabaduljon a terület. Óvatosan letette a tálcát, és közelebb húzott egy széket.

Automatikus mozdulattal kitettem a csészéinket, és kézbe vettem a szűrőt.

– Kér tejet?

– Igen, és egy kockacukrot is kérek bele, még ha Helen úgy tartja is, hogy ez rettentő gyerekes szokásom – felelte a férfi.

Beletettem az italba a kockacukrot, és odanyújtottam Mr. Goddardnak a csészét.

– Igya csak a teáját, ahogy kívánja.

– Egy pillanatig nem lepődöm meg rajta, hogy kegyedtől ilyen tanácsot kapok. – Mr. Goddard hátradőlt a székén, és az egyik bokáját a térdére fektette, hogy arra tegye le a teáscsészéjét.

– Mire gondol? – kérdeztem.

– Az a benyomásom magáról, hogy olyan nő, aki azt teszi, amit ő maga jónak lát, anélkül, hogy bárkinek a véleményére hagyatkozna.

Elvörösödtem.

– Ez nem igaz. A munkám természetéből is az fakad, hogy jó néhány ember véleményét számításba kell vennem.

– Elfelejti, Miss Smith, hogy már láttam önt, hogyan varázsolja el a húgomat és a férjét.

– Nem hittem volna, hogy ez lehetséges. – A szavak hamarabb elhagyták a számat, mint hogy megállíthattam volna őket.

Mr. Goddard azonban csak nevetett.

– Maga is látta Helen társalgóját. Túldíszített és igen drága. Ha rajta múlna, egy afféle XIV. Lajos-féle formális franciakertben élne, ahol minden sétány végén egy óriási, carrarai márványból épült szökőkút ékeskedik. Ami Arthurt illeti… nem tudom, neki van-e egyetlen kreatív porcikája.

– A költészetén kívül?

– Maga túl jóindulatúan ítéli meg Arthur költészetét – felelte Mr. Goddard. – Arthur kertje valószínűleg nem lenne más, mint egy széles pázsit, pár szoborral meg néhány formára nyírt bokorral.

– Elfelejti, hogy én is terveztem nekik egy szoborkertet.

Mr. Goddard rövid ideig tanulmányozta az arcomat.

– Így igaz, és azt gyanítom, hogy akárcsak a költő kertje esetében, azért tette, mert tudja, hogy amellett, ha itt enged egy kicsit nagyzoló hajlamaiknak, akkor amott pontosan olyasmit is létrehozhat, amit amúgy is szeretne. Ők kérték a hófehér kertet?

Belemosolyogtam a teámba, és halkan feleltem:

– Nem.

– Tudja, sokat gondolkoztam azon, hogy vajon miért pont azokat a helyeket választotta, amiket választott, és azt hiszem, végre sikerült rájönnöm.

– És mire jött rá?

– Mindegyik egy nő életét jelképezi. A teakert az a hely, ahol az illedelmes társaság gyűlik össze, és mindenkinek az a célja, hogy egy lányt kiházasítson. Úgy vélem, a szerelmesek kertje önmagáért beszél, a menyasszony kertje pedig a lány asszonnyá történő átváltozását jelenti. Ezután következik a gyerekek kertje. Arra gondoltam, hogy a levendulás sétány a nőiességet jelképezi, és a költő kertje egy egészen másfajta románcot, mint a szerelmeseké. – Keresgélt egy kicsit az asztalon heverő tervrajzok között, és kihúzta közülük a szoborkert részleteit ábrázoló lapot. – Aphrodité, Pallasz Athéné, Héra. A szoborkert minden szereplője női alak. Igazam van?

Rábámultam, még a szám is eltátottam. Néha örömömet leltem efféle trükkökben, amikor a növények közé befontam egy sajátos témát is, de korábban sohasem volt egyik munkámban sem ennyire nyilvánvaló ez a cél. Soha nem is figyelt fel ezekre senki, ám most, ez a férfi tökéletesen meglátta lényegüket.

– Csak azt nem értem, hogyan illik mindehhez a vízikert meg a télikert.

– Mindig is úgy vettem észre, hogy a víz segíti az elmélkedést és az önvizsgálatot. Az volt a célom vele, hogy a nő lelki életét szimbolizálja.

– És a télikert? – hajolt közelebb Mr. Goddard.

– A halálát, természetesen.

Mr. Goddard újra hátradőlt. A csészéje majdnem teljesen kiürült.

– Meg sem mutattam még, mit hoztam magának.

Előhúzta a kortól és esőtől foltos barna bőrtáskát, én pedig lélegzet-visszafojtva figyeltem, ahogy kinyitja a fedőlapot. Egy muszlinba tekert csomagot vett ki belőle, és az ölében elkezdte lefejteni róla a csomagolást. Amikor végre elkészült vele, láttam, hogy három növény volt benne, a gyökérszerkezetükkel együtt.

– Maga hortenziát hozott nekem – leheltem.

– Hydrangea aspera villosa. Hallottam, amikor olyan szépeket mondott róluk Hidcote-ban. – Átnyújtotta az egyik tövet, és visszaült. – Mr. Johnston boldogan belement egy cserébe, mert egyébként is azt tervezte, hogy ültet néhány „Shailer's White Moss" tövet a kertjébe.

– Maga hortenziát hozott nekem – ismételtem, és megérintettem az egyik levelet. – Köszönöm.

Felnéztem, és Mr. Goddard olyan gyengéd tekintettel nézett rám, hogy a lélegzetem elakadt egy pillanatra. Láttam már ezt az arckifejezést, a szüleim arcán, egy csendes pillanatban, amikor azt hitték, senki sem figyeli őket. Eddig a pillanatig sohasem hittem, hogy ugyanígy nézhet rám valaha bárki, és tudtam, hogy nem fordulhatok el anélkül, hogy valamit ne válaszolnék a kimondatlan kérdésre.

Határozott mozdulattal letettem a növényt, megkerültem az asztalt, és megálltam közvetlenül előtte. A tekintete egy pillanatra sem engedte el az enyémet, miközben kinyújtottam a kezemet az övé után. A hüvelykujja a kézfejemen nyugodott, aztán kis köröket rajzolt a bőrömre. Rövid ideig így álltunk, aztán lassú mozdulattal közelebb húzott magához, míg a combom hátulja hozzá nem ért az ő combjához.

– Miss Smith… Venetia…

A jobb keze felvándorolt a karomon, egészen a derekamig. Aztán a másik kezét is feljebb emelte, és hagyta, hogy a hüvelykujja begye az alsó ajkamon pihenjen.

– Nem azért jöttem ide most… – suttogta. – Mármint…

Úgy mozdítottam az ajkaimat, hogy megcsókolhassam a tenyerén a meleg bőrt, és suttogva feleltem:

– Tudom.

Megemelte az államat, hogy megcsókolhasson.

Évek teltek el azóta, hogy utoljára megcsókolt valaki. Még emlékeztem az örömre és a szenvedély hirtelen robbanására, ami kísérte, de a megnyugvást már elfelejtettem. Azt az érzést, hogy valakinek a bőre az enyémet éri. A biztonságot, amit az tud adni, hogy két kéz megtart.

Csendes táncba kezdtünk, a két keze átvándorolt a hátamra, én pedig egész testemmel körétekeredtem, a karjaimmal átöleltem a nyakát, ő pedig olyan sürgetően csókolt, hogy a hátam ívbe hajlott. Aztán az ujjaim a tarkóján göndörödő hajtincsek közé vándoroltak, és hálát adtam istennek az esőért.

Egy égő fahasáb csattant belülről a kályha fémajtajának, és a hangra szétrebbentünk. Mindketten nevettünk a saját bolondságunkon, de a pillanat megtört. Felálltam az öléből, de máris hiányzott a melegsége meg a nedves gyapjú megnyugtató illata, ami körbelengte.

– Venetia… – szólalt meg egy kis idő után.

Sóhajtottam.

– Megértem, Mr. Goddard. Ön a munkaadóm bátyja, és…

– Kérem, hívjon Matthew-nak – vágott közbe. – Nem szeretnék visszatérni a Mr. Goddardra meg a Miss Smithre.

– De miért? – értetlenkedtem, miközben Matthew magára kanyarította még mindig vizes kabátját, és átvetette a táskát a vállán.

– Azért – mosolygott rám –, mert rettenetesen vágytam rá, hogy megcsókoljam, attól a pillanattól fogva, hogy megláttam

magát.

BETH

1944. május 5. Legdrágább Bethem!

Köszönöm a leveledet. Nem is tudod, mennyire hiányzik a farm, és azt, hogy mennyit segít az, ha elmeséled, miket ültetsz.

Egy darabig nagyon pikkelt rám a parancsnokunk, de azt hiszem, képes leszek elég szabadságot összegyűjteni ahhoz, hogy hamarosan visszatérhessek Angliába. Iszonyúan szeretnélek újra látni.

Amint megkapom az eltávot, irány Warwickshire, és megkereslek. Már alig várom.

Szívem minden szeretetével:

Colin

Beth rámeredt Highbury House óriási, oroszlánfejet mintázó ajtókopogtatójára, és áttette egyik kezéből a másikba a grafitceruzáit tartalmazó dobozt meg a kincset érő vázlatfüzetet, hogy a tenyerét beletörölhesse a szoknyájába. Ma civil ruhában volt – szabadnapos lévén –, és eltökélte, hogy most végre megteszi, amihez az elmúlt hetekben túl félénk volt. Lerajzolja Mrs. Symonds kertjét.

– El kell jönnöd, mert még a végén nem fogja elhinni, amit mondtam rólad – unszolta Stella egy csésze harmadik forrázatú tea fölött, amikor Beth legutóbb a nagy házba szállította a terményeket.

– Nem tehetem meg! Mrs. Symonds nem akar olyanokkal foglalkozni, mint én vagyok. Te magad is azt mondtad, hogy kemény asszony.

– Arról nem tudok, hogy mennyire kemény. De egyszerűen képtelen vagyok eligazodni rajta. Annyira megváltozott, amióta először találkoztam vele itt, Highburyben.

– Mert milyen volt akkor? – kérdezte Beth.

– A piruló menyasszony mintaképe. Hagyta, hogy mindent Mr. Symonds rendezzen el, kivéve a hárfáját.

– Hárfáját?

– Úgy tudom, régebben hárfázott. Mindenesetre úgy figyelte a hórukkembereket, miközben kivették a teherautó hátuljából, mint egy lecsapni készülő héja. Szerintem addig levegőt sem vett, míg sértetlenül le nem tették a zeneszobában.

– Most, hogy mondod, szerintem el sem tudom képzelni, hogy bármi más hangszeren játszhatott volna. Annyira előkelő, hogy a hárfa nagyon illik hozzá – jegyezte meg Beth.

– Igen, szóval nem volt mindig ilyen. A régi szakácsnő, Mrs. Kilfod keze alatt voltam konyhalány. Sosem felejtem el, mennyit izgult Mrs. Symonds az első estélyén felszolgált ételek miatt. Mrs. Kilfodnak majdnem úgy kellett kihajítani a konyhából – mesélte Stella.

– Ha most figyeli valaki, hát biztosan eszébe nem jutna, hogy ez a nő valaha is egy másodpercig önbizalomhiányban szenvedett – jegyezte meg Beth, mire barátnőjétől halk fújtatás érkezett válaszul.

Beth a szeme sarkából meglátta, hogy lebben a függöny, és éppen időben nézett oda, hogy a tekintete szembetalálkozzon egy kíváncsi katonáéval, aki gyorsan visszahúzta a fejét a függönyrésből. Emma elpirult, de így is megfogta a kopogtatót. Pár pillanat múlva Mrs. Dibble már nyitotta is.

– Miss Pedley! – lelkendezett a házvezetőnő. – Maga nem egyenruhában van.

– Jó reggelt, Mrs. Dibble. Nem, nem abban jöttem. Remélem, nem bánja, hogy a főbejáratot használom, de Mrs. Symonds azt mondta, ha bármikor szeretném…

– Ó, igen, a kert. Persze, jöjjön csak be – lépett hátrább a házvezetőnő. – Volt ma egy kis kavarodás, mert négy ember érkezett Birminghamből, az egyik kórházból. Csak épp ágy nem volt számukra itt. Az egész ház fel van bolydulva. Még mi is, akiknek pedig elvileg semmi teendőjük nem volna a kórház körül. Habár, még ha kívül is maradhatnék az egészen, szeretném tudni, mi folyik.

– Vissza tudok jönni máskor is – hátrált Beth.

– Nem, nem, dehogy, maradjon csak! – kiabálta vissza neki Mrs. Dibble, mielőtt eltűnt volna a széles lépcsők mellett balról nyíló folyosón.

Beth egyik lábáról a másikra állva figyelte, ahogy egy ápolónő kerekes széken tol egy beteget, és kíváncsi pillantást vet az ácsorgóra. Egy része abban reménykedett, hogy előkerül valahonnan Hastings kapitány, de azt gyanította, hogy a napnak ebben a szakában a férfi valószínűleg éppen a szokásos, nagy sétáját teszi a környéken.

Mintha mindig ösztönösen megérezte volna, mikor találja Mr. Penworthyt a földeken, mert jó néhányszor összefutottak vele hetente. A farmer sokszor csak nevetett, és azt mondta Bethnek, hogy szórakoztassa a férfit, míg ő elvégzi a munkát.

És Beth már megtudta, hogy nem kerül nagy erőfeszítésébe a kapitányt mulattatni. Ami őt illeti, sosem gondolt úgy magára, mint akinek sok mondanivalója van, vagy sok mindenről véleményt tud alkotni, de lehet, hogy csak korábban senki sem törődött vele annyira, hogy kérdezgesse. Hastings kapitányt persze az is érdekelte, hogy tetszik Bethnek a munkája, de az is, hogy mi a véleménye a háború alakulásáról. Hogy mit csinálna, ha nem mezőgazdasági önkéntes? Milyen érzés volt árván nevelkednie? Milyen volt az élete a nagynénje házában? És mi a kedvenc filmje, mit olvasott legutóbb?

Egy olyan lányra, aki jobbára csöndben nevelkedett, ez a roham felvillanyozóan hatott, sőt kényelmetlen és meghökkentő volt. De minél több kérdésre válaszolt, annál többet akart megosztani magáról. Hasonlított Mrs. Penworthy vacsoráihoz vagy Ruth nyöszörgéseihez, és Mr. Penworthy helyeslő morgásához, amikor Beth jól csinált valamit, meg ahhoz, amikor egy csapatnyi önkéntes lány az ő nevét kiabálja, miközben táncmulatságra vagy moziba megy.

Egészen addig rá sem döbbent, milyen magányos, míg egymásra nem találtak ezekkel az emberekkel.

Mrs. Dibble visszatérve sem tűnt semmivel sem kevésbé zaklatottnak, mint korábban.

– Akkor jöjjön hát – intett Bethnek. – Mrs. Symonds várja a könyvtárszobában.

Beth szedte a lábát, hogy lépést tudjon tartani vele, még akkor is, amikor elhaladtak a lakóhelyiségből átalakított kórtermek előtt. A C kórterem közepén, egy kristályokkal dúsan megrakott csillár alatt két nő vitázott suttogva.

– McPherson főnővér és Mrs. Rhys, a műveletekért felelős gazdasági tiszt. Egész délelőtt ez ment – mondta Mrs. Dibble.

– Mit fognak kezdeni az új páciensekkel?

– Nem tudom. Én is ugyanannyira szeretném támogatni a mi embereinket, mint mindenki más, de nem az én feladatom a ház és a kórház igazgatása. – Mrs. Dibble hirtelen megállt egy olajos tölgyfa ajtó előtt. – Várjon meg itt. Bejelentem.

Beth úgy érezte magát a folyosón, mint egy iskolás lány, akinek az igazgatóra kell várnia. Hallotta, hogy a házvezetőnő a nevét mormolja, aztán az ajtó szélesebbre tárult, és Mrs. Dibble beljebb intette.

– Jó napot, Miss Pedley – köszöntötte Mrs. Symonds a szoba túlsó feléből. Az asszony magasra feltűzte sűrű, sötét haját, feltehetően azért, hogy megóvja a portól, mialatt a könyvek átrendezésének nem kis feladatával foglalatoskodik.

– Jó napot, Mrs. Symonds. Remélem, nem zavarom – kezdte Beth.

– A legkevésbé sem. Örülök, hogy végre úgy döntött, használatba veszi a kerteket. Az évnek ebben a szakában kezdenek igazán magukhoz térni.

– Köszönöm – mondta Beth.

– Azt tervezi, hogy rajzokat is készít? – kérdezte Mrs. Symonds.

Beth lenézett a rajzfelszerelésére, amit a mellkasához szorítva tartott, és azonnal lejjebb eresztette a kezét.

– Igen.

– Belém nem sok tehetség szorult, anyám nagy bánatára. Abban a hitében igencsak viktoriánus volt, hogy egy előkelő hölgynek ontania kell a rajzokat, festményeket, és jól kell táncolnia, úgy énekelnie, mint a csalogány, és legalább egy hangszeren játszania. Ilyen, mindenhez értő, szorgos tanítványként meglehetős kudarcnak látott.

– El sem tudom képzelni, asszonyom – felelte Beth.

– Ó, hiszen volt tehetségem valamihez. Teljességgel lefoglalt a hárfa. Volt egy olyan bolondos tervem, hogy egyszer hivatásos zenész lehetek, de ez természetesen lehetetlen volt.

– A hárfa gyönyörű hangszer. Szokott még játszani mostanában is?

Mrs. Symonds ajka elkeskenyedett.

– Abbahagytam, amikor férjhez mentem. Szeretné, ha körbevezetném?

A hirtelen témaváltásra Beth kissé hátrahőkölt, de sikerült kinyögnie:

– Igen, nagyon szeretném.

Mrs. Symonds kihalászott egy nagy vaskulcsot a kandallópárkányon álló edényből.

Beth szorosan haladt az asszony nyomában a folyosókon, csodálattal figyelve, hogy inkább siklik, mintsem gyalogol. Azt feltételezte, hogy ez érthető: Mrs. Symonds olyan társadalmi osztályból származik, amelyben még most is számít, hogy az apja úriember. Valószínűleg gyerekkorától sulykolták bele az eleganciát.

– Kevés változás történt a kertben, mióta elültették az első növényeket – jegyezte meg Mrs. Symonds, amint azon a helyen haladtak végig, amit kellemes, halvány színű növényekkel ültettek tele, és amelyet Beth egyszer már futólag szemügyre vehetett. – A férjem többet mesélhetett volna önnek a megalkotásáról. Sajnos ő volt a család tudósa. Én annyit tudok, hogy ez itt a teakert. Van benne egy aranyos kis szaletli, bár ebben a pillanatban erősen ráférne egy-két réteg festék. Muszáj lesz beszélnem erről Mr. Gilligannel.

– Csodaszép – szakadt ki Bethből, miközben elhaladtak egy csoportnyi mélyvörös tulipán előtt, amelyek magasra

emelkedtek a dús, tavaszi levélzet előtt.

Mrs. Symonds mintha megnyugodott volna, amikor körülnézett.

– Ugye, milyen szép? És isteni illat van itt, amikor a jázmin virágozni kezd. Elviszem a kedvenc részemhez.

Végighaladtak a különféle szobákon, és végül egy zúzott kővel felszórt ösvényhez értek, amely ahhoz a vaskapuhoz vezetett, amit Beth már látott az első látogatása alkalmával.

– Ez a télikert – közölte Mrs. Symonds.

Beth lopva körbepillantott, miután a másik nő a kulcsával kinyitotta a télikertet, de a játékoknak, amelyekre korábban rábukkant, sehol sem volt nyoma.

A télikert falain belül mintha minden még csöndesebb lett volna. Mintha lejjebb tekerték volna a világnak azt a gombját, amivel halkabbra állítható. A vérvörös fák sorát, amelyek a kerek alaprajzú kertet szegélyezték északról, nemrég kihajtott halványzöld tavaszi levelek ékítették. Minden nyugodt volt, még a közepén álló tó is.

– Nagyon szeretem az itteni nyugalmat – nézett körbe Mrs. Symonds.

– Miért tartja zárva? – kérdezte Beth.

– Amikor elkezdtem gondozni a kertet, miután Murray elment a háborúba, megtudtam, hogy vannak mérgező növények, amelyek talán csodaszépek, de az ember nem szeretné, hogy egy kisgyerek megkóstolja őket. Aggódtam, mi lenne, ha Robin bejönne ide. – Mrs. Symonds hallgatott egy ideig. – De azt hiszem, igazából akkor szoktam rá, hogy zárjam, amikor Murray meghalt. Nagyon sok időt itt töltöttünk vele, miután ideköltöztünk.

– Különlegesen sokat jelent a maga számára – állapította meg Beth.

Mrs. Symonds lenézett a kezében tartott kulcsra, és a homlokát ráncolta.

– Igen, így van.

Kifeszült köztük a csend, amire érezhetően, súlyosan ránehezedtek Mrs. Symonds emlékei. Ám amikor a ház úrnője felnézett, Beth látta, hogy az arcvonásain ismét a tőle megszokott tartózkodó tökély ül.

– Hagyom, hadd rajzoljon, Miss Pedley. Ha a télikertbe szeretne bemenni, kérje el Mrs. Dibble-től a kulcsot. Kettő van belőle, ő mindig tud adni egyet, akkor is, ha nálam van a másik. És neki visszaadhatja, ha már nincs rá szüksége. És ha netán a fiúk beóvakodnak, figyeljen rájuk, kérem – mondta Mrs. Symonds.

– Biztos benne? – kérdezte Beth.

Mrs. Symonds gyors, határozott bólintással a kezébe adta a kulcsot.

– Miss Pedley, valamiképpen az az érzésem, ha van valaki, aki igazán nagyra értékeli a télikert szépségét, hát ön az.

Beth kétszer is papírra vetett, majd kiradírozott egy vázlatot egy növényről, ami szerinte sisakvirág volt – de nem tudta biztosan eldönteni így, hogy nem látta a lila szirmokat, amikor gyerekhangok ütötték meg a fülét. Épp időben emelte föl a fejét, hogy egy kék és fekete villanást lásson a télikert kapuja felé közeledni, és éles „Nyitva van! Nyitva van!" kiáltások harsantak.

Pár másodperc múlva két kisfiú robbant be a kert csöndjébe. Beth azonnal felismerte Bobbyt, Stella unokaöccsét, akivel már találkozott egy szombati kiszállítás során, amikor a gyerek nem volt iskolában. És úgy gondolta, hogy a másik fiú, akinek szintén sötét haja volt, csak egy picivel magasabb volt Bobbynál, Robin Symonds lehet.

– Szervusztok – kiáltott oda nekik, és szorosabban megmarkolta a vázlatfüzetét.

A két fiú úgy megdermedt, mint akiket valami csínytevésen kaptak.

– Maga ki? – kérdezte Robin.

– Én… – Keresgélte a megfelelő szavakat, végül emellett döntött: – Anyukád ismerőse vagyok. És ti?

– Robin a nevem, ő meg Bobby. Barátok vagyunk – közölte a fiú.

Bobby vigyorgott. Beth szíve elfacsarodott. Eszébe jutott, mennyire vágyott rá a szülei halála utáni magányos években, hogy legyen egy barátja. Colin valódi mentőövet jelentett, a levelei és az, hogy időnként összefutottak a városban, kincset ért Beth számára. Mégis mostanában, amikor sorra érkeztek a levelek a fiútól, nem tudta lerázni magáról azt a kínzó félelmet, hogy válaszolnia kell rájuk, és meg kell tennie minden tőle telhetőt, hogy megfeleljen a benne foglaltaknak.

De lerázta magáról a bűntudatot, és egyesével odanyújtotta a fiúknak a kezét.

– Én pedig Beth Pedley vagyok.

– És mit csinál itt? – kérdezte Bobby, miután komolyan megrázta a kezét, akár egy felnőtt.

– Rajzolok. És ti?

– Kalózosat játszunk. Van itt egy elásott kincsesláda – felelte Robin.

– Mit hallok? – harsant egy hang a fal túloldaláról. – Máris megkörnyékezitek a csinos hölgyeket? Messze túl fiatalok vagytok még ehhez.

– Ó! – ugrott fel a fűről Beth, és a vázlatfüzet meg a ceruzásdoboz egész tartalma a földön landolt, épp abban a pillanatban, amikor Hastings kapitány belépett a kapun.

– Segítünk! – ugrott oda Robin. Mindkét fiú leguggolt, és egymással versengve szedegették föl a ceruzákat.

– Jó napot, Miss Pedley – köszöntötte a lányt Hastings kapitány. – Úgy tűnik, két Bűbáj herceg is ott legyeskedik mostantól kegyed körül, akár akarja, akár nem.

– Igaz lovagok, talpig fénylő páncélban – nevetett Beth.

– Mit rajzol? – kérdezte Robin.

A fiúk elé tartotta a füzetet.

– Ügyetlen vázlatocskát készítek a sisakvirágról.

– Én is rajzolni akarok! – kiáltotta Robin.

– Igen! – visszhangzotta Bobby.

– Fiúk – figyelmeztette őket Hastings kapitány –, nem biztos, hogy Miss Pedley-nek van elég papírja.

A fiúk arcáról lehervadt a mosoly.

– Ó, minden rendben van – vágta rá Beth sietve. – Tényleg. Van papírom.

Kinyitotta a vázlatfüzet hátulját, ahol Colin borítékjait és olyan papírdarabokat tartott, amelyeknek csak egyik oldalán volt nyomtatás. Nagy kár lett volna szép papírt vesztegetni rossz ötletekre, ezért sokszor egy papírfecnin próbált ki először egy-egy vázlatot, mielőtt a füzetig merészkedett volna. Csak az a ritka alkalom zökkentette ki ebből a rutinból ideiglenesen, hogy egy ilyen pompás ház kertjét rajzolhatja le.

– Tessék – adott egy-egy papírt meg ceruzát a kisfiúk kezébe. – Sajnos muszáj keresnetek egy sima felületet, amin rajzolhattok, mert nem hoztam magammal táblát.

Mindkét gyerek elviharzott a kertet körbekerítő kövezett járda felé, és lekuporodtak a kölcsönkapott ceruzával a kezükben.

– Nagyon izgatottak lettek, amikor meglátták, hogy nincs bezárva a kapu. De ha tudom, hogy ön itt rajzol, szóltam volna nekik, hogy ne zavarják – mondta Hastings kapitány.

– Egyáltalán nem zavarnak. Szeretem a gyerekeket, és már reménykedtem benne, hogy valamikor találkozhatok Robinnal.

– Eszerint Bobbyt már ismerte korábban? – kérdezte a férfi.

Beth visszaült a kendőre, amit maga alá terített a fűre, és a kapitány egy percnyi tétovázás után követte a példáját.

– Miss Adderton, Highbury House szakácsnője a nagynénje. És vele találkozni szoktam, amikor hozom a heti szállítmányt.

– Amikor odaadta a papírt a fiúknak, véletlenül észrevettem, hogy ott lapul jó néhány boríték, rajtuk szolgálati azonosítóval. Van valakije?

Bethnek arcába szökött a forróság, de nem fordította el a tekintetét a kapitányról.

– Van egy barátom, aki mindig várja, hogy kedves szavak érkezzenek hozzá itthonról.

Hastings kapitány szája sarka felfelé moccant.

– Számíthatok arra mostantól, hogy a fiúkat is magával hozza azokra a sétákra, amikor eljön Mr. Penworthy földjére szemlézni? – váltott témát Beth gyorsan.

A férfi nevetett, és megcsóválta a fejét.

– Nagyon sokat csökken az ázsióm a szemében, ha azt mondom, remélem, nem? Remek fiúk, de kettőjükre kevés volna Birmingham egész energiája.

Egy kis ideig csöndben figyelték a fiúkat, akik nagy gonddal alkottak valamit a papírjukra, ideiglenesen feledve a tervezett kincsvadászatot.

– Jól gyógyul a válla? – kérdezte Beth. A kapitány karja még mindig fel volt kötve, de úgy tűnt, sokkal kevésbé óvatoskodik vele, mint amikor megismerték egymást.

A férfi lenézett a karjára, ami félig kilógott a kabátja hajtókája alól.

– Furcsa, hogy épp most kérdezi. Tegnap az orvos elkezdett gondolkozni rajta, hogy nincs-e szükség egy újabb műtétre.

– Sajnálom – felelte Beth, bár valójában egy kis önző megkönnyebbülést érzett. A kapitány volt az az ember, aki minden reggel eszébe jutott, hátha aznap találkoznak. Szerette, ahogy a férfi odafigyel a válaszaira, meg azt, ahogy egyszer odanyúlt, mert elsöpört egy hajtincset Beth arcából, ami kibújt a csat alól. Ha meggyógyul, elmegy, és Beth még nem készült fel erre.

– Sohasem fenyegetett az a veszély, hogy elvesztem a karomat, mint sok más, nálam szerencsétlenebb társam, de a sebész aggódik, hogy sokat romlik a mozgathatósága. Mondtam neki, hogy nem kell szalmabálákat dobálnom, vagy hegyet másznom. Csak annyira van szükségem, hogy újra csatlakozhassam a csapatomhoz.

– Csatlakozni?

A férfi oldalra biccentett fejjel tanulmányozta a lányt.

– Azért foltoznak össze minket Highburyben, hogy visszaküldjenek.

– De hiszen megsérült.

A férfi megrántotta az ép vállát.

– Én ettől függetlenül is azt kérném, hogy visszamehessek. Nyolc éve katonáskodom. Nem értek más szakmához. Azok a férfiak, akik az irányításom alatt szolgáltak, most is a harcmezőn teszik kockára az életüket. Nem hagyhatom cserben őket.

– De egészen biztosan vannak mások is, akik számítanak magára – erősködött Beth.

– Nincs feleségem. A szüleim aggódnak ugyan, de gyanítom, attól függetlenül is aggódnának, amik érhetnek a háborúban. Jól van? Nagyon elsápadt.

Beth a homlokára tette a kezét.

– Csak nagyon rossz arra gondolnom, hogy újra megsérülhet.

A kapitány megfogta Beth kezét. Az idő lelassult, mint az edényből lassan kifolyó, aranyszínű cukorszirup.

– Miss Pedley, mielőtt összeszedtem ezeket a pernahajdereket, abban reménykedtem, hogy találkozom magával, még ha szabadnapja van is.

– De miért keresett? – kérdezte a lány.

– Sokkal jobban élvezem azokat a napokat, amelyeken láthatom kegyedet, mint azokat, amelyeken nem. – A kapitány végigsimította a hüvelykujjával Beth bütykeit. Amikor a lány nem moccant, nagy tenyerével körbefogta a kezét.

– Miss Pedley, Beth, azon gondolkoztam, hogy megtisztelne-e azzal, hogy megengedi, hogy én kísérjem el arra a jótékonysági bálra két hét múlva.

– El akar vinni táncolni? – kérdezte a lány.

– Már ha maga el akar menni – felelte a férfi szinte szégyenlősen. Beth először látta bizonytalannak. Mintha nem bízna benne, hogy igent kap válaszul.

– Boldogan tartanék önnel – felelte Beth.

A kapitány keze még szorosabbra zárult.

– Pompás.

Így ültek még egy kicsit, míg a fiúk el nem vesztették az érdeklődésüket a rajzolás iránt, és el nem kezdtek két bottal harcolni egymás ellen.

– Közbelépek, mielőtt Hook kapitány kiszúrja Feketeszakáll szemét. – A kapitány elengedte Beth kezét, és az ép karjával feltámogatta magát a földről.

– Hagyjuk magát békében alkotni.

Beth búcsúszavakat mormogott, miközben a kapitány odaballagott Bobbyhoz és Robinhoz. A lány visszakapta a ceruzáit, a két fiú megköszönte, aztán a kapitány kitessékelte őket a kertből. Beth azt hitte, ő is velük tart, de a férfi megtorpant a kapunál, megfordult, és néhány öles lépéssel Bethnél termett. Közelebb hajolt, hogy arcon csókolja, és a lány ajka elnyílt. Lágynak érezte az ajkak érintését a bőrén, és a szeme egy pillanatra lecsukódott. De minden olyan gyorsan történt, hogy a férfi el is húzódott.

– Rendben – mormolta. Tett egy újabb, hirtelen mozdulatot a lány felé, de aztán szemlátomást összeszedte magát. – Rendben.

És azzal már ott sem volt.

Beth döbbenten ült ott egy ideig. Még sohasem csókolták meg korábban. Az ajkát halk, hitetlenkedő nevetés hagyta el, és a fejét csóválva vette újra elő a vázlatfüzetet. Két fiút kezdett rajzolni bele, akiknek a feje lehajlik, és szorgosan rajzolnak valamit egy-egy papírfecnire.

EMMA

2021. MÁJUS

Emma hátradöntötte a fejét a fonott kerti szék támlájára,

amit a Bow-villa kerti fészeréből rángatott elő.

– El fogsz aludni, ha túl hosszan ücsörögsz így – hallotta Charlie hangját.

Kinyitotta a szemét, és hunyorogva nézett a férfira a késő délutáni napsütésben. A nyár felé haladtak, egyre hosszabbodtak a napok, és amikor Charlie-val becsomagoltak egy raktárkészletnyi növényt, meghívta a férfit egy italra.

– Csábító gondolat – nyugtázta most a férfi megjegyzését.

Charlie nevetett.

– Most már tudod, miért vettem meg azokat a nyugágyakat tavaly.

– Még mindig nem értem, hogy vagy képes egy olyan keskeny hajón lakni. Annyira…

– Keskeny? – kérdezett vissza a férfi vigyorogva. – Nekem tetszik így. Nem kell amiatt aggódnom, hogy megrekedek olyan szomszédok között, akiket utálok.

– Szabadon fölfedezheted a nyílt vizet? – kérdezte Emma.

– Amíg nem találok magamnak kikötőhelyet. El kellene jönnöd egyszer megint. Végighajózhatnánk az Avonön, pár zsilipet útba ejtve.

– Most legalább előre megemlíted a zsilipeket. Amikor legutóbb felcsalogattál arra a lélekvesztőre, és azt ígérted, hogy napsütötte piknikezéseket csapunk a tetőn, miközben lassan csorgunk lefelé a folyón, végül az lett belőle, hogy húsz percenként túráztattál a zsilipeknél. És esett az eső.

– Az angol nyár örökös kockázata – felelte a férfi, és megemelte Emma felé a sörösüvegét, mielőtt belekortyolt. Aztán fülelt. – Mit hallgatunk?

Emma fölemelte a telefonját, és ránézett a kijelzőre.

– Roy Redmondtól az „Ain't That Terrible".

– Nem a megszokott cucc – mondta Charlie.

– Valahogy elkezdtem megérni a soulra. Igazi örömzene – felelte Emma.

– Lassan tíz éve ismerlek, és öt éve együtt dolgozunk, de még sosem hallottam, hogy három dolgon kívül mást hallgattál volna. – Charlie az ujjait feltartva sorolta. – Indie rockot mint a Killers vagy a Razorlight, retroszámokat meg rémséges popzenéket.

– Lady Gaga nem rémséges pop. És íme, fejlődik a zenei ízlésem. Örülnöd kéne.

– Általában sokkal nehezebben veszed rá magad a változtatásra. Valami van e mögött – jelentette ki Charlie a jó barátok idegesítő magabiztosságával.

Emma ismét behunyta a szemét.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. Amúgy meg nagy tévedésben vagy. Folyamatosan változom. Ez a szépsége, ha az embernek nincs saját háza.

– Hallod a kopogtatást?

Feljebb ült, és hallgatózott. Tényleg kopogtatás volt.

– Senki sem tudja, hogy itt lakom – jegyezte meg.

Charlie horkantott.

– Ez egy falu, Emma. Mindenki tudja, hol laksz.

Emma éles pillantást vetett rá, letette a söröspoharát, és talpra küzdötte magát. A lába, a háta és a karja izmai – sőt voltaképpen mindene – harsányan visítva tiltakozott. A személyzet többi tagjával együtt ő is részt vett abban, hogy előhurcolják a raktárból a több száz növényt, amelyeknek ültetését másnap el akarták kezdeni. A szaletli oszlopainak felállításában is segédkezett, forgatta a komposztot, felkötötte a klemátiszt, és kikarózta a rózsákat a szerelmesek meg a menyasszony kertjében, és még sorolhatnánk. A lista sosem szűnt meg apadni, és a teste most nagyon megérezte az utóhatásokat.

A verandáról belépve, tekintete pislogva próbálta befogni a villa belső sötétségét. Beleütötte a sípcsontját a dohányzóasztalba, amely mintha mindig útban lett volna, bárhová rakta is. Átkozódva, majdnem ugrálva közelítette meg a bejárati ajtót, és épp akkor nyitotta ki, amikor a másik oldalán álló valaki újrakezdte volna a kopogtatást.

– Ó, hát te vagy – hajolt le, és megdörgölte a sípcsontját.

Henry rávigyorgott.

– Igen, én. Jól vagy?

– Elnézést. Örülök, hogy jöttél, csak az imént megrúgott a dohányzóasztal – felelte Emma.

– A dohányzóasztalok a legrosszindulatúbb bútordarabok a világon. Rendszeresen ráugranak az emberre, amikor a legkevésbé számít rá.

Emma kaccantott egyet.

– Hát, valahogy úgy. – Meglátott egy oldaltáskát a férfi vállán átvetve. – Azok a nagymamád rajzai?

Henry megpaskolta a táskát.

– A vád igaz. Bejöhetek egy pillanatra?

– Elnézést. Hát persze.

Henry körbenézett, miközben belépett az ajtón az előtérbe.

– Nem jártam itt azóta, hogy Mr. és Mrs. Mulligan eladták a Bow-villát. Jól néz ki.

– Csak bérbe vettem, úgy ahogy volt. – Emma a férfi pólójára nézett, amin Coca-Cola betűtípussal a Lou Rawls felirat díszelgett.

– Kicsoda Lou Rawls?

– Hallgasd meg a Stormy Mondayt vagy a Love Is a Hurtin' Thinget.

Újabb kettő a lejátszási listára.

– Kint vagyunk a hátsó kertben. Kérsz egy sört?

– Sosem mondok nemet egy sörre. És ki az a „mi"?

– Charlie meg én. A legjobb barátom és a jobbkezem egy személyben. Ő volt az első munkatársam a Naprafordítónál.

– Tényleg úgy hangzik, mint egy jó barát.

– Fogalmam sincs, hová lennék nélküle – mondta Emma. És ez igaz is volt. Ha Charlie valaha azt mondaná neki, hogy odábbáll, egyszerre örülne neki, és teljesen kétségbeesne. Teljesen egyenlő arányban.

Megálltak egy pillanatra a konyhában, míg Emma kivett egy sört a hűtőből, levette róla a kupakot, és Henry kezébe adta.

– Társaságunk érkezett! – kiáltott oda Charlienak a franciaajtóból.

– Charlie, hadd mutassam be Henry Jonest. Az övé a Highbury Farm, ő Wilcoxék szomszédja.

– Szerintem te helyettesítettél engem a kvízen. Örülök, hogy személyesen is megismerhetlek, haver – így Henry.

– És mi járatban errefelé? – kérdezte Charlie. Az, ahogyan lazán hátradőlt ültében, sokakat megtévesztett volna, de Emma túl jól ismerte ehhez. Maga volt a merő harckészültség, és a lehető legaprólékosabb vizsgálatnak vetette alá az érkezőt. Emma mogorva tekintetet vetett rá, Charlie pedig gunyorosan vigyorgott.

– Emma úgy gondolta, lehetnek nálam cuccok, amiket hasznosíthat a kutatása során. A nagyim itt élte végig a háborút – közölte Henry.

– Ó, hát te vagy az, aki a vázlatokat hozza. – Charlie vetett egy pillantást Henry pólójára, és olyan arcot vágott, mint akinél leesett valami húszfillér. Felnyakalta a söre maradékát, és felállt.

– Hát akkor én kettesben hagylak titeket.

– Nem kell ám elmenned – mondta neki Emma.

Charlie mosolygott.

– Tudom. Majd számolj be, mit találtál, oké?

Miután Charlie búcsút vett tőlük, Emma Henryre nézett, aki megjegyezte:

– Mindig is kíváncsi voltam rá, vajon milyen lehet egy kertész kertje.

Emma nagyon zavarba jött a foltos gyep és a pár elszórt, viharvert cserje láttán.

– Mondom, bérlem, semmit sem csináltam vele.

Henry bólintott.

– Furcsa lehet ilyen hosszan távol lenni az otthoni bázistól.

– Nincs olyan, hogy bázis. Mire egy projekt a végéhez ér, és előkészítjük a kertet, hogy átadjuk egy állandó kertészcsapatnak, akik karbantartják majd, általában megvan a következő munka, így hát szedem a sátorfámat, és keresek egy új helyet, ahol lakhatok.

– Nomád életnek hangzik – állapította meg Henry.

Emma vállat vont.

– Eddig még sosem volt olyan ok, ami odakötött volna egy helyhez.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– És mi történne, ha valaki okot adna rá?

Emma ajka az „igen" szót kezdte formálni, de sikerült megálljt parancsolnia magának, mielőtt futó ötletnél valami komolyabb vált volna belőle. Pontosan mire is mondana igent? Egy kis flört néhanap igen kellemes tud lenni, na de mi többről lehetne szó egy pasassal, akit alig ismer?

Inkább megköszörülte a torkát, és a táska felé intett.

– A vázlatfüzetek?

– Igen, a füzetek. Három van belőlük. – Henry közelebb húzta a székét az Emmáéhoz, aki igyekezett figyelmen kívül hagyni, hogy a férfi testének melege körbeveszi, és elhódít egy darabkát az ő területéből. Henry kivette a táskából a füzeteket. – Nem valami jó a papírja.

– A háborúban jegyre adták a papírfejadagokat is.

– Történelemérettségi? – kérdezte a férfi.

– Meg az, hogy túlságosan is sok időt kellett már eltöltenem a különféle archívumok böngészésével.

– Nos, talán örülni fogsz, ha megtudod, hogy a nagyim minden rajzát megdátumozta. – Henry kinyitotta az első füzetet. – Mint itt, az alsó sarokban.

– Ez tényleg segítségemre lesz.

– Van néhány vázlat benne, amely emberi arcokat és kezeket ábrázol. Gyanítom, hogy azokról a páciensekről készülhettek, akiket a háborús sérüléseikkel ideutaltak be lábadozni. Úgy tűnik, a nagyi megpróbálkozott pár tájképpel is – ez a repülő például a közeli reptéren állhatott. De többségében kertről készült rajzok vannak benne – mondta Henry, és egy teljes lapot betöltő rajzhoz lapozott, amely szélesen elnyúló füves területről készült, rajta zöldségek rendezett sorával.

– A kert egy részét lefoglalták mezőgazdasági termelés céljára. Erről láttam képeket is – futtatta végig az ujját Emma a grafittal felvázolt zöldségsor alatt.

– Ezért a nagyapám a felelős, attól tartok, bár apától úgy tudom, hogy utóbb, az ötvenes években segített újra befüvesíteni a területet.

– Újraépítjük a tükörmedencét, ami pontosan itt volt – kocogtatta meg körmével a rajzot Emma.

– Ha tovább lapozol, rengeteg részletet találsz a növényekről – mondta Henry.

Bársonyos zsályák, terebélyes mogyorófák, elegáns levendulatövek, lenge mákvirágok, fellegszerű hortenziák.

– Nagyon tehetséges volt – jegyezte meg Emma.

Már majdnem a füzet végére értek, amikor Henry lapozott egyet, és Emma lélegzete elállt. Egy csodaszép kertet látott, íves téglafallal, amely előtt magas sombokrok szöktek az ég felé, alattuk dús aljnövényzettel. A közepén sekély tó, amit valójában finoman lejtős agyagmedencéből alakítottak ki. A rajz fölé Henry nagyija azt írta, hogy „Télikert".

– Tehát így kellene kinéznie – lehelte Emma.

– Mi az? – hajolt közelebb Henry.

– Ebbe a kertbe még nem tudtunk bejutni. A kapun keresztül lehetetlen, ezért még el kell töltenünk egy kis időt azzal, hogy ösvényt vágunk magunknak befelé, de nincsenek a kezünkben a részletes tervek. És nem akartam, hogy kárt tegyünk valami pótolhatatlan növényben, így hát mindig a lista aljára csúszik vissza.

– És ez segítségetekre van? – kérdezte a férfi.

Emma bólintott.

– Most már tudom, hogyan nézett ki, amikor minden növény érett korba ért benne. Ez nem ugyanaz a kert, amit Venetia ültetett – ahogy soha, semelyik kertnél nem egészen a tervek szerint történnek a dolgok, mert vannak növények, amelyek elmaradnak a növésben, míg mások elburjánzanak. De ez utat mutat.

Henry hátradőlt.

– Klassz. Örülök, hogy segít.

Emma az oldalt tanulmányozta. Ott akart állni a közepén, hogy előtte legyen az a sekély vizű medence, és azt akarta, hogy a kert újra visszanyerje a régi fényét.

A fejét csóválva rángatta vissza magát a jelenbe.

– Van még ebben valami látnivaló?

– Csak ez. – Henry odanyúlt, és a vázlatfüzet utolsó lapjához lapozott. Egy nagyobb rajzot láttak rajta. Két fiút ábrázolt, akik a bokrok előtt ültek. A fejüket lehajtották, az egyikük haja a szemöldökére bukott, miközben a másikat figyelte, aki egy játék teherautót tologatott.

– Milyen szépek a részletek. – Emma megcsodálta, hogy a látszólag hevenyészett ceruzavonalak hogyan állnak össze ilyen határozott képpé.

– Vajon kik lehetnek?

– Szerintem Sydney nagyapja meg egy játszótársa. Megkérdezhetem Sydney-t, amikor legközelebb náluk járok. Valószínűleg van pár régi fotója – felelte Emma.

– Addig maradhatnak nálad a rajzok, míg szükséges. Sok időt meg tudsz takarítani vele – ajánlotta fel Henry.

– Nagyra értékelem, hogy rám bízod őket.

Véget ért a szám, és a hátsó verandát Otis Redding hangja töltötte be.

– Én is örülök, de azért figyelmeztetlek, hogy engem is nagyon érdekel mindez – felelte Henry.

Emma némi habozás után így szólt:

– Ha netán nagyon rád tör, hogy lásd őket, bármikor beugorhatsz.

– Légy óvatos, lehet, hogy nem fogok tudni ellenállni egy ilyen ajánlatnak, ha olyan nőtől jön, akinek ennyire jó a zenei ízlése – biccentett a férfi a veranda asztalán álló hordozható hangszóró felé. – These Arms of Mine. Klassz szám.

– Van egy pasas, aki rendre felbukkan mindenféle zenekarok neveivel a hasán. Ő vett rá, hogy mindenféle zenét meghallgassak, ami normál esetben eszembe sem jutott volna. Ez valami különös szuggesztív erő lehet.

– Remélem, nem szokott zaklatni téged – mondta erre Henry.

Emma mosolygott.

– Nem. Nem zaklat.

– Remek – állt fel Henry. – Lassan magadra kellene hagynom téged.

– Nem muszáj – mondta Emma.

– Mennyire vagy fáradt?

– Most? Egytől tízes skálán? – kérdezett vissza Emma. – Kábé tizenegy.

Henry nevetett.

– Akkor mennem kell.

Emma felállt, és kivette a kiürült sörösüveget a férfi kezéből, aki közben még egyszer körbekémlelt.

– Ládák – közölte.

– Tessék?

– Szerezhetnél pár ládát, és kialakíthatnál egy konténerkertet. Akkor a következő házadhoz is át tudnád költöztetni, a következő faluba a következő munkádhoz – magyarázta Henry.

– Nem akartál hazaindulni, Henry? – nevetett Emma.

– Úgy is van. Úgy van.

Emma kikísérte az ajtóig, és az ajtófélfának dőlve nézte, ahogy a látogató kilép az elülső verandára.

– Köszönöm a sört.

– Igazán nincs mit – felelte Emma.

De a hangja elhalt, mert a férfi megérintette a karját, és odahajolt, hogy egy-egy puszit nyomjon az arcára kétfelől. Aztán Henry lassú mozdulattal elhúzódott, és halkan hozzátette:

– Már várom, hogy minél előbb újra lássalak.

Aztán felvillantotta azt a mosolyt, ami annyira tetszett Emmának, és elsétált.

Emma karba tett kézzel figyelte a költő kertjében folyó lázas munkálkodást. Vishal és Zack elhelyezték a növényeket a tervek szerint, amelyeket Emma készített a Venetiától maradt anyagok alapján. Charlie és Jessa követték őket, és módszeresen kiemelték a növényeket az edényből, és elültették őket. Valaki bekapcsolt egy rádiót, és a BBC1 fémes hangja elfedte a kemény munka hangjait.

Emma az egész napot azzal töltötte, hogy alaposan végignézte a rajzfüzeteket. Henry nagyanyja fantasztikus munkát végzett: apró részletekig regisztrálta a kertet, ahogyan 1944-ben kinézett. A növényekre vonatkozó információk is ott álltak, a nagyi gondosan feliratozott mindent, ami felbecsülhetetlen értékű volt. Olyan növények szolgáltak különleges színfoltokként a nyári szezonban, amelyek Emmának eszébe sem jutottak volna, például díszdohány és sisakvirág. Amióta Highbury Houseba érkezett, Emma először érezte úgy, hogy a télikert nem valamilyen eleve kudarcra ítélt vállalkozást jelent számára, hanem pontról pontra elvégezhető feladatot.

Na persze ahhoz, hogy valóban elvégezze, neki is kellett fognia valahogyan.

– Charlie! – kiáltott oda a férfinak a költő kertjének ajtajában állva.

Charlie felnézett, és megigazította a fején a baseballsapkát.

– Mi az?

– Segíts egy kicsit, jó?

Charlie beleszúrta az ásóját a földbe, feltámogatta magát, és a térdét porolgatva közeledett.

– Mi kéne?

– Ma be akarok menni a télikertbe.

Charlie halkan füttyentett.

– Ma?

– Nem akarom az egészet meghódítani. Csak be akarok jutni. Szerintem már megtaláltuk, hol vághatjuk keresztül magunkat anélkül, hogy bármi fontosat tönkretennénk. – Megmutatta Charlienak a nagymama rajzát. – Nincsenek rózsák és fák sem. És ha hinni lehet a rajznak, szobrok sem álltak a fal előtt.

Charlie megdörgölte a tarkóját, és felbámult a magasba, ahol túl a tiszafán, kusza növényrengeteg emelkedett az ég felé a télikertben.

– Biztos vagy benne?

Emma bólintott.

– Igen.

– Akkor hozzuk a létrákat.

Charlie és Emma gyorsan előkerített a régi kertészlakból két létrát, egy sövénynyírót, egy hosszú szárú gallyvágó ollót meg egy bozótvágót. Ott tartották azokat az eszközöket, amelyek értékesebbek vagy veszélyesebbek voltak a többinél. Együtt odatámasztották az egyiket a télikert falának, és Emma elkezdett felmászni.

– Figyelj arra a rózsaágra, kábé tizenöt centire a fejedtől – kiáltott oda neki a férfi, aki közben erősen tartotta a létra szárát.

– Oké! – kiáltotta le neki Emma. Alig fél perc múlva beverte a fejét, és átkozódva akasztgatta ki a tüskéket magából.

– Ügyes!

– Megnézném, te hogy csinálod! – kiáltotta oda neki Emma.

– Te mindenesetre nagyszerűen, főnök! – felelte erre Charlie. Emma az égre emelte a tekintetét.

Átküzdötte magát az ágak összevissza sűrűjén, és amit tudott, levágott közben. Ha Charlie lábujjhegyre állt, pont oda tudta nyújtani neki az eszközt, amire szüksége volt, a bozótvágó machete kivételével, amit Emma Indiana Jones stílusában a derekára kötözött.

Végül elérte a fal tetejét, és Charlie óvatos mozdulattal felnyújtotta neki a másik létrát. Emma leengedte, ahogy tudta, igyekezve, hogy lehetőleg minél távolabb maradjon a növényzettől. Mialatt lefelé mászott, egy ág kétszer is beledöfött, egyszer pedig sikerült egy rózsaágat megragadnia. Ha nem viselt volna munkakesztyűt és csizmát, igencsak fájdalmas kalandban lett volna része.

Aztán végre talajt ért a lába. Felnézett a lombsátron keresztül. Csak apró foltokat látott az égből az egymást érő,

egymáson fekvő levelek között.

– Hogy haladsz? – hallotta Charlie hangját a bozót túloldaláról.

– A kapunál vagy? – kiabálta neki vissza Emma.

– Most futottam el idáig. Hogy néz ki?

Emma körbekémlelt. A nyirkos, rothadó aljnövényzet szaga úgy lengte körbe, mint valami erős parfüm.

– Úgy nézem, komoly csigasoros emelőre volna szükség, hogy mindent összeszedjünk, amit levágunk, hogy elérjük a falat.

– Még mindig dönthetünk úgy, hogy feltörjük a zárat – felelte Charlie.

Emma ismét körbenézett.

– Nem, nem döntünk úgy. Nem tudom megmagyarázni, de egyszerűen helytelennek érzem.

– Felfogtam. Nézd meg, létezik-e ott egy pont, ahol mindkettőnk talpa elfér, és megpróbálom átcipelni a szerszámokat.

Emma leakasztotta a machetét, megragadott egy ágat, és vágni kezdte. Fél óra múlva Charlie óvatosan átlépett egyik létráról a másikra.

– Rohadtul utálom a magasságokat – motyogta.

– Tudom, tudom.

A férfi leadta Emmának az ágnyesőollót, aztán megkönnyebbült sóhajjal letette a lábát a talajra.

– Tehát ez a télikert.

– Vagy Celeste kertje.

– Még mindig nyomozod, ki lehetett Celeste? – kérdezte a férfi.

– A kertépítők mindent céllal terveznek el. Renddé alakítjuk a természetet. Ha Venetia Celeste kertjének hívta,

hát oka volt rá – közölte Emma.

– Nem valaki más kézírásával volt odaírva? – vetette közbe Charlie.

– Lehet, de Celeste-nek akkor is muszáj, hogy legyen valami plusz jelentősége a rajzok szempontjából.

– Megkérdezhetnéd Waylan professzort – javasolta Charlie. Az akadémikus már többször kisegítette Emmát néhány trükkösebb kérdésben.

– Attól tartok, még mindig az éves tanulmányi szabadságát tölti valahol északon.

A professzor egyik különc húzása az volt, hogy ha tanulmányúton volt, semmilyen kommunikációt nem folytatott, annyi kivétellel, hogy havonta egyszer hajlandó volt lemenni a legközelebbi faluba a postájáért.

– Nem lesz dühös, ha kap tőled egy levelet. Mástól talán nem venné szívesen, de tőled nem bánná – vélte Charlie.

Emma bólintott.

– Küldök neki egy levelet, és megkérdezem, tud-e valamit erről a Celeste-dologról.

Charlie csípőre tett kézzel körbenézett a kertben.

– Ez aztán a dzsungel.

– Mókás kihívás – vonta fel a szemöldökét Emma.

– Nem egyeznek a mi kettőnk elképzelései arról, mi mókás. Például kérdezd meg, mit fogok csinálni hétvégén. – Charlie lejjebb húzott egy ágat, hogy elvághassa.

– Hadd találjam ki. Lehajózol az egyik csatornán, aztán beülsz a kocsmába.

A férfi éles tekintetet vetett rá.

– Jól van. És te mit tervezel?

– Add ide az ágnyesőt. – Miután Charlie átnyújtotta neki, Emma levágott vele egy ágat, ami a hátába fúródott. – Meg is

vagyunk.

– Emma, mit fogsz csinálni hétvégén? – ismételte a kérdést a férfi.

– Arra gondoltam, hogy elmegyek egy kertészeti áruházba.

Charlie felnevetett.

– Ez nem volt elég?

– Ami azt illeti, azon tűnődtem, hogy venni kellene pár növényládát. A Bowvillába.

Charlie keze megállt mozdulat közben.

– Így csak felnyalábolod, ha majd innen is továbbállsz – állapította meg.

Emma mosolygott.

– Ez esetben remek dolog, hogy platós kocsid van, nemde?

VENETIA

1907. MÁJUS 17., PÉNTEK

Nagyon sok minden történt ma – ma este. Úgy remegek

az izgalomtól, mint egy kislány.

Sosem volt nagy érzékem a divat iránt. Vannak olyan ruháim, amelyeket elegánsabb vacsorákon tudok viselni. De az estélyi ruha egészen más dolog. Ezért aztán amikor ma este megrángattam egy kicsit a legjobb estélyi ruhám csipkéből varrott ujját, egyre jobban rám tört az aggodalom. Részt vettem már számtalan vacsorán, de ez nem csak egyszerű estebédnek készült. Utána tánc is lesz, tudtam, azaz a báltermet betöltik majd a nők a legjobb ruháikban.

Ez kibúvót jelenthetett volna, és kikönyöröghettem volna magamat Mrs. Melcourtnál, ha az esemény nem járt volna annak ígéretével, hogy láthatom Matthew-t. Abban a három hétben, ami eltelt azóta, hogy megcsókolt, csak futólag láttuk egymást, és egyszer sem maradtunk kettesben. Minden hónap első csütörtökjén együtt teázik Mrs. Melcourttal, és ilyenkor ki nem hagyná, hogy a kert átalakításáról ne beszélgetne vele. Kétszer is úgy éreztem, hogy engem néz, miközben én a hosszú szegélyen dolgoztam, ő pedig Mr. Melcourttal szivarozott a verandán, de nem lehetek biztos benne.

Nem állt szándékomban aggódni Matthew meg amiatt, hogy mit gondolhat rólam a kis közjáték után, de igenis érdekelt. Az életemben elcsattant minden egyes csókban kiszámítható kockázat rejlett, bár annak örültem, hogy vállaltam ezt vele. Csak reménykedhettem benne, hogy ő is hasonlóképpen vélekedik.

Ő is jelen lesz este, Warwickshire, Gloucestershire és Oxfordshire legfinomabb családjainak tagjai mellett. A bál előtti estén, a vacsorán három házaspárral találkoztam – három jeles üzletember a feleségével, akik egészen Londonból jöttek el idáig. Háromszor kellett fordulni az állomásra értük. Ma reggel ellátogattam a falu könyvesboltjába, és meghallottam, hogy néhány nő arról beszélget, mit fognak viselni.

Megközelítve a házat, még utolszor meghúzkodtam a ruhám ujját, és megigazítottam a karomra simuló fehér kesztyűt, aztán beléptem a helyiségbe a verandáról nyíló franciaablakon keresztül. Mrs. Creasley azzal volt elfoglalva, hogy négy vendégtől elvegye a kabátot és kalapot, így hát egy komódon hagytam a kendőmet, és észrevétlen beosontam. De a láthatatlanságom nem tartott örökké. Elég volt három lépés a szalonban, és már jött is felém Mrs. Melcourt, kinyújtott karral.

– Drága Miss Smith! – fogadott ragyogó mosollyal. – Magát vártam. Lady Kinner, bemutathatom Miss Smitht?

Bókoltam, és megnéztem magamnak a másik nőt, abban a reményben, hogy valami támpontot nyerek ahhoz, vajon Mrs. Melcourt miért dobta félre rendesen oly hűvös modorát. Lady Kinner szemmel láthatóan kiváló személy volt. Egész tartása azt tükrözte, hogy a méltóságteljesség és jó modor a lénye alapkövét jelentik. Gondosan feltornyozott ezüsthaja dús csigákba volt rakva, visszafogott mályvaszín ruhájára fekete csipkeháló borult. Törékeny termetével mintegy ellentétben, különleges intelligencia sugárzott a szeméből. Azonnal szimpatikusnak találtam.

– Miss Smith, kérem, amikor Mrs. Melcourt elmesélte, hogy Mr. Melcourt önt választotta a feladatra, hogy Highbury House kertjét átalakítsa, rendkívül megörültem. A barátnőm, Mrs. Bartholomew ajkán egy pillanatra el nem hal az ön dicséretét zengő ének, mióta átvarázsolta Avenlane-t – köszöntött Lady Kinner.

Halkan felnevettem.

– Köszönöm, Lady Kinner. Nagyra értékelem Mrs. Bartholomew dicséretét, különösen, ha tekintetbe vesszük Avenlane elhelyezkedését. – Nem néztem Mrs. Melcourtra. – A háza magasan ül Dover szikláin, a kertbe befúj a tengeri szél. Nagyon sok olyan növény van, ami elsatnyul ilyen körülmények között, így hát alapvető fontosságú volt, hogy okosan válasszunk. Ezenfelül a szél útját megtörő falakat és fasorokat hoztunk létre a birtokon, de úgy, hogy ne rontsák el a házból a tengerre nyíló kilátást.

Mrs. Bartholomew sok energiát követelő természetéről nem is szólva, makacs nő volt, aki sosem rejtette véka alá a véleményét, és majdnem ugyanannyit tudott a NagyBritanniában őshonos fákról, mint én magam. Néha igen heves vitákat folytattunk a munka egyes pontjain, és a végére igencsak szerteágazó ismeretekre tettünk szert a tengerparti flóra terén, csak azért, hogy a másikra rábizonyíthassuk, hogy téved.

Mintha a gondolataimban olvasna, Lady Kinner így szólt:

– Biztosra veszem, hogy Mrs. Bartholomew rendkívül lelkes ügyfele volt.

– Így is fogalmazhatunk – feleltem.

– Laura már kislánykorunk óta ilyen volt – jegyezte meg szeretetteljes hangon Lady Kinner. – Ön meghátrált?

– Olyankor nem, ha nekem volt igazam. Az egyik legelkeseredettebb harcot egy sor „közönséges levendulából" ültetett sövény ügyében folytattuk. Én azt mondtam neki, hogy egy tengerparti kertben nem volna észszerű megpróbálkozni vele, de ő ragaszkodott hozzá, így hát ültettünk egy tövet, hogy meglássuk, mi történik vele. Öt hét után elpusztult.

– És mit tett Mrs. Bartholomew? – kérdezte Lady Kinner.

– Megkérdezte, boldog vagyok-e, hogy igazam lett. Én pedig azt feleltem, hogy igen, boldog vagyok, mire Mrs. Bartholomew égnek emelte a karját, és azt mondta, „Az a baj, Miss Smith, hogy maga meg én túlságosan hasonlítunk egymáshoz, ami azt jelenti, hogy aligha tudom utálni magát.".

Mrs. Melcourt az egész beszélgetésünket félrebiccentett fejjel figyelte, mint aki azt mérlegeli, hová is tesz engem a társadalmi ranglétrán az a tény, hogy ilyen könnyed hangon csevegek Lady Kinnerrel.

És ezen a ponton közbeszólt:

– Lady Kinner, olyan nagy kár, hogy az unokahúga nem tudott eljönni. Hatalmas örömünkre szolgált volna, ha egy ilyen szép angol rózsaszálat vendégül láthattunk volna ezen a kis táncesten.

– Theresa is nagyon szomorú volt, hogy elmulasztja az alkalmat, de még három hétig nem tér vissza Bostonból. Az anyai nagynénjével tölt ott némi időt – magyarázta Lady Kinner.

– Matthew-nak is hiányozni fog. Tudom, mennyire élvezte Theresa társaságát, amikor múlt ősszel találkoztak – mondta Mrs. Melcourt.

Ám az, hogy Lady Kinner hogyan vélekedik erről, már nem derült ki, mert jeleztek Mrs. Melcourtnak, hogy a vacsora tálalásra kész, így hát kézen fogta a legmagasabb rangú úriembert – Lady Kinner férjét, Sir Terrance Kinnert –, és mutatta az utat a vacsorázóhelyiség felé.

Körülöttem minden úriember megkereste hölgyét. Mrs. Melcourt kétségkívül mindegyikükkel közölte diszkréten, ki kit kísérjen az asztalhoz. Ácsorogtam, a szoknyámat simítgatva, és nem is kevéssé éreztem elveszettnek magamat, amikor Matthew megjelent mellettem.

– Miss Smith, azt hiszem, engem ért a megtiszteltetés, hogy bevezethessem önt az étkezőbe – nyújtotta felém a könyökét.

Az ajkamba haraptam, és a kezemet a könyökhajlatába fűztem.

– Rendkívül kedves öntől, Mr. Goddard. Köszönöm.

Az étkezőhöz közeledve megkockáztattam:

– Azt gondoltam volna, hogy önt, a háziasszony bátyját tiszteletreméltóbb személyiséggel állítják párba. Például Lady Kinner unokahúgával.

Szusszanva fölnevetett.

– Helen immár egy teljes éve igyekszik összehozni Miss Theresa Orleonnal, aki tizenöt évvel fiatalabb nálam, és egy hajszálnyival sem érdeklem jobban, mint amennyire ő érdekel engem.

– Talán nem jó parti?

A tenyere a kezemre simult, mielőtt beléptünk volna az egyik ajtón, kitéve magunkat az összes vendég tekintetének.

– Éppenséggel kiváló parti, de engem nem ugyanolyan ambíciók hajtanak, mint a húgomat.

– Biztosra veszem, hogy ön is gondolt már a házasságra. Bizonyára el is várják öntől.

Ferde oldalpillantást vetett felém.

– Biztosra veszem, hogy ön is gondolt már a házasságra. És el is várnák öntől.

Határozottan, eltökélten hallgattam.

Megszorította a kezemet.

– Örülök, hogy Miss Orleon nem tudott ma eljönni. Sokkal szívesebben kísérem önt vacsorázni.

Ez járt a fejemben, miközben Matthew végigvezetett az asztal körül, egy üres székhez, és kihúzta előttem. Vetettem rá egy pillantást köszönetképpen a figyelmességéért, és láttam, hogy megragadja a mellettem lévő szék fatámláját. Az asztalfőn ülő Mrs. Melcourt a homlokát ráncolta felénk.

– A húga nem elégedett – jegyeztem meg, miközben Matthew leült.

Közelebb hajolt hozzám.

– Ma este, nemrég, sikerült meggyőznöm az egyik inast, hogy cserélje fel az ültetőkártyákat. Az eredeti helyem a vikárius felesége és Mrs. Filsom között lett volna.

– Mr. Goddard! – feddtem meg színlelt szörnyülködéssel, de közben alig tudtam visszatartani a nevetést.

– Higgye el, Miss Smith, nincs, aki mellett szívesebben ülnék a vacsora közben, mint ön.

Írnék még erről többet, de azt hiszem, muszáj egy napot arra szánnom, hogy átgondoljak mindent, ami a vacsora után történt, és meglátjuk, mennyire leszek bátor. E pillanatban inkább leteszem a tollat, és jó éjt kívánok. Jó reggelt. Jó napot.

1907. MÁJUS 18., SZOMBAT Highbury House Tiszta ég

Szorgosan kerültem a naplóírást, de tudom, hogy nem

tehetem meg, hogy nem írom le, mi történt Mrs. Melcourt vacsorája után, ha másért nem, hát azért, hogy ha egy napon majd visszatekintek ezekre az emlékekre, elhiggyem, nem csupán a képzeletem játszott velem.

Amikor az utolsó fogás után elvitték a tányérokat, és a hölgyek visszavonultak a szalonba, hogy az urak együtt tölthessék az időt a portóijuk mellett, lassan szállingózni kezdtek azok a vendégek is, akiket csak a bálra hívtak meg. Nem vagyok különösebben jeles táncos, így hát a bálok csak mérsékelten érdekelnek. Miközben a tömeg befelé sodort a bálterembe, megfogadtam magamban, hogy egy órát maradok, aztán csöndesen hazaosonok.

De még én sem tagadhattam le magam előtt, hogy amikor egyre több pár csatlakozott a keringőzők örvénylő köréhez, betöltötte a levegőt a romantika. A táncparkett szélén elfoglalt biztonságos helyemen állva még az én lábam is verte a taktust a hegedűből ömlő hangokra. A beszélgetés zűrzavara fölött csilingelő nevetés úszott, és mindenkit ragyogó fénybe vontak a csillár elektromos fényei. Mrs. Melcourt is sütkérezhetett a vidéki bál sikerének dicsőségében.

A negyedik tánc közben pillantottam meg a ház asszonyát a szoba túlsó felében. A férje mellette állt, és tőlük pár méterre, karján egy zöld ruhás nővel, ott táncolt Matthew. Amikor a zene megszólalt, odaállt elé a húga, és Matthew az utolsó húsz percben minden lányt engedelmesen a parkettre vezetett, akiket Mrs. Melcourt elé állított.

Lehunytam a szemem, és elgondolkoztam rajta, hogy vajon ez nem jel-e arra, hogy óvatosan elpárologjak innen, megkeressem a kendőmet, és hazasétáljak a kertészlakba. Volt pár feladatom, amit reggel el kellett végeznem. (Bár nem tűnik lehetségesnek, hogy az összeset befejezzem, akár az év végéig sem.)

Megfordultam finom sarkaimon, és elindultam a bálteremből a verandára vezető nyitott ajtók felé. Másnap reggel is eljöhetek a kendőért, amikor a ház lakói még javában alszanak majd. A zene elhallgatott, a hölgyek és urak partnert váltottak.

Már kiléptem az ajtón, amikor egy férfihang megállított.

– Ugye, nem megy el most?

Visszanéztem a vállam fölött, és hunyorogva figyeltem a bál fényei előtt felsejlő sziluettet.

– Mr. Goddard?

Lejjebb lépett a küszöbről.

– Jobban szerettem, amikor még Matthew-nak szólított.

Gyorsan körbekémleltem, attól félve, hogy valaki meghallhatta a válaszát. De szerencsére kettesben voltunk, miközben bőven lehetett volna sorolni az okokat, hogy miért nem volna szabad. A munkaadóim otthonában voltunk. Sőt, mi több, olyan nő vagyok, aki egyedül dolgozik és él. Csak az a státuszom adhatta meg ezt az előjogot, hogy úriember lányaként születtem, meg az, hogy tagadhatatlanul komoly szakmai hírnévvel rendelkeztem már.

És mégis…

– Még nem mehet el lefeküdni – szólt Matthew.

– Nemigen képzelhetem, hogy a benti úriemberek számára vonzó kilátás lenne, hogy engem táncoltassanak – feleltem.

– Én szeretnék magával táncolni. – Egy ujjával végigsimította a karom meztelen bőrét, aztán megsimította a csuklómat. – Vacsora óta egyfolytában azon mesterkedtem, hogy újra a közelébe jussak. Úgy tűnt, hogy a húgom eltökélte, hogy lefoglal.

– Vajon miért? – vontam fel a szemöldökömet.

Kinyújtotta felém a kezét.

– Jöjjön.

Csak egy másodpercig haboztam, aztán hagytam, hogy elhúzzon a bálterem ablakai elől, ahonnan látni lehetett minket, és végigvezessen a hársak ösvénye felé, majd be a teakertbe.

Halk, fémes kattanással csukódott be mögöttünk a kapu, de Matthew még beljebb vezetett a kertbe.

– Matthew…

– Csak még egy pár lépést – kérte.

A szerelmesek kertjében álltunk meg. Figyeltem, ahogy egy teljes kört ír le a tengelye körül, mint aki keres valamit a félhold ezüstös fényében.

– Mit keres?

– Bárki mást rajtunk kívül. – Mosoly jelent meg a szája sarkán. – Úgy tűnik, kettesben vagyunk.

A keze felcsúszott a karomon a vállamig, majd a tarkómig. És gyengéden két kezébe fogta az arcomat. Aztán megcsókolt, elmélyülten és hosszan. Én pedig visszacsókoltam.

Olyan érzés megcsókolni, mintha felfelé fordítanám az arcomat a tavaszi nap felé, és élvezném, ahogy a melege elömlik a bőrömön a hosszú téli hónapok után. Kedvesség, kérdések és szenvedély – Matthew alapvető lénye. Minden alkalommal rádöbbenésként hat.

Végül hátrahúzódott, én pedig a mellkasának dőltem. Két karjával szorosan átölelt. Tudtam, hogy ki kellene hátrálnom. Ha megtettem volna, még képes lettem volna úgy felkelni másnap reggel, hogy ott folytatom az életemet, ahol előtte abbahagytam. Úgy tehettem volna, mintha kizárólag a kertjeim iránt élne bennem szenvedély. De tudtam, hogy mi az, amit most Matthew igazán megérintett, az, ami már régóta vágyott erre az érintésre, és fájdalmas volt erre a rég elfeledettnek hitt részemre gondolnom.

Ezúttal én csókoltam meg őt. A fürtjei közé csúsztattam a kezemet. Belélegeztem az illatát. És igyekeztem minél közelebb kerülni a teste melegéhez.

Valahonnan nevetés zaja érkezett, megtörve a pillanat varázsát. Mindketten gyorsan elhátráltunk a másiktól.

Újabb nevetés harsant, ezúttal érzékelhetően távolabbról. Mindkettőnkből megkönnyebbült sóhaj tört elő.

Lejjebb hajtotta a fejét, hogy a homloka az enyémen nyugodjon, aztán újra megfogta a kezemet, és a hüvelykujjával köröket rajzolt a kézfejemre.

– Venetia… – A nevem úgy hangzott az ajkáról, mint egy ima.

És ez az áhítat indított arra, hogy azt suttogjam:

– Jöjjön el a házamba.

– Valaki megláthat minket együtt.

– Várjon tíz percet, mielőtt követ. Senki sem fog gyanakodni, ha megnézi az üvegházat.

– Éjnek évadján? – kérdezte.

– Ez is csak növelni fogja a megszállott kertész hírnevét.

Fújtatva nevetett egyet, és végigszántott a haján az ujjaival.

– Tíz perc múlva ott leszek.

Végig a torkomban dobogott a szívem, ahogy követtem a kerti helyiségek között kanyargó ösvényt, majd áthaladtam a sövényen. A házba érve az öltözőszobámba mentem, és elkezdtem lebontani a bonyolult kontyot, amibe a szobalány rendezte a hajamat este. Hajtűt hajtű után dobáltam a kis porcelántálba, és minden halk koppanás kihangsúlyozta a várakozásomat.

Aztán óvatos kopogás zaja érkezett az ajtó felől – pontosan tíz perccel azután, hogy ott hagytam a kertben Matthew-t. Mire átértem az elülső szobába, már bent volt a házban. A zakóját levette, és a nyakkendője úgy lógott a nyakában, mint két szalag.

Egyetlen szó nélkül felé fordítottam a hátamat. Oldalra fordítottam a fejemet, és az állammal a vállamon figyeltem, hogyan gombol ki minden egyes gombot a ruhámon, egyenletesen mozgó, türelmes ujjakkal.

BETH

1944. május 21. Legdrágább Bethem!

Tudom, hogy már nagyon régen írtam utoljára. Csak éppen ez a háború… annyira súlyosan megüli a gondolataimat.

Az egységemnél szolgáló katonák nem beszélgetnek ilyesmiről, de érződik. Parker épp csak egy-két napja lábalt ki a mélabúból, ami már hetek óta rajta ült, miután levelet kapott a feleségétől. Büszke apja egy kislánynak, akit még heteken, hónapokon át nem fog látni, már ha egyáltalán sikerül túlélnie ezt a háborút.

Néha elgondolkozom rajta, nem volt-e igazságtalanság veled szemben, hogy az enyém legyél. Az az igazság, hogy már sokat gondolkoztam rajta, mi történt volna, ha a nagynénéd csak egy kicsit közelebb lakik a farmhoz. Ha nem költözöl el, amikor még gyerekek voltunk, vagy ha a megfelelő dolgokat mondtam volna azon kevés alkalommal tavaly, amikor személyesen találkoztunk.

De ez túl sok „ha" egyetlen levélbe. Csak tudd, hogy mindig nagyon várom a leveleidet.

Teljes szívemmel:

Colin

– Ne piszkálgasd a szoknyád alját! – ütötte arrább Beth kezét Ruth, ki tudja, hányadszor a kölcsönkapott ruha aljától.

– Jól nézel ki – nevetett Petunia.

A Highbury House felé vezető, mészkőtörmelékkel beszórt úton haladtak. A hat önkéntes lány, aki a táncmulatságra igyekezett, úgy hatott, mint egy csapat izgatott, legszebb díszeit felöltött papagáj. Christine és Anne két ócska biciklin érkezett a Temple Fosse Farmra, hogy együtt induljanak Bethszel és Ruthtal. Petunia is velük tartott, meg egy Jemima nevű lány, aki nemrég érkezett Dél-Warwickshire-be, és még mindig egyre szaporodtak a vízhólyagok a kezén.

Hastings kapitány – vagyis Graeme, mert azt kérte, hogy Beth így szólítsa –, azt szerette volna, ha ő mehet el Bethért a farmra.

– Egyszerűen így helyes – mondta előző nap.

Beth nevetett.

– Ugyan, mi helyes ebben a háborúban? Emellett nem sok értelme volna, ha elsétálna egészen odáig, csak azért, hogy aztán vissza kelljen fordulnia ugyanoda, ahonnan elindult. Átsétálok a többi lánnyal, és találkozhatunk ott. Úgy fogom érezni magamat, mint amikor Hamupipőke megérkezik a bálba.

A férfi végül kelletlenül beleegyezett, és Beth örült neki, mert vidám esemény volt, hogy újra összeverődtek a lányok. Mintha egy csapatnyi nővér és húg sertepertélt volna körülötte. Ruth megtanította Christine-nek, hogyan tűzze fel a két halántéka fölött a haját, Anne pedig a farmon található minden egyes rúzst kipróbálta, mielőtt a korallszín mellett döntött volna. Beth a világon semmiért el nem cserélte volna azt a pillanatot, amikor mind éljenzésben törtek ki, mert Mrs. Penworthynek sikerült meggyőznie a férjét, hogy lovas kocsin vigye el őket a nagy házhoz.

– Kíváncsi vagyok, lesznek-e ott katonák – szólalt meg Anne kissé lihegve, amikor megjelent előttük az épület.

– Pilóták. Sok-sok pilóta – felelte Ruth, hangjában olyan eltökéltséggel, hogy Beth szinte sajnálatot érzett a férfiak iránt.

Rámosolygott az általában oly morózus szobatársára. Nehéz lett volna nem vitetniük magukat a közös izgatottsággal. Igazi bál volt, a ház hatalmas padlásáról lehurcolták a díszeket, és a közeli légibázisról érkezett egy zenekar. Felröppent a szóbeszéd, hogy Mrs. Symonds még a borospincét is kinyittatta, bár Stella azt mondta erről Bethnek, hogy akkor hiszi, ha látja.

De a legjobb része az volt, hogy a férfi, aki tetszett neki, már ott várta.

Lehet, hogy egy kicsit erősebb bűntudatot kellene éreznie. Pont ma reggel érkezett egy újabb levél Colintól a postával. Beth elolvasta, és betuszkolta az ágya melletti dobozba, azzal, hogy majd később foglalkozik vele.

Nem folytathatja így tovább. Csak azért mondott igent Colinnak arra, hogy legyen a barátnője, mert nem tudta, hogyan utasíthatná el, de a levelezésüket sosem érezte testreszabottnak. Most, hogy a világ kinyílt előtte, Beth már nem ugyanaz a lány volt, aki annak idején, amikor Colin felhívta a kihajózás előtt. Most már nem jelentettek Beth számára sokat a levelek.

Egyre közelebb értek Highbury House főbejáratához. Petunia megszorította Beth kezét.

– Izgatott vagy, hogy láthatod a kapitányodat?

– Igen – felelte Beth, és az öröme túlragyogta a bűntudatát.

– Akkor keresd meg.

A bejárathoz vezető utat máris zsúfolásig megtöltötték a vegyesen öltözött férfiak és nők: volt, aki civilbe, volt, aki egyenruhába öltözött. A tánc hatkor fog kezdődni, kihasználva az egyre hosszabbodó, késő tavaszi estéket, nehogy megszegjék az elsötétítési szabályokat. Senki sem törődött vele, hogy a hat óra már-már elképzelhetetlenül korai kezdés volna békeidőkben. Mindnyájan eltökélték, hogy annyi örömet kifacsarnak az estéből, amennyit csak tudnak.

Beth keresztüllibegett a fényesen kivilágított úton a veranda franciaablakai felé, amelyek tárva-nyitva álltak, és amelyek mögül az I'll Be Seeing You szólt. Wharton nővér volt a jegyszedő, és mindenki a szobalány, Dorothy kezébe adta le a kabátját, aki szemlátomást elkeseredetten vágyott rá, hogy valaki felkérje táncolni.

Beth gyerekes félelmeivel küzdve hordozta végig a tekintetét a zsúfolt táncparketten, hogy megkeresse Graemeet. Mi lesz, ha megbetegedett? Vagy hamarabb egészségesnek nyilvánították, mint amire számított, és már nem volt ideje szólni Bethnek? Vagy ha egyszerűen meggondolta magát.

– Hát itt van.

Beth megkönnyebbült mosollyal pördült meg a tengelye körül. Ott állt hát Graeme, sudáran az egyenruhában, jobb kezében kicsi orchideacsokorral.

– De szép ma – hajolt közelebb Bethhez, és arcon csókolta.

Beth a mellkasára támasztotta a tenyerét. Még most sem tudott hozzászokni ehhez a vibráláshoz, amikor ilyen közel húzódott hozzá a férfi.

– Köszönöm.

A férfi fölemelte a csokrot.

– Ezt magának hoztam.

– Nagyon szép. – Beth megszagolta a virágokat. A szárakat összefogó szalagra tűt erősítettek: egy kitűző. Ez a férfi képes volt virágkitűzőt találni, itt, a warwickshire-i vidéken, a háború közepén.

– Köszönöm – motyogta, miközben kitűzte a virágokat sötétkék ruhájára.

– Táncolunk? – intett a parkett felé a férfi.

Beth tudatáig csak ekkor jutott el, hogy nincs felkötve a karja.

– Eltűnt!

– Az orvos meggondolta magát a műtéttel kapcsolatban. Ma reggel azt mondta, hogy levehetem a kötést. Persze megkaptam az utasításokat, hogy mi mindent nem lehet vele csinálni, de az ellen nem volt kifogása, hogy egy csodaszép nőt körbevezessek párszor a parketten, már ha nem valami gyors számról van szó.

– Akkor ünneplésként táncolunk – fogta meg a kezét Beth.

És áttörték magukat a pilóták, katonatisztek, kiegészítő hadtestnél szolgáló nők, önkéntesek, ápolónők és orvosok alkotta tömegen. Amikor találtak egy talpalatnyi üres helyet maguknak, Graeme Beth derekára fonta a karját, és közelebb húzta magához.

– Íme – mondta.

– Honnan szerezte az orchideákat? – kérdezte Beth.

– Megvannak a módszereim – felelte a férfi ragyogó szemmel. A lány nevetett, mire hozzátette: – Nem Highbury House az egyetlen nagyúri ház errefelé. Történetesen időről időre összefutok Lord Walforddal, a Braembreidge Uradalomból, miközben a kutyáit sétáltatja. A házát iskola céljára lefoglalták, de nem volt hajlandó elköltözni és ott hagyni a díjnyertes orchideagyűjteményét. Amikor elmeséltem neki, mi a helyzet, kaptam tőle pár virágot.

– És a díjnyertes orchideáiból adott magának? – kérdezte Beth.

A férfi vigyorgott rá.

– Megmondtam neki, hogy a világ leggyönyörűbb nője fogja viselni őket ma este. És Lord Walfordban, a külszín alatt, él egy ódivatú romantikus.

Közelebb húzta magához Betht, és a világ legtermészetesebb dolgának tűnt, hogy a fejét könnyedén a vállának dönti.

– Ugye, nem fáj? – nézett fel aztán a férfira.

– A legkevésbé sem.

– Akkor jó – mormolta a lány a zakó meleg gyapjúszövetének.

Amikor véget ért a szám, Beth tétova mozdulatot tett, hogy elhúzódjon, mert látta, hogy a körülöttük álló párok is mind eltávolodnak egymástól. De Graeme elengedte ugyan az egyik kezét, és a karja lecsúszott Beth derekáról, de az másik keze a lány kezére fonódott.

– Nincs kedve sétálni egyet a kertben? – kérdezte.

– Biztosan szabad azt? – járatta körbe a tekintetét Beth a termen.

– Nem hinném, hogy Mrs. Symonds bánja – bökött az állával Graeme a ház asszonyának irányába, aki éppen nevetve tiltakozott ellene, hogy egy magas rangú katonatiszt táncba vigye.

– Még sosem láttam ilyen jókedvűnek – állapította meg csodálkozva Beth.

– Nem hinném, hogy túl gyakran szokott nevetni. Kár. – Graeme gyengéden húzni kezdte a kezénél fogva. – Gyerünk.

A lány hagyta, hogy a hársliget felé vezesse. A lágy kora esti fényben legyezőszerűen borultak föléjük a friss, zöld levelek.

– Gondolt már arra, mi lesz, ha véget ér a háború? – kérdezte Graeme, miközben a könyökhajlatába vonta Beth kezét.

– Nem gondol arra mindenki?

– Úgy értem, arra, hogy mit fog csinálni? Vagy hová megy majd? – magyarázta a férfi.

Beth tűnődött egy kicsit.

– Arra gondoltam, hogy megkérdezhetném Mr. és Mrs. Penworthyt, nem engedhetnék-e maguknak, hogy tovább alkalmazzanak. Már ha szükség van rám. – Ismét hallgatott egy kicsit. – Nem mehetek vissza Dorkingba.

– Miért?

– Többé már nincs ott számomra hely. A nagynéném világosan megmondta, hogy elvégezte a kötelességét. Most már a magam ura vagyok.

– Sajnálom.

– Én nem. Amikor befogadott, senkim nem volt a világon, és ha nem így történik, valószínűleg az árvaházban kötöttem volna ki. De kezdettől nyilvánvalóvá tette számomra, hogy nem vágyik a társaságomra.

A férfi a fejét csóválta.

– Hogy lehet az, hogy bárki ne vágyjon a maga társaságára?

Beth nem válaszolt szerénykedve a bókra. Szerette, amikor Graeme ilyeneket mondott. Colin leveleit is áthatotta a kedvesség, de Beth nem tudta elhessegetni a kellemetlen érzést, hogy ez csupán egy boldog párról szóló pantomimelőadás.

– És mivel foglalkozna, ha bármit kezdhetne az életével? – kérdezte Graeme.

– Olyan emberekkel venném körül magamat, akik törődnek velem – felelte Beth automatikusan. – Lehet, hogy Highburyben maradnék. Ismerem a környező farmokon lakókat. A boltosok már felismernek, ha bemegyek a faluba. A könyvtáros csak úgy elteszi nekem a könyveket, mert azt gondolja, tetszenének nekem, és Stellának is mindig van egy csésze teája számomra, amikor a heti szállítmányt viszem. Még Mrs. Symonds is kedves hozzám. Sosem volt ilyesmiben részem.

– Nem álmodozik arról, hogy Londonban éljen? – kérdezte Graeme.

Beth vállat vont. Ráfordultak a szoborkert végében lévő ösvényre.

– Ugyan, mi várna engem Londonban?

– Azt hittem, minden nő divatra, színházra, éttermekre és nagyvilági életre vágyik – nevetett a férfi.

Beth megállt, és megérintette Graeme karját, hogy megállítsa. Az első levendulavirágok mámorító illata vette körbe őket.

– Abban sem volna semmi rossz, ha ezekre vágynék, de nem. Mást szeretnék.

– Annyira sok mindent akarok kérdezni magától. Ezer kérdésem van. Nem egy napot akarnék magával tölteni, hanem ezret is. – Graeme arca komolyra vált. – Azon gondolkoztam, Beth, hogy vajon szeretné-e azokat a napokat az oldalamon tölteni.

Beth fogása szorosabbra vált.

– Graeme, mit kérdez most tőlem igazából?

Mire a férfi féltérdre ereszkedett, és a mozdulat közben megfogta a lány kezét.

– Azt nem tudom, ez a háború mikor ér véget, de azt igen, hogy ha így lesz, magához akarok hazajönni. – Nagyot nyelt, majd így folytatta: – Elizabeth Pedley, megtisztelne azzal, hogy a feleségem lesz?

– Graeme, hiszen alig ismerjük egymást – lehelte a lány.

– Ha bármit tanított nekem ez a háború, hát azt, hogy az élet túl rövid ahhoz, hogy az ember várakozzon, amikor tudja, mit akar – felelte Graeme.

– Biztos benne? – kérdezte Beth.

– Azt hittem, én vagyok az, akinek kérdéseket kell föltennie.

– Legyen már komolyabb. Ez egy házasság, amiről beszélünk. Örökre szól.

Graeme lehajtotta a fejét, hogy a homloka Beth kezéhez érjen, amit még mindig átkulcsolva tartott.

– Igaza van. Én csak… Azok a napok, amikor magával találkozom a mezőn vagy a kertben, az életem legboldogabb napjai. Maga a jelzőfény az éjszakai égen, Beth. Kérem, jöjjön hozzám feleségül.

Nagyon sok oka lett volna, hogy Beth nemet mondjon. Hiszen csak pár hónapja ismerik egymást. Még nem találkozott a férfi családjával sem. El kell rendeznie a dolgokat Colinnal is. És mégis, amikor lenézett, és szembe találta magát a férfi ráemelt tekintetével, egyik indok sem volt érvényes. Mert Beth is őt akarta.

– Igen – felelte csöndesen.

– Igen? – kérdezte a férfi.

Beth nevetett.

– Igen!

Graeme fölemelkedett a térdelésből, ép karjával körbefogta Beth derekát, és közelebb húzta magához, hogy megcsókolja. Rendes csók volt. Az első. A lány beleolvadt az ölelésbe. Graeme keze megtalálta a tarkóját, az ajka lassú mozdulatokkal térképezte fel az ajkait. Beth megfogta a kabáthajtókáját, mintha ezzel akarná visszatartani a pillanatot, hogy sose múljon el.

Amikor Graeme végül a lélegzetből kifogyva elhúzódott, végigsimította Beth állát a hüvelykujjával.

– Annyira biztosra vettem, hogy nemet mondasz. De így, hogy nem… – Kihúzott egy keskeny csomagot az egyenruhája belső mellzsebéből. – Kapsz majd gyűrűt, de amíg még nem, talán ezt elfogadod.

Beth lehámozta a zsineget meg a barna papírt a csomagról. Hosszú, karcsú fémtok rejtőzött benne, a tetején a „Dervent" felirattal.

– Ceruzát vettél nekem?

– A rajzoláshoz.

Beth széles mozdulattal átölelte, és megcsókolta.

– Fantasztikus ember vagy! – Aztán fölnevetett, és újra megcsókolta. – Hogy gondolhattad, hogy nemet mondok?

Graeme finoman megpaskolta a hüvelykujja begyével Beth ajkát.

– Mert sohasem voltam a legszerencsésebb.

– Ez nem igaz – ellenkezett halkan Beth.

– Nem vagyok tanult ember. Nincs bennem egy szemernyi üzleti érzék sem. Azért jelentkeztem a seregbe, mert nem tudtam mit kezdjek magammal, de a katonáskodásban jó voltam. Szerettem vezetni a csapatomat, és tudtam, hogy amit teszek, annak értelme van. De aztán meglőttek.

– És mostanra jobban lettél – mondta Beth.

Graeme újra megcsókolta, de nem felelt, és Bethbe ekkor vágott bele a felismerés.

– Elhagyod Highburyt?

– A felfedező hadtestnek is szüksége van tisztekre.

– De hiszen most jegyeztük el egymást…

– Ott kell lennem, ahová a sereg vezényel, Beth. Írok majd, és minden eltávozást arra használok, hogy visszajöjjek Highburybe – felelte Graeme.

Ugyanaz történt, mint Colinnal, annyi volt a különbség, hogy Graeme személyesen beszélt vele, és ők ketten mostantól jegyesek.

– És mi lesz, ha mégis visszaküldenek a csatatérre? – ragadta meg szorosabban Beth a férfi kezét.

Graeme a fejét csóválta, óvatosan megmozgatta a vállát, és az arca eltorzult.

– Még vannak teendők, mielőtt hagyják, hogy újra harcolhassak.

– De hiszen azt mondtad, jobban vagy. Nem kellett volna táncolnunk – mondta Beth.

A férfi megsimogatta a haját.

– Nekem megérte. Bármit megtennék, hogy boldoggá tegyelek, hidd el. És mielőtt rendesen együtt élhetnénk, gondoskodni fogok róla, hogy biztonságban légy. A szüleim nagyon örülnének, ha velük élnél Colchesterben.

– Nem tehetem. Hiszen itt vagyok önkéntes.

– Nem most. A háború után – felelte a férfi.

– De akkor a seregnek sem lesz rád már szüksége – ellenkezett Beth.

Graeme bánatos mosolyt vetett rá.

– De ez az egyetlen dolog, amiben jeleskedem.

– És mit fogsz csinálni akkor? – kérdezte a lány. – Hol fogunk élni?

– Ha állandó bázisra helyeznek át, ott együtt tudunk majd élni.

– Ha – jegyezte meg Beth.

– Az anyám mindig is szerette volna, ha van egy lánya.

Tud egyáltalán rólam az anyád? És az apád?

– És most visszamehetünk, és megoszthatjuk mindenkivel az örömhírt? – nyújtotta oda a karját Bethnek a férfi.

Beth ránézett, és érezte, ahogy a fenntartások belé kúsznak. Graeme számára ezennel minden elrendeztetett. Még ha a kérésével Beth életébe éppenséggel a káosz érkezett is meg. Írnia kell Colinnak. El kell magyaráznia neki, mi történt, míg ő harcolt azon a távoli helyen. Beth gyomra elszorult, kesernyéssé téve a szája ízét is. Előre félt tőle, mit érez majd a fiú, miután felbontja a levelét, és azt várja, hogy vidám történeteket talál majd benne Highburyről meg képregényeket az itt lakókról, ám ehelyett azt olvassa majd, hogy Beth másik férfit választott helyette.

Nem szeretlek, Colin.

A szempillái alól Graeme-re nézett. Őt vajon szereti? És a férfi őt? Végtére is, a férfiaknak emlegetniük kell a szerelmet, amikor egy nőt feleségül kérnek, nem igaz? Vajon Graeme miért nem mondott erről egy szót sem?

És mégis, most, hogy eljegyezték egymást, elképzelhetetlen volt a gondolat is, hogy ne legyen a férfi felesége.

Mélyen beszívta a levegőt. Mindent kitalálnak majd, egymás utáni, apró lépésekben.

DIANA

– Adhatok esetleg egy italt e finom estély háziasszonyának?

Diana Devlin atyára mosolygott, és elvette a pohár fehérbort Holt nővértől.

– Most is az ápolószemélyzettel viteti az italát, Devlin atya?

– Sajnos a mankó igen nehézzé teszi, hogy önellátó legyek. Holt nővér volt olyan kedves, és a segítségemre sietett, amikor megmondtam neki, hogy a bor a magáé lesz – felelte Devlin atya.

– Köszönöm – fordult Diana a fiatal nő felé, aki meghajtotta a fejét, és elsietett. Diana oldalpillantást vetett a káplánra. – A nővérek mind félnek ám tőlem, tudja.

– Hogy lehet ez, amikor maga mindig olyan melegszívű? – kérdezte a férfi.

Diana horkantott egyet, aztán azonnal a szája elé kapta a kezét.

– Elnézést. Ez nem volt éppen úrihölgyhöz illő.

– Jó látni, hogy nevet – mondta Devlin atya.

– Szoktam nevetni.

– Nem eleget.

– Ez a spirituális vezető tanácsa? – kérdezte az asszony.

– Ez egy olyan ember tanácsa, aki azt reméli, hogy maga a barátjának tekinti, máskülönben biztosra veszi, hogy rettentően a terhére volt önnek, amióta ideérkezett, Highbury Houseba – felelte az atya.

– Nem, a legkevésbé sem volt terhemre – felelte Diana, a tömeget pásztázva a tekintetével. – Jó látni a mulatozókat ebben a házban. Murray is ezt akarta.

– Ma este számtalan embernek okozott örömet, és ha a látvány nem csal, igencsak szép summát gyűjtött – jegyezte meg az atya.

És ezt annyira… örömteli volt hallani. Amikor Murrayvel ideköltöztek, Highbury House messze túl sokáig működött minimálisra csökkentett létszámú személyzettel. Murray nagy lelkesedéssel fogott bele a renoválásba, de a londoni praxis hamar elvonta a figyelmét, és Dianára hárult át a feladat. Ez lett Diana otthona. Nagyon sokat dolgozott azért, hogy újra olyan legyen a ház, mint Melcourték idejében volt: olyan hely, ahol szívesen időzik a társaság. Egy hely, ahol egymást érik a partik, a flörtök, öröm és barátság helyszíne. És most, még így is, hogy a táncparkettet sebesült férfiak meg egyenruhás nők töltötték be, mintha újra ilyen hellyé változott volna.

Diana a parkett felé billentette a poharát.

– Bármit megér, hogy láthatom, ahogy a főnővér az amerikai légierő tisztjével beszélget az önkéntes kórházi különítményről. A tiszt már egy félórája igyekszik a táncparkettre csalogatni.

Devlin atya úgy fordult, hogy ő is lássa a párost.

– Egész szépen mutatnak, nemde?

Diana egyetértése jeleként hümmögött. Aztán így szólt:

– Ha Cynthia is kijön az irodájából, és táncol egyet ma este, soha többé egyetlen rossz szavam sem lesz rá.

A közelben ácsorgó nővércsapat felől hahota harsant.

– Már csak abban kell reménykednie, hogy ez a megjegyzés nem jut el a füléig, még mielőtt véget ér az estély – jegyezte meg az atya.

– Még mindig dühös rám, amiért legyőztem a vitában. Tudta, hogy sosem voltam odáig a partikért és a hasonló összejövetelekért? – Miután az atya erre felvonta a szemöldökét, így folytatta: – Ó, hát igen, ha valakit elég hosszan erőltetnek, megtanul táncolni, csevegni és nevetgélni. Azaz elsajátítja az elsőbálozói készségeket. De nekem nem jön mindez természetesen.

Aztán így folytatta:

– Az egyik ok, amiért beleszerettem Murray-be, az, hogy ő minden volt, ami én nem. Ha engem örömmel töltött el, hogy a szoba sarkából figyelhetem a táncoló-nevető embereket, akkor ő biztosan ott állt a terem közepén, és mindenki harsányan nevetett azon, amiket mondott. Engem jobban vonzott, hogy a zeneszoba biztonságába húzódjak vissza.

– Hogyan ismerkedtek meg?

– Ami azt illeti, egy bálon. Egy rokona, aki ismerte az anyámat, rábeszélte, hogy kérjen fel, és ő elég lovagias volt hozzá, hogy megtegye. Táncoltunk egy kicsit, aztán az este további részében a zenéről beszélgettünk. Később megtudtam, hogy szegénynek tökéletesen botfüle van, és még egy dallamot sem tud tisztán elénekelni, de azt jól látta, hogy én szeretek erről beszélgetni. Három hónappal később eljegyeztük egymást, és én rájöttem, hogy nem is bánom annyira, ha bálokra meg vacsorákra kell járnom. Nem, ha velem volt.

– Nagyon szerette őt – állapította meg Devlin atya.

Diana kihúzta magát, még ha a fájdalomtól legszívesebben legörnyedt volna.

– Igen. Megmutatott nekem egy egészen más világot.

A régi Diana szüleivel egy fedél alatt élt, ahol az anyja hozott jószándékú döntéseket a nevében. A házasság felszabadította ez alól.

– Gondolkozott már azon, hogy az élete következő szakasza milyen lesz? – kérdezte Devlin atya.

Diana közelebb húzta a poharát a mellkasához. Megnyugtatónak érezte a pára hűvösségét.

– Talán a háború után, amikor nekem sem kell többet csatázni.

Egy magas, hollófekete hajú férfi közeledett kettőjükhöz.

– Remélem, megbocsátja az arcátlanságomat – fordult Dianához. – De úgy tudom, kegyed a háziasszony.

Diana felvonta a szemöldökét, de mielőtt még bármit mondhatott volna, Devlin atya segítőkészen közbeszólt.

– Igen, ő.

A férfi a mellkasára tette a kezét, és látványosan bókolt.

– Edmund Grayson repülő alezredes vagyok, és szerettem volna személyesen is köszönetet mondani önnek a mai estéért. Nem sok alkalma van az embereimnek, hogy kiengedjék egy kicsit a gőzt, és ez az esemény olyasmit adott nekik, amit régóta várhattak.

– Mindent a Királyi Légierőért. – Diana maga is tudatában volt, hogy ez kissé flegmán hangzott, de nem törődött vele.

Az alezredes hallgatott egy kicsit, aztán így szólt:

– És még azon gondolkoztam, vajon hajlandó lenne-e táncolni velem egyet.

Diana felemelte a poharát.

– Sajnos el van foglalva a kezem.

Devlin atya félrelökte a mankóit, hogy el tudja venni az asszony poharát.

– Jó táncolást, Mrs. Symonds.

Diana már majdnem tiltakozásban tört ki, de aztán megálljt parancsolt magának. Mit árthat egy tánc? Megfogta Grayson alezredes felé nyújtott kezét, és hagyta, hogy a férfi a parkettre vezesse.

– Nem kevés idő eltelt már, mióta utoljára táncoltam. Remélem, nem talál majd túl ügyetlennek – mondta a férfi.

Diana nevetett.

– Higgye el, bármilyen rég volt is, olyan hosszú idő nem telhetett el, mint amennyi nekem.

– Ez lehetetlen. Egy ilyen gyönyörű nőnek, mint maga, állandóan táncolnia kellene – felelte az alezredes.

Vajon most flörtöl velem?

– Legutóbb Londonban táncoltam, amikor a férjemmel találkoztam, aki eltávozáson volt. A Dorchesterbe mentünk.

– Meg kell kérnie, hogy vigye el újra.

– A férjem nem fog visszatérni a háborúból.

Grayson alezredes karja megmerevedett Diana körül, de nem hagyta abba a táncot.

– Nagyon sajnálom, Mrs. Symonds. El sem tudom képzelni, mihez kezdenék a feleségem, Flora nélkül, és azon sem akarok gondolkozni, hogy mit tenne vele, ha velem történne valami.

Akkor miért harcol?, visította volna legszívesebben a kérdést Diana, de ő is legalább olyan jól tudta a választ, mint a férfi. De ez sem tehette kevésbé brutálissá a gondolatot, hogy valaki itt marad a másik nélkül.

– Mikor halt meg a férje? – kérdezte az alezredes.

– 1941 augusztusában – felelte Diana.

– Fel sem lehet fogni, milyen nehéz lehetett magának.

– Rég volt már – felelte az asszony, még ha a napok többségében nem így érzett is. – Önként jelentkezett. Nem várta meg a behívót. Én…

– Maga nem akarta? – kérdezett közbe Grayson alezredes.

– Nem.

– Előfordul, hogy egy férfi olyan elkötelezettséget érez a hazája iránt, hogy azt nem lehet figyelmen kívül hagyni.

– Ő is mondott valami hasonlót egyszer. Én pedig azt válaszoltam neki, hogy az elkötelezettség a fiunkhoz köti. Hozzám. Azt hiszem, sohasem bocsátottam meg neki. – Diana felnézett a katonatisztre. – Nem is tudom, miért mondom el most ezt önnek.

– Néha könnyebb egy idegennel beszélgetni – felelte a férfi.

Diana Devlin atyára nézett a táncpartnere válla fölött. Biztosra vette, hogy ez az újonnan lelt nyíltság az atya utóbbi kérdezősködéseinek köszönhető. Olyan sok időt töltött már úgy, hogy minden ajtót bezárt maga körül, és mindig megbizonyosodott róla, hogy másoknak nincs kulcsa hozzájuk. De a káplán szemlátomást mégis eltökélte magát rá, hogy minden lakatot kinyit, hadd áradjon be újra a napfény.

– Talán igaza van – felelte.

Némán táncoltak tovább, míg egyszer csak Grayson alezredes nem fordított úgy Dianán egy negyed fordulatot, hogy az asszony is láthassa Mrs. Dibble-t a veranda másik végében. A házvezetőnő hevesen integetett feléjük.

– Azt hiszem, valaki nagyon fel akarja hívni a figyelmét.

– Vajon mi lelhette? – vonta ráncba a szemöldökét Diana. De amikor meglátta, ki áll Mrs. Dibble mellett, elszorult a szíve.

– Mi a baj? – kérdezte az alezredes.

– Az ott Mr. Jeffries, a postamester. Csak sürgős híreket hoz ki a szolgálati idején kívül.

– Például egy sürgönyt.

A postamester fölemelte a kezét, hogy mutassa a benne tartott, összehajtott papírlapot.

Elhallgattak. Lassan némaság szállt a verandára, ahogy a körülöttük lévő párok sorra észrevették, hogy valami történik. Még a zenészek is elhallgattak. Mrs. Dibble előtt kettényílt a tömeg, amikor elindult feléjük, Mr. Jeffries pedig komor arccal követte. Aztán megálltak Diana előtt, és a postamester átadta a táviratot.

– Úgy gondoltam, ez nem várhat reggelig – mondta.

Diana lenézett a papírra írott névre, és a levegővétel megszorult valahol a torkában.

– Igaza van. – Elcsuklott a hangja. – Tökéletesen igaza van, Mr. Jeffries. Köszönöm.

– Sajnálom, Mrs. Symonds – motyogta Mrs. Dibble, és óvatosan hátrálni kezdett.

Nyilvánvaló volt, hogy nem ő akarja megosztani a hírt, de Diana nem hibáztatta. Maga sem kívánta ezt a szerepet magának, de ő volt Highbury House úrnője. Ez az ő feladata.

– Kérem, bocsásson meg, Grayson alezredes – fordult a férfihoz.

Az alezredes részvétteli biccentéssel és meghajlással köszönt el.

Diana egy pillanatra szorosan lehunyta a szemét, mélyet lélegzett, aztán körbenézett a verandán. Miss Pedley és Hastings kapitány éppen a lépcsőn sétáltak felfelé, aztán zavartan megtorpantak a néma jelenet láttán. Diana tovább kutatott. Végül a dupla társalgó franciaablakai mellett felfedezte a távirat címzettjét.

Egyenesen elindult felé. Látta, ahogy a nő arcán felvillan a felismerés. Aztán a remény, hogy talán téved. Végül a ráeszmélés, hogy Diana mégsem tér le, és fordul oda máshoz.

– Miss Adderton, azt hiszem, keresnünk kellene egy helyet, ahol kettesben maradhatunk – mondta.

Miss Adderton keze felfelé lendült, és megragadta Diana karját.

– Ne. Kérem. Csak ne Joan…

Joan. A kisfiú anyja, aki Robin legjobb barátja lett.

Miss Pedley és Hastings kapitány léptek elő Diana mögül, és megfogták Miss Addertont.

– Gyere, Stella – mondta Miss Pedley. – Menjünk beljebb, távolabb mindenkitől.

Diana figyelte, hogy Miss Adderton bólint, és hagyja, hogy az önkéntes lány beljebb vezesse az épületbe.

– Vigyék a folyosón a második szobához, a délelőtti szalonomba. Ott bizalmasabban lehetünk – súgta oda a kapitánynak.

Leültették Miss Addertont a kanapéra, mialatt Diana ott ácsorgott, zavartan a saját házában. Miss Pedley leült a szakácsnő mellé, a hátát simogatta, és nyugtató szavakat suttogott a fülébe. A folyosó felől Devlin atya lassú, de eltökélt mankókoppanásai jelezték, hogy a káplán is mindjárt megérkezik. Hastings kapitány egy ujjnyi brandyt öntött egy pohárba a tálalón álló egyik palackból.

Amikor minden készen állt, Diana Miss Adderton felé nyújtotta a sürgönyt.

A szakácsnő felnézett az asszonyra. Csupa könny volt a szeme.

– Képtelen vagyok elolvasni. Megtenné? Kérem.

Diana körbehordozta a tekintetét a szobában lévők arcán.

– Biztosan van valaki, aki alkalmasabb nálam erre. Devlin atya?

A Miss Adderton kezében tartott pohárban láthatóan remegett a brandy.

– Kérem.

Diana, a maga szintén reszkető ujjaival, kibontotta a borítékot, és elkezdte olvasni a géppel írott szavakat:

Sajnálattal értesítjük, hogy azt az épületet, amelyben Joan Reynolds lakott, a tegnapi napon bombatalálat érte az esti légitámadás során STOP. Azonnal meghalt STOP.

Miss Adderton egész testével Miss Pedley-re nehezedett, és rázni kezdte a zokogás. A férfiak hátrább léptek, arcukra komor kifejezés ült.

Diana újra lenézett a kezében tartott táviratra, és csak egy dologra tudott gondolni: Az a szegény kisfiú.

NYÁR

VENETIA

1907. JÚNIUS 27., CSÜTÖRTÖK Highbury House Forróság

Mielőtt Matthew-t megismertem, sosem értettem, hogyan veszítheti el egy nő egy férfi miatt a fejét. Mintha oly sokévnyi gyakorlatiasság után egyszer csak képtelen volnék tisztán látni. Elvakított az érzelmeivel, a gyengédségével és az érintésével. Az, hogy valaki megtartja az embert, elképesztően kábító érzés, és akárhányszor el kell köszönnünk egymástól, rájövök, hogy csak még többre vágyom.

Tudom, hogy hiba volt megcsókolnom, és elvezetnem a házamhoz azon az első éjszakán. De helyesnek éreztem. És oly könnyű újra meg újra kinyitni előtte az ajtót, miután az este sötétje Highbury House-ra borul. Minden egyes alkalommal lekapcsoljuk a fényeket a házban, aztán szorosan összeölelkezünk a sötétben. Csak olyankor indul haza, amikor megjelennek a hajnal narancs-és rózsaszínei az égen.

Megegyeztünk, ha el akarjuk kerülni, hogy felfedezzen valaki valamit, óvatosabbnak kell lennünk. Így hát, akár egy filléres regényke hősnője, a szerelmes üzeneteimet egy megcsavarodott törzsű fa odvában kezdtem hagyogatni neki, nagyjából egy mérföldnyire Highbury House-tól. Immár jogosan állíthatom, hogy mestere lettem az ürügyek kiagyalásának, miért kell bemennem a faluba.

De ma délután nem csupán kitalált indokokkal tettem látogatást az Akácos farmon. Újabb rózsákra van szükségem. Azt szeretném, hogy négy ponton a Belle Lyonnaise nevű változat fusson fel a menyasszony kertjében felállított ívekre, és a költő kertjében, művészies könnyedséggel elszórva a Rosa foetida Bicolor, a Souvenir d'Alphonse Lavallée változatai, valamint az új kedvencem, a Rosearie de l'Hay díszelegjenek, nehogy elfelejtsük, hogy a szerelem olyan, mint a legpirosabb rózsa.

Mivel Matthew házvezetőnője éppen látogatóban volt a nővérénél, tudtuk, hogy majdnem az egész délután csak a miénk lesz. És két, tilosban járó embertől telhetően a lehető legjobban ki is élveztük.

Amint közeledett a négy óra, rákényszerítettük magunkat, hogy újra felöltözzünk. Tovább vacakoltam a fűzőmmel, mint szoktam, aminek a rögzítőit csak még szorosabbnak éreztem, mint bármikor.

– Rémes ez a kánikula – nyögtem.

Matthew nevetett.

– Hadd legyek én az úrnő komornája.

Gyöngéden rám segítette a csipkéket, az alsóingemet, a szoknyát, a felsőinget, a harisnyát és a csizmát.

Figyeltem, ahogy munkálkodik, és eltűnődtem rajta, mennyire megváltoztatott az első csókunk óta. Úgy olvasom a könyveket, hogy közben arra gondolok, vajon mit mondana róluk. Amikor lódobogást hallottam közeledni Highbury udvara felé, visszafojtott lélegzettel reménykedtem, hátha ő érkezik.

Amikor kész volt a csizmám befűzésével, megcsókolta a térdem belső felét.

– Mikor láthatlak újra? Mint most. Amikor süt a nap.

– Mikor tudod legközelebb elintézni, hogy mindazok, akik a házad közelében lehetnének, el legyenek foglalva mással? – kérdeztem vissza nevetve.

Felsóhajtott.

– Venetia, én nem akarok örökké ilyen lopott pillanatokat, mint most.

Hirtelen rám tört a kimerültség, és mintha minden idegszálam szabaddá, túlérzékennyé vált volna. Már számtalan sövény alá rejtett levélben leírta őket, de hangosan még sosem hangzottak el.

– Semmi jó nem sülhet ki abból, ha az emberek tudomást szereznek rólunk – ellenkeztem. Bármennyire próbál is Matthew osztozni a felelősségen, csupán egyvalaki hírneve forog kockán – az enyém. Abban a pillanatban átléptem a szabályokat, amikor kisétáltam a kertbe egy férfival, aki nem a jegyesem. És teljesen és végleg elbuktam, amikor levettük egymás ruháit, és szeretkeztünk.

– Sosem hagynám, hogy bármi bajod essen – fogadkozott Matthew, a homlokát az enyémnek támasztva, karját a derekam köré fűzve.

– Tudom, hogy megpróbálnád. – Ez volt, amennyit tehetett volna. Ha a húga és a sógora rájönnének, rövid úton kirúgnának Highbury House-ból.

Ám nem csupán ez a munka forgott kockán. Tudtam, elveszíthetek mindent. Az évjáradék, ami apánk után maradt, alig volt elég arra, hogy Adam megéljen belőle, nemhogy mi ketten. Gondolhattam úgy magamra, mint művészre, de azért is dolgoztam, mert muszáj volt. A testvérem és én is függtünk a bevételeimtől.

Matthew-nak könnyebb volt. Még ha ott lebegett körülötte a hírnév, milyen különc csodabogár, akár a rózsái illata, neki voltak választási lehetőségei. Megtehette, hogy dönt, megházasodik, vagy sem. Hogy üzletbe kezd, vagy sem. Megtehette, hogy egyszerűen csak létezik.

– Bárcsak megengednéd, hogy megmutassam, hogy rám bízhatod magad – szólt, mintha olvasna a gondolataimban.

– Nincs rá szükségem, hogy rád bízzam magamat – ellenkeztem.

Körbefogott két karjával.

– Mindnyájunknak bíznia kell valakiben, Venetia.

Elhajoltam, mert képtelen voltam tovább nézni a szemébe, amiből ilyen nyílt, őszinte remény sugárzott felém. De mégis hagytam magam elcsábítani még egy csókra, miután kikísért a kocsimhoz.

– Írsz majd? – kérdezte. – Minden nap figyelem a sövényünket.

Elvörösödtem, és csak bólintani tudtam, mielőtt megrántottam a kantárt. Ám amikor a kocsim kifelé zötyögött az udvarról, képtelen voltam ellenállni a kísértésnek, hogy visszanézzek rá. Még mindig ott állt, a tekintetével követve, ahogy kifelé hajtok az úton.

1907. JÚNIUS 29., SZOMBAT Highbury House Forróság

Hazudtam Matthew-nak. Nem írtam neki ma reggel, ahogy ígértem. Azzal a szándékkal keltem fel, hogy fogok, de amikor magamra kanyarítottam a kertészkötényemet, és kiléptem a házam ajtaján, azonnal emelt hangú vita ütötte meg a fülemet. A Highbury House és a farm közti kapuhoz siettem, és ott találtam az általában rendíthetetlen nyugalmú Mr. Hillockot, nagy izgalomban. Adam egyik rendelését rosszul olvashatták, mert négykocsinyi kavics helyett kilenc szamárfogat sorakozott ott.

Miután helyretettük a kavicszűrzavart, egy újabb problémára derült fény, ezúttal a tükörmedencével kapcsolatban. Utána Mr. Hillock fia, az ifjú John, meg egy másik kertész, Timothy ugrott egymásnak, miközben nádat hajlítottak a rózsák íveihez. (Ahogy a szavaikból kivettem, a vitának lényegesen több köze volt egy lányhoz, aki a faluban lakik, mint a rózsák felfuttatására szolgáló ívekhez.) Mindent összevetve, nagyon kimerítő nap volt, és ez az oka, hogy tegnap még arra sem volt erőm, hogy tollat ragadjak, és megírjak egy naplóbejegyzést. Helyette most lopok pár percet, hogy papírra vessek néhány sort, miközben megiszom a teát, és megeszem hozzá a pirítóst, amit a szobalány hoz minden reggel. Utána jön majd Matthew levele.

STELLA

1944. JÚNIUS

Stellának Bobbyra kellett volna figyelnie, nehogy a kisfiú

valamit lerángasson a polcról Mrs. Yarley boltjában, de semmi másra nem volt képes, mint azt a két bőröndöt bámulni, amelyek ott voltak a szeme előtt. Nem volt egyik sem különösebben szép darab, de ő korábban mégis sokszor bejött csak azért, hogy megnézze őket, és arról álmodozzon, hogy egy napon az ő holmija kerül beléjük.

És még most is le akarta volna venni az egyiket, hazavinni Highbury Houseba, hadd ütődjön minden lépésnél a lábszárához, miközben a poros, napsütötte úton bandukol. Ledobná az ágyára, dugig tömné a ruháival meg a magazinkivágásaival, a fotókkal azokról a helyekről, ahová el akart utazni, meg a tanfolyam anyagaival. Aztán kicipelné a bőröndöt a vonatra, és elmenne.

Maga mögött hagyna mindent. Warwickshire-t, Highbury House-t. A csatározásokat Mrs. George-dzsal. A házat éjjelent betöltő férfikiabálást. A fertőtlenítőszagot meg a gyógyszeres kocsi zörgését, ami mindig túl közel harsant fel a konyhához.

De főként, leginkább Bobbyt hagyná maga mögött.

Mély, fájdalmas bűntudat töltötte el a gondolatra.

Már azelőtt biztosan tudta, mi áll a táviratban, mielőtt Mrs. Symonds felolvasta volna. Már abban a pillanatban világosan érezte, hogy a verandán álló Mr. Jeffries neki hozott híreket, amikor meglátta, de közben reménykedett, és imádkozott, hogy mást érjen az esti tragédia, ne őt.

Miután Mrs. Symonds felolvasta az utolsó STOP-ot, Stella összeomlott, részben a húga elvesztése, részben a saját álmai, az olyannyira vágyott, lehetséges másik élet halála miatt. Most már sosem hagyhatja el Highburyt. Sosem költözik Londonba, és sosem veszi hasznát a tanulmányainak. Sosem látja azokat a helyeket a fotókról.

Beth később mesélte el neki, hogy Mrs. Symonds felment Stella padlásszobájába, hogy közölje a hírt Bobbyval is. És valószínű, hogy a ház úrnője az ölelésében ringatta Bobbyt, amikor a fiú sírni kezdett.

Bobby azóta nem tudott egyedül aludni, ami azt jelentette, hogy Stella sem, a párnáján halkan szuszogó kisfiúval. Egy hét után, amikor hol túlsült, hol nyersen maradt ételek kerültek a ház asztalára, Mrs. Symonds kijelentette, hogy Bobbyt ideiglenesen beköltözteti Robin úrfi hálószobájába, a dadus árgus tekintete alatt.

– Utazni készül valahová?

Az ismerős hangra Stella tekintete Mrs. Yarley üzletének mennyezetét kezdte fürkészni.

– Miss Adderton? – hallotta ismét a munkaadója kissé rideg hangját.

Magára erőltette a lehető legszívélyesebb mosolyt, ami csak lehetséges, és a nő felé fordult, akitől a fizetését kapta.

– Jó napot, Mrs. Symonds. Nem is tudtam, hogy a faluba készül. Különben kértem volna egy listát öntől a beszerzendőkkel.

Mrs. Symonds két szemöldöke összefutott.

– Időnként örülök, ha eltölthetek egy kis időt egyedül, távol a háztól. Jól van, Miss Adderton?

Az unokaöcsém elárvult. Utálom az életemet, és most már sosem változtathatok rajta. De ettől eltekintve…

– Jól vagyok, asszonyom, köszönöm – így Stella.

– Bobby beleszokott már az új rendszerbe? – kérdezte Mrs. Symonds.

Stella a másik nő arcát fürkészte, rosszindulat vagy ítélkezés nyomait keresve, de nem tudott felfedezni a munkaadója hangjában semmilyen élt.

– A dadus azt mondta, hogy időnként még fel-felriad éjszakánként, de összességében úgy tűnik, jókat alszik Robin úrfi mellett. – Kisvártatva hozzátette: – Köszönöm, hogy megengedte, asszonyom.

– Ne aggódjon túl sokat – mondta Mrs. Symonds. – A gyerekek nagyon ellenállók tudnak lenni.

Mögöttük hirtelen rémisztő csörgés harsant. Üvegcsörgés. Mindkét nő odapördült. Bobby állt ott egy nagy rakás üvegszilánk mellett és valamivel, ami birsalmabefőttnek látszott.

– Bobby! – rohant oda hozzá Stella, kihagyó lélegzettel. – Mi történt?

A kisfiú sírva fakadt.

Stella kétségbeesetten nézte az üvegtörmeléket. Az a sok gyümölcs és cukor… istenem, a cukor!

– Magadra rántottad a polcot, Bobby? – kérdezte Stella, magában fohászkodva, hogy nemleges legyen a válasz.

De csak még hangosabbá vált a sírás.

– Bobby, kérlek… – mondta neki Stella, egyre jobban tudatában a köréjük gyűlő kisebbfajta tömegnek meg a boltos vöröslő arcának. – Kérlek, ne sírj.

– Ne kiabálj így velem! – nyüszítette a gyerek.

– Nem kiabálok! – Pedig Stella igenis kiabált. Hátralökte a haját a homlokából, és nem tudta eldönteni, hogy megrázza vagy megölelje a kisfiút. Talán mindkettőt? Nem tudta. Fogalma sem volt róla.

– Bobby – hallotta Mrs. Symonds lágy hangját. Az elegáns hölgy keresztültört az üvegtörmeléken, és most egy tócsa birsalmamasszában ácsorgott. – Megsérültél?

Atyavilág. Stellának még csak eszébe sem jutott, hogy ezt megkérdezze. Vajon ellenőriznie kellene, hogy nem vágta-e meg magát? Hogy nem kezdett-e el vérezni?

– Megsérültél, Bobby? – ismételte Mrs. Symonds, és gyengéden a fiú vállára tette a kezét.

Bobby szipogva megrázta a fejét.

– Ez jó, nem? Nem szeretnénk, ha megsérülnél, mert akkor nem tudnál játszani Robinnal sem – mondta neki Mrs. Symonds. – Most el tudnád mondani, mi történt? Minden rendben lesz. Csak meséld el.

– Azt hittem, van ott egy kis csokoládé – felelte a kisfiú mezeiegér-cincogással.

– Az bizony nagy szó lenne. Ritka kincs manapság a csokoládé. Megpróbáltál felmászni a polcra, hogy megszerezd? – kérdezte Mrs. Symonds.

Bólintás.

A többi vásárló ciccegett és morgott. Stella harcias pillantást vetett rájuk, mire páran meghátráltak.

– Mrs. Symonds, egy tucat cukorszirupban eltett birsalmabefőttről van szó – tördelte a kezét a boltos.

Egy tucat? Rossz belegondolni az árába, a cukorjegyekről nem is beszélve.

– Megoldjuk, Mrs. Yarley. De először, mindenesetre, szerintem valószínűleg először ezt a rendetlenséget kellene eltakarítani, nem gondolja? – kérdezte Mrs. Symonds.

Stella ámulva figyelte, ahogy a boltos eltűnik, majd visszatér, kezében seprűvel-lapáttal.

Miközben felsöpörte az üvegtörmeléket, hogy Mrs. Yarley hozzáférjen a cukorsziruphoz a felmosóval, Mrs. Symonds megvizsgálta Bobbyt, vannak-e rajta sérülések. Stella önkéntelenül is odabámult, figyelte, milyen gyöngéden teszi, minden könnyet letörölve, ahogy haladt.

Amikor újra rend volt, Mrs. Symonds így szólt:

– És most, Bobby, emlékszel, mit tanultál az iskolában a tetteink következményeiről?

A kisfiú habozott.

– Mindennek, amit csinálunk, hatása van valamire vagy más emberekre. Ugye, tudtad, hogy nem volna szabad felmásznod a polcra?

Bobby ajka remegett, de javára kell írni, hogy nem kezdett el újra sírni.

– Igen, Mrs. Symonds.

– Jó. Örülök, hogy nem sérültél meg, de büntetést fogsz kapni, a nagynénéd beleegyezésével. – Mrs. Symonds felnézett Stellára, aki bólintott, kissé bizonytalanul. Még sosem szabott ki büntetést egy gyerekre sem.

– Szükségem van valakire, aki segít egy nagy munkában a könyvtárban. A következő két hétben minden délután be kell jönnöd a könyvtárba, hogy nekem segíts. Érted?

– Igen, Mrs. Symonds – motyogta Bobby.

– Akkor jó. – Mrs. Symonds Mrs. Yarley-hoz fordult. – Kérem, küldje el a számlát Highbury Houseba, és kifizetjük.

– Nem kevés cukor volt ezekben a befőttekben – figyelmeztette Mrs. Yarley.

– A cukorveszteségért is kárpótolni fogom – ígérte Mrs. Symonds, aztán Stellához fordult. – És most hazasétálunk?

– Gyere, Bobby – intett a fiúnak Stella, miután elmormolt még egy bocsánatkérést Mrs. Yarley irányába.

A kisfiú ott sétált Stella mellett, végig a falun, de amikor biztos távra kerültek a Church Streettől, rángatni kezdte a kezét.

– Bobby, nincs kedved előreszaladni? Próbáld meg utolérni Mr. Gilligant az úton, jó? Ő is bent járt a faluban, hogy vegyen még egy kis kötözőzsinórt a futórózsához – mondta neki Mrs. Symonds.

Amikor Stella elengedte a kezét, Bobby kilőtt, mint a puskagolyó. Stella figyelte, ahogyan távolodik, és hogyan csúszik ki az inge a nadrágja derekából.

– Azt hittem, Mr. Gilligan már reggel elintézte – jegyezte meg Stella.

– Úgy volt – felelte Mrs. Symonds.

Egy darabig némán baktattak. Stella egyfolytában érzékelte, milyen nagy kettejük közt a szakadék.

– Lányért imádkoztam.

Stella a munkaadójára meredt.

– Parancsol?

– Amikor Robint vártam, nagyon reméltem, hogy kislány lesz. Azt gondoltam, vele könnyebb lesz, mert azt legalább már tudtam, milyen lánynak lenni. De amikor Robin felsírt, azonnal tudtam, hogy igazából őt akartam. Ami persze nem jelenti azt, hogy ne lett volna nehéz.

– Miután Mr. Symonds eltávozott…

Mrs. Symonds halkan, mély hangon felnevetett.

– Már sokkal korábban is. Murray már a háború előtt is folyton ingázott a londoni rendelő és Highbury között. Amikor szerda délutánonként a dadus kimenőt kapott, végig azon tűnődtem, vajon hogyan tudom végigcsinálni a következő percet, így, hogy kettesben vagyok Robinnal. Ha egy másodpercre hátat fordítok, félő, hogy azonnal felmászik a függönyön, vagy a kanapéról ráugrik az asztalra.

– És mit csinált, amikor már tényleg túl sok volt? – kérdezte Stella.

– Egyszer kivittem a télikertbe, és bezárkóztam vele oda, csak hogy megakadályozzam, nehogy elkószáljon, amíg én megpróbálom befejezni Murray díszzsebkendőinek kihímzését.

– És használt?

Mrs. Symonds őszintén, szívből fölnevetett.

– Természetesen nem. Ha egy pillanatra elfordult róla a tekintetem, egy rózsaszár után nyúlt, vagy megpróbált megenni valami kukacot, amit összeszedett.

Ez a pillanat lehetett volna könnyed is – akár betölthette volna olyan melegség, amilyenben korábban még nem volt részük a munkaadójával, de Stella nem tudott nevetni. Ehelyett kibuktak belőle azok a szavak, amelyek már napok óta a torkában rekedve várakoztak.

– Nem tudom, hogy kell ezt csinálni.

– Mit? – kérdezte gyöngéden Mrs. Symonds.

– Hogyan legyek az anyja Bobbynak.

Tudta, hogy éreznie kellene dolgokat – ahogy érzett is. Hiányzott a húga. Dühös volt a bombára, ami Joan házára zuhant. És haragudott Joanre is, mert meghalt, és ezzel ismét sikerült leráznia magáról egy felelősséget. De leginkább az űrt érezte magában, ahol a kisfiú iránti szeretetnek kellett volna lennie.

A nagynéniknek nem feladata, hogy az egész életüket és lelküket egy gyerekre áldozzák, ahogy az anyák. Vagy mégis?

– Magának nem kell Bobby anyjának lennie, Miss Adderton. Ez a testvére szerepköre – mondta Mrs. Symonds.

– De hiszen egyedül áll az egész világban – felelte Stella.

– Nincsenek családtagjai az apja oldaláról? – kérdezte a munkaadója.

– Nem. Olyanok legalábbis nincsenek, akiket Joan említett volna.

– Nos, az unokaöccse akkor sincs egyedül. Ott van neki ön – mondta Mrs. Symonds.

– Nem tudom, én elég vagyok-e – vallotta be Stella.

– Ebben egyikünk sem biztos. Szerintem Devlin atya azt mondaná erre, hogy ezért találkozunk életünk során olyan sok mindenkivel – felelte Mrs. Symonds.

Stella a homlokát ráncolta. Az eddigi sok-sok év során, amióta Highbury Houseban dolgozott, soha fel nem merült volna benne, hogy valaha ilyen beszélgetést folytat majd a ház úrnőjével.

Amikor feltűntek előttük az üres téglaoszlopok, amelyek valaha Highbury House kapuját tartották, Stella Bobbyt is meglátta, az egyik út menti póznának dőlve. Fújtatott, és levegő után kapkodott, mint aki az iménti pillanatig még őrült tempóban futott. Stellára rátört a gyanú, hogy ha bemennek, hamarosan azzal is szembesülnie kell, hogy a kisfiún maszatcsíkok keletkeztek, ahol az út pora ráragadt az üzletben szerzett szirupsávokra.

– Nem lesz mindig ennyire nehéz. Idővel enyhül – jegyezte meg Mrs. Symonds.

– Köszönöm.

Keresztülvágtak az úton. Mrs. Symonds kurtán biccentett.

– Miss Adderton, szerettem volna beszélni magával a teáról. Komolyan találnia kellene valami más megoldást a kalács készítéséhez. A legutóbbi két alkalommal olyan kemény volt mind, mint a kőszikla. Képtelen vagyok elhinni, hogy egész Warwickshire-ben nem lehet jó lisztet szerezni.

Ha érzett is Stella az imént kettejük közt bármilyen köteléket a munkaadó–alkalmazott viszonyon túl, ebben a pillanatban köddé vált.

Helyre került az egyensúly.

BETH

1944. június 1., csütörtök

Southampton Drága Bethem!

Máris hiányzol, pedig még csak most érkeztem meg a bázisra. A Highburytől idáig vezető út hosszú és lassú volt, amit még tovább rontott a tény, hogy tudtam, minden egyes megtett mérföld olyan plusz mérföldet jelent, ami közénk került. Jól gondolom, hogy nem fogsz megbocsátani? Egészen idáig, át Közép-Anglián, végig a tengert bámulva… ugye?

Szeretettel:

Graeme

1944. június 3., szombat

Highbury, Warwickshire Drága Graeme!

Még mindig nem tudtam teljesen felfogni, hogy elmentél, de akárhányszor aggódni kezdek, hogy vajon mikor találkozhatunk újra, önkéntelenül valami hálaféle is elfog, amiért Southamptonban vagy, és nem Olaszországban. Meg kell bocsátanod, ha ez netán önzőn hangzik. Tudom, hogy a világon nincs más, amit jobban szeretnél, mint újra az embereiddel lenni, de Stella szerint egy frissen eljegyzett nőnek szabad egy kicsit önzőnek lennie.

Nem valami büszkén vallom be, hogy miután elmentél, egész délután sírtam. Mr. Penworthynak, amilyen drága ember, megesett rajtam a szíve, és elirányított Mrs. Penworthyhoz. Ő meg csak csóválta a fejét, és elmondta, mennyire rossz látnia, hogy két fiatalnak el kell válnia egymástól, aztán elém rakott egy halom hagymát, hogy kockázzam fel a leveshez, mondván, már úgysem fogok jobban sírni attól sem, mint addig. Petunia is beugrott egy időre, és egy darabig elücsörgött mellettem, sőt még Ruth is kedves hangon nyilatkozott az üggyel kapcsolatban.

De ne aggódj miattam. Eltökéltem, hogy nagyon bátor leszek. Elvégzem a kötelességeimet a farmon, elmegyek Petuniával moziba, és folytatom Mrs. Symonds kertjének lerajzolását is. Mindenki hihetetlenül kedves hozzám – még Mrs. Yarley sem méregetett úgy, ahogy szokott, amikor betértem hozzá, hogy vegyek pár ceruzát. (Azokat, amiket tőled kaptam, különlegesebb célokra tartogatom.)

A levél mellékleteként küldök egy rajzot a kertnek arról a részéről, ahol először megcsókoltuk egymást. Talán egy kicsit túl szentimentális dolog tőlem ilyesmit küldeni, de azt szeretném, hogy emlékezz rá, milyen teljes virágpompájában, amikor a nap felmelegíti az ösvények köveit. Szerintem nem létezik a világon ennél szebb hely.

Mindig szeretni foglak:

Beth

1944. június 3., szombat Highbury, Warwickshire

Kedves Colin!

Most, hogy még mindig nem hallottam felőled, elkezdtem aggódni, hogy elveszett a levelem. Vagy egyszerűen nem akarsz velem beszélni többé. Ezt megérteném.

Nincs mentségem arra, ami Graeme-mel történt. De tudnod kell, hogy nem ez volt a szándékom. Nem akartalak megbántani.

Csak a megbocsátásodat kérem.

Kérlek, próbálj megérteni.

Barátsággal:

Drága Graeme!

Beth

1944. június 5., hétfő Highbury, Warwickshire

Remélem, nem bánod, hogy kapsz tőlem egy újabb levelet, mielőtt választ kaptam volna tőled. Tudom, hogy nehézkes lehet számodra, hogy írj, miközben igyekszel beleszokni az új szerepbe. Magam is jól emlékszem rá, milyen sokáig tartott, mire megtanultam, hogyan végezzem el minden munkámat Mr. Penworthy felügyelete alatt.

Ma nem egyszerű önkéntes lány voltam, hanem juhász. Átküldtek minket Ruthtal Alderminsterbe, ahol Alice segít Mr. Beckernek, a juhásznak, hogy befejezzék együtt a nyírást. Petunia is ott volt. (Üdvözletét küldi, és kérdezteti, hogy számíthat-e rá, hogy koszorúslány lehet.) Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem a csínjára-bínjára, hogyan kell megragadni a birkát és a nyírót használni. Ruthot majdnem arcon rúgta az egyik, de végül csak a vállát találta el a birka patája. Tudom, hogy mondtam már neked is korábban, milyen szörnyen nyivákol néhanap, de ezúttal jó oka volt rá. Mire hazaértünk, már az egész válla kékben-feketében játszott. Ha lenne fölösleges marhahúsunk, hát Mrs. Penworthy biztosan rászánta volna, hogy Ruth azzal borogassa be.

De akármilyen nehéz munka volt is, én élveztem. Segítettünk lemérni a bárányokat is, aztán különböző legelőkre vezettük át őket. Nehéz nem elbájolódni tőlük. Annyira szelíd jószágok, ráadásul a kezemet most érte a leglágyabb anyag, amióta önkénteskedem, hála annak a sok gyapjúnak.

Gondolkoztam az esküvőnkön is. Semmi értelme Dorkingban tartani. Nem tudom, hogy te mennyire ragaszkodsz Colchesterhez, de szerintem akár itt is lehetne, Highburyben. Csak néhányszor jártam az itteni templomban, de a vikárius nagyon rendesnek látszik. Ráadásul az én barátaim közül nagyon sok él itt, Highburyben, és tudom, hogy a kórházban dolgozó orvosok és nővérek is boldogan kívánnának nekünk minden jót a nagy napon.

Bár most túlságosan is előreszaladtam. Félre is kell tennem a levelet, hogy segítsek Mrs. Penworthynek az ebédkészítésben.

Mindig szeretni foglak:

Beth

1944. június 6., kedd Highbury, Warwickshire

Drága Graeme!

Újabb nap anélkül, hogy levél jött volna tőled a reggeli postával. Sulykolom magamba, hogy ne aggódjak, de nem tehetek róla. Olyan sok minden van még, amit meg kell tanulnunk egymásról…

Bocsáss meg, amiért ilyen reszketősen írok. A fentieket még azelőtt írtam, hogy elindultam volna a mezőre, arra készülve, hogy akkor írom tovább, ha a délutáni posta sem hoz semmit. De közben megtudtam, hogy elindult a megszállás. Mr. Penworthy egy drót nélküli rádiót hord magával a traktoron, és a BBC-t hallgattuk ebéd közben, épp amikor John Snagge felolvasott egy rendkívüli közleményt. Míg élek, nem felejtem el, hogyan szorult el a szívem, amikor meghallottam a szavakat: „A D nap elérkezett."

Nem tehetek róla, rögtön aggódni kezdtem, hogy téged is Normandia partjaira vezényeltek. Hogy ezért nem írtál napok óta, annak ellenére, hogy megígérted, legalább minden második nap küldesz egy levelet. Ma este meghallgatom a király beszédét – ahogy az ország minden lakója –, és imádkozom a biztonságodért.

Szeretlek. Meg kellett volna mondanom a kertben, de túlságosan döbbent és boldog voltam hozzá, megbénított a tudat, hogy feleségül akarsz venni.

Szeretlek, szeretlek, szeretlek:

Beth

1944. június 6., kedd Highbury, Warwickshire

Kedves Colin!

Kérlek, írj legalább annyit, hogy biztonságban vagy.

Barátsággal:

Beth

1944. június 7., szerda

Highbury, Warwickshire Legdrágább Graeme-em!

Nem számítok rá, hogy most válaszolni fogsz. Csak remélni merem, hogy nem Normandiában vagy, de a hallgatásod alapján azt sejtem, mégis odavezényeltek. Nem tehetek mást, mint hogy imádkozom érted és az embereidért.

Szeretlek:

Beth

1944. június 8., csütörtök

Highbury, Warwickshire Legdrágább Graeme-em!

Mindnyájan imádkozunk értetek. Mindenkiért.

Mrs. Symonds is ott volt a konyhában, amikor Stellának leszállítottam a heti rendelést, és amikor felőled kérdezett, alig tudtam válaszolni a zokogástól. Körém fonta a karjait, és egyetlen szó nélkül szorosan magához ölelt.

Gyere vissza hozzám, Graeme. Gyere vissza!

Szeretlek:

Beth

– Annyira utálom a mosásnapot – nyögte Ruth.

Beth felmarkolt egy kosarat, tele nedves lepedőkkel, és a csípőjének támasztotta.

– Kinyitnád előttem?

Ruth előresietett. A D nap óta mintha mindenki egymással versengve igyekezett volna kedves lenni Bethszel. Ő nagyra becsülte – tényleg –, de szívesen dolgozott volna inkább kétszer annyit, ha ezzel kiválthatta volna ezt a folytonos aggodalmat, amit a vőlegénye biztonsága miatt érzett.

Minden reggel végigböngészte az újságokat, amelyeket Mr. Penworthy hozott a faluból. A tanyaház összes lakója a rádió köré sereglett, reménykedve, hogy elcsípnek valami információmorzsát. Egyikük sem számított rá, hogy Graeme nevét hallja a hírekben, vagy akár túl sok részletet a felderítőkről, akik közé a Highburyből való elbocsátása után került, de ezzel legalább le tudták foglalni magukat valamelyest. Egy kis reményt adott nekik.

Beth letette a mosott ruhás kosarat a szárítókötél alatti illatos fűre, aztán a zsebéből előhalászott egy maroknyi tűt, és a blúza ujjára tűzte őket. Aztán Ruth fölemelte a kupac tetejéről az első lepedőt, és széthajtogatta a nedves textilt. Aztán együtt átdobták az egyik végét a kötél fölött, és Beth megtűzte, hogy a helyén maradjon.

– Holnap este bál lesz Leamingtonban – jegyezte meg Ruth.

Beth torkából semmitmondó hang tört elő válaszként.

– Petunia is ott lesz – próbálkozott tovább Ruth. Na, ez már pontosan jelezte, mennyire aggódik miatta a szobatársa. Ruth utálta Petuniát, és egyszer azt mondta róla, hogy ő is olyan lovas lány, aki semmi másról nem képes beszélni, mint vérvonalról meg vidéki vadászatokról. Beth arra gyanakodott, hogy Ruth, minden, a szervezettel szembeni ellenérzése dacára, szeretett a legnagyvilágibb helyi önkéntes lány szerepében tetszelegni. Ám ha Petunia is jelen volt, vele nehéz volt versengeni.

– Ha én is elmennék, egyikőtök sem érezné túl jól magát – jegyezte meg Beth.

– Nem ücsöröghetsz itt búslakodva innentől kezdve állandóan.

– De igen, és meg is teszem, ha úgy tartja kedvem – felelte Beth.

– Hát jó. – Ruth olyan erővel dobta át a következő lepedőt a kötélen, hogy ha Beth nem ugrik oda, és kapja el, a földön landol.

– Nagyra értékelem az igyekezetedet – lágyult meg Beth. – Tényleg.

– Beth! Beth! – közeledett a ház felől futva Mrs. Penworthy, heves integetéssel.

– Mi az? – Beth kezében megállt a teregetnivaló.

– Postád jött! Két levél!

A lepedő kicsúszott Beth kezéből, és kupacot alkotva omlott a földre, amikor a lány futni kezdett Mrs. Penworthy felé. Félúton találkoztak. A lány elvette a leveleket. Felismerte a felsőn a kézírást.

– Graeme – suttogta, és olyan hevesen tépte fel, hogy a másik boríték leesett.

1944. június 19., hétfő Legdrágább Bethem!

Nem árulhatom el, hogy merre járok, vagy mit csinálok, de tudd, hogy biztonságban vagyok.

Örökké:

a te Graeme-ed

Ui.: Azóta szeretlek, hogy megláttalak Mr. Penworthy traktorán.

Beth térde felmondta a szolgálatot.

– Biztonságban van.

Él, és szeret engem.

Ruth és Mrs. Penworthy is lezöttyentek mellé a fűbe, és két oldalról átölelték.

– Annyira örülök, kiscicám. Annyira, annyira örülök – mondta Mrs. Penworthy.

Hárman így maradtak egy darabig, összekapaszkodva, előre-hátra ringatózva, míg végül Beth elengedte őket.

– Ott van még a másik levél is – jegyezte meg.

A másik két nő is elhúzódott, és Ruth a háta mögé nyúlva felvette a földről a borítékot. Beth szíve elszorult, amikor meglátta rajta a kézzel írott címzést.

– Colintól jött – állapította meg.

– Ki kell nyitnod – felelte Ruth.

Beth bólintott.

– Gyerünk, hagyjuk egy kicsit magára. – Mrs. Penworthy átölelte Ruth vállát, és a ház felé kormányozta.

Beth reszkető kézzel tépte fel a borítékot, és kihúzta a papírt belőle. Egyetlen szó állt rajta: Nem.

EMMA

2021. JÚLIUS

Emma levette a kalapját, és egy zsebkendővel megtörölte a

homlokát. Ezt a szokást még akkor vette fel, amikor az apjának segített régen a kertben. Aki most ácsorogna kicsit, a nyakáról is letörölné az izzadságot, és kijelentené, hogy itt az ideje egy hideg italnak. Emma végigsasszézott a kerti ösvényen a konyháig, ahol anya, aki szeretett a konyhaablakban ücsörögni, míg ők ketten odakint dolgoztak, már öntötte is nekik a nagy pohárnyi limonádét.

Mit nem adna egy limonádéért.

Anglia és Wales teljes egésze, és Skócia legnagyobb része is a hőhullámot nyögte. Ezek az elmúlt években már menetrendszerűen megérkeztek, és mindenki szenvedett az országban, ahol olyan kevés légkondi működött. A Bowvillába éjjelre is beszorult a forróság, Emma alig tudott aludni, hiába forgott a ventilátor. Amikor reggel találkoztak Charlie-val, a férfi elmesélte, hogy a hajója fedélzetén aludt, a csillagos ég alatt, és reggel arra ébredt, hogy a kikötőszomszédja kutyája az arcát nyaldossa.

De Emma ennek ellenére örült, hogy a napot az elvadult télikertben töltheti. A hely nagyon békés volt, ami eleve felruházta némi vonzerővel, de nem csupán erről volt szó. A különféle kerti helyiségeknek más és más hangulata volt. A gyerekek kertje játékos miliőt sugárzott a vadvirágokkal meg a finom cseresznyevirág-szirmokkal. A teakert formálisnak és rendezettnek hatott. De a télikertben az a fajta higgadtság áradt, ami rendszerint a templomok belsejében fogja el az embert. Bármivel szembesült is a kinti világban, átvethette a lábát a fal fölött, lemászhatott a túloldalon, és a hely súlya máris gyöngéden, megnyugtatóan a vállára nehezedett.

Ezt Charlie is megérezte, de őt egyáltalán nem vonzotta úgy, mint Emmát.

– Van benne valami, ami nem tetszik – jegyezte meg, és megborzongott, amikor a lába a talajt érte. – Valami szomorúság.

Talán inkább áhítatos, szögezte le magában Emma, amikor eszébe jutott a ceruzával írott név. Celeste kertje. Emlékezés.

– Kipp-kopp!

Emma Sydney-t pillantotta meg a létra tetején.

– Szia!

– Remélem, nem baj, hogy felmásztam. Csak mert nem voltam biztos benne, hogy meghallasz, ha a kapunál kiabálok – magyarázta Sydney.

– Csak ha nem esel le. Nem férne bele a biztosításomba – felelte.

Sydney nevetett.

– Ígérem, nem esem le.

– Szeretnél bejönni és körülnézni? – kérdezte Emma.

– Naná. Nagyon.

És Sydney már át is kúszott a fal fölött, még mielőtt Emma rászólhatott volna, hogy minél óvatosabban. Amikor munkaadója lába szilárd talajt ért, megkönnyebbülten felsóhajtott.

Sydney kisöpörte a haját az arcából, és körbenézett.

– Akár a dzsungel. Ha nem tudnám, mi a helyzet, azt hinném, erdőben vagyok.

– Attól tartok, az erdők sokkal jobban szabályozzák önmagukat. Ez itt már teljesen túlburjánzott – jegyezte meg Emma.

– Szerintem látványos. Milyen sok mindent elvégeztél már itt.

– Köszönöm. – Emmának őszintén jólesett az észrevétel. – Van valami konkrét kérésed, vagy csak kíváncsi voltál?

– Körbe akartam szaglászni, mondjuk inkább úgy. De nem, voltaképpen kérdezni akartam valamit. Beszélgettünk Andrew-val, és azt akartam megtudni, hogy a konyhakertet készülsz-e rendbe tenni?

– A konyhakertet?

– Tudom, hogy annak nincs olyan történeti jelentősége, mint ennek, de nagyon szeretnénk, ha az is újra jól ellátná a régi feladatát. És azt sem tudjuk, hol kezdjük – mondta Sydney.

– Egy akkora konyhakertet úgy terveztek, hogy az egész családot meg a személyzetet ellássa étellel. Tíz-tizenkét embert vagy még többet. Biztos, hogy olyan nagyot akartok?

– Nem csak a miénk volna. Beszéltem az egyik tanárral az itteni általános iskolából, és az volt a véleménye, hogy a gyerekek nagyon sokat kaphatnának attól, ha egy félévet kertészkedéssel tölthetnének, miközben a növényekről tanulnak. Arra gondoltam, hogy félig funkcionális kert lehetne, félig pedig taneszköz.

Ez nagyon jó ötlet volt. Minél korábban kerülnek közel egy kerthez a gyerekek, várhatóan annál szenvedélyesebb kertészek lesznek felnőttkorukban.

– És mit csinálnátok a szükségesen felül termett zöldségekkel-gyümölcsökkel? – kérdezte.

– Henry felajánlotta, hogy átvenné. A legfontosabb forgalmazói mellett részt vesz különféle közösségi kezdeményezésekben is, vannak éttermek, ahová közvetlenül szállít, hasonlók.

Emma csak néhányszor járt a konyhakert környékén, de máris élt a fejében egy kép, mit lehetne tenni a területtel. Újra kellene építeni magaságyásokat és felállítani egy tartós védőhálószerkezetet, hogy a káposztalepkék és vadgalambok ne tudjanak bejutni. A szekvenciális ültetés biztosítaná, hogy mindig legyen szüretelnivaló, és…

Nem. Túlságosan elszaladt vele a ló. Hiszen már ott van a naptárában a Highbury House után következő munka – egy modern bonszaikert egy Berwick-upon-Tweedben élő influenszer számára, azaz nem fér bele az időkeretbe, hogy a konyhakerttel is foglalkozzon, bármilyen csábító volna is az extrajövedelem.

– Tényleg nagyon sajnálom, Sydney, de azt hiszem, nem tudom ezzel kibővíteni a munkát. Ráadásul a konyhakert nem is a szakterületem. De Charlienak egyébként van némi tapasztalata a városi gazdálkodásban.

Sydney arca csak egy tizedmásodpercre komorodott el, mielőtt újra kiült rá a fényes mosoly. De Emmának így is feltűnt.

– Össze tudlak hozni pár kollégámmal, akikről tudom, hogy nagymesterek ilyesmiben – tette hozzá Emma gyorsan.

– Nagyon jó lenne – felelte Sydney udvariasan. – Elnézést, hogy munka közben zavartalak ezzel. Üzenni is próbáltam.

– Tényleg?

Emma elsüllyesztette a telefonját a farzsebe mélyére. Most látta meg Sydney elmulasztott üzenetét is, együtt egy hosszabb üzenetváltással a családi chatjükön:

Anya: Úgy döntöttünk, hogy két hét múlva meglátogatunk! Szombaton utazunk oda kocsival. Apa: Már ha neked megfelel.

Anya: Látni akarjuk a kertet, amin dolgozol.

Apa: Eileen, az ember nem hívathatja meg magát mások

kertjébe.

Anya: Majd Emma elintézi.

Emma felnyögött.

– Mi a baj? – kérdezte Sydney.

– Nem bánnád, ha a szüleim beugranának megnézni a kertet pár hét múlva? Nagyon kíváncsiak rá, és már jó régen történt, hogy elég közel dolgoztam hozzájuk ahhoz, hogy láthassák – mesélte Emma.

– Hát persze hogy el kell jönniük! Jó lenne, ha mindenki nálunk teázna, rendben? – javasolta Sydney.

– Biztos vagy benne? Anya a ház minden apró részletére kiterjedő kínvallatásnak fog kitenni. Nem ő a világ legtapintatosabb embere – mondta Emma.

– Szerintem képes leszek kezelni a dolgot. – Sydney már éppen indult volna a létra felé, de hirtelen megtorpant. – Charlie nem üzleti partner a Naprafordítóban, ugye?

– Nem. Miért kérdezed?

– Szerinted, ha Charlienak van tapasztalata a zöldségeskertekkel, nem érdekelné, hogy a mi konyhakertünkkel is foglalkozzon egy egyszeri megbízás keretében? – kérdezte Sydney.

– Ó! Hát ezt tényleg nem is tudom – felelte Emma meglepetten.

– Nem bánnád, ha megkérdezném?

– Természetesen nem. Azt tesz, amit akar. – Miközben kimondta, rádöbbent, hogy Charlie valószínűleg boldogan fog ugrani, ha kedvében járhat Sydney-nek.

–- Biztos vagy benne, hogy nem baj? – kérdezte újra Sydney.

Emma a fejét rázta.

– Kérdezd csak meg, hajrá. És még egyszer köszönöm a teameghívást.

– Örülök, hogy el tudtok jönni – felelte Sydney.

Egyedül maradva Emma újra a kezébe vette az ágnyesőt, és megint támadásba lendült az aljnövényzet ellen.

Sydney Charlie-val kapcsolatos kérdései utóbb egész délután és este a fejében jártak. Vajon Charlie nem szeretne-e saját munkákat vállalni? Emma egészen eddig nem gondolkozott ezen, pedig talán kellene. Charlie tervezni is tud, de mindig azt mondogatta Emmának, hogy a munkájuk fizikai része jobban érdekli.

Talán önzés, de Emma nem szívesen gondolt rá, hogy Charlie saját üzletbe kezdjen, és nem azért, mert onnantól versenytársak volnának, hanem mert hiányozna neki a férfi. Emma találkozott minden egyes barátnőjével, és már végigitta a társaságában Nagy-Britannia számos kocsmáját. Ott volt Charlie anyjának a temetésén, és Charlie szállította be a kórházba, amikor Emma leesett a létráról, és eltörte a karját. Charlie volt a jobbkeze, bizalmasa és legjobb barátja.

Ezért történt, hogy a Sydney-vel folytatott beszélgetés másnapján reggel két kávéval fölszerelkezve érkezett

munkába.

– Tessék – nyomta az egyik csészét a férfi kezébe.

– Ez mi? – kérdezte Charlie.

– Kávé – felelte Emma.

A férfi égre emelte a tekintetét.

– Miért?

– Nem hozhatok egy kávét a barátomnak?

Charlie gyanakvó arccal vette el tőle az egyik italt.

– Tettek bele mogyorószirupot?

– Igen. A világ pozőrjeinek kedvenc italát iszod.

– Nincs semmi baj azzal, ha valaki néha megenged magának némi modorosságot – emelte le Charlie a műanyag pohár tetejét, hadd szálljon ki belőle a pára. Aztán ivott egy kortyot.

– Ez jó.

– Örülök.

Charlie fölemelte a poharat, és a zöld-fehér logóra bökött.

– A legközelebbi hely tíz perc kocsival, te viszont járótávolságra laksz a munkahelyedtől. Vajon miért aszalódtál a kocsiban húsz percet csak azért, hogy kávét hozz nekem?

Emma fölemelte az állát.

– Gondoltál már arra, hogy itt hagyod a Naprafordítót?

Charlie megrántotta a vállát.

– Persze, rendszeresen.

– Micsoda? – bukott ki Emmából.

– Hát például múlt héten rám ejtettél egy lapátot.

– Véletlen volt – motyogta Emma.

– Meg aztán volt egy alkalom, amikor nem kötötted ki rendesen a hajómat, és majdnem nekisodródtunk a partnak.

Erre Emmának nem volt más mentsége, mint az, hogy miután megittak pár Pimm'set a hajókiránduláson a Naprafordító stábjával, egyikük sem volt olyan állapotban, hogy hajók kikötésével próbálkozzanak.

– Tehát el akarsz menni? – kérdezte Charlie-t.

– Néha szoktam erre gondolni. Öt évig dolgozni ugyanannál a cégnél nem kevés – még ha te vagy is a főnököm. Voltak olyan projektek, amiket szívesen elvállaltam volna, de az időzítésünkkel nem fért volna össze. – Hallgatott egy kicsit, és kortyolt egyet a kávéból. – De szeretem, ami itt van. Jó kis cég.

– Nem is olyan kicsi – morgott Emma.

A férfi széles mosolyt villantott felé.

– Miért ez a kérdezősködés? Mi történt?

Emma sóhajtott.

– Sydney elgondolkozott rajta, hogy szeretné rendbe tetetni a konyhakertet. Úgy készülünk, hogy ezután a berwicki munkára térünk át, és már kifogytam az időből, annak a késlekedésnek köszönhetően, ami azért volt, mert Venetia terveit kerestük. Én nem tudom már beszorítani.

– És nem szoktál zöldségeskertekkel foglalkozni – fejezte be a gondolatát Charlie.

– Arra gondolt, hogy téged kérdezne meg.

Charlie felkapta a fejét.

– És honnan tudja, hogy engem érdekelhet?

– Én mondtam neki, hogy van ilyen tapasztalatod.

– Rendes tőled.

Hosszú némaság ült rájuk, végül Charlie így szólt:

– Nem rohanok, hogy felmondjak, Emma. De igencsak szemét barát volnék, ha nem mondanám meg őszintén, hogy nem leszek mindig elégedett azzal, hogy a stábot irányítsam. Más képességeim is vannak.

– Tudom én is. Ki fogok találni valamit.

– Ebben biztos vagyok. – Charlie megemelte Emma felé a kávéját.

– Ha bármikor máskor is meg akarnál vesztegetni, hogy beszéljek, csak rajta.

VENETIA

1907. JÚLIUS 1., HÉTFŐ Highbury House Forró, száraz. Ennek a nyárnak sosem lesz vége.

Olyan sok minden történt, mióta utoljára írtam. Alig

tudom eldönteni, hol kezdjem.

Délidő múltával, amikor a délutánt súlyosan megülte a hőség meg a lustaság, kivettem az íróládámból a levélkét, amit Matthew-nak írtam. Mivel nem vagyok jó lovas, inkább a séta mellett döntöttem: gyalogosan indultam neki, hogy elvigyem a titkos helyünkre a sövényhez. Jól is esik néha kinyújtóztatni elmacskásodott lábamat, miután olyan sokszor hosszan egy helyben állok ásás közben.

De az út olyan forrón nyúlt el előttem, hogy hamar megbántam, amiért ilyen nagyratörő tervekkel indultam neki. Száraz fűillat lengett körül, a napfényben rovarok táncoltak. Tejelő tehén bőgött a legelőn, közönyösen bámulva az elhaladót, miközben okosabb társai egy kisebb facsoport közelében kerestek enyhet adó árnyékot.

Kész megkönnyebbülés volt, amikor végre elértem a kanyart, ahol a sövényt megtöri egy pusztulófélben lévő tölgyfa. Még évei lehetnek hátra, hacsak egy vihar ki nem csavarja tövestül. A törzsén lévő bemélyedésben vércse vert tanyát, olyan magasan, hogy biztosan nem érhettem el odáig. De én amúgy is egy lentebbi üreget kerestem. Egy egyszerű járókelő sohasem vette volna észre, de én nem tudtam anélkül arra járni, hogy ne figyeljem, mert itt volt Matthewval a postaládánk.

Ahogy mindig, most is benyúltam, abban reménykedve, hogy levelet találok odabent. Az ujjaim papírt értek, és kettőt is kivettem. Megrándult az arcom. Ő már kétszer is írt az utolsó találkozásunk óta, miközben én csak ma reggelre vettem rá magamat, hogy lefirkantsak valamit.

A bal zsebembe tettem az üzeneteket, és épp benyúltam a jobb oldaliba, amikor hang riasztott meg.

– Jó napot, Miss Smith!

Szorosan lehunytam a szememet egy pillanatra, tudván, hogy mindjárt Mrs. Melcourttal fogom szembetalálni magam, a nyitott kocsiban, és Michaelson, a kocsis olyan arcot vágva ücsörög ott, mintha nem fülelné minden egyes szavunkat.

A kezemet visszacsúsztattam a zsebembe, és elővettem a zsebkendőmet, aztán látványosan a homlokomat törölgetve fordultam oda.

– Jó napot, Mrs. Melcourt – üdvözöltem munkaadóm feleségét, aki a homlokát ráncolva kérdezte:

– Jól van?

– Be kell vallanom, rosszul ítéltem meg ezt a nyári délutánt. Sétálni akartam egyet, de a hőség legyőzött.

– Vannak a környéken ennél az útnál lényegesen kellemesebb helyszínek is a sétához – jegyezte meg Mrs. Melcourt.

– Ebben igazat adok önnek, de Mr. Hillock fia, John azt mondta, hogy nem messze innen mezei csormolya nő – böktem ki az első hazugságot, ami eszembe jutott.

– Az mi?

– Egy ritka növény – feleltem.

Az asszony egy pillanatig bámult rám. De aztán a kocsija felé biccent a feje.

– Ha már elege volna a ritka növények vadászatából, talán örülne, ha kocsin térhetne vissza a házához. És a munkájához.

A szó belém döfött, pontosan Mrs. Melcourt szándéka szerint. A világon semmi sem volt, amit kevésbé szívesen tettem volna, mint akár egyetlen mérföldnyit kocsikázzam ennek a nőnek a társaságában, aki szemlátomást alig tűrt meg e napokban a házában is, de bolondság lett volna kötni az ebet a karóhoz, hogy mindenáron sétálni akarok. Csak mérgelődnék a végén, a lábam pedig még jobban bedagadna.

Bólintottam, mire Michaelson lemászott, és kinyitotta előttem a kocsi ajtaját. Felvontam a szoknyám alját, aztán a segítségével bemásztam a kocsiba.

Leültem Mrs. Melcourttal szemben.

– Éppen Lady Kinnernél jártam látogatóban. Bizonyára emlékszik rá a bálról.

– Igen, emlékszem. Remélem, jó egészségnek örvend.

– Annyira jónak, amennyire egy ekkora vagyonnal és ennyire kevés kötelezettséggel rendelkező nő csak örvendhet. Mostanra visszatért Bostonból az unokahúga is.

Erre élesebbé vált a figyelmem, bár a tekintetem az elsuhanó tájat pásztázta.

– Miss Orleon rendkívül művelt fiatal hölgy és igen elragadó teremtés. Matthew is nagyon megkedvelte, amikor tavaly Londonban járt a szezon során.

Önkéntelenül is felszaladt a szemöldököm.

– Ennyire mulatságosnak találja, hogy Matthew a szezont Londonban töltötte? – érdeklődött Mrs. Melcourt.

– Nekem úgy tűnik, mintha tökéletesen kielégítené, hogy az Akácos farmon foglalkozhat a rózsáival.

– Az élet több a virágoknál, Miss Smith. Matthew-nak kötelessége megházasodni, és én, elhatározásom szerint, gondoskodni fogok róla, hogy jól házasodjon. Nem élhet örökké Mr. Melcourt jóindulatára hagyatkozva.

– Jóindulatára?

– A férjem bocsátja Matthew rendelkezésére az Akácos farmot, és egyéb szükségleteiről is ő gondoskodik.

Kellemetlen csönd telepedett ránk, míg fel nem tűnt előttünk Highbury House kapuja. Épp Mrs. Melcourtra néztem, azzal a szándékkal, hogy megköszönjem a kocsiutat, amikor közelebb hajolt hozzám.

– Ön különleges pozíciót foglal el a háztartásunkban, Miss Smith.

– Én magam nem számítom magamat a „háztartás" részének, inkább a vendége vagyok – jegyeztem meg.

Mrs. Melcourt feje félrebillent:

– És mégis fizetést kap a férjemtől. Ami nem szokványos vendégek esetén.

Már éppen valami választ akartam adni erre, amikor a szívem harsányan dübörögni kezdett, és rám tört a szédülés. A mellemhez emeltem a kezemet.

– Miss Smith, jól van? – kérdezte Mrs. Melcourt immár másodjára a délután folyamán, azon a hangon, amitől a levegő is megfagyott körülöttünk.

De amilyen gyorsan rám tört a különös érzés, olyan gyorsan el is múlt. Gyengén megcsóváltam a fejemet, és közöltem:

– Köszönöm, jól vagyok. – Közben elhatároztam, hogy amint belépek a kertészlak ajtaja mögötti biztonságba, hideg

vizes borogatást teszek a tarkómra, és meglazítom a fűzőmet.

Mrs. Melcourt rám hunyorgott.

– Pedig nagyon sápadt.

– Semmi bajom – feleltem.

Michaelson megállította a kocsit. Az istállóból előfutott egy fiú, és elkapta a lovak kantárját, hogy megtartsa őket.

Felálltam, Mrs. Melcourt pedig így szólt:

– Jobban teszi, ha elfogadja Michaelson segítségét a leszálláshoz.

– Keményebb fából faragtak engem annál! – mondtam, és reszkető lábamat a kocsi rövid létrájára tettem. Ismét forgott kissé körülöttem a világ, de gyorsan nagy levegőt vettem. Egy lépés. Két lépés. Három.

Amikor a csizmám végre talajt ért, egyszer csak elveszítettem a tájékozódási képességemet, aztán minden elsötétült előttem.

Amikor újra kinyitottam a szememet, egy fekete kabátos és a múlt század divatját idéző, látványos pofaszakállat viselő férfi arcába néztem.

– Hát felébredt, Miss Smith – mondta hátradőlve.

– Ön kicsoda? – Megpróbáltam feltámasztani magamat, de rá kellett jönnöm, hogy nem tudom, hol vagyok, sem azt, hogy hogyan kerültem ide.

– Dr. Irving vagyok – mondta.

– Mi történt?

Az orvos hátranézett a válla fölött. Megpillantottam Mrs. Creasley-t, aki az ajtónyílásban állt, két karját a melle előtt keresztbe fonva.

– Ez az én nappalim. Elájult az udvaron – mondta a házvezetőnő.

– Emlékszik rá, hogy elájult? – kérdezte Dr. Irving.

Szorosan lehunytam a szemem, és megpróbáltam felidézni, mi történt.

– Emlékszem rá, hogy lemásztam a kocsiról.

– Mrs. Melcourt mondta, hogy elájult – mondta Mrs. Creasley.

A homlokomat ráncoltam a jeges hang hallatán. Eddig mindig udvarias volt velem, de ebben a pillanatban úgy éreztem magamat, mint a szobalány, aki megperzselte a ház úrnőjének finom fehérneműjét.

– Miss Smithnek bizonyára jólesne egy csésze tea – fordult hozzá Dr. Irving. – Ne készítsék erősre, de jócskán tegyenek bele cukrot.

A házvezetőnő szeme alig észrevehetően elkeskenyedett, de bólintott.

Miután az ajtó bezárult, lefagyott az orvos arcáról a vidám kifejezés.

– Miss Smith, voltak már hasonló ájulásai korábban is?

– Nem.

– És az anyjának sem volt szokása, hogy gyakran elvesztette az eszméletét? – kérdezte az orvos.

– Nem tudok róla, hogy régen lett volna efféle szokása. Most már halott.

Dr. Irving csücsörített.

– És tapasztalt még ezenkívül másféle tüneteket?

– Nem értem. Milyen tüneteket?

Felsóhajtott.

– Volt olyan étel vagy ital, amit nem kívánt?

– Nem.

– Szédelgett?

– Csak ma délután. Máskor nem.

– Ne haragudjon a kérdésemért, de nem tapasztalt olyasmit, hogy a ruhái többé már nem illenek magára olyan jól, mint korábban? – kérdezte.

A homlokomat ráncoltam.

– Vannak holmijaim, amelyek jobban illenek rám, mint más darabok, de meg kell értenie, dr. Irving, hogy a munkámmal jár az olyan testmozgás, amilyet a hölgyek nagy része nem szokott végezni.

– Semmi gond nincs az ön testmozgás iránti vágyával, Miss Smith. Ami azt illeti, annak örülnék, ha minél több hölgy és úr foglalná el magát azzal, hogy a szabad levegőn tevékenykedik.

– Akkor ön is egyetért azzal, hogy nincs semmi bajom.

– Kérem, ne haragudjon a bizalmasságomért, Miss Smith, de mikor volt a legutóbbi vérzése?

Éles tekintetet vetettem rá.

– Micsoda?

– Mikor volt a legutóbbi havivérzése? – ismételte olyan hangon, mintha valaki olyan számára tolmácsolná a mondatot, aki nem beszéli a nyelvet.

Gyors fejszámolást végeztem, és igyekeztem felidézni, mikor volt legutóbb szükségem azokra a felkötőrongyokra, amelyeket a szekrényemben tartottam egy dísztelen dobozban. Bizonyára pár hete volt. Amikor a lugast telepítettük a költő kertje és a vízikert közé. Emlékszem, muszáj volt kimentenem magamat, hogy ellenőrizzem…

Ez két hónapja volt, Mrs. Melcourt partija előtt.

– Dr. Irving… – a hangom a magas regiszterekbe csúszott pánikomban – …ugye, nem azt akarja sugallni…

– Hogy ön talán gyereket vár? Sajnos, amikor egy egyébként tökéletes egészségnek örvendő nő elájul, majd amikor a házvezetőnő, akit segítségül hívnak, hogy lazítsa meg a fűzőjét, azt látja, hogy a szóban forgó hölgy lazábban viseli a ruhadarabot, mint azt a csatok indokolnák, a válasz magától értetődő.

– Forróság van. Nincs az a hölgy, aki szívesen viselné szorosan a fűzőt ilyen forróságban – bizonygattam.

Az orvos bizonyos fokú részvéttel nézett rám.

Elöntött a szégyenkezés. Az egy dolog, hogy az orvos tudja, hogy talán várandós vagyok, de ha a házvezetőnő is…

A tenyerembe temettem az arcomat. Muszáj gondolkoznom. Idő kell, hogy kitaláljam, mit tehetek, mert nem veszíthetem el a Highburyben kapott munkámat és a megélhetésemet.

Egy perc múlva újra megszólalt az orvos.

– Úgy vélem tehát, hogy nem volt tudatában, hogy lehetséges ez az állapot.

Futólag sem jutott eszembe.

– Harmincöt éves vagyok – feleltem.

– Számos hölgy szült már egészséges gyerekeket az önénél idősebb korban is – felelte.

Nagyot nyeltem.

– Dr. Irving, én nem vagyok házas.

– Hát, nos, igen. Ez számomra is kiderült, amikor Mrs. Creasley Miss Smithnek szólította önt.

Megragadtam a kezét.

– Nem szülhetem meg ezt a kisbabát.

Elhátrált tőlem, arcáról eltűnt az atyáskodóan joviális kifejezés.

– Miss Smith, kérem, nagyon gondolja meg, mit mond. Léteznek e világon olyan tettek, amelyek nem csupán sértik Istent, de egyenesen bűnnek minősülnek.

Elkeseredetten hátrahanyatlottam. Ez az orvos akkor sem segítene rajtam, ha tudná, hogyan.

Elkezdte összeszedegetni a holmiját, és gondosan elhelyezte őket barna bőrből varrott orvosi táskájában.

Félúton járt az ajtó felé, amikor utánaszóltam.

– Dr. Irving, megteszi nekem azt a szívességet, hogy erről nem értesíti Mr. és Mrs. Melcourtot?

Az orvos az orrnyergére nyomta az ujjait.

– Mr. Melcourt kérni fogja a számlát tőlem.

– Ha megtenné, hogy azt mondja, ideges roham miatt kellett kezelnie…

– Sosem árulnék el egy hölgyet, aki a bizalmába avatott. De ugye tudja, Miss Smith, hogy egy ponton túl már nem fog számítani, hogy elárulja-e az állapotát Mr. és Mrs. Melcourtnak. Tudni fogják. Mint mindenki.

– Köszönöm, doktor úr – mondtam neki halkan.

Kiment, és az ajtócsukódás után a szobára rátelepedett a csend és a kétségbeesés.

DIANA

1944. JÚLIUS

Diana alacsony falú háncskosara a csípőjéhez ütődött,

miután levágott egy újabb hosszú szárú virágot, és beletette. A teakertben jóllakottan, lustán zümmögtek a méhek a nyári napsütésben, és egy kicsit lassabban láttak a dolgukhoz, mint más napokon.

Mindig is szerette ezt az évszakot. El tudta viselni a téli zimankót is, de mindig a balzsamos levegőre vágyott. Szerette a verandán, a keze ügyében valami hűs, édes itallal töltött hosszú estéket. Amikor még a szülei házában lakott, sosem mert volna mást viselni, mint azokat a pamut hálóingeket, amelyeket az anyja választott ki számára. Ám a saját otthonában megtanulta, milyen fenséges szabadságérzetet ad, ha a nyári éjszakákon meztelenül alszik.

A felfedezés, hogy többé nem kell megosztoznia az ágyon egy forrónál is forróbb férfitesttel, egyike volt annak a kevés élvezetnek, ami segített elviselhetőbbé tenni az özvegylétet. Vágyott ugyan Murray kezének súlyára a hátán, miközben elalszik, de azt sokkal kevésbé hiányolta, hogy a férfi puszta jelenléte is fojtogató volt. Most a fürdője hűvöséből egyenesen az ágyba bújt.

A szerelmesek kertjébe érve női hangot hallott a sövényen túlról.

– Ne feledkezzetek el róla, hogy nyugton kell maradnotok – mondta a nő, amire kisfiúkuncogás érkezett válaszképpen.

Diana kíváncsian kémlelt be a gyerekek kertjébe. Az egyik cseresznyefa tövében, hátukat nekivetve, ott ült egymás mellett Bobby és Robin. Tőlük pár méterre pedig Miss Pedley, kezében a rajzfüzetével.

– Mami! – kiabált Robin, amikor megpillantotta. Egy szempillantás alatt talpra szökkent, és már anyja combját szorította. Diana szívét már csak attól megtöltötte a büszkeség, ahogy lenézett a kis szőke feje búbjára. Időnként valódi csodának érezte, hogy a kisfiú ott van vele; más pillanatokban annyira Murray-re emlékeztette, hogy szinte fájt.

– Szia, kicsikém. Modellesdit játszotok Miss Pedley-vel? – kérdezte az asszony.

– Lerajzol minket.

Bobby is közelebb merészkedett.

– Miss Pedley minket is megtanít rajzolni.

– Hát, ez igazán nagyon kedves tőle – járatta végig Diana a tekintetét a szertehagyott ceruzákon meg a papírdarabokon, amelyeken gyerekes ceruzavonalak díszlettek. – De nem a tanárnak a dolga, hogy a készletet biztosítsa. Megkérem Mrs. Dibble-t, hogy nézzen körül a padláson, hátha megtalálja Cynthia kislánykori füzeteit. Azokban még lehetnek üres oldalak.

– Köszönöm. – Miss Pedley átkulcsolta a füzetét, és közelebb húzta magához.

– Megnézhetem? – kérdezte Diana.

– Ó, igen. – A lány habozott egy pillanatig, mielőtt kinyitotta volna a füzet fedelét. – Nem sok. És csak firka.

Diana felé fordította a kisfiúkat ábrázoló, félkész rajzot. Robin feje a fatörzsnek támasztva, Bobbyé enyhén balra billen. Vézna lábszárukat szabadon hagyja a rövidnadrág, a kisfiúkra oly jellemző módon. És bár majdnem egyformák, határozott különbségeket is fel lehet fedezni köztük. Robin magabiztos, szinte arrogáns. Bobby félénkebb, a szempillái alól les felfelé.

– Nagyon szép. Akár unokatestvérek is lehetnének, így egymás mellé állítva – állapította meg Diana.

– Mami! – rángatta az anyja karját Robin. – Mami, el akarok menni megmutatni Bobbynak a kalózbarlangot!

– Tudod, hogy nélkülem nem szabad bemennetek a télikertbe.

A fiú nem tágított.

– De az az én kalózbarlangom.

Diana szíve akaratán kívül ellágyult.

– Ráadásul milyen jó kis barlang lehet, ebben biztos vagyok. Ha kész vagyok a virágszedéssel, hozom a kulcsot, és bemegyünk együtt.

Kórusban felharsanó üdvrivalgás.

– Meg akartam kérdezni, Miss Pedley, hogy tudtak-e tovább beszélgetni Hastings kapitánnyal az esküvő részleteiről – fordult Beth felé Diana.

– Igen. Azaz leveleztünk róla.

– Még mindig Normandiában van? – kérdezte Diana.

– A felfedezők közé került, ezért folyamatos mozgásban van, bár Southamptonban állomásozik. Nem tudom, mikor jöhet eltávozásra, de akkor összeházasodunk – felelte Beth.

– Ez nemigen segít a tervezésben – állapította meg Diana.

– Nem – sóhajtott Beth. – És attól tartok, hogy ez csak rosszabb lesz. Graeme megpróbál a korábbi egységéhez

visszakerülni.

– De hiszen a fél vállát majd levitte egy lövedék – vetette közbe Diana.

Miss Pedley az ajkába harapott.

– Abban reménykedtem, hogy megelégszik vele, ha tartalékos tiszt marad. Nem akarom, hogy visszamenjen a csatatérre.

– És mondta is neki? Felvetette neki, hogy kérhetné az áthelyezését, hogy NagyBritanniában maradhasson?

Miss Pedley úgy sütötte le a szemét, hogy ezenkívül nem volt szükség válaszra.

– És ön? Önkéntes marad? – kérdezte az asszony.

– Igen – felelte halkan a lány, olyan hangsúllyal, mintha ez a kimerítő munka inkább megkönnyebbülést jelentene számára. – Úgy szól a megbízatásom, hogy maradhatok, míg állapotos nem leszek.

– És akkor mihez kezd?

– Graeme mindig azt mondja, hogy elrendezhetné, hogy a szüleivel éljek.

– Ők hová valósiak? – kérdezte Diana.

Miss Pedley válla egy kicsit még jobban legörnyedt.

– Colchesterbe.

– De hiszen Colchester nagyon távol esik Highburytől, pedig itt önnek szemlátomást nagyon sok barátja van.

– Tudom. – Miss Pedley fölemelte a tekintetét, és Diana meglepetten látta a szemében csillanó könnyeket. – Elnézést, tudom, hogy butaság ennyire felizgatnom magamat, de Highbury az első hely az életemben, ahol boldog vagyok.

Szegény kislány. Nyilvánvalóan segítségre van szüksége, de ahogy a dolgok kinéznek, nem sok nőtől kérhet tanácsot.

– És maga inkább itt szeretne maradni? – kérdezte Diana.

Miss Pedley bólintott.

– De ez akkora butaság. Hiszen ez sem az otthonom. Egyszerűen nem tudom, mit kellene tennem.

– Biztos benne, hogy ehhez a férfihoz szeretne hozzámenni? – kérdezte Diana.

Miss Pedley habozás nélkül rávágta:

– Igen. Bár még csak nagyon kevés ideje ismerem, mégis.

Ha Diana nem Diana, megölelte volna ezt a fiatal lányt. Egyszer már megtörtént, amikor mind együtt várták visszafojtott lélegzettel a híreket a megszállásról és Hastings kapitányról, de nem tudta ennyire könnyen újra megtörni az oly sok évig gyakorolt „helyes" viselkedés szabályait.

Helyette így szólt:

– Nos, ez újra visszavisz minket az eredeti kérdéshez. Az esküvőhöz. Feltételezem, itt szeretnének összeházasodni, ha Hastings kapitány biztonságban visszatér. Ha szeretné, üzenhetek a vikáriusnak, hogy segítsen akkorra megszervezni az időpontot, amikor a kapitány eltávozást kap.

– Köszönöm, Mrs. Symonds. Nagyon kedves öntől – hálálkodott Miss Pedley.

– És mik az elképzeléseik az esküvői reggelit illetően? – kérdezte.

– Még nem gondolkoztam rajta. Elég elszomorító a helyzet, főként a fejadagrendszert tekintve – felelte Miss Pedley.

– Muszáj rendezniük egy reggelit. Majd itt, Highbury Houseban – ajánlotta fel Diana, még azelőtt, hogy végiggondolta volna, biztos jó ötlet-e, vagy azt, vajon hogy érinti Miss Pedley-t.

– Highburyben?

– Igen a verandán, ha szeretné, vagy a reggeli szalonban, ha esik az eső. Lehet, hogy Highbury Houseban e pillanatban lábadozó kórház üzemel, de szerintem bebizonyítottuk, hogy még most is helyet tud adni egy-egy partinak, ha arra van szükség.

Miss Adderton vagy nagyon dühös lesz, amiért a semmiből, vagy ha úgy tetszik, a majdnem semmit érő fejadagokból kell elővarázsolnia egy ünnepi reggelit – vagy nem. Diana pontosan látta, hogy Miss Pedley maradt Miss Adderton mellett, amikor megérkezett az a távirat.

Cynthia már más kérdés.

– Biztos benne, hogy nem lennénk terhére? – kérdezte Miss Pedley.

– A legkevésbé sem – hazudta a mosolyán keresztül Diana. Ez az esemény egyértelműen ismét harcmezőt nyit majd közte és oly erényes sógornője között. – Nos, magára hagyom, hogy tovább rajzolhasson.

Már félúton járt, amikor Miss Pedley utána kiáltott:

– Vajon túl sokat adok fel, ha beleegyezem, hogy a háború után Colchesterbe költözöm?

Diana lassan felé fordult.

– A szerelem néha nevetséges dolgokra veszi rá nőket. Intelligens nők is tehetnek butaságokat. Feladhatnak olyasmit is, amit sosem akartak feladni… – Elcsuklott a hangja. – Csak tudjon róla, hogy megmondhatja neki, hogy maga mit szeretne. És követelheti, hogy megkapja, amire szüksége van.

– Maga mit adott fel Mr. Symondsért? – kérdezte Miss Pedley.

Diana megigazította a kosarát, hogy magasabban álljon a karján, utána felelte:

– Mindent. Aznap délután, miután körbelátogatta a katonákat, Diana megállt a zeneszoba előtt, amit raktárnak neveztek ki, amikor a kórház beköltözött.

Lesimította a szoknyáját, és kihúzta a vállát. Hiszen csak egy szoba. Nem lesz rossz véleménnyel a betérő vendégről.

És mégis, amikor kinyitotta az ajtót, a helyiség levegőjét mintha megbánás ülte volna meg. Mint amikor az ember egy távoli ismerőssel teázik, akivel régen társak voltak.

Halkan csukta be maga mögött az ajtót. A szobalány, Dorothy bizonyára bejött időnként, hogy kiszellőztessen; friss volt odabent a levegő, és alig úszott por a sötétkék függönyök közti résen át beszűrődő fénysugárban. A sarokban, úgy, ahogy hagyta, ott volt a hárfája.

Úgy közelítette meg, ahogy egy lovas a félénk lovat. Az ujja végigsimította a filcet. Tizenöt éves korától kezdve teljes szívéből vágyott erre a hangszerre. Tehetséges volt. A tanára egyenesen arra biztatta, hogy jelentkezzen a konzervatóriumba. Ehhez a szülei beleegyezését kérte. Könyörgött érte. Nem sokkal később elküldték Svájcba, egy leányneveldébe, hogy ott elvégezzék rajta a „végső simításokat" ahhoz, hogy rendes asszony váljék majd belőle.

Diana áhítatos arccal húzta le a védőhuzatot. A redők leomlottak, és előtűnt alóluk a hárfa sötét diófából faragott hangszekrénye meg a bronzpedálok. Odahúzott egy széket, vállára vonta a hangszert, csak a szoknyáját húzta feljebb előtte. Nagy sóhajjal a c-húrra helyezte a hüvelykujját, és megpendítette.

Olyan fülsértő hangot adott ki, hogy Diana összerezzent.

– Természetesen lehangolódott – motyogta.

Gondosan visszaállította a hárfát iménti helyzetébe, és már éppen letakarni készült, hogy utána elhagyja a helyiséget, amikor a zongorán meglátta a fia kottáját. Ha Robin zenélhet, ő miért ne tehetné?

Elhozta a hangolóvilláját meg a kulcsot a könyvszekrényből, aztán módszeresen, lassú mozdulatokkal újra életre keltette a hangszert.

Amikor az utolsó húr is tisztán szólt, újra a húrokra tette a kezét, és elkezdett játszani egy Leduc-darabot, amit álmából felkeltve is bármikor eljátszott volna, amikor rendszeresen gyakorolt. Bár a hangokra még mindig emlékezett, a keze rengeteget veszített a mozgékonyságából.

Befejezte a darabot, közben megjegyezte magában, hogy majd el ne felejtse megolajozni a pedálokat, aztán áttért egy Schubert-darabra, amit régen nagyon szeretett. A felénél meg kellett szakítania, hogy fájó kezét megrázogassa. Az ujjai csak feleolyan sebességgel mozogtak, mint amikor évekkel ezelőtt, utoljára játszott.

Amikor egy óra múlva letakarta a hangszerét, és kijött a zeneszobából, tudta, hogy nem akar megint olyan sokáig várni.

VENETIA

1907. JÚLIUS 24., SZERDA Highbury House Forró és száraz. Hát sosem lesz már eső?

Az elmúlt néhány hétben elhanyagoltam az írást, de

vádolhat bárki ezért?

A várandósság, mint már tudom, kínszenvedés. Dr. Irving diagnózisa óta rendszeresen gyötör a hányinger és a fáradtság, mintha a testem mostantól engedélyt kapott volna rá, hogy nap mint nap árulóm legyen.

Ma reggel például egyszer csak az orgonák mögött találtam magamat, amint a gyerekek kertjében térdelve felöklendezem a teából és pirítósból álló, szerény reggelimet. Tökéletesen átérzem, micsoda mély irónia rejlik abban, amikor ebben a nyomorult állapotban épp egy olyan kertben ültetem el a növényeket, amely a gyerekek örömét akarná szolgálni, de ez okot ad rá, hogy minél hamarabb lelépjek. A terhesség meg fog látszani rajtam, mielőtt a Highbury Houseban folytatott munkám véget ér.

Fájdalommal tölti el a szívemet, ha belegondolok, hogy sosem látom ezt a kertet a végső pompájában, de még mindig jobb a fájó szív és az érintetlen hírnév, mint szégyenben maradni. Megvan a tervem. Valamikor szeptemberben betegséget kezdek színlelni – még nem döntöttem el, hogy pontosan milyet. Komolynak kell lennie, de nem halálosnak, csak olyannak, ami miatt egy ideig háborítatlan nyugalomra és pihenésre van szükségem, valamint, ha szerencsém van, az orvos javallatára, hogy melegebb klímára utazzak. A tervrajzokat, részletes leírásokat és növénylistákat itt fogom hagyni Mr. Hillocknak, hogy befejezhesse a kertet. Aztán hatnyolc hónapra elutazom egy olyan helyre, ahol senki sem ismer, és felfogadok egy minél diszkrétebb nőt, aki segít megszülni a gyereket. És miután elrendezem, hogy a kisbaba olyan családhoz kerüljön, ahol szeretni fogják, visszatérek Angliába.

Ez az egyetlen megoldás.

Bármerről nézem, áldozatokra lesz szükség. El kellett engednem Matthew-t. Ehhez kétség sem férhetett. De nem játszódott le semmiféle drámai, tragikus jelenet. Egyszerűen ragaszkodtam Highbury House-hoz. Többé nem merészkedtem el a sövényig, és ha mégis muszáj volt elmennem előtte, a szememet eltökélten magam elé szegeztem a földre.

A zsebkendőmmel megtöröltem a számat, és feltápászkodtam virágos rejtekhelyemről, leporolgatva a szoknyámat. Egyszer ennek is vége lesz, mondtam magamnak, ahogy minden nap.

– Miss Smith! – hallottam egy lány távoli hangját.

Megköszörültem fájó torkomat.

– Itt vagyok!

Az egyik, eddig ismeretlen szobalány dugta be a fejét a menyasszonyi kert sövényének nyílásán.

– Miss Smith, Mr. Melcourt azt kéri, hogy szíveskedjen bemenni hozzá a szalonba.

A gyomrom ismét fordult egyet. Megtudta.

Mereven bólintottam, a kertészkesztyűmet meg az eszközeimet gondosan betettem a fonott kosárba, aztán megfogtam a szoknyámat, és követtem a szobalányt, várva a leszámolást.

A nagy szalonba vezetett. Milyen stílusos, hogy az elbocsátásom ugyanabban a helyiségben történik majd, mint ahol az első napomon fogadtak.

Körbenézve láttam, hogy Mr. Melcourt nem egyedül tartózkodik odabent. Egy apró termetű férfi volt a társaságában, akinek szokatlanul napsütötte bőrszíne éles kontrasztot alkotott vakító fehér ingével.

– Miss Smith. Sajnálom, hogy meg kellett szakítania miattam a munkáját – fordult felém Mr. Melcourt udvariasan, egyáltalán nem annak az embernek a hangján, aki éppen elbocsátani készül a kerttervezőjét.

– Egyáltalán nem gond – feleltem óvatosan.

– Bemutathatom önnek Mr. Martin Schootot? A Botanikai Örökség Királyi Intézetének igazgatója. – Mr. Melcourt a vendégére mosolygott. – Kifejezte vágyát, hogy megismerhesse önt.

A Botanikai Örökség Királyi Intézete – nagy hírű, magára igen sokat adó szervezet, amely nem volt hajlandó nőket felvenni a soraiba.

Igyekeztem nem a szemöldökömet ráncolni.

– Mr. Schoot, kérem, bocsássa meg, hogy nem rázok kezet önnel. Egyenesen a kertből jövök.

Továbbra is felém nyújtotta a kezét.

– Egy kis föld nem fog kárt tenni bennem, Miss Smith. Épp ellenkezőleg. Úgy képzelem, olyankor a legboldogabb, amikor kint járhat a szabad természetben, ahelyett, hogy zárt ajtók mögé kényszerülne.

Habozva megfogtam a kezét.

– Azóta levelezésben állok Mr. Schoottal, amióta megszületett a fejemben az ötlet, hogy új életet leheljek Highbury House kertjeibe – mondta Mr. Melcourt.

– Nagyon szerettem volna találkozni azzal a nővel, aki egy ilyen nagy munka mögött áll – mondta a másik férfi.

– Talán meglepi, hogy egy nő akkora felelősséget kaphat, amekkorát Highbury House kertje jelent, Mr. Schoot? – kérdeztem.

Arra számítottam, hogy Mr. Schoot is úgy reagál, mint oly sok férfi, amikor egy nő alig – és rosszul – leplezett rosszallásával szembesül, de ő ehelyett nevetésben tört ki.

– Örvendek, Miss Smith! Az ön által ültetett kertek laza, természetes szerkezete arra enged következtetni, hogy nagyra tartja William Robinson munkásságát.

– És Gertrude Jekyllét. Apám a halála előtt nem sokkal megajándékozott a Fák és kertek című könyvével – feleltem.

– Érdekes, hogy éppen Miss Jekyll munkásságát említi…

Mielőtt Mr. Schoot befejezhette volna a mondatot, besuhant Mrs. Melcourt, a nyomában a bátyja.

Amikor megpillantott, Matthew megbotlott a perzsaszőnyegben. A szeme elkerekedett, az ajka elnyílt, és rám mosolygott. Mosolygott. A gyomrom elszorult, és fordult egyet.

– Miss Smith, ön nem a kertben tevékenykedik? – köszöntött Mrs. Melcourt.

– Én vagyok a hibás. Én fejeztem ki a vágyamat az iránt, hogy személyesen is megismerhessem Miss Smitht, és az ön férje volt oly kedves, és lekötelezett – vágott közbe Mr. Schoot.

Mrs. Melcourt ajka egy pillanatra keskeny vonallá vált, mielőtt mesterkélt mosoly áradt volna el az arcán.

– Mi sem természetesebb. Mondta már Miss Smith önnek, hogy a kert terveiben szerepel egy-két rózsa a bátyám gyűjteményéből?

Egy-két rózsa? A kertet lényegében elárasztják Matthew rózsái, olyan bőségben, hogy lehetetlen egy pár lépést megtenni anélkül, hogy az ember ne botlana bele egy újabb emlékeztetőbe.

Matthew meghajtotta a fejét.

– Az én hozzájárulásom eltörpül Miss Smith alkotásának nagyszerűsége mellett.

– Ugyan, Matthew! Túl szerény vagy. A bátyám nagyon tehetséges növényszakértő – mondta Mrs. Melcourt.

– A húgom hízeleg. Csupán arról van szó, hogy olyan férfi áll ön előtt, akinek a hobbija uralja az életét – tiltakozott jóindulatúan Matthew.

– Nem, ez nem igaz – szóltam közbe élesen. Minden tekintet felém villant. Nem kellett volna mondanom semmi többet, de nem tudtam szó nélkül hagyni, hogy a Matthew szenvedélyes elkötelezettségével munkálkodó ember így leszólja a saját eredményeit.

– Mr. Goddardnak óriási tehetsége van a rózsatermesztéshez – folytattam. – Lényegesen többet tud nálam a rózsák keresztezéséről és ojtásáról. Valódi öröm volt számomra, hogy figyelhettem munka közben.

Elkaptam Matthew mosolyát, épp abban a pillanatban, amikor Mrs. Melcourt szeme elszűkült.

– Figyelte munka közben? – kérdezte.

– Miss Smith többször is járt az Akácos farmon, hogy kiválassza a megfelelő rózsákat a kertbe. Sőt, ő maga is keresztezett egy-két változatot. Hamarosan látni is fogom az eredményét – felelte Matthew.

– Többször is? – Mrs. Melcourt halkan, marón nevetett. – Nem is tudtam, hogy Miss Smith ennyire érdeklődik.

– A kisasszony véleménye rendkívül értékes számomra – mondta Matthew, a szemét rám függesztve.

Mély, kínzó fájdalom járt át. Felé akartam nyúlni – azt akartam, hogy jogom legyen megérinteni ezek előtt az emberek előtt. De lehetetlen volt.

– Drágám, talán csengethetnél, hogy hozzanak be nekünk egy kis teát – törte meg egy ártatlan kéréssel Mr. Melcourt a helyiségre telepedő feszültséget.

A felesége bólintott. De mielőtt a csengőzsinórért nyúlt volna, a bátyjához fordult.

– Matthew, muszáj a segítségedet kérnem, hogy szerinted hová akasszam azt a tájképet, amit Arthur vásárolt, amikor legutóbb Londonban járt.

Matthew lehajtotta a fejét.

– Rendben, Helen.

A vállam merevsége engedett kissé, miután Matthew valamivel távolabb került tőlem, de még így is összerezzentem Mr. Schoot hangjára.

– Azt említette az imént, Miss Smith, hogy nagy csodálója Miss Jekyll munkásságának. Ön nem gondolt még arra, hogy könyvet írjon?

– Vezetek egy kerti naplót, de nem a nyilvánosságnak szánom – feleltem.

– Nincs kedve megpróbálkozni egy cikk megírásával? Vagy több cikkel. A társaságunk egy magazin indítását tervezi. Nagy örömömre szolgálna, ha fontolóra venné, hogy az írásaival gazdagítja.

Láttam, hogy a szoba túlsó felében álló Matthew tekintete ide-oda jár Mr. Schoot és köztem.

– Ez rendkívül megtisztelő – mondtam.

– Tehát elgondolkozik rajta? – kérdezte az igazgató.

– Sajnos attól tartok, el kell utasítanom, Mr. Schoot. Nem tartanám illőnek, ha egy olyan szervezetnek írnék, amely nem vett fel a tagjaik sorába.

Mr. Melcourt fölemelkedett ültéből.

– Miss Smith…

Mr. Schoot fölemelte a kezét.

– A hölgy igazat szól. Az utóbbi időben sok elégedetlenkedő hang emelt már szót az ellen a gyakorlat ellen, hogy a nőket kizárjuk. De sajnálatos módon mindeddig túlságosan nagy kihívást jelentett meggyőzni a bizottságot, hogy változtassák meg az álláspontjukat. Biztosra veszem, hogy megérti, Miss Smith.

Nem. Egyáltalán nem értettem meg.

– Egy ilyen ajánlatot elutasítani… Arról a lehetőségről nem is beszélve, hogy olyan kertről írhatna, mint ez itt, Highburyben – motyogta Mr. Melcourt.

Á. Tehát Mr. Melcourtnak nem volt elég, hogy egy szép kertet kapott a családja. Ő híres kertet akart.

– Mégis – feleltem óvatosan –, addig a napig vissza kell utasítanom az ajánlatát, amíg nem vesznek föl nőket teljes jogú tagként.

Mr. Schoot hátradőlt a sarkára.

– Láthatja majd, Miss Smith, hogy ez a nap hamarabb eljön, mint számítana rá.

Egy kisebbfajta mosollyal nyugtáztam a szavait.

– Reménykedem benne, Mr. Schoot.

Amilyen hamar csak tudtam, elmenekültem Melcourték szalonjából, aztán keresztülvágtam a pázsiton, el a tükörmedence mellett, amelynek múlt hónapban befejeződtek a munkálatai, és lesiettem a tó partjára.

Amikor már biztos lehettem benne, hogy a fák eltakarnak a figyelő szemek elől, a homlokomra tapasztottam a tenyeremet, hátha sikerül elűznöm a fejfájást. Időre volt szükségem, hogy gondolkozzak. Térre. Egyedüllétre.

A tervem, hogy addig itt hordom magamban ezt a gyereket, amíg nem döntök úgy, hogy eljött a távozás ideje, kristálytisztának tetszett, amikor egyedül voltam. Ám most, hogy újra láttam Matthew-t, a legkevésbé sem volt az.

Bárcsak rideg, távolságtartó, dühös vagy közönyös lett volna. Bárcsak ne örült volna annyira annak, hogy lát. Nem is egyszerűen örült. Szabályosan majd kibújt a bőréből is. Szégyen és vágyakozás kavargott bennem. Nem akartam elengedni, pedig nem volt más választásom.

Nagyokat lélegeztem a friss levegőből. Görnyedt hátamat egy fatörzsnek vetve igyekeztem minél több oxigént magamba szívni, mert féltem, hogy újra elájulok. Szorosan lehunytam a szemem.

– Venetia!

Kipattant a szemem. Matthew állt ott, tőlem pár méterre, és felém nyújtotta a kezét. Ám amikor a pillantása találkozott az enyémmel, lehanyatlott a keze, mintha úgy érezné, hogy túl sok volna, ha megérintene.

– Nem kellett volna követned – mondtam neki.

– Eljöttél, mielőtt beszélhettünk volna. Én… én csak tudni szeretném, hogy mit tettem ellened.

Óvatosan oldalra mozdultam pár centit. A fa kérge belekapaszkodott a szoknyámba.

– Hibát követtünk el.

– Hibát?

– Mindketten tudtuk, hogy helytelen, amit csinálunk.

– Hogy lehetne helytelen, amit érzünk egymás iránt? – kérdezte.

– Matthew, gyereket várok.

Az ajka elnyílt. Figyeltem, és kétségbeesetten vágytam rá, hogy valami jelét lássam… valami jelét… nem is tudom, minek. Az élet, amit teremtettem – és szerettem –, hirtelen összeomlani látszott körülöttem.

Lassan tette fel a kérdést:

– És ezért kerültél engem?

– Ennek az afférnak véget kell vetni. Mindkettőnk érdekében. Ezt bizonyára te is tudod.

Megdörzsölte az arcát.

– Mióta tudod?

Ráemeltem a tekintetemet.

– A hónap eleje óta. Elájultam, és kihívták az orvost.

– Elájultál? – mormolta hitetlenkedve. – Ott kellett volna lennem melletted.

– Nem, nem tudtad volna megtenni. Nem lehetsz ott. Ha Melcourték rájönnek…

– Nem érdekel, mit mond a húgom meg a férje. Már így is túlságosan nagy befolyásuk van az életemre.

Egész testemben kihúztam magamat.

– És megvan hozzá a hatalmuk, hogy az enyémet porig rombolják. Ha szégyenben maradva hagyom el Highburyt, és az emberek tudomást szereznek róla, miért, soha többé nem kapok munkát. És én ebből tudok megélni, Matthew. A munkák ráadásul nem csak engem tartanak el. Adamnek is pénzkeresetet jelentenek. Nem hagyhatom a testvéremet anyagi bizonytalanságban.

– A fivéred találhat más állást – jegyezte meg Matthew.

– De én? Ha szülök egy törvénytelen gyereket, minden tiszteletreméltóságom odalesz. És tudom, hogy nem kárhoztatnál ilyen életre.

– Én mindent neked akarnék adni, Venetia – suttogta.

Amikor újra felém nyújtotta a kezét a köztünk feszülő távolságon át, ezúttal hagytam, hogy az ujjaink megsimítsák egymást, mert tudtam, hogy talán most érinthetjük meg egymást utoljára.

– Akkor ne ítélj meg túl keményen azért, amit most elmondok neked.

És elmeséltem neki a tervemet. Minden egyes részletét, azt kivéve, hogy pontosan melyik helyet választottam bujdosóhelyemül. Végighallgatta azt is, ahogy világos, határozott szavakkal elmondtam, hogy őt ki akarom zárni az életemből. És minél hosszabban beszéltem, a köztünk húzódó távolság annál átjárhatatlanabb szakadéknak tűnt.

Én nem bocsátottam volna meg magamnak.

Amikor befejeztem a mondandómat, Matthew lenézett finoman egymáshoz érintett ujjbegyeinkre.

– Az elmúlt hetekben csak ültem az Akácos farmon, és azon tűnődtem, hogy mit követhettem el ellened. Hogy miért tartasz tőlem távolságot, amikor én a világon semmi másra nem tudok gondolni, mint rád. – A szemembe nézett. – Van másik út is, Venetia.

Megráztam a fejemet.

– Én már mindent mérlegre tettem.

– Nem. Nem mindent.

– De igen, min…

– Légy a feleségem.

Hátrahőköltem.

– A feleséged?

– Gyere hozzám feleségül, kérlek – ismételte. A hangja megtört, miközben megragadta a kezemet.

Megpróbáltam kirángatni a csuklómat a szorításából.

– Nem kell ezt csinálnod. Megvan a tervem.

– Ne beszélj többet a tervedről. Egyáltalán nem tetszik az átkozott terved!

Soha nem hallottam még ilyen nyers megnyilvánulást tőle.

Tettem egy lépést hátra.

– Nem mehetek hozzád.

– Miért nem? Őszintén azt tudod állítani, hogy semmit sem érzel irántam? – kérdezte.

Ezt nem állíthattam őszintén, ezt mindketten jól tudtuk.

Elsimított egy fürtöt a homlokomból.

– Tudom, hogy ez a mi kettőnk ügye nem csupán múló szeszélyt jelentett számodra – hihetetlenül nagy kockázatot vállaltál miatta. – Miután erre sem válaszoltam, új irányból próbálkozott. – A tiszteletreméltóságodat emlegeted.

– Ez az egyetlen dolog, amim van – feleltem.

– Meg én. Meg a gyerekünk – ellenkezett gyöngéden.

Az eltökéltségem majdnem elillant. Nagyon-nagyon akartam hinni a szavaiban, de akkor is csak szavak maradtak.

– A húgod nem fog hozzájárulni. Nem kedvel engem – mondtam.

– Nem vagyok Helen tulajdona, Venetia.

– Tudom, hogy Melcourték a főbérlőid. Elveszítheted az Akácos farmot.

Megkeményedett az állkapcsa.

– Meg azt a évjáradékot, amit a sógoromtól kapok a húgommal kötött házassági szerződése szerint. De ugyan mennyire volnék tiszteletreméltó férfi, ha ez visszatartana a felelősségvállalástól?

– Az emberek akkor is beszélni fognak mindenfélét, ha összeházasodunk – erősködtem.

– Az emberek hinni akarnak a szerelemben.

– Az emberek mások esendőségében akarnak hinni – vetettem ellene.

– Mindig ennyire cinikus vagy? – kérdezte egy kis félmosollyal.

Csípőre tettem a kezemet.

– Mindig ennyire idealista vagy?

Válasz gyanánt körém fonta a karjait.

– Megtaláltam azt a nőt, akit feleségül akarok venni. Melyik férfit ne szállnának meg a helyemben az idealista gondolatok? – mormolta a hajamba.

Minden józan megfontolás ellenére hozzábújtam. Szükségem volt a megnyugtatására.

– És hogyan csinálnánk? – kérdeztem.

Rövid nevetést hallatott.

– Nos, úgy gondolom, nagy valószínűséggel nem itt, a falu templomában mondjuk ki az igent, ha ez volna a kérdésed.

– Pedig már csak annyi idő van hátra, hogy a gyereket titokban lehessen tartani.

– Akkor a tervedet követjük. Kettesben – mondta.

– Elmegyünk innen?

– Igen. Csendben összeházasodunk, és elutazunk Olaszországba vagy Spanyolországba. Mézesheteknek látszik majd, és ott alkalmad lesz a szülésre meg a gyermekágyra. Egy hónap után írunk egy levelet az itthoniaknak, hogy beleszerettünk az ottani vidékbe, és elhatároztuk, hogy egy picit tovább maradunk. Megszülöd a kisbabát. A születéséről pontosan kilenc hónappal az esküvő után adunk hírt. És amikor egyszer csak visszatérünk, a gyerekünk éppen csak egy picit lesz nagyobb, mint a többi kétéves, szóval senki sem fogja észrevenni a különbséget, nem?

Még mindig bőven maradtak kockázatok. Elég egyetlen ügyetlen lépés vagy elkottyantott szó. A botrány mindkettőnk családját tönkreteheti. Ha jobb ember lennék, abban a pillanatban elsétáltam volna. Ehelyett nagyot nyeltem, és bólintottam.

– Akkor házasodjunk össze.

Két kezével megfogta az arcomat, és az enyémnek támasztotta a homlokát.

– Nem fogod megbánni, ígérem. – Hátrált egy lépést. – Vissza kell mennem a házba. Helen már biztos keres.

Addig figyeltem, ahogy távolodik, itt-ott lehúzva a fejét a fák ágai alatt, míg végleg el nem tűnt a szemem elől.

Most, ahogy itt ülök, és leírom mindezt, tudom, hogy boldognak kellene lennem. Egy jóindulatú, tiszteletreméltó férfi el fog venni feleségül. Nem kényszerülök arra, hogy egyedül szüljek meg egy törvénytelen gyereket. És életemben először lesz valaki, akit társamnak nevezhetek. De mindemellett képtelen voltam figyelmen kívül hagyni a rossz előérzetemet: naivitás volna abban hinni, hogy megelőzhetjük a száguldó időt, és elkerülhetjük a rombolást, ami szükségszerűen bekövetkezik.

BETH

1944. augusztus 12., szombat

Southampton Drága Bethem!

Akárhányszor megkapok egy leveledet, újra kisüt a nap. Ezek adnak kitartást, és ezekből tudom, hogy megéri ez a brutális hadjárat, mert a végén hozzád térhetek haza.

Megkérdezted, milyen a frontvonal mögött dolgozni. Ahogy te is tudod, nem sokat mondhatok erről, nehogy a levelem egyetlen nagy fekete áthúzássá alakuljon útközben, de annyit talán lehet, hogy messze nem olyan zsigeri izgalmakkal teli mindennapok ezek, mint a csatatéren volt. Azt semmi sem pótolhatja, de látom a jót abban, amit csinálunk. Akárhányszor egy benzinnel teli teherautó kigördül az útra, tudom, hogy ezzel is előre haladunk.

Mi a helyzet a farmon? Hogy van Mr. és Mrs. Penworthy? Talált már Ruth magának végre egy pilótát? Ezek az apró részletek tartanak közel hozzád és Highburyhez.

Egy dolgot megtehetnél értem: jó lenne, ha meglátogatnád Lord Walfordot a Braembridge udvarházban. Ismerlek, tudom, hogy nem szívesen zavarnál olyan embert, aki ilyen pompás helyen lakik, de elég magányos farkas, és aggódom miatta. Csak annyit ígérj meg, hogy nem hagyod magad elcsábítani, hogy inkább

hozzá menj feleségül helyettem. Meglehet, hetvenhárom éves, de mégis earl.

Szeretlek. Örökké a te:

Graeme-ed

Beth Ruthot figyelte, aki az ágya szélén ülve hunyorgott a késő nyári alkonyat halványuló fényében. Ruth azzal kísérletezett, hogy házilag készített körömlakkal festi ki a lábkörmeit, de a festék túl csomós volt ahhoz, hogy szépen terüljön.

– Szerinted ez jobb így? – emelte feljebb a lábát, hogy Beth szemügyre vehesse.

– Nem akarom a lábadat nézegetni, Ruth – Beth magasabbra emelte a könyvet, amit olvasott. – Visszamennél, kérlek, a saját ágyadra?

– De a tiéd közelebb van az ablakhoz. Emellett tudnom kell, mi a véleményed – nyüszítette boldogtalanul a szobatársa. – Félvak vagyok, amint tudod.

– Nem volnál az, ha felvennéd a szemüvegedet – mutatott rá Beth.

– Neked könnyű, te már majdnem férjes asszony vagy. Én nem tehetem meg, hogy szemüvegben flangálok.

– A majdnem házas még nem férjes asszony – emlékeztette Beth.

A D nap után következő hetekben lassan megnyugodott. Valamennyire. A megszállás utáni három hétben, amikor még csak szervezték az ellátást csupán ritkásan szállingóztak a levelek Graeme-től, de attól kezdve, hogy azt a feladatot kapta, hogy árukat kísérjen Normandia és Southampton között, minden másnap írt. A férfi nem sokat árulhatott el a munkájuk részleteiről, de Beth benyomása az volt, hogy olyan biztonságban van, amennyire egy katona lehet.

Minden egyes levelében megerősítette, hogy szereti Betht. És a lány, akárhányszor meglátta leírva, tudta, hogy a megfelelő férfit választotta. Ám közben folyton ott zümmögtek a fejében Mrs. Symonds szavai: A szerelem néha nevetséges dolgokra veszi rá nőket. Intelligens nők is tehetnek butaságokat. Feladhatnak olyasmit is, amit sosem akartak feladni…

Beth nap nap után, egyre forgatta a fejében ezeket a gondolatokat. Nem volt naiv. Tudta, hogy a dolgok meg fognak változni közte és Graeme között a háború után. Ott van rögtön az, hogy már nem lesz önkéntes. Minden barátnője – Petunia, Alice, Christine, sőt Ruth is – haza fog menni az otthonába. Ha Bobby nem lenne, még Stella is olyan gyorsan elhagyná Highbury House-t, amilyen gyorsan csak tudja.

Ennek ellenére itt akart maradni. Sokan voltak, akik otthonossá tették számára a helyet. Penworthyék, Mrs. Yarley, Langék, akiknek valamivel arrább egy birkafarmjuk volt. A savanyú Mr. Jones látása is kellemes olyankor, amikor odamorog neki valami köszönésfélét. Még Mrs. Symonds is üdvözölte, amikor összefutottak a faluban, bár abban bízni, hogy barátok lehetnek, nevetséges elbizakodottság volna.

Highburyben boldog lehetne – erről meg volt győződve –, és ezt nem is fogja elereszteni egy olyan élet üres ígérete miatt, hogy Graeme-mel hol felszedik a sátorfájukat, hol letáboroznak az ország egyes pontjain lévő katonai bázisokon. Nem volt hajlandó újra árvának érezni magát.

– Légy szíves! – rázogatta Ruth a lábfejét Beth orra előtt.

Beth sóhajtott, és kurtán a másik nő lábujjaira pillantott.

– Gratulálok, ennél jobban nem is hasonlíthatna ahhoz, mintha ribizlizselével festetted volna ki.

Ruth elkínzottan felnyögött.

– Nem tudom, miért nem sikerül.

– Talán mert nem valószínű, hogy Mrs. Penworthy mosogatójában körömlakkot tudj gyártani – felelte Beth.

Szobatársnője megint lerogyott az iménti ágyra.

– Annyira teljesíthetetlen vágy, ha az ember valami nagyvilágira áhítozik?

Bethnek ezen önkéntelenül is mosolyognia kellett. A Ruthról alkotott első benyomásai – hogy ez a jól öltözött, elkényeztetett nő rosszul érezné magát, bárhová vezénylik is önkéntesnek – helyesnek bizonyultak. Mégis, ez a Ruth is pontosan tudta, milyen érzés esténként még az előtt álomba zuhanni, hogy az arca a párnát érné, miután egész nap szalmabálákat pakolt. Végigszenvedte a hólyagos tenyereket, a kiszáradt sarkakat és a cserepes ajkakat. Mindketten mezőgazdasági önkéntesek, és ez nem jelentéktelen összetartó erő.

– Nincs kedved holnap elmenni Leamingtonba, és körülnézni, hogy tudunk-e szerezni egy új rúzst neked? – kérdezte Ruthtól, aki az oldalára gördült: – Komolyan?

– Igen. Hiszen szabadnapunk lesz. Jól szórakozunk majd.

Ruth felsikkantott örömében, Beth pedig nevetve visszadőlt a párnájára a könyvével.

* * *

Valóban szórakoztató volt. Leamington fürdőhely volt, üzletekkel, emberekkel. Sehol egy traktor. Ruth elemében volt.

Beth hagyta, hogy a szobatársa körberángassa az üzletekben, mert új báli ruhát akart venni. De végül, Beth kellemes meglepetésére, amikor semmit sem találtak, ami megfelelt volna Ruth elvárásainak, az áruház textilosztálya felé vették az irányt.

– Szerintem a felső része testhezálló lesz, az elején saját anyaggal bevont, apró gombsor fut majd, a szoknyát meg olyan bőre szabom, amennyire csak engedik ezek a nyomorúságos textilfejadagok. De ez a kobaltkék istenien megy majd a hajamhoz – simította meg Ruth hosszú, vörös fürtjeit.

– Az biztos – helyeselt Beth. Épp a vonatállomás mellett sétáltak el. – De eddig fogalmam sem volt róla, hogy tudsz varrni.

Ruth vigyorgott.

– Mit gondoltál, honnan van ilyen elragadó ruhatáram, amikor a divat ennyire a béka feneke alatt jár? Csak éppen késő éjszaka szoktam csinálni, amikor már mindenki alszik.

– Tényleg nem gondoltam volna.

– Mélyebben alszol, mint hinnéd. – Ruth Beth karjára tette a kezét, hogy álljanak meg. – Akarok venni egy virágot a hajamba.

– Jól van. – Beth az órájára pillantott. Még van idejük a következő busz indulásáig.

– Épp most érhetett be a londoni vonat – jegyezte meg Beth.

– Kíváncsi lennék, hogy érkeztek-e új pilóták. Úgy hallottam, hogy néhányan mostanában térnek vissza Normandiából. – Ruth a tömeget pásztázta.

– Ruth, ha csak azért jöttünk, hogy…

Az állomás kapuján ekkor lépett ki Graeme.

Beth azonnal futásnak eredt, és törte magának az utat az emberek között, hogy elérje. Már majdnem ott állt előtte, amikor a férfi végre észrevette. A táskája lecsúszott a válláról, amint kitárta két karját, és magához vonta a lányt, hogy megcsókolja.

– Hát itt vagy. Hogyhogy itt vagy? – suttogta Beth a férfi ajkának.

– Alighogy megkaptam az eltávot, már fel is pattantam az első vonatra Southamptonból. Az egyetlen hely, ahol lenni akarok, az, ahol te is vagy.

És Graeme ott, az állomáson, Leamington Spa összes járókelője szeme láttára megcsókolta, de úgy, mintha utoljára tenné életében.

Amikor végül kifulladva elhúzódtak egymástól, Graeme Bethének támasztotta a homlokát.

– Na hát pontosan így képzeli az ember a hazaérkezését.

– Képtelen vagyok elhinni, hogy itt vagy – suttogta a lány.

– Hastings kapitány, de jó újra látni! – szólalt meg Ruth valahonnan Beth háta mögül.

– Menj már, Ruth! – mondta neki, mire a szobatársa felnevetett.

– Beth?

Az öröm buboréka hirtelen kipukkant. Graeme-mel mindketten a hang felé perdültek, és Beth, közel egy éve először újra megpillantotta Colint. Magasabbnak tűnt, mint korábban, és talán soványabb is volt, mint ahogyan a lány emlékezett rá. Az egyenruhája tiszta volt, de viseltes. De a legszembetűnőbb változás az arcán ment végbe. Szinte kísértetiesen hatott beesett szemével, mintha valamiképpen… másutt járna.

– Colin! – Beth érezte, ahogy Graeme karja köréfonódik.

– Ez ő? – kérdezte Colin.

– Maga kicsoda? – vágott közbe Graeme.

Beth Ruthra nézett, aki szó szerint eltátotta a száját.

– Tisztelettel megjegyzem, kapitány, hogy az én barátnőmet ölelgeti – szűrte a szót Colin a foga között.

Graeme egész teste megfeszült.

– Téved, közlegény. Akit ölelgetek, az a menyasszonyom.

– Beth, mondd meg neki…

– Elég! – csattant fel a lány hangja, elvágva Colin mondandóját. – Mindketten hagyjátok abba!

– Nem hittem volna rólad, hogy te is afféle nő vagy – mondta Colin.

– Miféle nő? – kérdezte Beth.

– Aki hátulról támad. – Colin egyenesen köpködte a szavakat.

Graeme megmozdult előre, de Beth a karjába kapaszkodott.

– Maradj itt.

Colin elé lépett, és határozottan belenézett az arcába.

– Mit csinálsz itt?

– Azonnal áthelyezést kértem, amikor megkaptam a leveledet, de csak mostanra ment át a rendszeren. Kaptam negyvennyolc órát, hogy ideutazhassak és találkozhassunk.

– Arra kellett volna felhasználnod, hogy a szüleidet meglátogasd. Megpróbáltuk, Colin, de sosem voltam szerelmes beléd, és te sem belém.

– Most pedig menyasszony vagy. Nem hittem volna, hogy valóban igaz. Sok lány ír olyasmit, amit nem gondol komolyan.

Beth a fejét csóválta.

– Colin, igazán sajnálom, ha megbántottalak. Mesélhettem volna többet is Graeme-ről meg arról, hogyan érzek iránta, de annyira gyorsan történt minden. De egy kicsit te is hibás vagy, Colin. Hiszen csak úgy derült égből letámadtál telefonon, hogy legyek a barátnőd, közvetlenül mielőtt elindultál a harctérre. Ez nem volt fair.

Colin meggörnyedt.

– Azt hittem… azt hittem, barátok vagyunk.

– Azok is voltunk, de ennél nem volt szó semmi többről. Te csupán szeretted volna, hogy legyen idehaza egy lány, aki vár rád, és ez nekem talán elég lett volna, ha még mindig Dorkingban élek, de most már nem elég. Nekem itt van az életem. Itt vannak az emberek, akik szeretnek.

– Én is szeretlek – mondta a férfi, de úgy, mint aki maga sem hiszi el teljesen.

– Nem, Colin, nem szeretsz. Csak azt az elképzelést szereted, hogy van valakid.

– A leveleid segítettek túlélni. Az a tudat, hogy van más is, aki ír nekem, nemcsak az anyám – mondta Colin.

– Ennek örülök. És mindig érdekelni fog a hogyléted, de nem szeretlek. Graemeet szeretem – nézett vőlegényére Beth, aki közelebb lépett hozzá. – Össze fogunk házasodni.

Colin nem válaszolt semmit. Ruth megpaskolta a karját.

– Jöjjön… – ránézett Colin névtáblájára – …Colin Eccles közlegény. Vegyünk nekem egy virágot.

A továbbra is döbbent arcot vágó Colin hagyta, hogy Ruth odavezesse a standhoz.

– Szegény srác – jegyezte meg Graeme.

Beth felvonta az egyik szemöldökét.

– Szegény srác? Hiszen az imént majdnem rárontottál az állomás kellős közepén.

– Csak mert azt hittem, el akar rabolni tőlem.

– Én nem olyasmi vagyok, amit el lehet lopni. Hanem olyan nő, aki követi a szíve szavát, és elszánta magát – ellenkezett Beth.

Graeme mosolygott.

– Legszívesebben e pillanatban feleségül vennélek, Elizabeth Pedley.

– Milyen hosszú eltávot kaptál?

– Négy napot.

– Holnapután, hétfőn összeházasodunk. – Beth száján csak úgy kicsúsztak a szavak, de amint megtörtént, tudta, hogy pontosan ezt akarja.

– Komolyan mondod? – kérdezte a férfi, és Beth kezét az arcához érintette.

A lány nem akart már tovább várni Graeme-re. Nem tudta, mit tartogat számukra a közös élet, de mindent kitalálnak majd. Együtt.

– Hozzád megyek Graeme, de azt szeretném elmondani, hogy akkor nem leszek boldog, ha folyton szedelődzködnöm kell, és vakon követni téged, bárhová vezet is a hadsereg szeszélye – mondta.

– Nem kell ezt most még megbeszélnünk – felelte a férfi.

– De igen, meg kell. A feleséged akarok lenni, de nem megyek hozzád, ha nem ígéred meg, hogy lehet egy otthonom. Egy állandó otthonom.

Graeme lenézett kettőjük egymásba kulcsolódó kezére, és a hüvelykujjával végigsimította a lány bütykeit, ugyanúgy, mint amikor először érintették meg egymást a télikertben.

– Rendben.

– Rendben?

– Ha ez ennyit számít neked, kitaláljuk, hogyan tudjuk elérni – felelte Graeme.

Beth hosszan kifújta a levegőt.

– Köszönöm. És most pedig lássunk neki az esküvőnk megtervezésének.

– Elmehetnénk Warwickbe.

Beth a fejét csóválta erre.

– Nem akarok városházi esküvőt. Highburyben szeretném kimondani az igent.

– Biztos vagy benne?

– Szerintem a vikárius nagyon segítőkész lesz.

– Egész Highburyt az ujjad köré csavartad, jól sejtem? – kérdezte a férfi.

– Nem – tiltakozott Beth. – Egyszerűen itthon vagyok itt. Ennyiről van szó.

Graeme egy kis mosolyt küldött felé, és bólintott.

– Értem.

Beth remélte, hogy tényleg így van.

EMMA

2021. AUGUSZTUS

Emma a nagyméretű kerti asztalnál ült, jobbján anya és

apa, balján Sydney és Andrew. Charlie egészítette volna ki a társaságot, de ő kimentette magát, mondván, azt tervezi, hogy a hétvégén felruccan Birminghambe a hajójával. Helyette – téglaszín pólóján a néhai Bill Withers szitanyomásos portréjával –Henry foglalta el az Emmával szemben lévő helyet, és folyton odavigyorgott neki, akárhányszor az anyja elmondott egy újabb „Ennek a háznak aztán van miliője"-féle mondatot.

Voltak pillanatok, amikor Emma legszívesebben a tenyerébe temette volna az arcát, és a tinédzserkorát idéző szégyenkezésében hangosan felnyögött volna. De mint kiderült, a legügyetlenebb bókok sem foghattak ki Sydney törhetetlen optimizmusán.

– Ha még nagyobb volna, Andrew simán eltévedne benne – nevetett Clyde selymes hátát paskolgatva. Bonnie ezúttal megelégedett azzal, hogy pár méterre tőlük a napon heverésszen, maga volt a tökéletesen jól nevelt kutya mintaképe.

– Túlságosan nagy két embernek – jegyezte meg anya valamivel később, furcsa pálfordulattal, sőt mintha ítélkező él is keveredett volna a hangjába.

– Ez teljesen az én hibám. Mindig imádtam ezt a helyet, és gyakorlatilag könyörögtem a szüleimnek, hadd vásárolhassam meg tőlük – felelte Sydney. – Egy darabig kész megszállottja voltam, pedig úgy tűnt, hogy sosem sikerülhet.

– És – fogta meg Andrew a felesége kezét – abban reménykedünk, hogy már nem fogunk hosszú évekig csupán mi, kettesben élni itt.

Emma látta, hogyan árad el Sydney arcán, hogyan ragyog fel a szemében a szerelem.

– Sok szerencsét maguknak – kapcsolódott be a beszélgetésbe az apja is. – Vannak terveik a kerttel, miután Emma végzett a restaurálással?

Sydney és Andrew egymásra néztek.

– Ami azt illeti, azon gondolkoztunk, hogy pár év múlva, amikor elég érettek lesznek rá a növények, újra megnyitjuk a nyilvánosság előtt a szezonban.

– Tényleg? – Emma feljebb emelkedett ültében. – És mi a helyzet a közösségi konyhakertprojekttel?

– Azt is szeretnénk megvalósítani, de emellett kár ezért a sok szépségért, ha nem osztjuk meg minél több emberrel. – Sydney tűnődött egy kicsit. – Nem tudtuk, mit szólnál hozzá, Emma.

– Hiszen a ti kertetek. Én csak az az ember vagyok, aki dolgozik rajta egy ideig. Ha nincs ellenetekre, hogy ti menedzseljétek, megnézhetitek, hogy mennek a dolgok Kiftsgate Court kertjében. Még mindig családi vállalkozás, és nincs is messze – mondta Emma.

– Nem jár ez rettentő sok munkával? – kérdezte anya.

Emma megvonta az egyik vállát.

– De igen. Viszont ha jelképes belépti díjat szednek, kompenzálhatja azokat a költségeket, amivel a kert fenntartása jár.

– Ez jót tenne a Naprafordítónak is, nem, Emma? – kérdezte apa.

– Igen. Már ha szívesen beszéltek a restaurálásról az anyagokban és a nyitás közeledtével készülő sajtóközleményekben – felelte Emma.

– A világért ki nem hagynálak belőlük. És örülök, hogy tetszik az ötlet. – Sydney Emma szüleire villantotta a világbajnok, mindenkit magával ragadó mosolyát. – Emma hihetetlenül szép munkát végez. Látniuk kellett volna a helyet akkor is, mielőtt megérkezett.

– Mintha egy kicsit egyenetlen volna itt-ott, nem? – kérdezte anya, és kinyújtott nyakkal kémlelte a hosszú sövényt.

Sydney szeme felvillant, de Emma alig láthatóan megrázta felé a fejét. Ő már hozzá volt szokva az ilyen megjegyzésekhez.

– Össze fog nőni – felelte.

– Nem lenne gond, ha még egyszer végigsétálnék a kerti helyiségeken? Majdnem felfoghatatlan, mi minden van ott – mondta apa, aki nagymestere volt már a kínos szituációk feloldásának.

Emma nem tudta eldönteni, hogy apa nem egyedül akart-e maradni egy kicsit, mindenesetre mindnyájan felálltak az asztal mellől. Sydney, Andrew, Henry és apa kezében is ott maradt a csésze, miközben keresztülsétáltak a teakerten.

– A szaletli nagyon szép így, hogy Jessa és Vishal lefestette – jegyezte meg Andrew.

– Mi ez a halványpink rózsa, ami felfut rá? – kérdezte apa.

– Nem tudom. A kert másik részéből hoztuk ide. Sosem láttam korábban hasonlót, és sehol sem találtam feljegyzést a nevéről. – Végigböngészte miatta Venetia terveit, de ezt a rózsát, bár több helyen is felbukkant, ahol nem is számított volna rá, sehol nem említette név szerint.

Szétszéledtek a teakertben, Andrew és Henry, Bonnie-val kiegészítve, átbandukoltak a szerelmesek kertjébe. Egy újabb, „gazdaságtól a fogyasztóig" jellegű szolgáltató környékezte meg a Highbury House farmot. Emma, őket figyelve, nem is vette észre, hogy az anyja ott lépked, szinte a sarkában, egészen addig, míg meg nem szólalt:

– Egész kedves emberek.

Emma megrezzent, és az anyja felé fordult:

– Azok.

– Nem túl felvágósak. Az a Henry meg egész jóképű a maga farmer módján.

Emma sóhajtott.

– Mit értesz farmermód alatt?

– Tudod te azt.

– Nem, nem tudom.

– Napcserzett arc, koszos kéz. Mint aki a szabad ég alatt szokta tölteni a napjait – felelte az anyja.

– Nem is koszos a keze. És ha róla ezt mondod, hát éppenséggel elmondhatod rólam is – mondta az anyjának. Közben megvakargatta Clyde fültövét, mert a kutya a kezének dörgölőzött.

Az anyja úgy csücsörített, hogy Emma nagyjából biztosra vette, hogy róla is szokta mondani.

– Furcsállom, hogy ez a Sydney ennyire közvetlen veled. Az ilyen burzsujok sokszor nagyon lekezelően bánnak a személyzettel – jegyezte meg anya.

Emma az égre emelte tekintetét.

– Személyzet? Most komolyan beszélsz, anya? Nem 1860ban járunk. És Sydney kedves ember.

– Nem kellene a személyzetüknek lenned, te is tudod. Te is járhattál volna a Bristoli Egyetemre, és akkor pont olyan lennél, mint Sydney és Andrew – folytatta zavartalanul az anyja. – Minden tanárod azt mondta, hogy tehetséged van a joghoz, sőt az üzleti tudományokhoz is.

– Tudom, hogy van tehetségem az üzlethez, hiszen egy üzletet vezetek.

– Bár a világot éppen nem rengeted meg vele, nincs igazam?

– Anya, most már tényleg fejezd be! – A szavak szinte kirobbantak Emmából. Az anyja döbbenten bámult az ő csendes kislányára, aki most így kirohant ellene, de Emma ezúttal nem hagyta abba. Most nem. – Én magam választottam így. Elhatároztam, hogy szakmát tanulok, nem egyetemre megyek. És ha kudarcot vallottam volna, mondogathatnád, hogy „de hiszen én megmondtam", de nem vallottam kudarcot. Hanem felépítettem valamit a nullából. Valamit, ami sikeres, és amire büszke vagyok.

– Akkor mik azok a telefonok, amikor azt hallgatjuk, hogy a bérek, az adók vagy egyéb, épp aktuális fizetnivalók miatt aggódsz? – kérdezte anya.

– Hát az, hogy nehéz mindezzel egyedül boldogulni. – De még mennyire nehéz.

– Mert nem gondolsz mindarra, amit apáddal feladtunk azért, hogy neked ne kelljen annyi kockázatot vállalni, mint amennyit nekünk kellett – felelte anya.

– Én nem kértem tőletek, hogy bármit feladjatok! Anya, én sosem leszek olyan nő, aki sítúrákra jár telente, hétvégente meg golfozik. Szeretek a kertben lenni. Szeretek munka után meginni egy korsó sört a Fehér Oroszlánban, és mindenkivel köszönőviszonyban lenni az üzletekben.

Szeretek itt lenni Highburyben.

Anya rövid ideig rámeredt.

– Aggódom érted.

– Tudom, hogy aggódsz, de abba kell hagynod végre, hogy bármit teszek, kudarcnak látod, csak mert nem olyan életet választottam, amilyet te képzeltél nekem.

– Nem kellene, hogy ilyen kemény életed legyen. Az apáddal annyit küzdöttünk, mielőtt megszülettél – mondta az anyja.

– Jó életem van, anya. Olyan, amilyet választottam magamnak. Csak annyi, hogy másnak látszik, mint amilyet te választottál volna. Lehet, hogy sohasem fogok belvárosi irodában dolgozni, és nem lesz házam valahol a közeletekben, de szükségem volna rá, hogy tudjam, elfogadod.

Aztán még hozzátette:

– És többé ne add oda az adataimat olyan embereknek, akikről úgy gondolod, hogy segíthetnek a karrierem építésében. Hacsak nincs olyan kertjük, amit át kell tervezni. Nem akarok ilyesmiről hallani többé. Meg tudjuk ezt beszélni így?

Az anyja szinte észrevehetetlenül bólintott egyet.

– Jól van. Remek. Igen, megértettem, többé nem segítek, hogy előmozdítsam a karrieredet.

Emma nem egészen ezt mondta, de kezdetnek megelégedett ezzel is.

– És van még valami? – kérdezte az anyját.

– Nem fogok ennyit aggodalmaskodni.

– Helyes. És egy kicsit támogatóbban is viselkedhetnél – mondta még.

Anya habozott.

– És mit szeretnél, hogy csináljam?

– Kérdezd meg, mi a helyzet a Naprafordítónál. Kérdezd meg, hogy van Charlie, Jessa, Zack és Vishal. Ők mindig érdeklődnek a hogyléted felől.

– Ezt meg tudom csinálni.

Emma átölelte az anyja vállát, és szorosan magához húzta.

– Szeretlek, anya. És most, ha megkéred, szerintem Sydney szívesen megmutatja a házban folyó építkezést is. Nagyon büszke a munkára, amit itt végeztek.

Az anyja bólintott, és arcon csókolta Emmát.

A szülei látogatása után, csütörtökön, Emma botladozva jutott be a Bow-villa ajtaján, mert a lábtörlőn egy virágmagkatalógus meg egy levél hevert. Nagyon kimerült. A vízikertben eltörött egy vezeték, ami azzal járt, hogy újra ki kellett ásniuk a kemény munkával lefektetett csöveket, hogy megállapíthassák a törés helyét, és megjavíthassák. A következő két napot azzal kell tölteniük, hogy mindent újra elültetnek, ami hátráltatja az ütemezés teljesítését. Ismét. Ami azt is jelenti, hogy Emmának kevesebb ideje jut a télikertre.

Már elkezdte kijelölni azokat a pontokat, ahol Henry nagyanyjának rajzai alapján új növényeket ültet majd. Charlie ezt a projektet teljesen átengedte neki, és Emma nem bánta. Akárhányszor átmászott a falon, odabent mindig elfogta valami nyugalom, mintha valamiképpen a saját terében lenne.

Igen, vissza akart térni ahhoz a munkához, de előtte egy rendes vacsorára, egy hosszú, forró fürdőre meg körülbelül tizenöt órányi alvásra volna szüksége.

Ledobta a táskáját a konyhaasztalra, és kivette belőle a telefont, hogy tölteni kezdje. Az az átokverte masina déltájban megint lemerült. Átfutott az agyán, hogy beszalad a házba, és megkéri Sydney-t vagy Andrew-t, hadd töltse fel, de a javítási munkák elterelték a figyelmét.

A hűtőhöz lépett, kivett egy tál humuszt, és feltépte a konyhapulton heverő pita csomagolását. Egyet a pirítóba dobott, és nekiállt sajtot, chorizót meg az egészséges életmód jegyében valami gyümölcsöt vagy zöldséget vadászni. Túl nagy volt a meleg ahhoz, hogy főzőcskézzen, de már tudta, ha túl gyakran rendel az Arany Hattyú nevű kínai étteremből, az ételt azzal a szükségtelen kommentárral együtt kapja meg, hogy milyen gyakran látják.

Éppen egy almát szeletelt fel, amikor eszébe jutottak a küldemények, amelyeken átgyalogolt. Letette a kést, és felvette őket a küszöbről. Tévedett, két katalógus volt ott, egyik a másikba csomagolva, meg egy levél, amelynek borítékára kézzel írták fel a címet, de a feladó nem szerepelt rajta. A boríték füle alá csúsztatta az ujját, feltépte, és kihúzott belőle egy súlyos papírra írott levelet.

Aztán szétáradt az arcán a vigyor. Waylan professzor jelentkezett.

2021. augusztus 20. Drága Miss Lovell!

Bízom benne, hogy levelem a legjobb egészségben találja. Örültem, hogy írt. Rendkívüli módon élvezem a kis kihívásokat, amelyekkel ellát, és örülök, hogy ennyire érdeklődik a múlt iránt. Bárcsak a generációja több tagja is ilyen áhítattal viseltetne nagyszerű elődeink kertjei iránt.

Boldoggá tesz, hogy engem keresett meg ezzel az izgalmas kérdéssel hőn szeretett Venetia Smithünkkel kapcsolatban. Ez igazán nem volt könnyű kérdés. (És maga milyen okos!) Egyetlen Celeste sem jutott eszembe, akit kapcsolatba tudtam volna hozni Venetiával, de tudjuk, már rendkívül sokat felejtettem a nagyszerű kertművész munkásságáról. Miután hiába kutattam a könyveimben, megtörtem boldog magányomat, és komppal megközelítettem a Közép-Angliai Egyetemet, ahol voltak oly kedvesek, és hozzáférést adtak a kutatási anyagaikhoz. Végül, azt hiszem, háromnapnyi megfeszített keresgélés után találtam valamit, ami érdekelheti.

A Celeste név nem szerepel sehol Venetia archivált anyagaiban. Arra is gondoltam, hátha Venetia valamelyik ügyfele volt, de ez az út is zsákutcának bizonyult. De Adam Smith leveleiben végül rábukkantam egy nyomra. Hosszú ideig jegyese volt egy fiatal nőnek, akit el is vett, nem sokkal azután, hogy a nővére végleg elhagyta Britanniát, és az Államokba költözött. 1903-ban, nem sokkal azután, hogy a nővére karrierje elkezdődött, írt egy levelet a jövendőbelijének. Alább a kérdéses részek:

Azt kérdezte, hogy hiányoznak-e a szüleim, most, hogy árva vagyok. A rövid válaszom az, hogy igen. Néha, amikor a kandalló előtt ülök, eszembe jut, milyen szerelemmel nézett az apám anyámra, aki hímzett valamit anélkül, hogy tudatában lett volna annak, hogy valaki figyeli. Ilyenkor apám Celeste-nek hívta, mennyeinek, mert mennyei öröm volt számára, hogy az anyám a felesége.

Milyen romantikus ember volt Venetia apja, Elliot!

A második utalás pár évvel későbbi, és talán túl erőltetett az ön céljaira; de úgy ismerem magát, mint aki nem akar kihagyni egyetlen aspektust sem. Mindenesetre a későbbi férje, Spencer Smith, 1912-ben írt egy levelet Venetiának, Boston melletti otthonukból, miközben a felesége Minneapolisban felügyelte a Plinth Garden építésének munkálatait. Ebben azt írja: „Néha, amikor távol jársz, eszembe jut az a celesztiális kötelék, ami örökre hozzád köt. Az az öröm vezetett minket ide, ami keresztülcsorgott az ujjainkon, és remélem, nem haragszol rám, amiért nem tölt el teljesen a sajnálat, hiszen itt vagy nekem te." És itt részletesen leírja, mennyire rajongva szereti a feleségét.

Remélem, drágám, hogy ezek a kis részletek segítségére lehetnek a kutatásában. Csak annyit kérek cserébe, hogy egyszer majd mesélje el, mi indította el, hogy ezzel kapcsolatban kutakodjon. Tudom, hogy addig valószínűleg semmit sem fog elárulni, míg nem készül el vele, de amikor igen, könyörögve kérem, ne feledkezzen meg…

alázatos szolgájáról:

Walter Waylandről

Emma elgondolkodó bosszúsággal csóválta a fejét a professzor dagályos stílusú levele olvastán, és a miatt a tény miatt, hogy rábukkant valami nyomra az egyetemi kampuszon, mégsem e-mailben jelentkezett. De mégis, ugyan mire számíthatott volna egy olyan embertől, aki évi rendszerességgel elzárkózik a külvilágtól egy távoli szigeten álló, a külvilágtól teljesen elzárt házban?

Újra átfutotta a levelet, és eltűnődött a sorok fölött, amelyeket Adam Smith címzett a szerelméhez. Celeste. A mennyei. Talán Charlie, hónapokkal ezelőtt, helyes irányba tapogatózott. A kert névadója Venetia anyja. Ez tűnt az egyetlen összefüggésnek, aminek értelme volt.

Emma lefotózta a levelet, és elküldte Charlienak, mielőtt végignézte volna az összes üzenetét. És azonnal összefutott a szemöldöke, amikor egy ismeretlen számról érkező hangpostaüzenet pittyent. Elindította a lejátszást, és kihangosította a készüléket.

„Jó napot, Miss Lovell. May Miles vagyok a botanikai örökség intézetétől. Talán kissé meglepi ez a hívás, de rövid idővel ezelőtt felülvizsgáltuk a költségvetésünket, és örömmel jelenthetem önnek, hogy a létszámstop véget ért. Ha még mindig érdekli a növénymegőrzési vezetői pozíció, kérem, hívjon vissza, mivel ön nagyon jó benyomást tett ránk az első interjú során."

A nő elhadart egy számot, mielőtt Emma még elővehetett volna egy ceruzát vagy tollat, hogy leírja. Az álláslehetőség tehát újra nyitva.

STELLA

– Gyerünk már, Bobby! Nem várhatunk egész nap.

Stella a padlásszobájában nógatta az unokaöccsét, kezében a kisfiú kis sötétkék zakójával. Már reggel kikefélte, de a legutolsó pillanatig várt vele, hogy ráadja, nehogy összepiszkítsa. Csak az volt a gond, hogy most már erősen fenyegette őket, hogy elkésnek Beth esküvőjéről.

– De Stella néni, nyerésre állok a háborúban – nézett fel a gyerek egy halom ólomkatona mellől, amelyeket bizonyára Robintól kölcsönzött.

– Bobby – szólt rá éles hangon Stella.

– De éppen Tahitit szálljuk meg! – nyüszített a kisfiú, és a trópusi szigetet ábrázoló képeslapra mutatott, amit Stella talált a jótékonysági boltban, és celluxszal ragasztott ki a falára.

Csípőre tette a kezét:

– Nagyon szófogadatlan gyerek vagy.

Amint kicsúsztak a száján a szavak, legszívesebben visszaszívta volna őket. Az unokaöccse mintha bezárult volna, és valamiképpen egyszeriben még kisebbnek tűnt.

Stella hátralökte a haját a homlokából. Rettenetesen rosszul csinálta ezt. Reménytelenül rosszul. Hiába próbált meg minden tőle telhetőt, hogy helyesen járjon el nagynéniként, akárhányszor kettesben maradtak, mintha minden alkalommal belegyalogolt volna a gyerek lelkébe. Épp csak múlt héten történt, hogy megpróbálta elmagyarázni neki, miért kell megvárnia, míg hívatják a gyerekszobába, mert talán Robin éppen nem vele akar játszani, most, hogy Bobby újra Stella ágya mellett aludt a kiságyban. De ahelyett, hogy utánament volna, amikor a fiú sírva kirohant a szobából, legyőzötten a székre rogyott. Pedig csak arra akarta figyelmeztetni az unokaöccsét, hogy a szakadék, ami feszül a szolga és az úr között, előbb-utóbb túl széles lesz ahhoz, hogy át lehessen hidalni.

De nem tudta lerázni magáról a bűntudatot, ami majd kettészakította, hallván a gyerek sírását.

– Oda kell érnünk a templomhoz, Bobby. Ne feledd, Miss Pedley ma fog férjhez menni, és azért hívott meg téged, mert már nagyfiú vagy – próbálkozott.

Bobby felnézett a hajfürtök alól, amelyeket mintha sosem tudott volna rendesen megigazítani.

– Kedvelem Miss Pedley-t – jegyezte meg halkan.

– Én is – mondta erre Stella.

Bobby kinyújtotta a karját, hogy ráadhassa a zakót.

Stella lassan, egyenletesen kifújta a levegőt, miközben rácsúsztatta a kis karra-vállra a ruhadarab ujját. Aztán még egyszer végigszaladt rajta a ruhakefével.

– Akkor kész is vagyunk – nyúlt a kézitáskájáért. – Induljunk, hadd lássuk, hogyan megy férjhez Beth.

Stella talált két helyet a harmadik sorban elöl. Az esküvőt olyan hirtelen szervezték meg, hogy azt sem tudta, kik hivatalosak rá. Sorra odabiccentett Mrs. Penworthynek, és néhány önkéntes lánynak. Beth oldalán két ápolónő ült, és két másik Graeme-én, mert ezt kérte Stellától, hogy ezentúl így hívja. Az a néhány nővér, aki nem vett részt a ceremónián, a kórház hátsó termében maradt, azok mellett a páciensek mellett, akik nem voltak elég jól ahhoz, hogy a rövid sétát megtegyék a falu templomáig, ahol az esküvőt tartották. Még Mrs. George is jelen volt, alattvalói gyűrűjében – Stella nagy megkönnyebbülésére, aki nem szívesen hagyta volna őrizetlenül a konyháját úgy, hogy ez a nőszemély is ott marad.

Odasandított, ahol Graeme állt az oltár előtt az egyenruhájában. A barátnője igazán jóképű férjet szakasztott magának, ezt még Stellának is el kellett ismernie.

Rángatást érzett a karján. Bobby húzta meg halványsárga ruhája ujját.

– Ülhetek Robin mellé? – kérdezte.

– Robin ma az anyukája mellett ül – felelte Stella, épp abban a pillanatban, amikor az említett fiú feléjük fordult ültében, és Bobbyra nyújtotta a nyelvét.

Bobby nevetésben tört ki, mire néhány fej feléjük fordult. Szerencsére mindazok, akik elkapták Stella pillantását, megértőnek tűntek.

– Ő is azt akarja, hogy odaüljek – fészkelődött ültében Bobby. – Igen, akarja!

– Épp elég időtök lesz, hogy a szertartás után játsszatok – csitította a nagynénje. Nem is fogja visszatartani, mert bár vendég, az ünnepi reggelit ő készíti, ez az ajándéka a házaspár számára. A lehető legjobb lesz, amit csak a fejadagokból ki lehet hozni – egy részét Mrs. George és a kórház adományozta – és az egészre a kétszintes torta teszi fel a koronát, ami valódi tojásból és valódi vajjal készült. Csak reménykedni tudott benne, hogy mindenkinek jut majd belőle egy vékonyka szelet.

Bobby a melle előtt összefont karral helyezkedett el a nagynénje mellett, de nem harcolt a döntés ellen tovább. Stella pedig már tudta magáról, hogy a dacos csücsöri száj ellen érzéketlen, és nem bánja, ha ezt kell átvészelnie egy komoly hisztériaroham helyett.

– Menyasszony vagy vőlegény?

Stella megnézte magának a nőt, aki feltette a kérdést: tűzvörös haja volt, és aprólékosan kidolgozott, csinos ruhája.

– Menyasszony – felelte.

– Én is – nevetett fel könnyedén a nő. – Honnan ismeri Betht?

– Akkor lettünk jóba, amikor ő kezdte el kiszállítani az árut Highbury Houseba.

– A szállítmányok… – mormolta a nő, aztán megcsóválta vörös fürtjeit.

– És sokszor jön azért is, hogy a kertet lerajzolja.

– És hogy meglátogassa a kapitányát, ezt is biztosra veszem. Ki gondolta volna, hogy ennyire bölcs döntés volt, amikor elvállalta a kiszállítást!

A szavakra vékony réteg keserűség ült.

– És maga? – igyekezett Stella mihamarabb biztonságosabb mederbe terelni a társalgást.

– Én is a Temple Fosse farmon vagyok elszállásolva.

Tehát ő Ruth. Most, hogy Stella oda tudta tenni az arcot is Beth sztorijai mellé, helyére került a sértett unatkozás.

– Örülök, hogy megismerhetem.

– Még mindig nehezen tudom elhinni, hogy ilyen hirtelen nyélbe tudták ütni – jegyezte meg Ruth.

– Én úgy vettem ki Beth szavaiból, hogy Mrs. Symonds kereste meg a vikáriust, aki boldog volt, hogy egy olyan pár segítségére lehet, akik mindketten a hazájukat szolgálják – felelte Stella, a hangjában halvány megrovó éllel.

– Én is szolgálom a hazámat – vágta rá csípősen Ruth. – És maga?

– Egészségügyileg alkalmatlannak nyilvánítottak, hogy akár a kiegészítő területi szolgálatnál, akár a haditengerészet vagy akár a légierő női ágazatánál szolgáljak. A női mezőgazdasági önkéntesekhez sem vettek fel, így hát annál a munkánál maradtam, amit most végzek. – Érezte, ahogy felforrósodik a tarkója, ezért gyorsan hozzátette: – Korábban a polgári védelemnél önkénteskedtem, de pár hónapja én vagyok az unokaöcsém gyámja.

A másik nő elnémult, amikor harsányan megszólalt az orgona a helyiség túlsó sarkában. Stella halkan felsóhajtott megkönnyebbülésében.

A bőr cipőtalpak nyikorogni kezdtek a padlóköveken: a vendégek mind felálltak. A napsugarak kirajzolták Beth alakját, aki sötétkék ruhát viselt. A fején kalap, fehér hálóval – egy apró engedmény a menyasszonyi külsőnek, amikor a ruhajegyrendszer lehetetlenné tette, hogy valódi menyasszonyi ruhája legyen valakinek. Stella éppen megérintette a szíve fölötti pontot, amikor meglátta Mr. Penworthyt, aki büszkeségtől duzzadón tartotta karját Bethnek.

Stella felnézett az oltárra, amely előtt Graeme állt ragyogó arccal. Amikor Beth a padok közti folyosó végére ért, lepillantott a kezében tartott virágcsokorra, és pír futotta el az arcát.

Bilson atya megigazította a szemüvegét, mosolygott, és beszélni kezdett.

– A mi Urunk, Jézus Krisztus kegyelme, az Atyaisten szeretete és a Szentlélek egyesítő ereje legyen mindnyájatokkal.

– És a te lelkeddel – felelték a templomban állók.

A szentbeszédet és a felolvasásokat követően Mrs. Symonds előrelépett, és elvette Beth csokrát, hogy az ifjú pár gyűrűt válthasson. Stella a homlokát ráncolva figyelte, hogy mindig udvarias barátnője milyen könnyed viszonyba került máris a ház dölyfös úrnőjével.

Amikor a vikárius házastársaknak nyilvánította Graemeet és Betht, Stella szívét elszorította valami. Nem féltékenység vagy irigység volt, inkább csak a tudat, hogy most olyasmi zajlik előtte, amiben neki magának talán sosem lesz része. Amit talán soha nem is akar megtapasztalni.

A gyülekezet tagjai még egyszer felálltak, hogy ezzel tisztelegjenek a pár előtt, miközben végigsétálnak a padsorok közt, ki a templomból. Stella elkapta a mosolygó Beth pillantását, miközben elhaladtak előtte; még sosem látta a lányt ilyen boldognak.

Egy kis könyök bökte meg a karját. Oldalra nézve látta, hogy Bobby felmászott a padra.

– Bobby, gyorsan mássz le onnan! – szólt rá a nagynénje elakadó lélegzettel. – Templomban vagyunk!

– De nem látok! – közölte a kisfiú.

– Úgyis kifelé megyünk már – felelte Stella.

– Éhes vagyok – panaszolta Bobby, miközben a nagynénje helyére rángatta a zakóját.

– Muszáj várnod, míg visszaérünk a házhoz. – Ahol Dorothy gondjaira fogja bízni, felköti a kötényét, és újra munkába áll. Még így is, hogy Mrs. George segíteni fog, ezer dolga lesz az ünnepi reggeli előtt.

– Nem! – kiáltott fel Bobby a templom folyosójának kellős közepén.

Több tucatnyi fej fordult feléjük.

– Nem! – visította újra Bobby.

– Bobby, maradj már csöndben! – sziszegte Stella.

– Neeem! – Bobby hosszan kitartotta az e hangot, amit visszhangoztak a boltívek, és elnyomta az orgona hangját. Aztán a földre vetette magát.

Stella tudta, hogy valamit reagálnia kellene, de képtelen volt másra, mint odameredni. Fogalma sem volt, mit tegyen egy dühroham ellen. Egy dolgot tudott, hogy nem akarna ilyesmivel foglalkozni.

Nem akarom ezt csinálni. Azonnal úgy csapódott a lelkébe a bűntudat, mint kő a tó vizébe. De nem ő kérte ezt a gyereket, még ha a vérrokona is volt.

Bobby a padlón vonaglott, és a tömegből itt is, ott is mormolás hallatszott. A tekintetek ide-oda villantak a gyerek és Stella között. Mintha tőle várnák, hogy valahogy leállítsa ezt a jelenetet.

– Bobby, állj fel! – Stella hangja gyengén, legyőzötten szólt.

A fiú továbbra is vonaglott, és az arcán forró könnyek patakzottak.

– Bobby…

– Bobby Reynolds, állsz fel onnan azonnal?! – Mrs. Symonds élesen csattanó hangjára Bobby mozdulat közben megmerevedett. Tágra nyílt szemmel nézett Highbury House úrnőjére, mintha csak most döbbenne rá, hogy közönsége is van. Valószínűleg még sosem hallotta Mrs. Symondsot más hangon megszólalni: csak a halk, nőies búgást ismerte, amelyen az asszony ugyanúgy osztogatta a dicséretet, mint a megrovást.

Mrs. Symonds Bobby vállára tette a kezét, és annyira leguggolt, hogy majdnem térdre esett.

– Most szépen felkelsz a padlóról, és bocsánatot kérsz Bilson atyától. Tudod, miért?

– Mert kiabáltam – felelte a kisfiú halkan.

– Igen. Kiabáltál a templomban. Ez nem helyes viselkedés. Megértetted?

A fiú bólintott. Stella figyelte, ahogy felkászálódik a padlóról. A kabátja poros lett, a szeme piros, de felállt, ami lényegesen több volt, mint amit Stella el tudott érni nála.

– Elnézést kérek, Bilson atya – fordult Bobby a vikáriushoz, aki karba tett kézzel állt.

– Elfogadom a bocsánatkérésedet, fiatalember. Mindnyájunknak lehetnek gyenge pillanatai, amelyek ellen küzdenünk kell – mondta neki az atya.

– És most pedig mondd meg, miért hisztériáztál – fordult a fiúhoz újra Mrs. Symonds.

– Bobby azt…

– Robin, a kérdés nem neked szólt – mondta Mrs. Symonds anélkül, hogy a fiára nézett volna, aki ott állt mellette.

– Éhes vagyok, viszketek a zakómtól, és melegem van, és…

Mrs. Symonds felemelte az egyik kezét.

– Azt hiszem, már értem a helyzetet. De attól tartok, muszáj kibírnod, míg haza nem érünk. Menni fog ez egy ilyen bátor fiúnak?

Bólintás.

– Helyes, akkor indulj el a nagynénéddel, és ő mindent elintéz majd – zárta le a beszélgetést Mrs. Symonds.

Amikor a munkaadója fölegyenesedett, Stella összeszorított fogán keresztül köszönetet motyogott.

– Nincs rá oka, hogy köszönetet mondjon, Miss Adderton – felelte az asszony.

– De hiszen abbahagyta a sírást.

– Nem az a lényeges, hogy a gyerekeket elhallgattassuk. Hanem az, hogy meghallgassuk, mit akarnak. Ha éhesek, meg kell mondani nekik, hogy hamarosan kapnak majd ételt. Ha melegük van, tudniuk kell, hogy nemsoká hűvösebb lesz. Bobby okos fiú. Megért mindent, csak még ötéves.

– Kíváncsi leszek rá, hogy a reggelit nem rontja-e el – jegyezte meg Stella.

Mrs. Symonds legyintett.

– Ott még jobban fog unatkozni, mint itt. Hadd játsszanak Robinnal. Majd elszórakoztatják egymást.

Stella először habozott, de aztán rábólintott. Ott volt az ünnepi reggeli, amit muszáj volt befejeznie, és érezte, ma végképp nem tud kedvesen vitatkozni.

DIANA

Amikor Diana megismerte Cynthia Symondsot, meg volt

róla győződve, hogy a leendő sógornője tökéletes. Bár Murray apró, törékeny termetű testvére nem számított különösebben csinosnak, világosszőke haja volt, és mindig hibátlannak látszó, barackszín arcbőre. Cynthia négy nyelven tudott mélyreható beszélgetést folytatni bárkivel, legyen az herceg vagy diplomata. Rendkívül olvasott volt, és úgy tudott részt venni egy-egy vadászaton is, hogy az isteni nyugalom látszata egy pillanatra sem tűnt el az arcáról. Járt templomba, de nem túl gyakran. Flörtölt ezzel-azzal, de csak kicsit. Az isten is úrinőnek teremtette.

Talán ezért töltötte el Dianát némi elégtétellel, amikor az álarcon hajszálrepedések mutatkoztak. Azzal kezdődött, hogy Cynthia és Murray anyja Afrikába utazott azzal a férfival, aki immár a férje, és alig mondott istenhozzádot a gyerekeinek. Ez a lépés megfosztotta Murray anyját Highbury House tulajdonjogától. Diana szemtanúja volt, amikor Cynthia értesült a hírről, hogy fiútestvérére száll a családi birtok, és pontosan látta az irigy villanást a sógornője szemében.

Aztán egy napon, egy partin, Diana rádöbbent, hogy Cynthia már jó néhány londoni szezont végigcsinált, miközben egyre inkább csökkent azoknak a táncoknak a száma, amelyekre partnere adódott. Az az eljegyzés, amit 1936-ban egy báró fiával kötött, sosem teljesedett be. És 1939 tavaszán kiadták a katonai szolgálatról szóló törvényt, és minden fiatalember, aki valaha talán flörtölt a Symonds család egyetlen leányával, eleget tett a tiszti behívónak.

Ezek után Cynthia megváltozott. Az ország belesodródott a háborúba, és a lány életcélja, amely mindaddig az volt, hogy a házasság révébe érjen, egyik percről a másikra a háborús erőfeszítések támogatása lett. Szinte egy diktátor kemény elszántságával igyekezett megnyerni a háborút Highbury House-ból. Ami párba állítva Diana saját makacs eltökéltségével, hogy nem hagyja átformálni az otthonát, meglehetős disszonanciát eredményezett kettőjük között.

Most Diana egy lagymatag mosolyú Cynthiát szemlélhetett, ami a sógornője kezében tartott pezsgőspohárral és az imént elfogyasztott ünnepi reggelivel állt összefüggésben.

– Tudod, már el is felejtettem, milyen az íze – emelte fel poharát Cynthia.

– Már említetted – felelte Diana.

– Boldogságíze van – mondta Cynthia.

Diana rádöbbent, hogy a sógornőjének a fejébe szállt az alkohol, pedig hol van még a délután négy óra?

– A te kedvedért Bollingert hozattam elő. – Diana kérése hallatán, hogy ma újra kinyittassa a borospincét, Mrs. Dibble szabályosan rosszul lett. De milyen az a lakodalom, ahol nincs mivel koccintani? Miss Adderton az ételek terén mindent elkövetett, ami erejéből telt, de a fejadagrendszer ténye ettől még tény maradt. Jó érzés volt egy kicsit kiszellőztetni a jól felszerelt borospincét az ünnepi alkalomra.

– Csinos a menyasszony – hunyorgott Cynthia az újdonsült Mrs. Hastings felé.

– A menyasszonyok mindig csinosak az esküvőjük napján. Ez a szabályszerű – jegyezte meg Diana.

– Te pedig nagyon kedves voltál.

Csak a gondosan, hosszú évek alatt belé nevelt jómodor tartotta vissza Dianát attól, hogy csípős megjegyzést tegyen a dicséret hallatán.

– Köszönöm.

– Emlékszem, te is gyönyörű voltál, Murray meg jóképű. Milyen furcsa, hogy ti ketten összeházasodtatok.

– Furcsa?

– Ó, hát igen, szerinted nem? Attól a pillanattól fogva kételkedtem benne, hogy valaha férjhez mégy, ahogy megismertelek – mondta Cynthia.

– De hiszen már eljegyeztük egymást Murrayvel, amikor megismertél.

Mielőtt Cynthia válaszolhatott volna, Robin vágtatott a verandán át Diana felé.

– Mami! Mami! Akarod látni, milyen gyorsan tudok futni? – kiabálta két izgatott lélegzetvétel között. Miss Adderton unokaöccse szorosan a sarkában.

– Robin, most nem alkalmas – mondta a fiának Diana, és a tekintete a sógornőjére tévedt.

– Menjetek ki játszani a kertbe – javasolta a kisfiúknak, miközben Cynthia megpróbált egyet kortyolni a kiürült pohárból.

Robin Bobbyhoz ugrott, és valamit a fülébe súgott, aztán vihorászva elszaladtak.

– Pedig igaz, nem láttam, hogyan működhetne kettőtök házassága Murrayvel – folytatta Cynthia anélkül, hogy bárki tovább kérdezősködött volna.

– De miért? – Diana igyekezett kizárni a hangjából a bántó élt. Eleve nem kellett volna kérdeznie – soha semmi jó nem sül ki abból, ha előrángatjuk a régi érzéseket –, de nem tudott uralkodni magán.

Cynthia felnevetett.

– Hát nem nyilvánvaló?

– A családom ugyanolyan rangú, mint a tiétek.

Cynthia egy rá legkevésbé sem jellemző horkantással reagált.

– Ó, erről talán az anyádat kellene megkérdezned.

Diana lehajtott fejjel ismerte be, hogy anyja tőrőlmetszett sznob. Igaz, ami igaz, az Eddings család még a napóleoni háborúk idején szerzett vagyont, Symondsék viszont csak akkor jutottak komolyabb tulajdonhoz, amikor Cynthia anyja beházasodott a családba, és magával hozta a Melcourt szappanvagyont meg a Highbury-házat.

– Hát akkor mi volt az ok?

Cynthia éles pillantást vetett rá.

– Azt hittem, a bátyám élve fel fog falni téged. Hiszen olyan csendes, komoly teremtés voltál, a bátyám meg egy zsarnok.

– Murray nem volt zsarnok – vágta rá Diana automatikusan.

– Jaj, Diana, dehogynem. Ezt még neked is látnod kellett. Nem volt könyörtelen, de mindig az ő akarata kellett, hogy érvényesüljön, és a kedvességet használta hozzá fegyverül – mondta Cynthia.

– Nem fogok itt ülni, és hallgatni ezt az ízléstelenséget. – Diana felpattant ültéből. – Képtelen vagyok elhinni, hogy ilyen hangon beszélsz a néhai testvéredről.

– Én pedig azt vagyok képtelen elhinni, hogy veled nem ezt csinálta.

Diana döbbent arccal zöttyent vissza a székére, Cynthia pedig közelebb hajolt.

– Mikor jártál utoljára hangversenyen?

Dianának muszáj volt nagyot nyelnie, mert az erős érzelmek gombócot képeztek a torkában.

– Hiszen Highburybe költöztünk. Ez nem ugyanolyan, mint Londonban.

– Találhattál volna valamit Leamingtonban vagy Birminghamben, esetleg te is levonatozhattál volna Murrayvel. Ő mindig Londonban volt. Nélküled.

– Arra célzol…

– Nem, semmi olyasmire. Minden hibája ellenére működött benne egy bizonyos erkölcsi érzék, de ez nem jelentette azt, hogy ne hagyott volna itt rohadni téged.

– Anya lettem. Félre kellett tennem a zenét – mondta Diana.

Cynthia ismét horkantott.

– Nem, ez nem igaz. És ott a dadus.

– Nagyon sok tennivaló volt…

– Emellett pedig már jóval korábban felhagytál jó néhány tevékenységgel, amelyek örömet okoztak neked, mint hogy anya lettél volna, vagy tévedek?

– A koncertek annyira fárasztók… – Diana zavartan elhallgatott.

– A fivérem mindent utált, ahol csendben kellett ülnie a fenekén, és hagyni, hogy valaki más kerüljön a figyelem középpontjába helyette. A koncertek, opera-előadások, színház… ezek egyike sem volt neki való, ezért meggyőzött téged arról, hogy te sem akarsz ilyen helyekre járni – mondta Cynthia.

Aztán zavartalanul folytatta:

– Ötven guinea-t tennék rá, hogy ő volt, aki azt sulykolta, hogy költözzetek Highburybe – egy olyan helyre, ahol te egy lelket sem ismertél, mert így eljátszhatta a vidéki úriembert. Biztos vagyok benne, hogy azt mondta neked, hogy ti ketten boldogabbak lesztek, ha nem terelik el a figyelmeteket a partik meg a baráti összejövetelek.

– Én egyáltalán nem szerettem a partikat – vetette közbe csöndesen Diana. És ez valóban így volt, bár minden erejével igyekezett ezen felülkerekedni, mert amikor összeházasodtak, Murray-nek nagyon sokat számított, hogy kedveljék őket az emberek. Hogy népszerűek legyenek. Diana elkezdett egy kisebb csapat nőt gyűjteni maga köré. És már várta, hogy velük találkozzon, függetlenül attól, hogy Murray vele volt-e, vagy sem. Már éppen kialakulóban volt számára egy saját élet, és akkor Murray egyszer csak megörökölte Highburyt, és kirángatta a gyökereiket Londonból. Nem beszélték meg, egyetlen kérdést sem tett fel Dianának. Azzal érvelt, hogy London nem megfelelő hely ahhoz, hogy a gyerekeiket fölneveljék. Highbury ellenben valódi otthon. És ő hagyta, hogy a férfi meggyőzze. Annyira nyilvánvaló volt, hogy ez az, amit neki akarnia kellene. De vajon valóban ezt akarta?

Olyan érzés töltötte el, mintha az elmúlt évek alatt végig tejüvegen keresztül nézte volna az emlékeit, és az imént Cynthia meglendített volna egy súlyos kalapácsot.

– Legyünk igazságosak Murrayvel szemben: valószínűleg azt gondolta, hogy az, amit te akarsz, meg amit ő, kényelmesen egymáshoz illeszkedik. Az övé volt Highbury House, és jelentős londoni praxist is folytatott, és úgy gondolta, a nagy házat majd a felesége teszi igazán széppé. Az életeteket az ő konkrét iránymutatásai alapján építetted fel – folytatta Cynthia.

De ez nem volt igaz. Highbury House Diana saját alkotása volt, mert Murray beleunt. Ő, Diana volt az, aki megvívott az építőkkel, a lakberendezőkkel és kertészekkel, akiknek minden kérdésére válaszolt a bronz ajtókilincsektől kezdve addig, hogy milyen magasra kerüljenek a falon a képek. Diana vitázott a szállítóval, aki nem azt a kádat hozta a legnagyobb fürdőszobába, amit megrendeltek. Két alkalommal. Diana volt hullafáradt minden este, és őt borította be folyton az építkezés finom pora.

– És mi van a hárfáddal? – kérdezte a sógornője.

Diana szíve elszorult. A szíve mélyén az rejtőzött, hogy Murray miatt hagyott fel a zenéléssel, és neheztelt a férfira emiatt. Vajon mi másért okozott volna neki a zeneszobában töltött óra egyszerre annyi örömet és bűntudatot? Mi másért lett volna annyira dühös, amikor azokra az alkalmakra gondolt vissza, amikor Murray arra érkezett haza Londonból, hogy a felesége ott zokog a gyerekszobában a dadus szabadnapján, mert Robin kruppos lett, és neki még fürödni sem volt ideje, arról nem is beszélve, hogy gyakorolhatott volna? A férfi javasolta, hogy tegye félre a hárfát, így hát Diana gondosan becsomagolta élete legnagyobb örömét, mert egy feleség ezt teszi, ha a férje a legjobb szándékkal tanácsol neki valamit. Szerette a férjét, de amikor erre a napra gondolt, ezzel együtt gyűlölte is.

– Miért nem mondtál akkor semmit? – kérdezte Diana.

Cynthia vállat vont.

– Hallgattál volna rám?

– Talán igen.

Erre kesernyés hahota volt a reakció.

– A rémült kislány, akivel a bátyám ott parádézott mindannyiunk előtt, nem is azért, hogy a beleegyezésünket kérje, hanem hogy mutassa, sikerült egy Eddingset megnyernie? Szerintem nem hallgattál volna rám. Hiszen csüggtél minden szaván.

– Szerelmes voltam – felelte Diana.

Cynthia mintha kijózanodott volna.

– Ennek örülök. Minden hibája dacára jó tudnom, hogy a fivéremet ennyire szerette valaki.

Diana lenézett a kezére. Ökölbe szorultak az ölében. Nem tudta eldönteni, hogy Cynthia valamiféle játékot játszik-e, vagy őszinte, de egy dolgot biztosan tudott, és ez mintha a csontja velejéig átjárta volna.

Lassan kibomlottak az ujjai, és rásimította őket a szoknyájára.

– Többé már nem vagyok rémült kislány. Bármit gondolsz is rólam, nem hagyom, hogy bárki megszabja, hogyan vezetem a háztartásomat, és hogyan nevelem a fiamat.

– Tudom.

Diana álla megfeszült.

– Tudod? Hiszen beviharzottál a házba, és átvetted az uralmat.

– Mert használhatatlan voltál. Aznap, amikor megérkezett a végzés a lefoglalásról, Mrs. Dibble engem hívott fel azzal, hogy szinte rá sem néztél a levélre.

– Gyászoltam.

– Azért jöttem ide, mert ha nem lépek közbe, ki tudja, milyen sorsra jut a ház. Nézd csak meg Sir Parker házát Suffolkban: szó szerint porig égett, mert a csapatok gyakorlóterepnek használták.

– De ahogy a házat emlegeted…

– Hogyan emlegetem? – kérdezte Cynthia.

– Mintha azt gondolnád, hogy a tiéd! – kiáltotta Diana.

Cynthia arca elsötétült.

– Symondsnak születtem, és ez volt az otthonom, jóval azelőtt, hogy a tiéd lett. Utálom a gondolatát is, hogy a háború végén ez a kórház megszűnik, és én is el kell, hogy menjek innen, és onnantól Highbury House a te tulajdonod lesz.

Diana szóra nyitotta a száját, hogy megmondja… mit is? Hogy Cynthia bármikor eljöhet látogatóba? Egyikük sem volna elégedett egy ilyen megegyezéssel.

– Köszönöm, hogy közbeléptél, amikor képtelen voltam Highbury érdekeit képviselni. – Diana gondosan ügyelt a hangsúlyára, miközben, mintegy pajzsként, maga elé emelte az italát.

– Ugyan, ki más lehetett volna a parancsnok? Talán te? – Cynthia keserűen fölnevetett.

– Mrs. Symonds! – A pázsit felől kiáltás harsant. Diana heves mozdulattal fordult arra. Egy fiatal katona közeledett bicegve, mankóval, szemlátomást nagyon feldúltan. – Mrs. Symonds!

– Mi a baj? – Hallotta, hogy az emberek zúgni kezdenek mögötte.

– Jöjjön gyorsan! A fia.

Diana borospohara a földre esett. Darabokra tört, de az asszony már a tömegen nyomakodott keresztül.

– Mi a baj? – kérdezte, miközben rohanvást haladt a katona felé. – Hol van?

A középső kertben. Abban, aminek kapuja van – felelte a katona megremegő arccal.

A télikert. Dianába rémület hasított. Valami nagy baj történt Robinnal. Oda kell érnie hozzá azonnal.

– Diana! – hallotta Cynthia kiáltását valahonnan maga mögül, de mit sem törődve vele lerohant a lépcsőkön, aztán át a füvön.

Minden rendben lesz. Jól lesz. Muszáj, hogy Robin jól legyen.

Elfutott a katona mellett is, aztán végig a hársallén, a télikertbe vezető ösvényig. Egy gyerek zokogása vágta keresztül Diana fülében a zubogó vér harsány dobolását.

Robin jól van. Ha sír, akkor minden rendben lesz.

Meglátta, hogy a kapu tárva-nyitva, lefékezett előtte a mészkőtörmeléken. Egy ápolónő térdelt a földön egy ott heverő kis alak – Robin mellett.

– Ne! – kiáltott fel az asszony, és odarohant, aztán térdre esett a fia mellett. A szája sarkában hányásmaradványok, a szeme lehunyva. Megfogta a vállát, érzékelve, milyen törékeny, és megrázta.

– Robin!

És mintha sűrű ködön át érkezne hozzá a hang, hallotta, ahogy Bobby a sűrű, csuklásszerű zokogások között mondani próbál valamit:

– Játszottunk, és… és azt mondta, hogy ezek varázsnövények.

– Nagyon sajnálom, Mrs. Symonds. – Az ápolónő hangja elcsuklott. – Nem tudom fölkelteni. Szerintem azokból evett.

Egy csoportnyi szép, lila virágra mutatott. Sisakvirág. Csodaszép, és halálos a mérge.

– Kerítsenek egy orvost! – kiáltott Diana az ápolónőre. – Most!

A nő egy szempillantás alatt talpra szökkent, és kirohant a télikertből. Diana a karja közé vette a fiát, és úgy kezdte ringatni, mint amikor még kisbaba volt.

Valami a karját súrolta. Bobby bújt oda hozzájuk.

– Minden rendben lesz, Bobby. Robin rendbe jön – mondta neki Diana.

– Azt mondta, varázsol – nyüszítette Bobby, és az asszonyra csimpaszkodott.

– Rendbe jön – ismételte Diana. – Rendbe fog jönni.

Így ültek ott. Diana a fiát dajkálta, Bobby belekapaszkodott, és a világ, ahogy addig volt, darabokra hullott körülöttük.

ŐSZ

VENETIA

1907. SZEPTEMBER 12., CSÜTÖRTÖK

Ma reggel az ágyban feküdtem, Matthew karjai

körülöttem, hogy a kezét könnyedén a hasam domborulatára helyezhesse. Szerencsés vagyok. Már négy hónapja hordom a gyereket, és még alig látszik.

– Összeházasodhatnánk Wilmcote-ban, a templomban – tűnődött Matthew, és lusta köröket rajzolt ujjával az oldalamra. – A Saint Andrew lelkésze megértő ember, aki nem fog sokat tűnődni azon, miért ennyire szűk körű a szertartás, mindössze két tanúval.

– A templom rám fog omlani, tekintve, milyen állapotban vagyok – mondtam.

Matthew megcsókolta a nyakam oldalsó részét.

– Akkor menjünk el Londonba vagy bárhová, ahol nem ismer minket senki.

Odafordultam, hogy az arcába nézhessek.

– Biztos vagy magadban? Biztosan megbékéltél a ténnyel, hogy Melcourték emiatt ellenünk fordulhatnak?

– Helen már évek óta rágja a fülemet, hogy nősüljek meg, vagy elfelejtetted? – kérdezte mosolyogva.

– De nem azért, hogy engem vegyél feleségül. – Mrs. Melcourt egy szűz arát szánt a bátyjának – olyat, aki nincs híján pénznek és státusnak. A hozzá hasonló nők számára a házasság valamilyen stratégiai játékot jelent, és én közelébe sem érek annak, hogy a játéktáblán megjelenhessek.

– Minél hamarabb összeházasodunk, Helen és Arthur annál hamarabb meg fognak szeretni téged – mondta Matthew. – Nem kell aggódnod.

– Mindkettőnknek aggódnunk kellene.

Óvatosan oldalba bökött.

– Úgysem kaphatnak rajta minket.

– Nem ez az egyetlen dolog, amitől félnünk kell, Matthew.

Hátrahanyatlott az ágy rá eső térfelén.

– Hát mi még?

– Meg fog változni az életünk.

– Sokkal jobb lesz – felelte.

– És mi lesz, ha többé nem tudok dolgozni? – kérdeztem.

Úgy mozdult a párnán, hogy rám nézhessen.

– Ez nem történhet meg. Nem hagyom.

– Lehet, hogy nem lesz választási lehetőséged. Vagy az is lehet, hogy nekem nem lesz választási lehetőségem.

Erre nem felelt semmit.

Most, hogy együtt evezünk egy mentőtutajon, már elképzelhetetlennek tűnik számomra, hogyan tudtam volna kivitelezni az eredeti tervemet. Mégis, hazugságok és félrevezetés álcája mögött összeházasodni… jó ideje nem gondoltam már a házasságra, de az biztos, hogy sohasem így képzeltem volna a kívánatos kezdetet.

És volt még egy nagy kérdés. Kínos leírnom, de még mindig nem tudom biztosan, Matthew hogyan érez irántam. Tudom, hogy csupa gyöngédség. Hogy kedves. Hogy csupa optimizmus, ha az kerül szóba, hogy megalapozhatjuk a közös életünket, de mégis, a gyerekünk érkezése lökte ebbe az irányba. Önkéntelenül is föl kell tennem magamban a kérdést, hogy az ő lényének egy kis része vajon nem érzi-e magát úgy, mintha csapdába került volna? Ahogy én magam?

Fogalmam sincs róla, hogy szerete igazán, és képtelen volnék rávenni magam, hogy megkérdezzem, mert nem akarom tudni a választ.

DIANA

1944. SZEPTEMBER

Emberek. Mostanában egy percet sem töltött emberek

nélkül. Néztek rá, vagy – ami még rosszabb – leültek mellé. Mind meg akarták fogni a kezét, de ő nem akarta, még ha nem is volt rá ereje, hogy ellökje őket. Csak ült egy helyben, Robin egyik kis pulóverét az ölébe terítette, és egy pontot bámult a falon.

Majdnem biztos volt benne, hogy tintapaca. Az elmúlt három hétben bensőséges ismeretséget kötöttek. Egy másik helyen és időben Diana megkérte volna Mr. Gilligant, hogy kaparja le azt a részt a tapétából, és cserélje ki, de most úgy érezte, az a folt megkönnyíti a dolgát. Ha arra fókuszált, nem kellett gondolkodnia.

Úgy érezte, térre volna szüksége, és mindettől távol kerülni – de sűrű köd vette körül, és néha annyira szorosan bebugyolálta, hogy még levegőt venni is nehezére esett. Teljesen lelassult tőle a világ.

Diana érzékelte, hogy valahol a köd mélyén nyílikcsukódik a gyerekszoba ajtaja. Porcelán csörömpöl egy tálcán. Körbelengi a pirítós és a lágytojás illata. Két nő suttog egymással.

– Diana, itt van Miss Adderton a tálcájával.

Diana elfordította a tekintetét a foltról. A sógornője hajolt fölé, a kezét összekulcsolva, arcát aggodalmas ráncokba rendezve.

– Hoztam egy kis lágytojást önnek, Mrs. Symonds – közölte erőltetett vidámsággal Miss Adderton. – Valódi tojás.

– Ritka élvezet, nem? – jegyezte meg Cynthia.

Diana tekintete visszavándorolt a foltra, és ujjai újra megragadták a kötött pulóvert.

– Nem vagyok gyerek.

A sógornője meglepetten fölegyenesedett.

– Nem, nem vagy az. – És miután Diana nem válaszolt, folytatta: – De úgy viselkedsz.

Az asszony keze ökölbe szorult.

– Óriási veszteség ért, és ezt mindnyájan megértjük. De nagyon sok másik ember is szenved. Néhányan éppen ebben a kórházban. Kötelességed…

– A fiammal kapcsolatban volt egy kötelességem. Biztonságban kellett volna tartanom – mondta erre Diana.

– Ami Robinnal történt, valóban óriási tragédia – próbálkozott újra Cynthia.

– A kertem miatt halt meg. Mert túl könnyedén jártam el, amikor el kellett volna rejtenem a kulcsot. Azért halt meg, mert nem tépkedtem ki szálanként az összes sisakvirágot, pedig pontosan tudom, milyen halálos a mérge. Robin miattam halt meg.

A szobára csönd telepedett.

– Nem vagy önmagad, Diana – jegyezte meg Cynthia.

Nem, nem önmaga, és már soha nem is lehet az. Robin volt az egyetlen jó dolog az életében – aki emlékeztette a háború előtti életre, miközben a jövő letéteményese is volt. Diana elárasztotta a lelkében élő összes szeretettel. Azzal érvelt maga előtt, hogy azért tartja közel magához, mert Murray utált iskolába járni, de valójában ennél sokkal mélyebb okok vezették erre. Azt hitte, ha Robin vele van, egyet jelent a fiúnak a biztonsággal.

Végül semmit sem tehetett.

Robin nem nyerte vissza az eszméletét. Az orvos sem tudott tenni érte semmit. Egy teljes kórháznyi ápolószemélyzet sem. A gyönyörű kisfia ott halt meg a szeme előtt aznap éjszaka, miközben Diana, mint aki csendes halottvirrasztást tart, fölé hajolt.

– Hagyjatok magamra, kérlek – suttogta a gyerekszoba falának.

A tálca csörrent, amikor Miss Adderton letette, de aztán csak egyvalaki lépett ki az ajtón.

– Ugye, nem ugyanaz történik, mint Murray-nél? – kérdezte Cynthia.

Diana lassan felé fordította a fejét.

– Micsoda?

A sógornője fújtatott egyet.

– Az, ahogy a gyászodat kezeled, Diana, túlságosan sok. Ez a kísértetlét a gyerekszobában, mint valami Miss

[4]

ettél rendesen, és ha a hajad állapotából meg lehet ítélni, hát többé egyáltalán nem érdekel a külső megjelenésed sem.

– Hát nem te voltál, aki mindnyájunkat arra buzdított, hogy mindent tegyünk meg a háborús erőfeszítések érdekében?

– Ez nem helyénvaló – mondta Cynthia.

– A kisfiamat gyászolom – mondta Diana.

Cynthia égnek emelte a kezét.

– És ugyanolyan önző vagy, mint mindig!

Diana talpra szökkent. Robin pulóvere lecsúszott az öléből, és majdnem a földön landolt. Utolsó pillanatban

elkapta, és meglengette maga előtt.

– Meghalt a fiam!

– Ahogy az én bátyám, Welthorpe közlegény nővére és Mrs. George fia meg sok-sok másik ember szerettei – érvelt Cynthia. – Ez nem természetes, hogy így bezárkózz hetekre, amikor valami rossz történik.

– Nem szabhatod meg nekem, hogyan gyászoljam a fiamat – vakkantotta Diana.

– Én nem…

– Murray-nek itt kellene lennie. – Diana hangja elcsuklott. – Nem volt joga, hogy szolgálatba álljon anélkül, hogy megbeszélte volna velem. Egy pillanatnyi időt sem hagyott nekem vagy Robinnak, hogy fontolóra vehessük, és mire elmondta, hogy jelentkezett, már semmit sem tehettünk volna ellene.

Aztán így folytatta:

– A férjem annyira nem vette tekintetbe a véleményemet, hogy elment a háborúba, és megölette magát. És most, hogy a fiam is halott, azt állítod rólam, hogy önző vagyok, amiért gyászolni akarok? Hogy merészeled?

– Nem tudtam, hogy Murray nem beszélt veled, mielőtt szolgálatra jelentkezett – jegyezte meg Cynthia csöndesen.

Diana felemelte az állát.

– Ha egyetlenegyszer méltóztattál volna megkérdezni, elmondtam volna.

– Részvétem Murray miatt és Robin miatt is. – A szavak kimódoltnak, fájdalmasnak hangzottak a sógornője szájából, de mégis elhangzottak. – Magadra hagylak.

Diana az ablak felé fordult.

A gyász köde ismét szorosabban vette körbe. Pár másodperc múlva újra hallotta az ajtó nyitását-csukódását.

* * *

– Jó estét, Mrs. Symonds – szólt Miss Adderton, miután a folyosón az óra elütötte a fél nyolcat. Annyira megszokottá vált már, hogy a szakács felhoz egy tálcát, hogy Diana legtöbbször alig vette észre, de most, nem tehetett róla, ott visszhangzottak Cynthia szavai az agyában.

Önző.

– Köszönöm.

Épp időben nézett oda, hogy lássa, ahogy Miss Adderton válla megfeszül a kék ruha alatt. Hetek óta most történt először, döbbent rá Diana, hogy közvetlenül szólt a szakácsnőhöz.

Miss Adderton összekulcsolta a háta mögött a kezét, aztán sarkon fordult, arcán egészen kellemes mosollyal, amiből fájdalom is sugárzott.

– A vacsora sertés szűzérmék céklával és krumplival, asszonyom.

Dianát nem érdekelte a vacsora. Megköszörülte a torkát:

– Hogy van az unokaöccse?

A szakácsnő tekintete azonnal a padlóra vándorolt.

– Bobby annyira jól van, amennyire elvárható.

– Tekintetbe véve, min ment keresztül, feltételezem, hogy egyáltalán nincs túl jól – jegyezte meg Diana.

– Nem alszik túl jól. Gyakran vannak rémálmai – vallotta be Miss Adderton.

– Értem.

A szakácsnő habozott, aztán hozzátette az iméntiekhez:

– És nagyon csendes lett. Pontosan, mint amikor ideérkezett, mielőtt játszani kezdett…

Diana szívét mintha kifacsarták volna abban a pillanatban, amikor Miss Adderton hangja elhalt. Mielőtt játszani kezdtek volna Robinnal.

A szakácsnő úgy nézett rá, mint aki azt várja, hogy mondjon valamit. Diana is tudta, hogy kellene. Ez volt az a pillanat, amikor a ház úrnőjének a feladata, hogy valamilyen közhellyel álljon elő. De Dianából kifogyott az erő, hogy akár egy perccel tovább is meg tudja őrizni a méltóságát. Inkább így szólt:

– Köszönöm, Miss Adderton. Elmehet.

A szakácsnő bólintott, és amikor halkan becsukódott mögötte az ajtó, Diana sírva fakadt.

VENETIA

TALÁN OKTÓBER Highbury House

Nem tudom, a hétnek milyen napja van, vagy mi a

dátum, mert most nem érdekel. Napok óta nem írtam, mert ugyan, hogyan is írhatná le az ember élete legrosszabb napját?

Tudtam, hogy közeleg a Highbury House-beli tartózkodásom vége. Pontosan éreztem, amikor megálltam a harmattal átitatott talajon, hogy Mr. Hillockkal megvitassam a jövő tavaszi terveket; rövidültek a napok.

– Jövő héten el lehet ültetni a nárciszokat, ha megkapjuk a szállítmányt – mondta Mr. Hillock.

– Négy hete írtam a fivéremnek, hogy rendelje meg a hagymákat. Ma este megismétlem a kérést, és kiderítem, hogy mi az oka a késedelemnek – ígértem.

– O'Malley azt mondta délelőtt, hogy a talaj elő van készítve a télikerthez – mondta Mr. Hillock.

Emlékszem, mekkorát sóhajtottam.

– Nemsoká a kezébe tudom adni hozzá a rajzokat.

Mr. Hillock rám hunyorgott.

– Ha meg nem sértem, Miss Smith, nekem úgy tűnik, mintha ön nemigen akarna azon a télikerten dolgozni.

– Butaság – tiltakoztam, bár pontosan tudtam, hogy igaza van. Ez volt az utolsó a kertek közül, amelyeket be akartunk ültetni, és én szinte mindennap csak ide-oda változtatgattam. Ez lesz a búcsúm Highbury House-tól, miközben még nem voltam kész rá, hogy búcsút mondjak.

Ellenkező irányokba indultunk, én a gyerekek kertje felé, ahol mostanság sokat időztem. Négykézláb állva gyomláltam, és tisztogattam a terepet, amennyire csak tőlem telt. Egyre kevesebb energiám volt ahhoz, hogy így dolgozzam a kertben. A térdem és a hátam azonnal hangos méltatlankodásba kezdett, amikor felálltam. De egy kis idő múlva elővettem az ágnyesőt, hogy egy kicsit csinosítsam az orgonát.

Megfogtam az ezüstös-zöld növény vékony ágát, és ejtettem egy vágást rajta, közel az elágazáshoz. A hátam hosszában nyilalló fájdalom futott végig, és nagyot fújtattam. De nem hagytam abba. Három takaros részbe vágtam az orgona ágát, és beledobtam az egyik vitorlavászon zsákba, amit később majd valamelyik kertész elcipel a komposztba.

Így munkálkodtam még pár percig, módszeresen vagdostam vissza a növényt, nagyjából félmagasságig. Amikor egy vaskosabb ág után nyúltam, újra görcsös fájdalom futott végig a hátamban, ezúttal még erősebben, mint imént. Ledobtam az ágnyesőt, és a hátamra tettem a kezem, az ujjaim belevájtak a fűzőm merev anyagába. Újra erős fájdalmat éreztem, de ezúttal valahonnan belülről, mintha a zsigereimet facsarták volna ki.

Tudtam, hogy valami baj van. Le kellett ülnöm. Igyekeztem megnyugtatni a lélegzetvételemet. Gondolkozni. Óvatosan fölemeltem a szoknyámat a gaurák és őszirózsák között, és már láttam is: friss vér csordogált a cipőm oldalán.

Elveszítettem a gyereket – egy kislányt, közölte dr. Irving, pedig nem kérdeztem, és nem is akartam volna tudni. Hosszú órákat töltöttem a gyerekek kertjében az első fájdalmaktól, mire az ifjabb John rám talált. A földön hevertem összegörnyedve, a két karom a hasamat ölelte, a szoknyámat átitatta a vér. Megpróbáltam megállítani, de ő egyenesen Mrs. Creasley-ért futott. A házvezetőnő támogatott el a házig, a másik oldalamon Mr. Hillockkal. Azonnal dr. Irvingért küldtek.

Aztán egyenesen Melcourtékhoz futott, és mindent elmondott nekik.

Szerencsére csak az orvos volt ott velem a szobában, miután az ágyra fektettek. Éjfélre mindennek vége volt.

Dr. Irving egy örökkévalóságnyi időt töltött azzal, hogy megtisztogassa az eszközeit, és megmossa a kezét. Amikor végre készen volt, megköszörülte a torkát.

– Miss Smith, nagyon sajnálom…

Nem feleltem. Nem kellett sem a részvéte, sem a sajnálata.

– Lehetséges, hogy még lehet gyermeke a jövőben.

Szorosan lehunytam a szememet. Elveszítettem a kislányomat. A saját gyászom ereje megdöbbentett. Addig a pillanatig meg tudtam győzni magamat róla, hogy közönyös vagyok. De most már láttam, hogy az a sok óra, amit a tervem tökéletesítésével töltöttem, legalább annyira volt érte is, mint amennyire saját magamért. Meg akartam adni neki a lehető legjobb életet, ami telt tőlem.

De Matthew gyereke is volt, és már csak idő kérdése, hogy mindenki tudomást szerezzen erről. Ezért nemcsak a kislányt gyászoltam, de az életemet is, amilyen annak előtte volt. Gyászoltam a tönkrement szakmai és társasági hírnevemet. A jövedelmem és függetlenségem elvesztését. És Matthew-t. Most már nincs rá oka, hogy elvegyen feleségül. Engem el fognak innen küldeni, és Matthew élete visszatér a korábbi kerékvágásba.

– Köszönöm a segítségét, doktor úr. – Igyekeztem, hogy a hangom minél kevésbé remegjen.

Dr. Irving habozott, aztán bólintott egyet. Mielőtt kinyitotta az ajtót, enyhén meghajtotta magát.

– Próbáljon meg pihenni. Az a legjobb.

Amint egyedül maradtam, elfordítottam fektemben az arcomat, mert tudtam, hogy aznap éjjel úgysem tudok majd aludni. Inkább Adamre gondoltam, meg a kis házamra, amit annyira szerettem. A saját gyönyörű kertemre gondoltam, amit olyan nagy szeretettel gondoztam mindig, amikor nem éppen valami távoli munkán dolgoztam. Milyen egyszerű is volt minden, amikor semmi máson nem kellett aggódnom, csak a következő munka miatt, vagy azon, hogy melyik katalógusból rendelt magok fognak vajon hamarabb kicsírázni. Olyan sok minden megváltozott, amióta Highbury Houseba érkeztem. Én magam változtam meg.

Valahonnan, a házon kívülről, távoli kiáltások zaja érkezett hozzám. Feltámaszkodtam a könyökömre, és az arcom megrándult a testemen átfutó mély fájdalomtól.

– Gondolkozz észszerűen! – hallottam Mrs. Melcourt hangját.

Valaki bedörömbölt az ajtón, aztán feltépte.

– Venetia! Venetia!

– Matthew – motyogtam, aztán hátrahanyatlottam, és a takarót felhúztam az államig.

Egy pillanat múlva berontott a szobába, és térdre rogyott az ágy mellett a padlón.

– Drága, mi történt? Mi bajod? – kérdezte, kezével a kezemet kulcsolva.

A húga meg a sógora lépett be sietve az ajtón, mindketten levegő után kapkodtak. A háztól futottak Matthew után, egészen idáig, eltökélten, hogy távol tartsák tőlem.

– Matthew Goddard, mégis mit képzelsz, hogy így betörsz Miss Smith házába? Ez rendkívül illetlen dolog.

– Venetia, mi a baj? – kérdezte újra Matthew, mit sem törődve a húgával.

Mr. és Mrs. Melcourtra meredtem.

– Nem mondták el neki?

– Mit? – kérdezte Matthew.

– Nem a te dolgod – hárította el a kérdést szemérmesen a húga.

– Venetia, mi bajod? Mrs. Creasley küldött értem, azzal, hogy megbetegedtél, és ki kellett hívni az orvost – fordult újra hozzám Matthew.

A torkomat egyszerre szorította el harag és hála a kotnyeles házvezetőnő iránt. Matthew-nak joga van tudni. Hisz ő volt az apja.

Megszorította a kezemet.

– A kisbaba jól van?

Hallottam, ahogy a húga lélegzete elakad, Mr. Melcourt pedig azt mondja, „Hát ez szép!", de nem érdekeltek.

– Nem.

A keze lecsúszott az enyémről. Az arca elfehéredett, és üres kifejezéssel meredt maga elé. Őt is elveszítettem.

– Matthew, ez rendkívüli illetlenség. Ragaszkodom hozzá, hogy most távozz – szólt sivító hangon Mrs. Melcourt. Tudta. Ezt világosan láttam abból, ahogy rám nézett, de hősiesen igyekezett távol tartani magától ezt a tudást.

– Nem a te dolgod, Helen – mondta neki Matthew.

– Matthew, most…

– Nem is a tiéd, Arthur – csattant fel Matthew.

– Ha Miss Smith indiszkrét viselkedést tanúsított a házamban, akkor aligha lehetséges, hogy tovább alkalmazzam. Meg kell, hogy kérjem rá, hogy azonnal távozzék, Miss Smith.

Matthew talpra ugrott.

– Most veszített el egy gyereket, Arthur. Hát nincs benned semmi jó érzés?

– Matthew, kérlek… – kezdte volna a húga.

– Éjnek évadja van – folytatta Matthew.

– Akkor reggel – hagyta rá Mr. Melcourt, olyan hangon, mint aki kegyet gyakorol.

Mrs. Melcourt a férje karjára tette a kezét.

– Arthur, azt hiszem, viselkedhetnénk valamivel előzékenyebben Miss Smithszel. Miss Smith, itt maradhat a lábadozása idejére. Nem fog találkozni senkivel. Nem is hagyhatja el a házat, bár kétlem, hogy ez egyáltalán lehetséges volna az állapota miatt. Érti?

Fáradtan bólintottam, hiszen mi mást tehetnék?

– És most hagyjuk Miss Smitht pihenni. Te is, Matthew – tette még hozzá Mrs. Melcourt.

Matthew fájdalmas pillantást vetett rám.

– Venetia, ha szeretnéd, hogy maradjak…

Hátrahanyatlottam.

– Egyedül akarok lenni.

Nem támaszkodhattam a megnyugtató jelenlétére most, amikor úgyis nemsoká eltűnik az életemből. Újra egyedül leszek a világon, és még abban sem vagyok biztos, hogy Adam valaha szóba áll-e velem, ha megtudja, miért bocsátottak el Highbury House-ból.

– Holnap újra eljövök –ígérte Matthew.

– Ne, kérlek, ne.

– Matthew – szólt rá a húga, aki már a nyitott ajtónál állt, arra várva, hogy a két férfi elinduljon.

A szerelmem egy utolsó pillantást vetett rám a válla fölött, aztán elment.

Arra számítottam, hogy Mrs. Melcourt is követi a férjét meg a bátyját, de ő halkan becsukta az ajtót mögöttük. Odahúzott az ágy mellé egy kis, hímzett kárpitú széket, és leült a legszélére.

– Nagyon különös helyzetben vagyok, Miss Smith. – A hangjából eltűnt minden behízelgő édelgés, amit a férjével folytatott beszélgetés során bevetett. – Bár a mi urunk három egészséges gyerekkel áldott meg minket, több is lehetett volna. Arthur talán már nem is gondol rá, de én sosem felejtem el azokat a kisbabákat, akiket elveszítettünk.

– Sajnálom – motyogtam.

– Nem részvétet akartam kelteni magában – csattant fel Mrs. Melcourt. – Csak azt akartam megértetni magával, miért akadályoztam meg, hogy kidobja magát a házból most hajnalban. Maga elveszített egy gyereket. Emellett a bizalmamat elárulva elcsábította a bátyámat.

– Nem csábítottam el a bátyját.

Úgy mondta tovább, mintha meg sem hallotta volna.

– Matthew jó ember, de néha annyira naiv. Sokszor átsiklik az élet bonyolultabb tényei fölött, mert nem akar velük foglalkozni.

– Miért mondja ezt nekem?

– Nem fogja elvenni magát feleségül.

Nagyot nyeltem.

– Nem is számítottam rá, hogy elvesz.

Mrs. Melcourt bólintott.

– Örülök, hogy megértettük egymást. Itt maradhat a kertészlakban lábadozni, míg dr. Irving úgy nem látja, hogy már elég jól van ahhoz, hogy vállalkozhasson egy vonatútra, vissza, Londonba. Kérem, ne próbáljon kapcsolatba lépni a bátyámmal, míg itt van.

– Ha eljön ide, az az ő döntése lesz – feleltem.

– Matthew engedelmeskedni fog a kívánságomnak. Mindig is így volt, hiszen Mr. Melcourt kegyétől függ a megélhetése.

– Ő nem akarja a férje pénzét – mondtam neki.

Mrs. Melcourt közelebb hajolt.

– Akkor mégis miért fogadja el mindig?

Erre nem tudtam mit felelni.

– Talán igaza van. Legfőbb ideje, hogy Matthew végre találjon magának egy olyan menyasszonyt, aki jó feltételekkel érkezik a házasságba. Remélem, ez megtörténik még ez év végéig. Ezenkívül ügyelni fogok arra is, hogy a férjem józan belátásra térjen ezzel a botránnyal kapcsolatban. Nem bocsáthatjuk el, hiszen túl sokan tudnak arról, hogy ön itt dolgozik. Ehelyett be fogja fejezni a tervezési munkát, és a további részletekkel kapcsolatban pontos utasításokkal látja el Mr. Hillockot, hogy ő teljesen befejezhesse.

Ez a rémes nő ugyanazzal a tervvel állt elő a távozásommal kapcsolatban, mint én. Ettől valamiért még mélyebb szomorúságba süppedtem.

– Köszönöm, Mrs. Melcourt – feleltem csöndesen.

Felvonta a szemöldökét.

– Azt teszem, amit kell, hogy a családomat megvédjem. És a bátyámat is megóvom attól, hogy belecsábítsák egy házasságba egy alkalmatlan nővel.

Erre felhorgadt bennem valamennyi a pislákoló önérzetből.

– Alkalmatlan? Úriember lánya vagyok, ahogy ön is.

– Mindketten tudjuk, hogy mi nem vagyunk egyformák, Miss Smith. Nekem olyan társadalmi állásom és vagyonom van, amilyenről ön nem is álmodozhat. Maga a földet túrja, és pénzért játszadozik a növényekkel – mondta.

– Tehetséges vagyok. És művész.

– De én férjezett asszony vagyok. Nálam vannak az aduászok, Miss Smith. És most, azt javaslom, pihenjen. Minél hamarabb felépül, annál hamarabb megszabadulhatunk egymástól.

Ökölbe szorítottam a kezemet a paplan alatt, hogy visszafogjam magam, és arcul ne csapjam. De inkább a szemébe mélyesztettem a tekintetemet, és azt mondtam:

– Mrs. Melcourt, biztosíthatom róla, hogy a világon nincs, ami nagyobb örömet jelentene nekem, mint az, ha tudom, hogy soha többé nem kell találkoznom magával.

Elhagyom ezt a helyet, hogy soha többé ne térjek vissza ide, Highbury Houseba. Itt kockára tettem az életemet és a megélhetésemet, aminek következményeit még éveken át fogom szenvedni.

EMMA

2021. SZEPTEMBER

Emma beletörölte a kezét szűk, fekete szoknyájába. Reggel

még csípős volt az idő Highburyben, amikor megvált a szokásos kertészruháitól, és felvette ezt a szoknyát meg egy vékony, háromnegyedes ujjú kasmírpulóvert, amit előző este kikészített. Fekete lakkcipőt húzott fel hozzá, amelynek sarka éppannyira volt magas, hogy némi plusz eleganciát vigyen az összképbe, de messze attól, hogy billegni-botladozni kelljen benne. Most már örült, hogy a barna kabátot a kocsiban hagyta. Megsült volna benne.

A Botanikai Örökség Királyi Intézetének fogadócsarnokában ülve a táskája szíjával játszadozott. Már megszámlálhatatlanul sokszor ide-oda forgatta az agyában ezt az állásinterjút. Ha megkapná, az azzal járna, hogy el kell adnia a Naprafordítót, és életében először irodai munkát kell végeznie. Stabilitást és biztonságot jelentene. Rendszeres jövedelme volna, juttatások, bónusz, egészségbiztosítás. Sohasem kellene az ügyfelekkel meg a követeléseikkel viaskodnia. Utazásokat tervezhetne. Sőt: szabadságra mehetne – mikor is volt utoljára, hogy ilyesmiben volt része?

De legfőképp jóval kevesebb stresszel járna. Hat éve az ő vállán nyugszik az egész vállalkozás. Elfáradt.

De ki mondta, hogy egyedül kell csinálod az egészet?

Charlie üzenete pittyent a telefonján:

A fenyőkéreg-szállítmányból lemaradt negyven zsák. De nyugi. Már hívtam őket, elrendeztem. Élvezd ki a szabadnapodat!

Még akkor is a telefonját bámulta, amikor egy okkersárga vászonnadrágot és felsőből-kardigánból álló ikerszettet viselő, idősebb nő közeledett hozzá a lift felől, és megszólította:

– Miss Lovellhez van szerencsém?

– Igen.

– Én pedig Amy, Mr. Rotheby asszisztense vagyok. Velem jön?

Emma némára állította a telefonját, és bedobta a táskájába, aztán követte Amyt az interjúra.

Emma begördült a kis, útmenti parkolóba a Cropredy nevű falu mellett, és leállította a motort. Kinyitotta a hátsó ajtót, és az ülésre telepedve átváltotta tűsarkúit egy sáros gumicsizmára. Aztán a sofőrülés alá rejtette a táskáját, lezárta a kocsit, és elindult a hídon keresztül a csatornához.

Körülbelül tíz percig sétált, amikor elébe tűnt az ismerős sárga-kék csillag, rajta a fehér felirattal: Darling Mae.

– Hé, kapitány! – kiáltott oda, elernyőzve szemét az alacsonyan álló nap elől.

Charlie, aki a fedélzeten ült, kezében egy pohár borral, lenézett rá:

– Hú, de kirittyentetted magad. Randid volt?

– Ugyan, mikor tudtam én eltitkolni előtted egy randit? – kérdezett vissza Emma.

A férfi nevetett, barna bőre szinte ragyogott a leszálló nap arany fényében, ahogy hátravetette a fejét.

– Még jobb kérdésem van: mikor volt randid utoljára?

– Jaj, köszi. Fedélzetre léphetek, kapitány?

– Fel tudsz kászálódni ide abban a szoknyában?

Emma megpróbálkozott vele, és a második kísérlete sikerült is, miután combközépig felhúzta a szoknya alját.

– Estére már az egész csatornán rólam pletykálnak majd – jegyezte meg Charlie, amikor Emma letelepedett mellé a másik székre. – Kérsz bort?

– Igen, de csak egy pohárral. Kocsival jöttem.

– Honnan?

Emma felvonta a szemöldökét.

– Meg sem kérdezted, miért vettem ki szabadnapot mára.

– Meg akartam hagyni neked a kellő személyes teret. Várj csak kicsit. – A nyakát behúzva lement a kabinba, és hamarosan egy másik boros pohárral tért vissza. – Íme.

– Köszönöm. – Emma kortyolt egyet az italból. – Londonban jártam.

A barátja hagyta, hogy egy darabig közéjük nyúljon a csend, aztán megkérdezte:

– Kérdeznem kéne?

Emma nagy levegőt vett.

– Kaptam egy állásajánlatot.

– Nem igazán kertésznek öltöztél ma – állapította meg a férfi.

A növénymegőrzési vezetői pozíció… nem igazán kertészmunka. Egy teamet vezetne… nem pár másik kertésszel dolgozna együtt. Eljárásrendeket állítana össze a királyi intézet számára. Jelentékeny, különleges projekteken dolgozna, és kapcsolatban lenne a médiával is. Az adományozókkal is párbeszédet kellene folytatnia.

Emma ott, az irodában ülve, hosszan hallgatta William Rotheby lelkes megnyilatkozásait, hogy milyen fontos útmutatást jelenthetne az intézet számára Emma sok éves gyakorlati tapasztalata, és milyen jelentős hozzájárulás lehetne ahhoz a növénymegőrzési képzési programhoz, amit terveznek, éppenséggel a Naprafordítóhoz hasonló kertészeti kisvállalkozások számára. Emma mentorálhatná a kertész személyzet tagjait, és még tarthatna is néhány szakmai kurzust, ha kedve volna hozzá. Mindezt nagyvonalú fizetésért, bónuszokkal, juttatásokkal kiegészítve.

De akkor többé már nem volna kertész.

– A botanikai örökség intézeténél.

– Loraine Jeffers mondta, hogy megint interjúznak. Felhívták, miután feloldották a létszámstopot. – Loraine volt az egyik versenytársuk. – És ha ő benne volt, tudtam, hogy rólad sem feledkeznek meg.

– Csak újév után találtak meg.

– Miért nem mondtad el? – kérdezte Charlie.

– Nem akartalak ezzel aggasztani téged meg a többieket, hátha semmi sem lesz belőle. Nagy megbízást kaptunk Highburyben, és számomra a Naprafordító a legfontosabb. Nem akartam, hogy féljetek, vajon honnan érkezik a legközelebbi fizetésetek.

– Emma, én azért dolgozom a Naprafordítónak, mert szeretek ott dolgozni. Ha akarnék, találnék másik munkát. Kapok is ajánlatokat.

– Tényleg? – nézett rá Emma.

– Ne értetlenkedj már, dilinyóskám. Hát persze hogy kapok. Jó vagyok a művezetésben. Ez értékes tudás.

– Elnézést. Persze hogy jó vagy benne. Azt hiszem, attól tartottam, ha bármit elárulok róla, esetleg tönkreteszem vele

a barátságunkat.

– Elég szar barát lennék, ha jobban aggódnék az állásom miatt, mint a te boldogságod miatt. Ha ezt a növénymegőrzési vezetői állást jónak gondolod, hát ugorj bele. Azt akarom, hogy boldog legyél.

– Komolyan beszélsz?

– Hát persze. De pár hetembe belekerül majd, hogy feldolgozzam a tényt, hogy azt hitted, nem ez lenne az első reakcióm.

– Ez így fair. – Emma egy pillanatig hallgatott. – El kellene fogadnom ezt az ajánlatot. Nagyon magas a fizetés, és sokkal kevesebb stresszel járna, mint egy saját vállalkozás. Hülye lennék, ha nem tenném.

– De? – nógatta Charlie.

Emma kinézett a víz fölött a part füvére, a mezőn legelésző tehenekre.

– Az irodában olyan szépeket mondtak nekem. Meg a csapatról, akikkel dolgozhatok, és arról, milyen feladataim lennének. És tudod, kizárólag mire tudtam gondolni közben? Arra, hogy bárcsak ott lennék már újra a télikertben, mert már feláshattam volna a legnagyobb ágyást.

Charlie vigyorgott.

– Kiviheted a lányt a kertből…

– …de nem szedheted ki a koszt a körme alól. Megmondtam, hogy nem akarok részt venni a további körökben – mondta Emma.

– Tehát még mindig az üzletet nyomod?

– Ami azt illeti, szerintem lehet, hogy itt volna az ideje, hogy mi nyomjuk az üzletet. Együtt.

Charlie álla felfelé lendült.

– Hogy érted ezt?

– Már évekkel ezelőtt meg kellett volna kérdeznem, hogy nem akarsz-e partner lenni. Ugyanannyira része vagy már a Naprafordítónak, mint én.

– Arra kérsz, hogy kössünk egy üzleti házasságot?

Emma vigyorgott.

– Arra hát. Már ha hozzám jössz.

– Csak azt akarod, hogy én foglalkozzak a számodra kellemetlen ügyfelekkel – mondta Charlie.

– Meg a fizetésekkel és a logisztika meg a tervezés nagyjából hetvenöt százalékával – tette hozzá Emma.

– Te ezeket nem élvezed. Én igen – szögezte le Charlie.

– Azon is gondolkoztam, hogy párhuzamosan is dolgozhatnánk két helyen, ha két csapatunk lenne. Ez kétszeres bevételt jelentene, és segítséget a rosszabb években. Mármint csak ha akarod. Kaphatsz gondolkodási időt.

– Mintha kéne ezen gondolkodnom, te dilinyós.

Emma látványosan csípőre tette a kezét.

– Abba lehet hagyni ezt a dilinyósozást, ha azt akarod, hogy továbbra is barátok maradjunk, te elmeháborodott skót.

– Beképzelt déli picsa – vetette oda neki Charlie.

– Croydoni vagyok, bocs.

– Az javában a dél. És most, mint üzlettársad és barátod, adhatok egy kéretlen tanácsot? – kérdezte Charlie.

– Az, ha megkérdezed, nem érvényteleníti azt, hogy kéretlen?

– Fogd már be, Emma! – nevetett a férfi.

– Na, ki vele – így Emma.

– Idén valami változást látok rajtad.

Emma bólintott.

– Mert ládáim vannak.

– Igen, virágládáid vannak. És láttalak, amikor bementél a házba egy teára Sydney-vel, meg amikor Andrew-val beszélgettél az átépítésről. Kedveled őket meg a falut és a házadat. Otthon érzed magad Highburyben.

Otthon. A szó mintha megdagadt volna, és betöltötte volna a mellkasát. Nem tudta volna megmondani, miért, de mintha odaillett volna Highburybe. Szerette azt a kis házat a fatüzelésű tűzhellyel, meg az óriási fagerendákkal, amelyekbe minden alkalommal beverte a fejét, ha nem vigyázott. Valamiképpen a Lucy heti kvízjátékán való részvétel szokássá is változott, és a Bridge Streeten álló kis élelmiszerüzlet tulajdonosai immár keresztnéven szólították, ha betért oda. És amikor mostanában a kertjében ült, mindig azon kapta magát, hogy számtalan különféle módon áttervezi fejben.

– Azt hiszem, szeretnék Highburyben maradni – mondta Emma. – Egyszerűen helyesnek látszik.

– Ugyanígy érzek én is a Darling Mae iránt.

– De te mobilis vagy – vetette ellene Emma.

– A csatornaszakasz talán változik, de a hajó mindig ugyanaz.

Emma letette a poharát.

– Vissza is megyek a házba. Nagyon elfáradtam. Kösz a bort.

– Kösz az üzleti ajánlatot – felelte Charlie.

Aztán megvárta, míg Emma lába éppen a Darling Mae korlátján egyensúlyoz, hogy abban a pillanatban kiálthassa neki oda:

– Tudod, ha szeretnél gyökeret ereszteni Highburyben, akár kezdhetnéd azzal is, hogy elhívod randizni a farmer gyereket.

Emma épphogy csak nem csúszott le.

– Esküszöm, Charlie, ha beleesem a csatornába, megöllek!

– Henry ott járt ma a kertben, és téged keresett.

– Charlie!

Nagy nehezen sikerült az orról átugrania a szárazföldre, és vérvörös arccal hallgatta a barátja nevetését, ami még sokáig elkísérte, miközben a csatornaparton ballagott.

DIANA

1944. OKTÓBER

Diana Robin ágyán feküdt, amikor Devlin atya benézett

hozzá.

– Mrs. Symonds, arra gondoltam, hogy esetleg elücsörögnék itt egy kicsit – mondta olyan hangon, mintha a világ legszokványosabb dolga volna egy olyan nőt üdvözölni, aki egy gyerekágyon fekszik, és egy pulóvert gyömöszölt a feje alá párnának.

Diana felemelte a fejét, és ránézett.

– Már tudom, atya, hogy nemigen tudok olyasmit mondani, amivel megállíthatnám, ha valami mondandója van a számomra.

A férfi nevetett.

– Ez igaz. A tolakodás és a kotnyeleskedés bizonnyal azok között a tulajdonságok között lesz, amelyekért megrovást kapok a mennyország kapujában, ha eljön az idő.

Diana nagy sóhajtással fölemelkedett, és átült a megszokott székére, úgy fordítva, hogy ne a fal felé nézzen. Devlin atya a dadus székét vette elő – ami immár mindig üresen állt. Valaki biztos elbocsátotta már.

– Gyanítom, azért jött, hogy beszéljen velem – mondta az atyának nehézkesen. – Vagy hogy megnézze, hogy vagyok. Úgy tűnik, mindenki folyton ezzel van elfoglalva.

A férfi összekulcsolta a kezét az ölének támasztott Biblia körül.

– Nekem is járnom kellene önhöz, hogy megnézzem, hogy van?

– Azt hittem, a lelkészeknek ez is feladata, hogy vigasztalják a síró anyákat.

– Számos dolgot mondhatnék. „Engedjétek hozzám jönni a gyermekeket, és ne tiltsátok el őket, mert ilyeneké az Isten országa." Vagy talán a Máté 18,14 jobban illik ide: [5] „Ekképpen a ti mennyei Atyátok sem akarja, hogy egy is elvesszen e kicsinyek közül."[6]

– Ha ezt tenné, megkérném, hogy hagyja el a házamat.

Az atya mosolygott.

– Így gondoltam én is. Egyszer elmesélte, hogy csak azért hajlandó még mindig szóba állni Bilson atyával, mert nem mondott egyetlen szokványos közhelyet sem, amikor megözvegyült.

– A gyerek halála más – felelte Diana.

Az atya lehajtotta a fejét.

– Mivel én nem vagyok apa, csak elképzelni tudom a fájdalmát. És a haragját.

Harag. Igen. A szomorúság, önsajnálat és fájdalom mögött ott lapul a fehéren izzó harag. Diana is tudta – érezte –, hogy ott van, mintha az, hogy a szó elhangzott, elsöpörte volna a ködöt.

– Ez a háború! – köpte Diana. – Ez a rohadt, átkozott háború, amit olyan férfiak vívnak, akik mit sem törődnek vele, milyen ára van. A fiam. A férjem. Senkim sem maradt.

A férfi csak ült némán, ezért Diana folytatta.

– Azt ígérték, jó életem lesz, ha rendesen viselkedem. Görcsös csomókat kötöttem magamra, hogy jó lánya legyek a szüleimnek, jó elsőbálozó, jó menyasszony, jó feleség, jó anya. És úgy volt, hogy majd gondoskodnak rólam. De most minden oda.

– És nem tudja, mit kezdjen magával – mondta az atya.

Diana előregörnyedt. Az atyának igaza van. Semmi célja nem maradt. Semmi volt immár: egy nő, a férje nevével meg egy házzal, amit betöltött a gyász.

– Robin okot adott rá, hogy megtartsa ezt a helyet úgy, ahogy korábban volt – mondta Devlin atya. – Megőrizte számára a házat, amennyire tudta. Iskolába járatta. Megpróbált normális életet adni neki.

– És most már ezek közül semmi sem számít – suttogta Diana.

Devlin atya pillantása az asszonyét kereste.

– Biztos? Maga még itt van. És egyszer volt saját élete is.

– Az életemet leginkább az töltötte ki, hogy vártam, hogy asszony legyek.

– Lehetséges, hogy ez így volt, de most már független nő, Diana. Megválaszthatja, hogy milyen életet szeretne élni. Hárfázhat, ha akar, egész nap, minden órában, vagy vezetheti a kórházat – mondta Devlin atya.

– Cynthia a parancsnok.

– De nem ő Highbury House úrnője – ellenkezett az atya.

Diana összeszorította a száját. Egy új kezdet. Csábító volt – sokkal jobban, mint bármi, amit Robin halála óta érzett. De rémisztő is egyben. A bizonytalan jövő azt is jelentheti, hogy valaki csak még több fájdalom felé masírozik.

Végül Diana így szólt:

– Nem tudnám, hol kezdjem.

A férfi felállt.

– Megtenné nekem azt a szívességet, hogy velem tart?

Az asszony úgy nézett le a felé nyújtott kézre, mintha ez volna a legkülönösebb kérés, amivel valaha megkörnyékezték. De egy pillanat múlva hagyta, hogy az atya óvatosan felsegítse, aki aztán elengedte a szék támláját, amibe kapaszkodott, és magához vette a két mankóját. Óvatos léptekkel elindultak kifelé a szobából.

A lépcsőn leérve, Diana felszegte a fejét. Az összes nővér és beteg őt bámulta. Olyan lehet most előttük, mint egy kísértet, emlékeztető egy értelmetlen tragédiára.

De továbbhaladt, követte az atyát a franciaablakon át, aztán végig a lépcsősoron egészen a teakertig.

Az asszony hunyorgott a délutáni napfényben. Most járt először a szabadban Robin halála óta. A kert őszi átalakulása közepén járt. A rózsatöveken bogyók jelentek meg, a magasra nőtt fű nyúlánk magtokokat vetett. A levegő friss volt, áthatotta a rothadó levelek nedves szaga. Alig pár hét, és a fák is őszbe csavarodnak. Highburyben minden téli álomra készül, kivéve a télikertet.

A télikert.

– Hová megyünk? – kérdezte az atyától.

– Szerintem tudja ön is – felelte ő.

Az asszony a karjára tette a kezét, hogy megállítsa.

– Ne. Képtelen vagyok rá. Túl korai.

A lelkész arrább tette a mankóját, hogy megpaskolhassa Diana kezét.

– Nem tennék olyat, amire, úgy érzem, még nincs felkészülve. Bízzon bennem.

Igen, Diana bízott az atyában, ezért igyekezett egyenletesen lélegezni. Amikor megkerülték a télikert íves falát, egyszer csak megtorpant. Az ösvény közepén, a kapu mellett ott ült Bobby. A kezében tartotta Robin egyik játék teherautóját, és csendben gurította az ösvényen.

– Be kellett volna zárni – jegyezte meg az asszony.

– Azt hiszem, egy jóindulatú ember visszatette a kulcsot oda, ahol maga tartani szokta. Délutánonként, iskola után, mindig leül ide, ugyanarra a helyre. Amikor sötétedni kezd, újra bezárja a kaput, és megkeresi a nagynénjét.

Diana nem felelt, a kisfiút figyelte. Miss Adderton igazat szólt. Minden tűz és élet, ami mindig Bobby arcára villant, miközben Robinnal játszottak, kalózosat vagy háborúsdit, eltűnt. Nagyon csendes lett, a szeme túl komoly.

– Megkérdeztem tőle, hogy miért jön ide mindennap, és azt mondta, azért, mert Robin azt mondta, ez az ő különleges helyük. – Devlin atya hallgatott egy kis ideig. – Tudja, mit látok, amikor ránézek? Egy kisfiút, aki elveszítette a legjobb barátját. És túl kicsi még ahhoz, hogy megértse, nem az ő hibája volt. Máris túlságosan sok kijutott neki a tragédiákból. Nincs apja, nincs anyja, és most már barátja sincs. A nagynénjét mintha túlságosan megterhelné a feladat, hogy gondoskodjon róla. Ha valaki nem tesz valamit, ez a kisfiú azzal a tudattal nőhet fel, hogy nincs helye sehol. Nincs célja.

Diana egy ideig némán nézte Bobbyt, a bal alkarját dörzsölgetve. Elképzelte, miben reménykedne, ha ez a magányosan játszó kisfiú Robin lenne. És eszébe jutott, mit mondott Devlin atyának a saját életéről. A céltalanságról.

Lassú léptekkel odament a kisfiúhoz. A fű felfoghatta a léptei zaját, mert Bobby csak akkor nézett fel, amikor már közvetlenül előtte állt. A kezében megállt a teherautó.

– Szia, Bobby! – köszöntötte Diana.

– Jó napot! – motyogta válaszképpen Bobby, és már vissza is tért iménti tevékenységéhez: a kisautó tovább folytatta

útját.

Diana összeráncolt homlokkal lehajolt mellé.

– Mit csinálsz?

– Vezetem az autót – felelte a kisfiú halkan. Diana emlékezett erre a vékonyka hangra, akkorról, amikor először találkoztak a konyha előtt. Kicsinek és alázatosnak látszott, semmi sem látszott Robin legjobb barátjából.

– Hogy jöttél be a kertbe?

A kisfiú rémült arccal nézett fel.

– Nem loptam el a kulcsot. Vissza fogom tenni.

Az asszony gyengéden a vállára tette a kezét.

– Semmi baj, Bobby, nem vagyok mérges. Csak tudni akartam, miért.

– Amikor Robinnal mi voltunk a kalózok, beosontunk Feketeszakáll búvóhelyére, elloptuk a kulcsát, és itt kerestük az elásott kincset. De nem találtuk meg. Vissza kellett vinni a kulcsot a helyére, nehogy bajba kerüljünk.

Diana rámosolygott.

– Okosan tettétek, hogy ugyanoda raktátok vissza, ahol találtátok. Na, és meglett a kincs?

A kisfiú megrázta a fejét.

– És miért nem folytatod a keresést most? – kérdezte Diana.

Bobby felnézett rá, nagy, barna szemét elöntötték a könnyek.

– Robinnál volt a térkép.

És kitört belőle a zokogás. Diana mellében is addig nőtt a feszültség, hogy a szívére ült, és hullani kezdtek a könnyei. Első reakciója az volt, hogy elfut, de aztán lenézett a földre boruló kis testre. Nem hagyhatja így itt.

És hirtelen felfedezett egy utat, amely olyan világos volt, hogy hihetetlennek tetszett előtte, miért nem jutott korábban eszébe. De ebben a pillanatban csak egy dolog számított, az, hogy megnyugtassa a kisfia legjobb barátját.

– Bobby – szólította meg elfúló hangon a gyereket –, én úgy szeretném, ha megölelne valaki. Te nem?

A kisfiú odakúszott az ölébe, és mélyen a mellébe fúrta az arcát.

VENETIA

1908. OKTÓBER 18., PÉNTEK Highbury House

Ma reggel Mrs. Creasley kéretlenül közölte velem, hogy

18-a van, ami azt jelenti, hogy két hete vagyok már fogoly.

Minden reggel bejön egy tálcával. Aztán segít felöltöznöm, és leültet, úgy állítva a széket, hogy az ablakra nézzen. Órákon át bámulom a kertet, a madarak és rovarok egyre csak táncolnak előttem, őszi munkájukat végezvén. Nem rajzolom le őket. Nem olvasok. Túlságosan mélyen betemet a veszteségem fájdalma.

Nem volt más látogatóm, csak a doktor és Mrs. Creasley. Mr. és Mrs. Melcourt sem jártak itt újra, ami nagy megkönnyebbülés.

Matthew nem jött el.

1908. OKTÓBER 21., HÉTFŐ Highbury House

Ma reggel ébredés után egy kicsit másképp éreztem magamat, mint eddig. A gyászom mit sem csökkent, de mintha megváltozott volna. Nem nehezedik rám annyira, hogy ne tudnék mozdulni tőle.

Amikor Mrs. Creasley belépett ma reggel, azt mondtam neki:

– Szeretnék megfürdeni, kérem.

Majdnem leejtette a tálcát ijedtében, hogy beszélni hall, de aztán kihúzta magát, és megterítette az asztalt, ahogy mindig. Felvettem az öltözőköpenyemet, és leültem, hogy hetek óta először rendesen megreggelizzek. Félórával később két szobalány behozott egy fürdődézsát.

Fürdés közben igyekeztem ledörzsölni magamról a gyász napjait, óráit és perceit, és egy kicsit könnyebb szívvel léptem ki belőle. Hagytam, hogy a hajam szabadon megszáradjon, mielőtt feltűztem. Felöltöztem. Aztán újra csatlakoztam a világhoz.

Mrs. Melcourt megtiltotta, hogy kimenjek a kertbe, de nem érdekelt. Arra volt szükségem, hogy a szabadban legyek.

Lassú, határozott lépésekkel haladtam. A testem megbüntetett, amiért elhanyagoltam, mégis, a növények közt tett séta közben, a lábam alatt ropogó őszi levelek illatától meg a homlokomat itt-ott megérintő, szemerkélő eső hűvösségétől mintha egyre jobban magamhoz tértem volna.

Nem tudtam volna elviselni a gyerekek, a szerelmesek vagy a menyasszony kertjének látványát. Nem akartam látni Matthew rózsáit sem a költő kertjében vagy a teakertben. Egyenesen a télikert felé vettem az irányt, és belöktem a kaput, amit Mr. Hillock állított fel. A kulcsa még mindig a zárban volt, és a karikán ott lógott a pótkulcs is. Odabent puszta föld fogadott, de látszott, hogy nemrég kapálták át, az utasításokra várva. Leültem a kőjárdára, és sírni kezdtem.

Így talált rám Mr. Hillock, a testem súlyától meggyűrődött szoknyában, kisírt szemmel. Nem szaladt oda hozzám, és nem próbált megnyugtatni. Bezárta a kertkaput maga mögött, és leült mellém.

Odanyújtotta a zsebkendőjét.

– Rettentő dolog elveszíteni egy gyereket. Mrs. Hillockkal mi másoknál jobban tudjuk, de nem annyira, mint sokan mások – mondta csöndes, egyenletes hangon.

– Sajnálom – mondtam a szememet törölgetve.

– Én is.

Egy darabig csendben ültünk, hagyta, hogy összeszedjem magamat. Miután visszaadtam a zsebkendőjét, megkérdezte:

– Mr. Goddard volt már önnél látogatóban?

A szívem csomóvá ugrott össze Matthew említésére.

– Nem.

Megcsóválta a fejét.

– Mindegy, hány éves a férfi, a szíve mindig egy bolondos kisfiúé marad.

– Hogy érti ezt.

– Járt nálam. Ez a maga Mr. Goddardja – felelte Mr. Hillock.

A szívem ugrott egyet.

– De miért?

A kertész fölemelte lapos sapkáját, és végigsimította kopaszodó feje búbját, mielőtt visszatette volna.

– Ezt neki magának kell elmesélnie magának.

A befejezetlen kertet néztem. Matthew meglátogatta Mr. Hillockot, de engem nem. A húgának igaza volt. A markában tartja a bátyját a férje pénze segítségével, erről van szó.

– Kár ezért a helyért – jegyezte meg Mr. Hillock. – Ez volna a kert szíve.

– És magát aggasztja, hogy itt marad befejezetlenül.

Mr. Hillock hosszú hallgatás után válaszolt.

– Nem a kert miatt aggódom, Miss Smith. De ha nem végzi el a munkát Highbury Houseban, pár dolog végképp befejezetlen marad.

– A télikert vázlatai közül, amelyekkel megpróbálkoztam, valamiért egyik sem tűnik megfelelőnek, és Melcourték nem hagyják meg nekem az idő luxusát.

– Magánál megvannak a méretek, és már jól ismeri a helyet. És úgy hallottam, hogy a posta elég megbízhatóan működik mostanában. Még a kis falvakba is gond nélkül elér, a kertészek házához.

Felnéztem. Szinte észrevétlen mosoly játszott a szája szegletén.

A tekintetem lassan pásztázni kezdte a kertet, körbekörbe.

– Talán az ezüst nyír, magában túl nyilvánvaló lenne, maga szerint nem? – kérdeztem.

Mr. Hillock félrebillentette a fejét.

– Lehetséges.

– Akkor sommal együtt. Oda – mutattam a kavicsos ösvény egyik oldalára – meg a másikra. A vörös kérge még a legrosszabb januári napokon is mélységet ad majd a kertnek. És fűfélék, hogy kiemelkedjenek.

– Ha hamarosan elvetjük őket, még lesz idejük legyökerezni – jegyezte meg Mr. Hillock.

– Karácsonyi rózsa is kelleni fog ide. – Hirtelen elkezdtem látni benne a lehetőséget. – És zsálya, magyal, gímpáfrány meg harangvirág. Írok Adamnek, és… – Elhalt a hangom, mert hirtelen rádöbbentem, hogy már nem vagyok Highbury House alkalmazottja.

– Megszerzem a növényeket – mondta eltökélten Mr. Hillock.

A vállam ellazult.

– Köszönöm.

– A kertbe kellene egy fókuszpont is.

– Mit forgat a fejében?

– Egy medence jól mutatna a közepén.

– Esetleg egy szoborszerű, más, mint a vízikertben.

Újra leemelte a fejéről a sapkát, de ezúttal a kezében tartogatta tovább.

– Lehetne emlékmű is. Ha valaki úgy érezné, hogy emlékeznie kell valamire – mondta Mr. Hillock.

– Melcourték sosem adnák beleegyezésüket.

– Melcourtéknak nem kell tudniuk erről.

– Maga nagyon rendes ember, Mr. Hillock. – Megfogtam durva, bőrkeményedéses kezét. Megrezzent az arca, de aztán megnyugodott, és egy jó darabig csöndben ültünk még egymás mellett a kemény kövön.

STELLA

Stella fektében a mennyezetet bámulta. Bobby végre aludt

a mellette lévő kiságyban, miután halálosan kimerítette a sírás. Napközben jól volt – csendes volt, de nem sírt –, de amint este magára húzta a takarót, folyni kezdtek a könnyei.

Eleinte megpróbálta megnyugtatni. Könnyedén a mellkasára tette a kezét. Próbálkozott énekléssel és felolvasással. Aztán dühös lett, és szigorú. De szemlátomást semmivel sem tudta elállítani a kisfiú arcán patakzó forró könnyeket. Egy nap egyszerűen felállt, közölte, hogy el kell végeznie odalent a feladatait, és kiment a szobából. Amikor visszaért, Bobbyt mély álomba merülve találta, összegömbölyödve a nyirkos párnán.

Lenézett a kisfiúra. A haja a homlokára bukott, és nagyon békésnek tűnt. Stella tudta, hogy valamilyen ösztönnek arra kellene indítania, hogy odahajoljon, és elsimítsa a haját az arcából, vagy megigazgassa a takaróját, de semmit sem érzett, csak vegytiszta rémületet. Már akkor is alig tudott gondoskodni róla, amikor egy egyszerű kisfiú volt, akit rábíztak, de mostanra a gyerek elveszítette az apját-anyját, és meghalt a legjobb barátja is. Ez már biztosan túl sok egy gyereknek.

Stella a szemére nyomta a kéztövét, olyan erősen, hogy szikrákat látott a sötétben. Az igazság már hónapok óta feszítette. Próbált menekülni előle, de nem tudott.

– Képtelen vagyok erre – suttogta.

Aztán kinyitotta a szemét, és körbenézett a szobában. Mintha gúnyolták volna a csinos kis magazinkivágások meg a prospektusokból kitépett lapok. Hawaii tengerpartja, ahová sosem jut el. Az Alpok csúcsai, amelyeket sohasem mászhat meg. Sosem tapasztalja meg, milyen érzés a dél-amerikai, perzselően forró levegő érintése a bőrén, sem a száraz sivatagi szellőét a Szaharában. Ide lesz bezsuppolva Highburybe élete hátralevő részében.

A gyomrából keserűség indult felfelé, és égette a torkát. Felpattant az ágyról, és odalépett a legközelebbi falhoz. R. I. P. [7]

! Letépte a Niagara-vízesést a falról. Bobby hangosan szuszogott, és megfordult az ágyban, de nem ébredt föl.

R. I. P! Az egyiptomi piramisok oda.

R. I. P.! A kínai nagy fal is leomlott.

R. I. P.! Tahiti homokos partjait elmosta a víz.

Módszeresen dolgozott, a lapokat az ágyára gyűjtötte. Amikor a falakat lecsupaszította, a kis íróasztalhoz lépett, és eltakarította róla a levelező kurzusok füzeteit. Egy újabb kupac a gyors-és gépírás anyagaiból. Kivette a modern lányokról szóló, régóta őrizgetett cikkeket.

Amikor az íróasztal is tiszta volt, felnyalábolta a papírhalmot, és kiment a szobából. El innen, le innen, csak el és le, a hátsó lépcsőn, a ház alagsorába. Az óra éjfél után egyet ütött. Jó. Most senki sem lesz a konyhában.

Kivételesen csönd volt a helyiségben, ahol a munkaórái nagy részét töltötte. Ledobta a papírköteget a fából ácsolt munkapultra, és a vaskályhához lépett. Áradt belőle a meleg, mert vacsora után Stella hamut kotort a parázsra. Kinyitotta az ajtót, felkotorta a maradványokat, és rakott rá némi aprófát. Nem lesz szükség nagy lángokra.

A levelező kurzusok anyagai voltak felül, de amikor most a füzetekért nyúlt, tétovázni kezdett. Miután kész volt a konyhai munkáival, hány meg hány órát töltött az íróasztal fölött görnyedve, a füzeteibe körmölve? Mindent erre tett fel, élére állítva minden garast, hogy fizetni tudja a tanfolyamokat. Inkább nem ment el moziba a szabadnapjain, és egy évig sem vett magának új cipőt. Annyira koncentrált a tervére, annyira biztos volt benne, hogy ez segít majd egyszer s mindenkorra megszabadulnia Highburyből.

Félretette a gyakorlófüzeteket, és felkapta a Tahiti tengerpart képét. Amikor bedobta a kályhába, a papír azonnal égni kezdett, és zöldes-kékes lángot kibocsátva összepöndörödött. A kép másodpercek alatt elenyészett. Stella összeszorította a száját, és hosszan kifújta a levegőt. Aztán megfogta a svájci képet.

– Miss Adderton, mit csinál itt éjnek évadján?

Stella megpördült a tengelye körül Mrs. Symonds hangjára, és alaposan beleverte a térdét a tűzhely nyitott vasajtajába. Felkiáltott, és meg kellett ragadnia a jobb lábát. Határozott kéz fogta meg a vállát, és Stella egy székre zuttyant.

– Kér rá borogatást? – kérdezte Mrs. Symonds.

Stella párszor ki-be hajlította a térdét próbaképpen.

– Nem – nyögte ki végül.

– Elnézést, hogy megrémítettem – mondta Mrs. Symonds.

Stella a szempillái alól nézett fel az asszonyra. Elnézést. Milyen furcsa ezt hallani a munkaadója szájából.

– Már majdnem negyed kettő van – mondta aztán Mrs. Symonds.

– Volt pár dolog, amit el kellett intéznem.

Látta, ahogy Mrs. Symonds tekintete a pulton lévő papírkupacra vándorol.

– Elégeti őket?

– El – felelte nyersen Stella.

– Nizza, San Sebastian, Cape Town, Bombay… Ezekre a helyekre szeretne eljutni? – kérdezte Mrs. Symonds.

Stella egész testében elömlött a szégyen.

– A szobám falán voltak. Butaság volt – mondta.

Mrs. Symonds végiglapozta a papírokat.

– Jártam egy-két helyen ezek közül – Párizsban, Rómában –, de maga sokkal kalandvágyóbb, mint én. Nem tudtam róla, hogy utazni szeretne.

Stella szorosra zárt szájjal ült a székén. Munkaadója keze a gyakorlófüzetek felé mozdult.

– Diktálás utáni gyorsírást tanul? – kérdezte Mrs. Symonds.

– Egy másik butaság. – Egy másik füstbement terv.

– Nem is gondoltam, hogy bármi mást is szeretne csinálni a főzésen kívül – mondta Mrs. Symonds.

Stella szíve elszorult, majdnem zihált.

– Utálok főzni. – A szavak, amelyek évek óta formálódtak benne, most elhagyták az ajkát.

Mrs. Symonds arcára döbbenet ült ki. Óvatosan letette a füzetet.

– Sajnálom, ha így érez.

Tessék, látod, most mit csináltál, Stella?

– Bocsánatot kérek. Nagyon hálás vagyok azért, hogy állásom van itt.

Mrs. Symonds összébb húzta magán a bélelt szaténköntöst, és helyet foglalt Stellával szemben egy széken. Aztán így szólt:

– Én is sok dologra úgy gondolok, bárcsak megtettem volna. És sokat bánok, hogy megtettem… Megkérdezhetem, hogy mihez kezdene az életével, ha nem szakács volna?

Stella tudta, hogy nem kellene őszinte választ adnia. De egyszerűen túl fáradt volt hozzá, hogy hazudjon.

– Highburyben születtem – mondta egyszerűen.

– Igen, tudom. Murray azt mesélte, hogy a maga anyja szobalányként dolgozott, míg az ízületi gyulladása el nem hatalmasodott rajta – felelte Mrs. Symonds.

– Így igaz. Az anyámtól vett főzőleckék segítettek, hogy Mrs. Kilfod felfigyeljen rám, amikor még csak tizennégy éves voltam. Idevett maga mellé kisegítőnek, és megtanított mindenre, amire anyám nem tudott.

– És mit szeretne csinálni helyette?

– El akartam menni innen – tört ki Stellából. – De Joan lett a szerencsés. Anya úgy gondolta, hogy túl szemtelen természetű ahhoz, hogy szolgálatra alkalmas legyen, ezért elküldte, hogy Leamingtonban dolgozzon az egyik áruházban. Tizenhat éves volt, amikor megismerkedett Jerryvel, és három hónap múlva összeházasodtak. Amikor Bristolba költöztek, olyan irigy voltam, hogy ránézni is alig tudtam. Az egész életemet attól a háztól két mérföldre töltöttem, ahol születtem. Londonba akartam menni. Dolgozni és esetleg még többet elérni. Maga szeretné az élete minden napját egy olyan ház alagsorában tölteni, ami nem a magáé, és egy másik családra főzni?

Mrs. Symonds lehajtotta a fejét.

– Tehát ezért voltak a levelező kurzusok.

– Igen.

– És jól értem, arra gondolt, hogy Londonban titkárnősködik majd? – kérdezte Mrs. Symonds.

– Igen.

– És egyszer majd utazgatni szeretett volna.

Stella elkínzott pillantást vetett a pulton heverő ép papírokra.

– Azt hittem, ha elég keményen dolgozom, össze tudom rá spórolni a pénzt. Buta ötlet volt.

– Most már harmadjára mondja ezt – jegyezte meg Mrs. Symonds éles hangon.

– Mit?

– Hogy butaságnak nevez valamit.

Stella kihúzta magát.

– Hogyan tudott időt szakítani mindkettőre? – kérdezte Mrs. Symonds.

– Miután esténként végeztem a konyhában, fölmentem a szobámba tanulni. Néha korán reggel is fölkeltem.

– És nem tudja folytatni?

Stella a fejét rázta.

– Bobbyval túl bonyolult. Emellett már semmi értelme.

– Semmi értelme?

– A spórolt pénzem nagy részét elköltöttem rá – felelte Stella.

Mrs. Symonds elszörnyedt.

– A húga nem küldött pénzt?

– Ó, Joan nagyon könnyedén el tudott feledkezni a pénzről – bukott ki Stellából –, ha az érdekei úgy kívánták.

– Megkérdezhette volna, hogy Robinnak nincsenek-e kinőtt ruhái. Egy kicsit magasabb volt Bobbynál, de egy kis felhajtás segített volna rajtuk – jegyezte meg Mrs. Symonds.

Stella ezúttal inkább befogta a nagy büszke száját.

– Tehát nem. Értem. Ez sem segített volna – állapította meg Mrs. Symonds.

– Nem csak a pénzről van szó. Vele mit kezdenék? Ha Londonba költözöm, olyan helyet kell keresnem, ahol egy gyereket is fogadnak. És csak olyan állást tudok vállalni, ahol elfogadják, hogy van egy gyerekem, még ha nem is a saját fiam. Nem számít, hogy a Joan haláláról szóló történet tényleg igaz. Én is tudom, hogyan hangzik. És mi történik, ha megbetegszik, és ápolni kell?

– Maga és Bobby mindig otthonra lelnek itt – mondta Mrs. Symonds.

Nem. Stella érezte, hogy a szó átjárja minden tagját. Amit Mrs. Symonds ajánl, nagyon kedves gesztus a házi személyzet egy tagjának, olyan, amilyenben kevesek reménykedhetnek, de nem tűnt helyesnek. Stella érezte, hogy nem maradhat itt.

De mégis, már nem csak magára kell gondolnia, és eljött az idő, hogy ezt elfogadja.

– Köszönöm, asszonyom. – A válla meggörnyedt a jövője súlya alatt.

Mrs. Symonds Stella egyik füzetének borítóját babrálta.

– Ha továbbra is szeretne Londonba menni, lehet rá mód.

– Hogyan?

– Hadd maradjon itt Bobby.

– Micsoda?

– Már otthonosan mozog Highburyben. Visszaköltözhet a gyerekszobába, és visszahívhatom a dadust, vagy megbízhatok mást. Én gondoskodom róla, maga meg elköltözhet Londonba.

– Nincs pénzem – vetette ellene Stella.

Mrs. Symonds szemöldöke felszaladt a homlokán.

– Ezt is el tudom rendezni.

– Nem lenne magának ez túl fájdalmas Robin után? – kérdezte Stella.

Mrs. Symonds letette a könyvet, és egymásra helyezte két kezét az asztalon. Aztán felnézett. A tekintete szomorú volt, de elszántság sütött belőle.

– Óriási öröm lenne számomra.

És íme, itt volt, ezüsttálcán a terve, amelyhez az anyagiakat az a nő biztosította volna, akinek már oly sok éve dolgozott. Elmehetne Londonba. Bedolgozhatná magát valami jó állásba, és egy szép napon sorra ellátogathatna azokra a helyekre, amelyeket már nagyon régóta szeretne megnézni. De ez azzal járna, hogy hátat kellene fordítania egy olyan feladatának, amelyet mind között a legfontosabbnak kellene tartania.

– Nem tudom, hogy megtehetem-e – mondta végül.

– Hétvégén Londonba utazom. Gondolkozhat rajta, míg haza nem érek – mondta Mrs. Symonds. – És most eljött az ideje, hogy felvigyem magamnak a meleg tejet, amiért jöttem.

Stella automatikusan felállt.

– Egy perc, asszonyom.

– Nem, Miss Adderton, kérem, fogja a holmiját, és menjen fel.

Stella bizonytalan pillantást vetett asszonyára, mire az fölnevetett.

– Meg tudok melegíteni egy doboz sűrített tejet. Nem vagyok teljesen reménytelen eset.

Stella ugyan még sosem látta Dianát ilyen munkát végezni, de ki ő, hogy vitába kezdjen a ház úrnőjével? Így hát összeszedte a papírjait, és elindult visszafelé a lépcsősoron, előre tudva, hogy egy szemhunyásnyit sem fog aludni.

VENETIA

1907. OKTÓBER 26., SZOMBAT Highbury House Hideg idő, az első hajnali fagyok fenyegetnek

AMr. Hillockkal folytatott beszélgetés mintha új életet

öntött volna belém. Felálltam, leporoltam a szoknyámat,

aztán visszatértem a rajzasztalomhoz, amit

elhanyagoltam a kisbaba elveszítése óta. Kinyitottam a rajzfüzetemet, és felvázoltam a télikert tervét.

Négy napon át alig álltam fel az asztalom mellől, és szinte ceruzával a kezemben aludtam el. De reggelente, amikor fölébredtem, lehántottam az arcomról a papírt, megfürödtem, aztán visszaültem dolgozni.

E négy nap során Mr. Hillock kétszer is eljött hozzám látogatóba, és hozott nekem ajándékba a felesége által sütött kenyeret és tortát. Úgy faltam föl az ételt, mint egy éhező, miközben ő megszemlélte a rajzaimat, feltett pár kérdést róluk, és ismerkedett a tervvel, amelynek kivitelezése az ő vállát nyomja majd.

Még nem árultam el Adamnek, mi történt Highbury Houseban. Ha gondol bármit is a leveleim közti szünetről, nem említette meg a levelekben, amelyeket a reggeli tálcán hoztak be. Ha eljön az ideje, elmesélek majd neki mindent. De az is lehet, hogy nem. Senki másnak semmi köze hozzá, csak nekem.

És Matthew-nak.

Matthew-nak, akinek felbukkanása még mindig várat magára. Nem tagadhatom, reméltem, hogy eljön, ha másért nem, hát osztozni a gyász terhében. Ha visszagondolok arra a rettenetes estére, amikor minden tönkrement, magam előtt látom az arcát, amelynek kifejezésében düh, elszántság és gyász elegyedett. De aztán minden valaha volt kételyem – az érzéseit, a leánykérést, a kisbabát, mindent illető összes kételyem – visszakúszik.

Vissza a kerthez.

STELLA

Puff! A bárd egyenesen átvágta a csontot, és belecsapódott

az alatta lévő vaskos fadeszkába, határozottan, jóízűen. Beth, aki úgy ült le, hogy biztonságos távolra kerüljön a szétfröccsenő csirkevértől, Stellát figyelte tágra nyílt szemmel.

– Sosem fogom megérteni, hogyhogy nem csapod le a saját kezedet – jegyezte meg. A háttérben Mrs. George és a kuktái csörömpöltek az edényekkel.

– Sokkal több év gyakorlatom van benne, mint szeretném – mondta Stella, és a takarosan levágott csirkecombot a deszka sarkára tette. Precízen kellett darabolnia, mert a csirke minden részét fel akarta használni. A mellét vékonyra klopfolja, és margarinba meg fűszerekbe forgatja, majd a reggelről maradt fekete kenyér utolsó morzsáiba, hogy végül megsüsse, és vacsorára Mrs. Symonds asztalára valami olyasmit tehessen, ami a kijevi csirkére hasonlít. A combokat külön süti meg, és a csonton maradt húsrészeket pitébe süti. A csontok a levest dúsítják majd, ahogy minden egyéb, a konyhában fellelhető húscafat is, a Beth által most szállított zöldségekkel együtt.

– Felteszem, illik majd megtanulnom főzni egy adott ponton – jegyezte meg Beth.

Stella felpillantott.

– Nem tudsz főzni?

Beth megvonta a vállát.

– Pár alapdolgot. De nem sok gyakorlatom van benne. A nagynéném meg sem engedte, hogy a konyhájába betegyem a lábamat. Azt mondta, hogy elterelem a figyelmét. Megtaníthatnál, ha még akkor is Highburyben leszek.

Ha még én is Highburyben leszek, futott át Stella agyán.

– Van híred Graeme-ről? – kérdezte a barátnőjét.

– Nemigen múlik el nap anélkül, hogy ne kapnék levelet tőle – felelte Beth.

– És megbeszéltétek már, hogy hol fogtok lakni?

Beth sóhajtott.

– Még nem. Akárhányszor felhozom, azt hajtogatja, hogy majd ő mindent elrendez, de várnom kell. Mi lesz, ha abban mesterkedik, hogy Norfolkba vagy Skóciába vagy még messzebbre költözzünk?

– Mikor jön haza eltávozásra?

– Két hét múlva – mondta Beth. – Ezúttal negyvennyolc órára, de csak azért sikerült kiverekednie magának, mert Londonba helyezték át valamilyen támogatói feladatra. Ennél többet nem árulhatott el.

– Akkor majd elmondhatod neki, hogy te hol akarsz otthont kialakítani magatoknak – mondta Stella.

– Hát, igen, erre el vagyok szánva – felelte Beth.

Stella halvány mosolyt küldött felé, de nem tudott teljes szívével a barátnőjére koncentrálni. Semmi más nem járt a fejében, mint Mrs. Symonds javaslata. Vajon megteheti-e, hogy hátrahagyja Joan fiát, azért, hogy új életet kezdjen? Az úrnője londoni utazásáig már csak két nap volt hátra. Hamarosan döntenie kell.

Kicsi lábak dobogása hallatszott a konyha felé vezető folyosón. Stella gyomra azonnal elszorult. Ahogy várható volt, Bobby robbant be az ajtón, maszatos kezében egy füzettel.

– Stella néni! Nézd az írásomat! – nyomta Stella kezébe a füzetet.

– Bobby, miben egyeztünk meg? – suhant be a kisfiú nyomában a konyhába Mrs. Symonds is.

Bobby hátrált egy lépést.

– Szia, Stella néni! Milyen volt a napod?

Stella a munkaadójára bámult.

– Igazán kellemes, köszönöm.

– A „s"-t nagyon nehéz leírni, de a tanító azt mondta, hogy ügyes voltam – nyújtotta újra a nagynénje felé a füzetet Bobby.

– Ez nagyon jó hír. – Stella zavartan megpaskolta a kisfiú fejét.

– Bobby, megtennéd, hogy felszaladsz a reggeli szalonba, és idehozod a kendőmet, kérlek? – fordult a kisfiúhoz Mrs. Symonds.

A kisfiú egyetlen szó nélkül elrohant.

– Jól volt ma – mondta Mrs. Symonds. – Beszéltem az igazgatóval, és azt mondta, szerinte a héten jobban volt már.

– Köszönöm – mondta Stella. Tudta, hogy kérdeznie kellene még továbbiakat is, de tanácstalan volt, hogy mit.

– Jól látom, hogy ma este semmi meglepetés nem lesz vacsoránál? – biccentett Mrs. Symonds a csirkehús felé.

– A megbeszéltek szerint készítem el a vacsorát – ígérte Stella.

Mrs. Symonds bólintott.

– Akkor hagyom dolgozni.

Amint hallótávolságon kívül ért, Beth megjegyezte:

– Nagyon jól bánik Bobbyval.

– Még mindig nem értem, miért akarja vele tölteni az idejét, miután elveszítette a saját fiát. Biztosan fájdalmas most gyerekeket látnia.

Mrs. George odafordult a tűzhely felől.

– Nem gondolt még rá, hogy azzal, hogy gondoskodik a gyerekről, legalább annyi jót tesz önmagának is, mint önnek vagy Bobbynak?

– Hogyan? – kérdezte Stella.

Az idősebb asszony csípőre tette a kezét.

– Mrs. Symondsnak szüksége van valakire, akiről gondoskodhat. Szerintem hiányzott neki az az érzés, hogy szükség van rá.

Stella pillantása az előtte lévő vágódeszkára esett. Újra kézbe vette a bárdot.

– Eleget beszéltünk. Van egy rakás tennivalóm.

BETH

Tisztelt uram!

Kérem, bocsássa meg arcátlan közeledésemet, de úgy értesültem, hogy ön jó barátságban van a férjemmel, Graeme Hastings kapitánnyal. Ő kért meg rá, hogy tudassam önnel, mennyire hiányolja a beszélgetéseiket.

1944. november 1. Temple Fosse farm

Elnézését kérem, amiért hanyagságomban nem kerestem meg önt korábban, és remélem, nem veszi szemtelenségnek, ha kifejezem abbéli reményemet, hogy útjaink egy nap még keresztezik egymást.

Híve:

Mrs. Graeme Hastings

1944. november 2. Braembreidge udvarház

Tisztelt Mrs. Hastings!

Nem sok jó oldala van a háborúnak, de a kevés között említhetjük, hogy nem kötnek minket olyan szigorú illemszabályok, mint korábban. Boldogan megismerkednék önnel, bármikor, amikor önnek alkalmas. De ne a házba kopogjon be. Napjaim legnagyobb részét az üvegházban töltöm az orchideáimmal.

Őszinte tisztelettel üdvözlöm:

Drága Mrs. Hastings!

A. W.

1944. november 7. Braembreidge udvarház

Igen nagy örömömre szolgált, hogy megismerkedhettem önnel, és élveztem a beszámolóját Hastings kapitány távoli napjairól. Be kell vallanom, mindennek hallatán egy öregember azt kívánja, bárcsak valami módon hasznukra lehetne.

Remélem, gondolkozik majd az ajánlatomon. De a döntésétől függetlenül, kérem, látogasson el hozzám máskor is. Megkérem a szakácsnőt, hogy tegyen félre pár tealevelet, így ön is frisset kaphat, amikor itt vendégeskedik.

Őszinte tisztelettel üdvözlöm:

A. W.

Beth a fémen csikorgó fém hangjára nézett fel, és feljebb húzta vállán a legjobb vadászzöld blézerét.

Emberek áradtak a peron lépcsőiről. A légierő két tisztje sétált el mellette, akiket négy nő követett – ők a kiegészítő légierőnél szolgáltak –, olyan közel hajolva egymáshoz, hogy a sapkájuk majdnem egymáshoz ért. Egy nő, viseltes tweedkabátban, egy kisfiú kezét szorongatta, akinek csontos bokája kikandikált a kinőtt nadrág boka fölött lengedező szárából.

Beth lábujjhegyre emelkedett, mert alig várta, hogy végre újra lássa a férjét, első alkalommal az esküvőjük óta. A nászútjukat az ágyban szervezték meg, minden percet kincsként őrizve, amit együtt tölthettek. De így is túl hamar kellett búcsút venniük egymástól a Temple Fosse farm udvarán. Beth a teherautó után bámult, amely a férjét a vonatállomásra vitte, és miután eltűnt a szeme elől, átfutott Stella konyhájába. A barátnője egyetlen pillantást vetett a könnyáztatta arcra, és már föl is tette a teavizet.

Most is úgy készült, hogy egyetlen pillanatot sem fog elvesztegetni Graeme első negyvennyolc órás eltávozásából, de eközben jó néhány dolgot meg kellett vitatniuk. Beth el tökélt volt, hogy azt a beszélgetést még az előtt megejti, mielőtt nekiállnának mindazt megcsinálni, amiket Graeme nagy merészen beleírt a leveleibe, alighanem alaposan megbotránkoztatva a katonai cenzorokat.

Már éppen aggódni kezdett, hogy a férje nem érte el ezt a vonatot, amikor kiderült, hogy mégis. Graeme arcán azonnal széles mosoly áradt szét, amikor megpillantotta Betht. Leszaladt a lépcsőkön, és Beth is felé iramodott, minden aggodalmát félretéve. Graeme a karjába kapta, és megcsókolta.

Beth biztosra vette, hogy jól hallotta, amint a mellettük elhaladó nő, a kiegészítő légierő egyenruhájában, felsóhajt, amikor Graeme elhúzódott, csak annyi időre, míg kimondja: „De jó, hogy újra látlak", aztán megint fölé hajol.

Beleolvadt a férfi érintésébe. Graeme a tarkójára támasztott két kezével vonta közelebb magához, és Beth olyan hosszan így akart maradni, az állomás előcsarnokában ölelkezve, amíg csak lehet. De úgy nem mondhatna el a férfinak mindent, amit olyan sokat gyakorolt.

A levegőből kifogyva elhúzódott.

– Hiányoztál.

– Te is hiányoztál nekem. Nyolc hét nagyon hosszú idő.

Graeme a könyökhajlatába húzta Beth kezét, miközben a buszt várták, ami a Temple Fosse farmtól fél mérföldre fogja letenni őket. Beth esküvője után Penworthyék külön szobát adtak Bethnek.

– Szeretnétek majd egy kis bizalmas teret magatoknak, amikor Hastings kapitány eltávozáson lesz – mondta Mrs. Penworthy, és nagyot nevetett, amikor Beth kiköpte a teáját.

Ruth a korábbi raktárba költözött át, amit Mrs. Penworthy segítségével egy kicsit kicsinosítottak. Beth csodálkozott, hogy Ruth nem ellenkezett, bár ez a berendezkedés azzal járt, hogy mindketten nyertek valamit.

Nagyon csábító gondolat volt, hogy egyszerűen menjenek Graeme-mel haza, és kuckózzanak be a hálószobába, addig a pillanatig, míg a férfinak el nem kell indulnia vissza az alakulatához.

Nagyon csábító és nagyon gyáva.

A busz begördült a megállóba, a fémajtók nagy csattanással kinyíltak.

– Gyerünk! – szólt Beth, aki egy pillanatra sem engedte el Graeme kezét.

Felszálltak, kifizették a viteldíjat, és a sofőr odabiccentett, látván Graeme egyenruháját. Leültek két egymás melletti székre hátul, összekulcsolt kezük a férfi ölében pihent.

Amikor a busz ráfordult az Old Warwick Roadra, Graeme így szólt:

– És most pedig mindent hallani akarok arról, mit csináltál.

Beth nevetett.

– Hiszen minden nap írok neked. Olyan, mintha naplót írnék, csak jobb.

De ennek ellenére mindenről beszámolt. A farmon történtekről, arról, hogy Penworthyék mit ültettek, hogy Bobbynak hogy megy az iskola. Egy dolgot nem árult el. Ezt egy kicsit még meg akarta tartani magának.

Graeme odahajolt, és homlokon csókolta.

– Ha most nem lennének itt mások is…

Beth gyöngéden arrább tolta, és elnyúlt a férfi mellett a leszállásjelző zsinórjáig.

– Megérkeztünk.

– De korai itt leszállni a Temple Fosse farm előtt. Az még két megálló ide.

– Így igaz. De most nem a farmra megyünk – ellenkezett Beth.

Graeme követte. Leszálltak, és a férfi körbenézett.

– Ez Braembreidge udvarház.

– Így van. – Beth tovább vezette a férfit a pompás vidéki kúria felé vezető úton.

– Nem is említetted, hogy beszéltél-e Lord Walforddal.

– Néhányszor együtt teáztunk. Azonnal látni akar – mondta Beth.

– Lord Walford várhat. Először a feleségemmel kettesben akarok tölteni egy kis időt. – Graeme keze Beth derekára csúszott.

Beth lábujjhegyre állva megcsókolta.

– Nem várathatjuk meg az earlt.

Graeme jóindulatú dörmögéssel nyújtotta felé a karját.

Bementek a kapun, amit Beth első látogatásakor nagyon impozánsnak talált. Ha Highbury House előkelő, hát Braembreidge udvarház fejedelmi. De miután egy párszor már járt itt, kezdte szívébe fogadni a régi udvarházat. A környékét parkosították, nem ültették úgy be a kertjét, mint Highbury House-ét, és volt valami elragadó abban a látványban, amikor a gyerekek kiözönlöttek az iskola ajtaján, miután véget ért egy tanóra.

Félúton jártak a ház felé, amikor egy viseltes tweedzakót és gumicsizmát viselő férfi tűnt fel a kanyarban. Három spániel futkározott mellette, és amikor meglátták Betht, feléiramodtak.

– Jó napot, lord! – kiáltott oda neki Beth, és szabad kezével sorra megpaskolta a kutyákat.

– Jó napot! Hastings kapitány, jó látni, hogy ép és egészséges! – Az idős férfi hangja kissé mogorva volt, de érződött rajta a tanultság.

– Enyém az öröm, Lord Walford! Örömmel hallom, hogy már megismerkedett a feleségemmel.

Beth megérezte Graeme kezét a háta alsó részén.

– Haragszom magára, Hastings, amiért megfosztott egy ilyen kellemes hölgy társaságától.

Beth az earlre mosolygott.

– Az earl adott nekem egy kis leckét az orchideatermesztés finomságairól.

– És Mrs. Hastings úgy tett, mintha élvezné, mert korrekt játékos – felelte Lord Walford. Aztán benyúlt viaszolt kabátja zsebébe, és kivett egy bronzkulcsot.

– Szólok a házvezetőnőnek, hogy fél óra múlva teázunk. Ha szükségük van rám, az istálló környékén megtalálnak.

– Köszönjük – mondta neki Beth a kulcsot szorongatva.

Amikor Lord Walford elsétált a lába körül táncoló kutyák gyűrűjében, Graeme megkérdezte:

– Ez mi?

Beth egyszerűen rámosolygott:

– Erre tessék.

Pár méterre elágazott az út, amelyen haladtak. Beth addig vezette Graemeet, míg egyszer csak előbukkant a fák között egy kényelmes méretű ház.

– Itt vagyunk – mondta Beth.

– Itt? Hol? – kérdezte a férfi. – Nem értem.

– Az otthonunk. Ha akarod – felelte Beth.

Graeme szemöldöke felszaladt.

– Az otthonunk?

– Amikor látogatóban jártam Lord Walfordnál, megkérdezte, mit tervezünk, hol fogunk lakni. Amikor elárultam neki, hogy nem tudom, de én Highburyben szeretnék maradni, felajánlotta nekünk ezt a kis házat. Még nem fogadtam el – sietett Beth hozzátenni. – Arra gondoltam, hogy együtt dönthetnénk el.

Nézte a férfit, aki a szép, sárga falú, nádfedeles kőházra meredt. Kétoldalt volt egy-egy kémény, és Beth szinte az orrában érezte a füst szagát, ami kigomolyogna rajtuk, ha az ő házuk volna. A veranda léceire és tetejére futórózsa borult. Vajon júniusban milyen színű virágokat hozhat?

– Mérges vagy rám? – kérdezte a férfitól.

– Nem.

– Tudom, hogy azt javasoltad, hogy lakjunk a szüleiddel, de…

Graeme az ajkához emelte a felesége egyik kezét, és megcsókolta a kézfejét.

– Nem vagyok mérges. Egyáltalán nem. Csak meglepődtem.

– Szeretnél bemenni? – kérdezte Beth.

A férfi bólintott.

Beth kinyitotta a zárat a kulccsal, és lépett egyet oldalra, hogy Graeme beléphessen a színes padlócsempékkel borított előszobába. Kétoldalról két vaspántos ajtó fogadta őket, szemben velük egy lépcsősor, amelyen át a hálószobákhoz lehetett feljutni.

– Az earl azt mondta, hogy körülbelül tíz éve modernizáltak néhány házat, mert az intézője nem volt hajlandó a Braembreidge udvarházban lakni, ha nincsen meleg víz, központi fűtés és rendes fürdőszobák – mondta Beth.

Graeme nyomott egy puszit a felesége hajára.

– Eszerint te már jártál itt?

– Nem. Lord Walford ki akarta takaríttatni előtte, és úgy gondoltam, az a legjobb, ha együtt nézzük meg.

Beth belépett az egyik ajtón, és egy terjedelmes nappaliba jutott. Megállt, és nézte a helyiséget a kazettás üvegablakokon keresztül beragyogó fényben. Bár nem volt egyetlen bútordarab sem, azonnal el tudta képzelni, milyen lenne a kandalló köré rakott fotelekkel, asztallal, széles kandallópárkánnyal.

– Amott van egy kisebb téli kuckó, és Lord Walford azt mondta, hogy a konyhát meg az étkezőt a ház hátsó részében találjuk. Odafent három hálószoba van, meg egy kisebb, dolgozószobának való.

Beth megfordult. Graeme az ajtókeretnek dőlve figyelte őt.

– Vagy gyerekszoba – jegyezte meg.

Beth rámosolygott.

– Vagy gyerekszoba.

– Szeretném megnézni a ház többi részét is, de előtte mondani akarok valamit. – Egyik kezét fölemelve, megdörzsölte a tarkóját. –- Írtam az anyámnak, hogy megkérdezzem, lakhatnál-e velük, ha a háború vége előtt várandós leszel, vagy engem külföldre helyeznek át. Nagyon határozott hangnemben azt válaszolta, hogy gondoljam át, új asszony vagy, és könnyen lehet, hogy nem akarsz az anyósoddal élni egy számodra idegen házban, ahol korábban még nem is jártál. És megkérdezte, hogy átgondoltam-e ugyan, mennyire magányos volnál Colchesterben, ahol egy lelket sem ismersz. Azt írta, hogy önző vagyok.

– Ez úgy hangzik nekem, mintha az anyádnak nagyon határozott véleménye lenne a dolgokról – jegyezte meg Beth olyan semleges hangon, amennyire csak telt tőle.

– Nagyon világosan el tudja különíteni a helyeset a helytelentől. Ebben az esetben én tévedtem.

– Én is megmondhattam volna neked ugyanezt. Sőt, ami azt illeti, mondtam is – emlékeztette Beth.

– Sajnálom, hogy nem figyeltem rád. Még évekig könyörgök miatta a bocsánatodért, hidd el – mondta erre a férfi alázatos hangon.

– Dehogy évekig. Maximum napokig – mondta Beth.

– Ígérem, ezen változtatni fogok.

– Én csak annyit kérek, hogy együtt hozzuk a döntéseket. – Beth átment a szobán, és megpuszilta Graeme arcát. – Ugye, tényleg nem vagy mérges, amiért beszéltem Lord Walforddal?

– Hát lehetnék mérges egy ilyen leleményes asszonyra?

Végigjárták a szobákat. Beth minden apró, kellemes részlet láttán elégedetten felkiáltott. Szerény lak volt, de a tervezője átgondoltan dolgozott. Mire az egész épületet bejárták, a hűvös, száraz élelmiszer-tároló pincétől a padlásig, Beth el volt varázsolva.

– El tudod képzelni, hogy itt lakjunk? Nem közvetlenül Highburyben van, de biciklivel el tudjuk érni.

– És ha vége lesz a háborúnak, és megszűnik a benzinjegyrendszer, összespórolhatjuk egy autó árát – mondta Graeme.

– Annyira biztosra veszed, hogy hamarosan vége.

– A dolgok változni látszanak a D nap óta. – Graeme habozott. – Várni akartam még vele, hogy elmeséljem, de kérvényeztem, hogy állandósítsanak a felderítőknél.

Beth hangosan beszívta a levegőt.

– Többé nem tervezed, hogy visszatérj a hadtestedhez?

A férfi a fejét rázta.

– Londonba kértem magam, és a parancsnok szerint el fogják fogadni. Ott kell állomásoznom, de ha eltávozást kapok, bármikor el tudok jönni ide a szálláshelyemről. Még az is lehet, hogy a háború után is megtarthatom az állást.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Beth. – Annyira szerettél volna visszamenni az embereidhez.

Graeme rámosolygott.

– Ha áthelyeznek, hamarosan megkezdhetjük a közös életünket.

Beth végigfuttatta a kezét a férje karján, míg végül összefonódtak az ujjaik.

– Akarom ezt a házat, és akarom a veled közös életet.

– Helyes. Elmondjuk Lord Walfordnak?

– Mondjuk el. De előtte… – Beth fölemelte a fejét, és megcsókolta a férjét a jövendő otthonukban.

VENETIA

1907. NOVEMBER 3., VASÁRNAP Highbury House Napos és friss

Reggel arra ébredtem, hogy a halvány őszi nap besüt a

hálószobám ablakán. Előző este nem húztam be a függönyöket, ezért ráláttam a szobámból az egyik üvegház sarkára meg a sövény sárguló leveleire. Azonnal elfogott a vágy, hogy beszívjam a friss, erőt adó reggeli levegőt.

Gyorsan felöltöztem, és előkerestem a rajzfüzetemet meg egy ceruzát. Tudtam, hogy Melcourték meg a házuk népe templomba megy. Ezt az időt felhasználhatom rá, hogy úgy véglegesítsem a télikert rajzait, hogy közben a valós térrel is összevetem. Utána nekiállok összecsomagolni a holmimat.

Odakint melegnek éreztem fölfelé fordított arcomon a gyenge napsugarat. Sármány dalolt valahol, és a levelek halk surrogással hullottak a földre egymás után. Tudtam, hogy a föld alatt már százával ott rejtőznek, életciklusuk kezdetére várva, a virághagymák, amelyeket Mr. Hillock és az emberei elültettek, és a tél viszontagságai elől védve készülnek, hogy tavasszal dacosan kitörjenek a földből az első zöld hajtásaik.

Kényelmesen elidőztem, élveztem a magányt, miközben átsétáltam a szoborkert lassan növekvő műkertészeti remekei közt. Megkerültem a költő kertje és a vízikert közt húzódó sövényt, és egyenesen a télikert kapujához mentem. A kulcs a zárban volt, bementem.

Mélyen beszívtam a levegőt.

A kör alakú kert jobb oldali részén kezdve lassan haladtam, és hagytam magamat álmodozni. Bár a hely célja az volt, hogy a tél legmélyén legyen a legcsodásabb, azt akartam, hogy tavasszal-nyáron-ősszel is szép legyen. Mr. Hillockkal megbeszéltük, hogy a teljes falra rózsát futtatunk, Matthew előtti tiszteletadásként. A szamárkenyér ezüstszínű levéllándzsái között nyaranta megjelennek a lila virágok, amelyek télre tökéletes labdákká száradnak, amelyek a szélben némán ringatják a magjaikat, hogy aztán szerteszórják őket. Feljegyeztem Mr. Hillocknak, ügyeljen rá, hogy a magbölcsők a lehető legtovább szolgálják a madarak táplálkozását.

Nem tudom, milyen hosszan időztem, annyira belemerültem a munkába. Teljesen lefoglalt a feladat, amit muszáj volt befejeznem. Végeznem kell Highbury House-zal, és új életet kell kezdenem.

A figyelmemet hirtelen elvonta a vaskapu nyikordulása. Guggoló helyzetben firkantottam épp le egy megjegyzést. Matthew lépett be a kertbe.

Megállt, jobb kezét a kapun nyugtatta, és a szeme rám szegeződött.

– Venetia.

A nevem felém libegett az őszi szellő szárnyán.

Tétován fölemelkedtem.

– Mi járatban erre?

– Abban reménykedtem, hogy egyedül talállak itt. – Lépett egyet felém. – Látni akartalak.

A kezem fölfelé rebbent.

– Állj! Kérlek, ne gyere közelebb.

Mozdulat közben megmerevedett, és az arcára fájdalmas kifejezés ült. De az enyémre is. Eddig képes lettem volna vissza sem fordulva elmenni innen. Lehet, hogy a fájdalmam és veszteségem tudata már sosem hagy el teljesen, de idővel megfakul. Így viszont nem, ha Matthew újra feltárja a sebet.

– De Venetia…

– Bármit akarsz is mondani, nem vagyok rá kíváncsi. Nincs rá szükségem. – A hangom reszelős volt. Reszkető kezemre néztem. – Ugyan miért jöttél ide most, amikor végre felkészültem rá, hogy elmenjek?

– Hamarabb is jöttem volna – mondta.

– Akkor miért nem tetted? – vetettem felé. Azt akartam, hogy minden egyes szó sebet ejtsen rajta.

– Helen azt mondta, hogy látni sem akarsz – felelte.

– Ezt mondta a húgod? És te hittél neki?

Meggörnyedt a válla.

– Miért ne hittem volna? Egyik levelemre sem válaszoltál.

– Írtál? Hozzám csak Adamtől érkeztek levelek.

A hajába túrt, és megragadta a tövét.

– Szándékosan távol tartottak minket egymástól.

– És mi hittünk nekik – motyogtam.

– És miért ne hittünk volna? Így, hogy már nem vársz gyereket, felszabadultál az irántam való kötelezettség alól.

Az én kötelezettségem, felé? Hiszen engem utasítottak ki a házból.

– Matthew, nagyra értékelem, hogy nemesen cselekedtél, és feleségül kértél.

Olyan hosszan fúrta a szemembe vizsgálódó tekintetét, hogy egyik lábamról a másikra billenve kellett egyensúlyt találnom.

– Szerinted engem csak az etikus cselekedet vágya vezérelt? – kérdezte végül.

– Így, hogy nincs gyerek, nincs botrány. Ha azért aggódsz, mert a szavadon akarlak fogni a házassági ajánlatoddal, hát ne aggódj. Fölmentelek az adott szó alól.

– Tehát nem kívánsz hozzám jönni? – kérdezte.

Elfordultam.

– Már elfogadtam, hogy az, amit akarok, és az, ami megtörténhet, két különböző dolog. Ma távozom Highbury House-ból. Nem tudok tovább itt maradni abban a tudatban, hogy itt halt meg a kislányunk.

Megingott, és derékban meghajolva zihálta:

– Kislány? Lányunk lett volna?

– Nem tudtad? – kérdeztem.

Elfutotta a szemét a könny.

– A húgom azt mondta, hogy az orvos szerint nem lehetett eldönteni.

A szabad kezem ökölbe szorult.

– A húgod hazudott. Kislány volt. És arra gondoltam, hogy hívhatnánk Celeste-nek.

Megtörölte a szemét.

– Nagyon szép név.

– Apám néha így nevezte anyámat.

– Akkor már azt is tudod, hogy hívják ezeket. – A zakója zsebéhez rebbent a keze, és kihúzott egy kis, barna borítékot, aztán felém nyújtotta. Tétován elvettem, és kinyitottam. Hat virágmag esett a tenyeremre.

– Ez milyen növény? – kérdeztem.

– A rózsánk. Amit tavasszal kereszteztünk. Sikerült, ez a mag az eredménye. Egy kis szerencsével új fajta.

– Nem tudod biztosan?

– Addig nem, amíg el nem ültetjük, és nem látjuk meg, mivé fejlődik, de eléggé biztosra veszem. – Megköszörülte a torkát. – Esküvői ajándéknak szántam. Úgy terveztem, azt a nevet adom a fajtának, „Beautiful Venetia". De most átfutott a fejemen, nem lenne-e jobb a „Beautiful Celeste".

Most az én szemembe gyűltek könnyek, miközben a tenyerem a magokra zárult.

– Szerintem szép. Megkérhetnénk Mr. Hillockot, hogy ide ültesse el a „Beautiful Celeste"-et.

A hasamra vándorolt a kezem, és a könnyek elindultak lefelé az arcomon. Lehunytam a szemem, de egyszerre már nem voltam egyedül. Matthew két karja ölelt át, aztán az egyik tenyere a mellkasára húzta a fejemet. A füzetem és a ceruzám a lágy talajon landolt, én pedig Matthew-ba kapaszkodtam, és sírtam.

– Nagyon sajnálom – mormolta a hajamba.

– Elveszítettem őt, ahogy téged is, és fogalmam sincs, hogy fogom kibírni.

Egy kicsit hátrább húzódott, és a hüvelykujjával letörölt az arcomról egy könnycseppet.

– Engem nem veszítettél el.

A fejemet ráztam.

– Gyereket vártam. Egyikünk sem akart…

– Én akartalak téged, Venetia. Ezt akartam eleve, és aztán, amikor kiderült a gyerek… Az volt életem legszebb napja, ott, a tónál. Arra gondoltam, hogy végre mindent megkaptam az élettől.

– Nem érezted úgy, hogy csapdába csaltalak?

Élesen, kissé keserűen fölnevetett.

– Egyáltalán nem. Inkább attól féltem, hogy te érzed magad csapdában, miattam, és ami még ennél is rosszabb,

örültem neki. Enyém lettél, és sosem akartalak elereszteni.

– Ugyan, mit akartál bennem annyira?

Csípőre tett kézzel ingatta a fejét.

– Te vagy a legmakacsabb, legbosszantóbb nő a világon. Imádlak.

– De hiszen alig ismersz.

Felsóhajtott.

– Tudom, milyen erős, eltökélt szellem él benned, meg azt, hogy ha az ember vitatkozni próbál veled, az nagyjából ugyanolyan eredménnyel kecsegtet, mintha fogpiszkálóval akarna követ törni. Tudom, mikor mosolyogsz őszintén, mert olyankor a jobb szemed alatt megjelenik egy gödröcske. Tudom, hogy jobban érzed magad a kertészruháidban, mint báli ruhában, meg azt, hogy amikor igazán mélyen alszol, mindig a jobb oldaladra fordulsz. De leginkább azt tudom, hogy szeretnék megtudni rólad mindennap valamit. Megértem, ha ez túl nagy kérés. Nem sokat tudok felajánlani cserébe, de azt igen, hogy szeretlek, mélyen, igazán, és ez csak nőni fog, ahogy a napok haladnak.

– Nem tudom, lehet-e még gyerekem – mondtam neki.

– Akkor kettesben leszünk boldogok.

– A családod nem fogad el engem.

Szorosabban magához ölelt, és a kabátja két szárnyát kettőnk köré húzta.

– Te vagy a családom. A fivéred ellenszenvvel lesz a személyem iránt?

Megráztam a fejemet.

– Adam valószínűleg egyszerűen köszönetet mond majd neked, amiért voltál olyan bátor, hogy feleségül veszel. Bár az is lehet, jobb kerülni, hogy tudomást szerezzen az afférunkról, mert az utóbbi időben régimódi nézeteket kezdett vallani a párbajozás szükségességéről.

Matthew elmosolyodott.

– Zöldfülű vagyok a pisztolypárbajok terén, ezért inkább megfogadom a tanácsodat.

Hallgattam egy ideig.

– Melcourtékon, az orvoson, a szolgálókon kívül is túl sokan tudnak arról, mi történt.

– Elköltözünk.

– Biztos vagy benne, hogy itt tudod hagyni az Akácos farmot? – kérdeztem.

Megmerevedett a szája széle. Nagyon rossz érzés kerített hatalmába, mennyire bánni fogja, hogy ott kell hagynia a birtokot, de nem láttam semmilyen utat arra, hogy maradhassunk, Melcourték jóindulatára szorítkozva.

– A rózsákat nem egyszerű szállítani, de majd kitalálunk valamit. Hol szeretnél élni?

Egy darabig fontolgattam a kérdést, aztán megkérdeztem:

– Mit szólnál Amerikához?

– Ha veled lehetek, nemigen érdekel, pontosan hol vagyunk. És most nem kellene elkezdeni összeszedni a holmidat? Bármennyire azon lennék is, hogy innentől mindig magam mellett lássalak, nem lakhatsz velem az Akácos farmon, mielőtt összeházasodunk. De tudok egy tiszteletre méltó női szálláshelyről Leamingtonban.

– Oda fogok menni, míg ki nem hirdethetik a házasságot. – Matthew javaslata nagyon praktikus volt.

– Jól van. Már csak egy dolog van hátra.

Felnéztem rá, ő két tenyere közé fogta az arcomat, és megcsókolt.

– Mondd tehát még egyszer, leszel a feleségem? – kérdezte, a számat súroló ajkakkal.

– A feleséged leszek – suttogtam.

Gyorsan megcsókolt, aztán felkapta a földről a ceruzát meg a füzetet.

– A rajzaid.

Kéz a kézben elhagytuk Celeste kertjét.

DIANA

Diana levette a kesztyűjét és a fejéről a kis szürke kalapot, óvatosan, hogy a háló ne akadjon bele a halántékára fésült hullámba. Hosszú volt Londonból az út idáig, de végre minden elvarratlan szálról gondoskodott. Most, miután minden elrendeződött, a karjára akasztott krokodilbőr kézitáskában ott lapult a jövője.

– Köszönöm, Mrs. Dibble! – A holmiját átadta a házvezetőnőnek, de a kézitáskát magánál tartotta. – Meg tudja mondani, hol találom Miss Addertont?

– A konyhakertben vannak Mrs. Hastingsszel. Azt hiszem, Mrs. Hastings a burgonyát nézi meg, hogy elég érett-e már ahhoz, hogy felszedjék – mondta Mrs. Dibble.

– Megmondaná nekik, kérem, hogy jöjjenek a délelőtti szalonba?

Mrs. Dibble elsietett a szekrény felé, hogy felakassza Diana kabátját.

A fiatal asszony a folyosó falán függő nagy, aranyozott keretű tükörbe pillantva megigazgatta a hullámokat a hajában.

– De csinos vagy.

Cynthia és McPherson főnővér közeledett.

– Most értem vissza Londonból.

– Azt hittem, csak egy napig maradsz – mondta Cynthia.

– Az elintéznivalóim hosszabban elhúzódtak a tervezettnél, muszáj volt ott éjszakáznom – felelte Diana.

– Hol szálltál meg? – kérdezte Cynthia.

Diana leengedte a kezét, és mosolyt erőltetett magára.

– A Harlan klubban. Megújítottam a tagságomat.

– A főnővér már hiányolt. Nem tetted meg a szokásos levélíró körödet – mondta Cynthia.

A főnővér szemöldöke úgy szaladt fel, hogy Diana számára egyértelmű volt, hogy a beszélgetés nem teljesen úgy zajlott, ahogy a sógornője szemrehányó hangneme sugallja.

– Én csak annyit mondtam, hogy többen is kaptak levelet a délutáni postával – mondta.

– Amint elintézek egy-két igazán sürgős dolgot, ígérem, bemegyek a kórtermekbe is – nyugtatta meg Diana a főnővért.

Cynthia sóhajtott. Diana kimért lassúsággal kikattintotta a táskája zárját, és kihúzta a London óta benne lapuló két boríték közül a vékonyabbat.

– Talán érdekel, hogy régi ismerősökkel találkoztam Londonban, többek közt Mrs. Delmonte-tal, aki ugyanahhoz a tanárhoz járt hárfázni, mint én. Már a háború előtt önkénteskedett a brit Vöröskeresztnél, és mostanra magas pozícióba került az önkéntes kisegítőknél. Nagyon érdekelte a munka, amit a Highbury House kórházban végeztél, Cynthia. Annyira érdekelte, hogy ami azt illeti, arra gondolt, nagy segítségükre lehetnél a szakértelmeddel egy lábadozásra berendezett kórház megnyitásában, Walesben mint parancsnok.

– Rám itt van szükség – ellenkezett Cynthia.

Diana széles mosollyal Cynthia kezébe adta a borítékot.

– Szerintem a részleteket elolvashatod Mrs. Delmonte levelében.

Cynthia kikapta a kezéből a borítékot, és feltépte. Diana különös nyugalmat érzett, ahogy nézte sógornőjét, aki végigfutotta a levelet, aztán felnézett.

– Te leszel Highbury House kórházparancsnoka! – szinte köpte a szavakat.

– Igen.

– Ez nevetséges.

– Akkoriban, amikor kialakították itt a kórházat, még egyetértettem volna veled ebben. Köszönöm a sok kemény munkát, amit a vezetésbe fektettél – felelte Diana.

– Ez a családom otthona – mondta Cynthia.

– Lehet, hogy itt töltötted a gyerekkorodat, de ez az én otthonom. És ez akkor is így marad, miután a háború véget ér. Ezt ne feledd el.

Cynthia elsápadt, de nem adta fel.

– A világon semmit sem tudsz arról, hogyan kell irányítani egy kórházat.

McPherson főnővér tett egy lépést előre.

– Én nem kétlem, hogy Mrs. Symonds, mindazzal a tapasztalattal, amit egy Highbury méretű háztartás vezetésével és ekkora személyzet irányításával szerzett, könnyedén beilleszkedik majd.

Diana hálás tekintetet vetett a főnővérre, aki alig észrevehető mosollyal viszonozta.

– Amint láthatod, egy hét múlva várnak Walesben, ezért a legjobb, ha lassan hozzá is látsz a csomagoláshoz. Szükségem lesz az irodára. – Cynthia hápogott, Diana pedig biccentett a főnővér felé. – Nagyra értékelném, ha délután be tudna jönni hozzám teázni és pár dolgot megbeszélni. Nagyon sok kérdésem lesz.

– Örömömre szolgál – mondta a főnővér.

– És most elszólít egy kötelezettségem, utána pedig írnom kell a katonák leveleit. Ha megbocsátotok.

Dianán eláradt valami különös érzés, amikor otthagyta a két nőt a folyosón. Hosszú ideje először öntötte el igazi lelkesedés. Egyetlen lépéssel eltávolította Cynthiát a házból, és visszavette az otthonát.

A délelőtti szalon ajtaja félig nyitva állt. A most következő beszélgetés több kockázatot rejtett, és kevésbé kecsegtetett biztos sikerrel, de tudta, meg kell próbálnia.

Kinyitotta az ajtót, és rámosolygott a bent várakozó Miss Addertonra és Mrs. Hastingsre.

– Elnézést, hogy megvárattam önöket.

– Jó napot, asszonyom. Mrs. Dibble azt mondta, hogy kettőnkkel szeretne találkozni – mondta Miss Adderton.

Diana gondosan letette a táskáját az íróasztalra, és kihúzta belőle a vaskos, súlyos borítékot, amiben az ügyvéd által összeállított anyagok voltak.

– Szeretném, ha válaszolna a kérdésemre, Miss Adderton.

– Mi a kérdés? – szólt közbe Mrs. Hastings.

– Mrs. Symonds szeretné a gondozásába venni Bobbyt, hogy én Londonba költözhessek – mondta Miss Adderton.

Diana fölemelte a kezét.

– Ami azt illeti, ennél többet szeretnék. Örökbe akarom fogadni az unokaöccsét.

Mrs. Hastings keze a torkához rebbent a döbbenettől.

– Eddig még nem mondott semmit arról, hogy örökbe fogadná – mondta Miss Adderton.

– Mert nem tudtam, hogy lehetséges-e. Először beszélnem kellett az ügyvédemmel. – Hallgatott egy kicsit. – Több lennék, mint pusztán Bobby törvényes gyámja. A szülője lennék. Azt akarom, hogy ő legyen a fiam.

Aztán így folytatta:

– Gondolja át, Miss Adderton. Megtehetek érte számos dolgot, amit ön nem tudna. Sosem tudná jó iskolákba küldeni vagy jó ruhában járatni. Ha idősebb lesz, a legjobb életutat tudom megnyitni előtte. Megtanulhatja, mi kell ahhoz, hogy sikeres legyen. Egy napon Highbury House az övé lesz. Különlegessé tehetem az életét.

– Nem tudja pótolni az elveszett fiút egy másikkal – mondta Mrs. Hastings.

Diana szeme elszűkült.

– Senki sem pótolhatja Robint, és semmi sem hozhatja vissza. Minden idegszálammal azt kívánom, bárcsak jobban elrejtettem volna a télikert kulcsát, vagy kigyomláltam volna a mérgező növényeket. Sosem múlik a bűntudatom, amiért az utolsó szavaimmal elhessegettem magamtól. Robin volt a fiam – elcsuklott a hangja. – Ő volt a lényem legjobb része, és csak egyetlen ember él ezen a világon, aki megértheti, milyen érzés volt elveszítenem őt.

– De Bobby egy ötéves kisfiú – ellenkezett Mrs. Hastings.

– És én vagyok a legjobb barátja anyja. A közös veszteségünk mindig összeköt majd minket.

– Megérteném, ha azért akarná örökbe fogadni Bobbyt, mert nincs családja, de van. Itt áll ön előtt. – Mrs. Hastings Miss Addertonra mutatott, aki olyan fehér volt, mint a fal.

– Egyáltalán, megteheti ezt? – kérdezte Mrs. Hastings.

– Miss Adderton, kérem, vetne egy pillantást ezekre a dokumentumokra, amelyeket az ügyvéd összeállított, hogy…

– Ezt megtehetem – vágott közbe Miss Adderton, és felkapta a papírokat az asztalról. – Ha aláírom, Bobby a magáé?

– Igen – lehelte Diana. – A többi az ügyvédem dolga.

Miss Adderton lenézett a feketével gépelt sorokra.

– Stella… – kezdte Mrs. Hastings.

Miss Adderton felé fordult.

– Én nem lehetek Bobby anyja, Beth.

– Senki nem is kéri tőled – ellenkezett Mrs. Hastings.

– De te igen, még ha nem is ezeket a szavakat használod. Elvihetem iskolába, és megetethetem, figyelhetek rá, hogy megfürdik-e, de ezek mind csak feladatok, amiket kipipálok. Nem tudom úgy szeretni, ahogy kellene. Igyekeztem rávenni magamat, amióta Joan meghalt, de képtelen vagyok rá – bukott ki Stellából.

– De te vagy a családja – erősködött Mrs. Hastings.

– Azt hittem volna, hogy te mindenki másnál jobban tisztában vagy vele, milyen rettenetes olyasvalakivel élni, aki számára csupán kínzó kötelesség gondoskodni az emberről!

Mrs. Hastings szeme elkerekedett.

– Az, ami velem és a nagynénémmel történt, egész más!

– Tényleg annyira más? Hát te sosem szeretted volna, hogy inkább valaki olyan neveljen, aki szeret? – kérdezte Miss Adderton.

– Én tudom őt szeretni – szólt közbe Diana. – Máris szeretem amiatt, hogy azt jelentette a fiam számára, amit jelentett. És idővel megszerethetem annyira, mint a saját gyerekemet.

Miss Adderton bólintott, aztán szeme a kezében tartott papírokra szegeződött.

– Aláírom ezeket, és maga pénzt ad rá, hogy Londonba költözhessek?

– Igen – felelte halkan Diana. – Elég lesz a szállására egy szállodai szobában vagy egy albérleti szobában, amelyiket akarja. Kap segítséget a ruhatára kialakításához, és fizetem a tanulmányait– nem levelezőn, hanem valódi titkárnői főiskolán. Később megkérhetem az ismerőseimet, hogy segítsenek állást találni majd. Hadd segítsem hozzá, hogy olyan élete legyen, amilyet mindig is szeretett volna.

– Így már szinte nem is tűnik igazságos üzletnek – jegyezte meg Miss Adderton üres nevetéssel.

Mrs. Hastings tekintete egyikükről a másikukra járt.

– Nem tudom elhinni, hogy valóban fontolóra vetted ezt.

Miss Adderton a barátnője felé pördült.

– Utálok itt lenni. Utálom a szolgálólétet. Utálom, hogy a húgom ment Warwickshire-be, és én maradtam itt. Neked olyan életed van, amit szeretsz, Beth. Hadd legyen az enyém is olyan.

Mrs. Hastings egy pillanatig olyan arcot vágott, mint aki tovább akar vitázni, de aztán csendben maradt.

– Láthatja Bobbyt, amikor csak akarja. Boldogan felviszem magammal Londonba, ha úgy könnyebb magának – ajánlotta Diana.

Miss Adderton összekulcsolta a két karját, úgy, mint aki szorosan átöleli magát.

– Mrs. Symonds, kérem, értsen meg. Ha aláírom ezeket a papírokat, nem akarok többé találkozni Bobbyval, de tudni szeretném, hogy van. Ír majd nekem néha?

– Természetesen – mondta Diana.

A szakácsnő a tollért nyúlt.

– Hol kell aláírni?

– Három példány, egy magának, egy nekem és egy az ügyvédemnek, hogy bejegyeztethesse az örökbefogadást. – Diana úgy emelte egyesével Miss Adderton elé a papírokat, hogy lássa, hol az aláírandó hely. Aztán ő maga is lehajolt, hogy aláírja.

Amikor kész volt, fölegyenesedett, és Mrs. Hastings felé nyújtotta a tollat.

– Tanúra is szükségünk lesz.

Mrs. Hastings olyan arccal nézett le a tollra, hogy Diana egy pillanatig biztosra vette, hogy visszautasítja.

– Beth, kérlek – suttogta Miss Adderton.

Mrs. Hastings kiragadta Diana kezéből a tollat.

– Hát, jó.

– Kérlek, te is tartsd majd rajta a szemedet, Beth. Te is közel maradsz – mondta neki Miss Adderton.

Amikor Diana erre felvonta a szemöldökét, Mrs. Hastings sietett megmagyarázni: – A férjemmel megegyeztünk, hogy kiveszünk egy házat Braembreidge udvarház területén. Odaköltözünk, ha vége a háborúnak.

– Úgy tűnik, mindenhol új dolgok születnek – jegyezte meg Diana.

Mrs. Hastings összeszorította a száját, de bólintott.

Diana felitatta az aláírásokat, aztán fölemelkedett. Készen vannak.

– És most? – kérdezte Mrs. Hastings.

– Beszélni fogok Bobbyval, és megmondom neki, hogy itt fog élni. Ha nincs ellene kifogása, hogy én tegyem meg, Miss Adderton.

– Nincs. Én pedig megkezdem az előkészületeket, hogy jövő hét végén költözhessek. – Miss Adderton elvette a saját példányát.

– Írok a bankáromnak. Ő majd gondoskodik róla, hogy az ön rendelkezésére álljon a kellő összeg – mondta Diana.

Miss Adderton már épp sarkon fordult volna, de még visszanézett a válla fölött.

– Nem hívhatja többé Bobbynak. Túl egyszerű név ez a ház leendő urának. A Robert jobb volna.

– Szép név – jegyezte meg Mrs. Hastings.

Diana halványan rámosolygott. Hálás volt a béke olajágáért. Mrs. Hastings talán sosem érti meg teljesen – és talán sokan mások sem, de ő maga tudta, hogy azt tette, ami annak a három embernek a legmegfelelőbb, akik számítottak.

– Meglátjuk, Bobby mit szól hozzá, de ezt később – mondta. – Egyszerre csak egy változást.

EMMA

2021. OKTÓBER

Emma a csizmája talpával belenyomta az ásót a földbe, és

tovább ásta az üreget, amin öt perce dolgozott. Beth rajzain két szép hortenziabokor állt a télikert falai előtt. Ezek általában szívós növények, de azok, amelyek megbújtak a dzsungel takarásában, annyira tönkrementek már, hogy nem lehetett megmenteni őket. Pár telefonhívással és némi szívességkéréssel sikerült csökkentett áron szereznie két nagy, cserépben nevelt példányt, hogy azokkal pótolja a régieket.

Rendesen csak egy lábnyira ásott volna le, és elülteti őket, de itt annyira sűrűn nőttek a gyökerek, hogy egy kicsit tovább haladt lefelé, hogy a hortenziák jobb eséllyel harcolhassanak. Már eddig is kétszer segítségül kellett hívnia a kézifűrészt, annyira összenőttek a vastag gyökerek, és a pulóverét is levette.

– Szia!

Emma hunyorogva nézett fel a felhőkön átszűrődő fénybe. A kertbe vezető létra tetején Henry állt. A haja szokás szerint kócos, az arcán a szokásos csintalan mosoly – aminek láttán Emma szíve táncba kezdett.

– Szia! Sydney-t vagy Andrew-t keresed? – kérdezte.

Azért jött, hogy találkozzon veled. Charlie csipkelődése visszhangzott az agyában.

– Igazság szerint téged kereslek. – Henry átlendítette hosszú lábát a kerítés fölött. Emma figyelte, ahogy lemászik. Egy kicsit csalódott volt, mert nem látszott a férfi pólója a fekete kötött pulóvertől.

Amikor Henry földet ért, körbenézett.

– Ez nagyon szép lesz.

– Köszönöm. Egy teljes év még biztos beletelik, mire igazán összeáll a kép, de elérkezik majd az is – mondta Emma.

– Hallottam, hogy Sydney a konyhakertet is restauráltatni akarja, és a gyümölcsös újraélesztésén is gondolkozik – mondta Henry.

Emma nevetett.

– Charlie-val üzleti partnerek lettünk, és az első lépése az volt, hogy felülbírálta a döntésemet, és elvállalta a konyhakertet. Azonnali puccs.

– Nem gondoltam volna Charlie-ról, hogy uralkodó alkat, de lehet, hogy meg akarta ízlelni kissé a hatalmat. És te? Hogy érzel a projekt iránt?

– Nem lesz történethű, például mert betegségeknek ellenállóbb fajtákat ültetünk, de szórakoztató munka. Zack és Vishal épp a magaságyások helyét mérik ki.

– Láttam őket. Sydney körbevezetett. – Henry az ásó felé intett. – Van abból másik is?

Emma bólintott, és odaadta neki azt, amit Charlie használt az imént. Egy pillanatra összeértek az ujjaik. Egy újabb tánclépés odabent.

– Milyen mély legyen? – kérdezte Henry, aki előtt szemlátomást teljesen rejtve maradt, milyen hatással van a jelenléte Emmára. De az is lehet, hogy mindig így volt, és Emma igyekezett kizárni agyából a gondolatot.

– Még egy lábnyit, nagyjából – felelte.

Henry nyögött egyet, és a talajba mélyesztette az ásót. Egy percnyi habozás után Emma is követte a példáját a gödör rá eső felén.

– És miért akartál találkozni velem? kérdezte Emma, Henryre nézve, közben kirázta az arcából az okvetetlenkedő hajfürtöt, ami a copfjából odakeveredett, hogy jobban lássa.

– Egyszerűen látni akartalak. Jó ideje már, hogy találkoztunk, és kíváncsi voltam, mi van veled, hová tűntél. Arra gondoltam, talán máris tervezed, milyen munkát vállalsz Highbury után.

Emma szája mosolyra szaladt.

– Van már egy másik kerti munkám, de úgy gondoltam, még egy darabig itt maradok a Bow-villában.

Henry szeme rávillant.

– Tényleg?

– Tényleg. Berwick-upon-Tweedben fogok dolgozni, de hétvégente visszajövök ide.

– És mi lesz a nomád életmóddal? – kérdezte könnyed hangon a férfi.

– Rájöttem, hogy annak is megvan a maga szépsége, ha az ember egy helyben marad egy ideig. – Emmának eszébe jutottak az időpontok, amelyekben megállapodott a helyi ingatlanossal, hogy megnézzen néhány Highbury környékén álló házat.

– Tudod, ugye, hogy még mindig nem ejtettük meg azt a welcome-drinket az ideköltözésed örömére? – kérdezte Henry.

Emma nevetett.

– De hiszen minden héten együtt ülünk a kocsmában a kvízen.

– A welcome drink kettesben fogyasztandó. Ez a szabály – mondta Henry.

Emma belevágta volna az ásót a talajba, de ezúttal ellenállt.

– Elboldogulsz? – kérdezte Henry.

– Eltalálhattam egy fő gyökeret vagy követ – vélte Emma. Ám amikor kihúzta az ásót, olyan hang hallatszott, mint amikor fém csikordul fémen. Egy ültetőkanálra mutatott. – Ideadnád azt, kérlek?

Henry odanyújtotta neki, Emma pedig leguggolt, és a vakolókanállal kezdett ásni.

– Tudsz segíteni a másik oldalon? – kérte a férfit.

Henry óvatos mozdulatokkal kezdett dolgozni, nehogy megüsse Emmát, és tágította az üreget, amit Emma kezdett. Nem volt könnyű, de pár perc múlva előbukkant egy szögekkel kivert fémdoboz teteje.

– Mi lehet ez? – kérdezte Henry.

– Fogalmam sincs. Ott már elég laza a talaj. Szerintem ki tudom emelni.

– Fogom – mondta a férfi.

Mindketten nekiveselkedtek, és a doboz kiemelkedett a földből.

A rozsdás fogantyún lakat függött.

– Ideadnád azt az ültetőkanalat? – kérdezte Henry.

Emma a kezébe adta, Henry pedig pár ütéssel leverte vele a karikát lakatostul.

– A régészek most nagyon dühösek lennének rád – jegyezte meg Emma.

– Milyen jó, hogy nincs itt egy se – felelte Henry vidoran. – Szeretnéd a megtiszteltetést?

Emma bólintott, és lassan fölemelte a fedelet.

Egy viaszosvásznat talált alatta, amit fölemelve előtűnt többtucatnyi régi fotó, amelyek egy kisfiút ábrázoltak. Némelyiken egyedül pózolt a kamerának, némelyiken pedig egy elegáns nő társaságában állt modellt.

– Ki ez? – kérdezte Henry.

– Fogalmam sincs – mondta Emma, fölemelve az egyik fotót.

– Meg kell mutatnunk Sydney-nek. – Henry már elő is húzta a telefonját, tárcsázott, és kihangosította. – Helló, Syd!

– Minden oké? – kérdezte Sydney.

– Szerintem örülni fogsz, ha idejössz most a télikertbe. Emmával találtunk valamit.

– És mi az? – kérdezte Sydney.

– Gyere, és nézd meg magad.

– Jól van, de hozzátok át a falon. Ma nincs kedvem falat mászni – kérte Sydney.

– Rendben.

Henry letette a telefont, Emma pedig visszatette a fotókat a ládába, és lecsukta a tetejét. Henry felmászott a létrán, aztán felállt a fal másik felén álló létra tetejére. Emma feldobott neki egy kötelet, amit aztán rákötött a ládára, és miközben Emma mászott, Henry emelte a ládát, Emma pedig tartotta, hogy egyensúlyban maradjon. Amikor Emma felért, Henry lemászott, és Emma leadta neki a ládát.

Emma még a másik oldalon mászott, amikor megjelent Sydney.

– Mit találtatok?

Emma megint felnyitotta a ládát, és kivette az egyik fotót.

– Nem tudod, kik ezek?

Sydney a homlokát ráncolta.

– Ez a dédnagyanyám, Diana, akkor ez meg biztosan a nagyapám, Robert. – Lapozgatni kezdte a fotókat, és mindnek megnézte a hátulját is. – Nézzétek. Ide rá van írva hátul, hogy „Robin hároméves".

– Mennyi babakép van itt. Ugyan ki ásna el ilyesmit, és miért? – tűnődött Emma.

– És még itt is van egy rakással – mondta Henry.

Sydney egy stószba tette a fotókat, félretette, és alatta gyerekjátékokat találtak. Egy csapat ólomkatona, kisteherautó, néhány könyv, egy pár babacipő, amelyre vörösbegy van hímezve, egy pulóver…

– Mi lehet ez a sok holmi? – kérdezte Sydney.

– Nézzétek csak, egy boríték! – mondta Emma.

Sydney kinyitotta, és néhány papírt húzott ki belőle. A tetején egy hivatalos dokumentum volt, a tetejére pirossal azt írták, Törvényes igazolás.

Születési hely és idő: Bristol, 1939. március 12. Keresztnév, családnév (gyermek): Robert REYNOLDS Keresztnév, családnév: Diana SYMONDS

Cím: Highbury House, Highbury, Warwickshire Örökbe adó szülő foglalkozása: Háziasszony Örökbe adási nyilatkozat dátuma: 1944. november 16.

– Ez valami tévedés lehet – mondta Sydney. – A nagyapám nem örökbe fogadott gyerek volt. Benne van a neve a családi Bibliában, közvetlenül az apja halálának dátuma fölött, és megtaláltam a születési anyakönyvi kivonatát is, amikor idén keresgéltem a papírok között.

De ahogy továbblapozott, még nyilvánvalóbbá vált az örökbefogadás ténye.

– Ki írta alá? – bökött az aljára Emma.

– Diana Symonds, Stella Adderton…

– És Beth Hastings? Hogyhogy a nagyim a tanú?

– Te mesélted, hogy önkéntes volt az egyik közeli farmon. Ismerhették egymást Diana Symondsszal vagy ezzel a Stellával. Biztosan engedélyt kapott, hogy itt járkáljon a birtokon, és elkészítse azokat a rajzokat, amelyeket láttunk is tőle.

– Akkor sem értem – bámult maga elé egy pontra Sydney.

Azzal sarkon fordult, és a ládával a kezében eliramodott a ház felé. Emma és Henry egymásra néztek, és követték.

Sydney keresztülfutott a házon, végig a folyosón, meg sem állt a könyvtárig. Emma és Henry szorosan a nyomában haladtak, látták, ahogy a nagy méretű könyvhöz lép, ami egy faragott tartón állt.

– Ez a családi Biblia. Helen Melcourt oldalán hét generációra megy vissza.

Sydney felnyitotta a fedelet, és végigfuttatta az ujját a különféle árnyalatú fekete tintával felrótt, kézírásos neveken.

– Tessék, Robert Symonds. A nagyapám.

Henry odakukucskált Sydney válla fölött.

– Született: 1939. május 14.

– Nem stimmelnek a dátumok – állapította meg Emma csöndesen.

– De ha a dédnagyanyám örökbe fogadott egy Robert Reynolds nevű gyereket, akkor ki ő? – bökött Sydney a családi Bibliában olvasható névre.

– Henry, emlékszel arra a rajzra a nagyanyád füzetében? Ami két fiút ábrázolt a fa alatt – kérdezte Emma.

– Úgy néz ki, hogy két kisfiú élt itt a háború alatt. Az egyik Robin, a másik meg a nagyapád, Robert – jegyezte meg Henry is, aki mintha olvasott volna Emma gondolataiban.

– Így van. Nálam van a rajz a Bow-villában. Ide tudom hozni – ajánlkozott Emma.

– Jó lenne – lehelte Sydney.

– Jól vagy? – kérdezte Emma.

Sydney összefonta a két kezét a hasa előtt.

– De miért történne olyasmi, hogy Dianának van egy fia, aztán örökbe fogad egy másikat, és az elsőről többé egy szót sem szól? Csak arra tudok gondolni, hogy a Robin nevű kisfiú meghalt.

Egyszerre fordult három szempár a fotón látható, hároméves Robin felé.

– Gyanítom, nem csak a háború hozott magával családi tragédiákat azokban az években – jegyezte meg Emma.

– Ha helyesek a dátumok a dokumentumon, akkor Robert csak ötéves volt, amikor örökbe fogadták. Nem sokra emlékezhetett az azelőtti időkből – mondta Henry.

– Minden családnak megvannak a titkai. Talán csak nem beszéltek róluk – mondta Emma. – Talán Diana úgy gondolta, hogy könnyebb a kisfiúnak fölösleges aggodalmak nélkül cseperednie. El sem tudom képzelni, ki lehetett előtte, de valószínűleg könnyebb volt az élete egy tehetős család fiaként.

– Sydney! – túrt bele a hajába Henry. – Szerintem én találkoztam ezzel a Stella Addertonnal. A nagyanyám időről időre felruccant Londonba, hogy találkozzon a képkereskedőkkel, és kiállításokról tárgyaljon. Olyankor mindig a Stella nevű barátnőjénél szállt meg. A családnevét nem tudom, de az biztos, hogy valami nagykutya titkárnője volt. Rengeteget utazott a munkája miatt, és sokszor otthagyta a kulcsot nagyanyámnak a lakásához. Egyszer nagyi el is vitt magával, amikor kábé tízéves lehettem, és elmentünk a londoni állatkertbe.

– És szerintetek mindig Beth vitte a hírt Stellának arról, hogy hogyan alakul Robert élete? – kérdezte Sydney.

– Szeretném így hinni.

Emma csak fél füllel figyelt rájuk, a tekintete a családi Biblia egyik bejegyzésén nyugodott. Nem. Az nem lehet… Hihetetlennek találta, hogy egy több mint százéves kérdésre ott volt a válasz fehéren-feketén, ha valaki tudta volna, hol keresse.

– Nem baj, ha lefotózom ezt? – kérdezte.

– Hm? – motyogta Sydney, aki közben már újra a doboz tartalmát böngészte.

– A családfát. Nem baj?

– Csak nyugodtan – vágta rá Sydney, aki teljesen elmerült a kisfiútól maradt emlékek tanulmányozásában.

– Hé, van itt még valami – mondta Henry.

Emma telefonja kattant, amint fotózott, aztán felnézve, Henryt látta, kezében egy nagy kulccsal.

Sydney is arrafelé hunyorgott.

– Az ott a…

– A télikert kapujának kulcsa. Keressük meg Andrew-t és Charlie-t.

Harminc perc múlva mind ott álltak a télikert kapuja előtt. Sydney szabályosan vibrált az izgalomtól a kulcsot szorongatva, de Emma nagyon visszafogott volt. Folyton a telefonjára nézegetett, képtelen volt elhinni, hogy amit az imént lefotózott, igaz lehet.

– Emma! – noszogatta Sydney.

Emma felvetette a fejét, és a telefont a zsebébe csúsztatta.

– Miben segítsek?

A barátnője felé nyújtotta a kulcsot.

– Szerintem neked kellene kinyitnod.

– Dehogy. Ez a te kerted.

Sydney a fejét rázta.

– De te kelted életre.

Emma Andrew-ra nézett, aki bólintott. Emma nagyot nyelt, de végül elvette a felé nyújtott kulcsot. A zárba illesztette, és elforgatta. Egy ideig ellenállt, de egy kis erővel sikerült mozgásra bírni a zár nyelvét.

– Segítsetek, oké? – kérte, megragadva a vasrudakat.

Henry és Andrew is nekiveselkedtek a rozsda-és időmarta vasnak, és végül sikerült kitárni a kaput, amin keresztül egyesével besétálhattak a télikertbe.

Sydney körbefordulva ámult, mi mindent elvégzett már bent Emma.

– Ez nagyon szép lesz.

– Biztos vagy benne, hogy még mindig restauráltatni akarod, most, hogy tudod, mi volt a ládában? – kérdezte Emma, és fohászkodott, hogy a barátnője igent mondjon.

Sydney bólintott.

– Már eddig is az elveszettek kertje volt. Most alakítsuk át úgy, hogy az új, boldogabb emlékek helye legyen.

Andrew egyik karjával átölelte a felesége derekát, és puszit nyomott a feje búbjára.

– Akár el is kezdhetjük.

Sydney felmosolygott rá.

– Úgy néz ki, hogy hét hónap múlva már hárman szaladgálunk ebben a nagy, öreg házban.

– Azért eleinte nem szaladgálunk – jegyezte meg Andrew, és egy kicsit elsápadt.

– Jaj, Sydney! – kiáltotta Emma, és széles mozdulattal a barátnője köré fonta karját. Hiszen erre vágyott mindig. Hogy örömteli kezdetek részese legyen. Hogy valódi otthonra leljen.

– És te is itt leszel, hogy lásd – suttogta a fülébe Sydney.

Emma hátrahőkölt.

– Honnan tudtad?

– Egy ekkora faluban nincsenek titkok, vagy már elfelejtetted? Pár napja belefutottam az ingatlanosodba az élelmiszerboltban.

– Nem mondtam el Charlien kívül senkinek, hogy venni szeretnék egy házat, de azt talán említettem már, hogy egy kicsit tovább szeretnék itt maradni. – Emma Henryre nézett, aki Charlie-val együtt Andrew-t lelkendezte körül, a kezét rázogatták, és a hátát csapkodták.

– Alapvetően azt mondanám, hogy nyugodtan várj a bejelentéssel, de nagy eséllyel egyetlen Fehér Oroszlánba tett látogatásra van attól, hogy ő is megtudja – mondta Sydney Emmának, aztán hátrált egy lépést, és hangosan bejelentette: –Azt hiszem, muszáj leülnöm. Eddig sosem vettem komolyan, amikor az emberek terhességi kimerültségre panaszkodtak, de most már hiszek benne. Nem megyünk teázni?

– Engem nem kell kétszer kérdezned – mondta Charlie.

– Én még hadd ültessem el ezt a hortenziát előtte – mondta Emma.

– Segítek – ajánlotta Henry.

Sydney és Charlie egymásra nézett, aztán egy szó nélkül elindultak kifelé. Andrew követte őket.

– Nos hát – így Emma.

– Vissza a munkához – így Henry.

Emma odalépett az ásóhoz, de vetett még egy lopott pillantást a telefonjára.

– Mit nézegetsz folyton? – kérdezte Henry.

Emma felé fordította a kijelzőt, és megmutatta a fotót, amit a Bibliába írt családfáról készített.

Henry közelebb lépett, és a telefon fölé hajolt, közben Emma vállára támaszkodott.

– És most mit is nézek?

Emma felolvasta:

– Helen Marie Goddard összeházasodik Arthur Melcourttal, 1893.

– Még mindig nem értem.

– A családfán látszik, hogy Helen bátyjának teljes neve: Matthew Spencer Goddard. 1907ben volt egy kis szünet Adam és Venetia levelezésében. Adam a testvére volt, aki az üzletben segédkezett. Amikor Venetia újra felbukkant az Államokban, úgy, mintha a semmiből ugrott volna elő, vele volt a férje is, egy Spencer Smith nevű férfi. Ugyanaz a keresztneve, mint Helen Melcourt bátyjáé.

– És úgy gondolod, hogy Spencer Smith valójában Matthew Goddard? – kérdezte Henry.

– Gondold csak át. Venetia egy egyedülálló nő, aki a húga családjánál dolgozott. Aztán Venetia minden magyarázat nélkül elhagyja az országot, és sosem tér vissza. Szerintem azért menekült el, mert szerelmesek lettek egymásba Matthewval.

– De miért nem házasodtak össze egyszerűen?

– Biztos valamivel bonyolultabb volt ennél a helyzet. Szerintem Matthewval viszonyuk lehetett a házasság előtt, és ezzel kockára tette a hírnevét.

– Így hát Matthew elveszi feleségül, de álnéven, hogy senki ne tudja visszakövetni a házasságát egy olyan viszonyig, ami még Highburyben esett meg.

– És ezt nézd! – lapozta izgatottan a telefonján a fotókat Emma. Ott volt a kép arról a levélről is, amit Waylan professzor írt neki, ő meg továbbküldte Charlienak. – Egy tanár, aki néha segíteni szokott a kutatásban, talált egy levelet, amit Spencer Smith írt Venetiának 1912-ben. „Néha, amikor távol jársz, eszembe jut az a celesztiális kötelék, ami örökre hozzád köt. Az az öröm vezetett minket ide, ami keresztülcsorgott az ujjainkon, és remélem, nem haragszol rám, amiért nem tölt el teljesen a sajnálat, hiszen itt vagy nekem te." És valaki odaírta ennek a kertnek a tervei alá a nevet, hogy „Celeste kertje". Mi van, ha ez a kötelék a kert?

Henry ajkán mosoly játszott.

– Imádom, hogy ilyen lelkes tudsz lenni mindettől.

Emma vigyorgott.

– Rajongok az elképzelésért, hogy talán tudok egy olyan titkot Venetia Smithről, amit rajtam kívül senki más. Kivéve téged.

Henry megragadta az ásót, és elkezdte kiegyengetni annak a gödörnek az alját, amelyből kivették a ládát.

– Valahogy – mondta munka közben – sosem kapok választ a kérdésemre.

Emma karba tett kézzel ránézett.

– Milyen kérdésre?

– Mikor iszunk egyet?

– Azért kérdezed, mert jóban akarsz lenni a szomszédasszonnyal, vagy randira hívsz?

Henry szusszanva nevetett.

– Ha ezt meg kell kérdezned, akkor elég pocsék munkát végeztem a jelek kibocsátásakor.

Emma átlépte a kettőjük közti rövid távolságot, és megcsókolta Henryt. Abból, ahogy az ajkai elnyíltak, érződött, mennyire meglepődött, de aztán megtámasztotta Emma tarkóját a kezével, és elmélyült a csókjuk. Emma ujjai feljebb vándoroltak a karján, aztán a férfi hajába túrt, és úgy húzta közelebb magához. Végre megengedte magának, amit már azóta szeretett volna megtenni, hogy Henry elvette tőle azt a szatyrot a kocsmában, és berángatta a saját világába.

Amikor végül elhúzódott, Henry keze a csípőjén maradt.

– Szerintem ugorjuk át az italt, és kezdjük a desszerttel – suttogta Emma fülébe.

Emma fölnevetett, és Henry derekára fonta a karjait.

– Már azt hittem, sose mondod ki.

DIANA

1944. DECEMBER

Diana Bobbyt figyelte, aki kézbe vette a lepattogzott

festékű piros játék teherautót, és a dobozba tette. Bobby nagynénje, kezében egy ütött-kopott bőrönddel és a kézitáskájával, már három hete elhagyta Highbury House-t. Bobby, bár csendes természetű, de kedves kisfiú volt. Idővel újra az az élénk gyerek lehet belőle, aki olyan jókat játszott egykor Robinnal.

Diana néha félt, hogy nem az történte, hogy a pénzét és befolyását felhasználva irányította Miss Adderton döntését, ugyanúgy, ahogy Cynthiát kiutasította a házból. De akkor vajon miért rázta meg a kezét Miss Adderton, mielőtt végigballagott a Highburybe vezető úton? És vajon az egyetlen levelet, amit Londonba érkezése óta írt, miért Dianának és nem a kisfiúnak címezte? Azt írta, hogy jelentkezett a titkárnőképzőbe, ahová elsöprő többségben olyanok jártak, akik valamilyen okból képtelenek voltak a katonai szolgálatra. Órákat töltött egy önkéntes segélyegységnél Willesdenben, ahol lakást talált magának. Máris új barátokra tett szert.

Bobbynak egyetlen szó üzenet sem volt a levélben.

Nem. Diana követett el hibákat életében, de az, hogy Bobbyt örökbe fogadta, nem volt hiba.

– Biztos vagy benne, hogy nem akarod megtartani, Robert? – kérdezte a fiútól a kisteherautó felé biccentve.

Robert úgy vonta meg a vállát, ahogy zavarában szokta, mint Diana már megtanulta.

– Ez volt Robin kedvence.

Diana érezte, hogy már az orrából is folyik a könny.

– Akkor igazad van. A dobozban a helye.

Csöndben pakolta a többi tárgyat a dobozba. A kis piros pulóvert, amit ő kötött a fiúnak két karácsonnyal ezelőtt. Pár babafotót, amelyekből másolatai is voltak. Egy sereg ólomkatonát, amelyek korábban oly bátor harcokat vívtak a gyerekek kertjének füvén. A télikert pótkulcsát.

A keze megállt a boríték fölött, ami a jobbján hevert az asztalon. Talán nem okos döntés elrejteni az örökbefogadási papírokat, de nem akarta, hogy akkor is itt legyenek a házban, amikor Bobby már megtalálhatja őket. Most még gyerek.

Óvatosan a dobozba fektette a borítékot, lezárta a fedelet, és a zárat is rákattintotta.

– Gyerünk. Ideje elásni a kincset – nyújtotta oda a kezét Bobbynak.

Kettesben indultak kifelé Diana új irodájából. A folyosón egy flörtölő nővér-katona páros rebbent szét a jöttükre. Dianának mosolyognia kellett. Amióta parancsnoki rangot kapott, már nem a kíváncsiság tárgya volt, aki a partit és az esküvőt szervezte, hanem tekintélyes személy, aki körül lábujjhegyen járkáltak – és tisztelettel övezték. A főnővér segítségével meg fogja mutatni nekik, hogy bízni lehet benne.

Ahogy haladtak, kéz a kézben, a hallban kószáló katonák innen is, onnan is odaköszöntek Bobbynak. Közel húzódott Diana oldalához, de mindenkinek udvariasan visszaköszönt. Amikor Devlin atya, aki egy beteg mellett ült a B kórterem előtt, odakiáltott Dianának, megálltak.

– Mentek legyőzni a nácikat? – kérdezte a fiútól.

– Az tegnap volt – válaszolta Bobby.

Vacsora után Diana kivitte Bobbyt a labirintushoz, hogy bújócskázzanak. Nem törődött vele, hogy a gyerek összepiszkolta az inge könyökét. Bobby nevetett. Diana is nevetett. Olyan volt, mint egy katarzis.

– És ma mi lesz? – kérdezte Devlin atya.

– Elássuk a kincset.

– Tényleg? – kérdezte az atya. – Miféle kincset ásnak el a kalózok Warwickshire-ben?

– Teherautót, kártyát, pulóvert, képeket – hadarta Bobby.

Devlin atya Dianára emelte a tekintetét.

– Á, kincsek. Valóban.

Diana leguggolt, még mindig a kezében a dobozzal.

– Robert, légy jó fiú, és kérd meg Mrs. Dibble-t, hogy keressen nekünk egy ültetőlapátot. Meg hozd ide, kérlek, a kerti kesztyűmet.

A fiú ugrálva elszaladt – ugrálva! Diana fölegyenesedett.

– Úgy gondoltam, Robertnek segít, ha közösen eltemetjük Robin pár holmiját.

– Robertnek vagy magának? – kérdezte a káplán.

– Mindkettőnknek.

Az atya bólintott.

– Szerintem ő nem érti. Azt tudja, hogy a nagynénje elutazott, de nem tudom, felfogta-e az egészet – mondta az asszony.

– Legyen vele gyengéd.

Diana bólintott, és arra gondolt, mit mesélt az új dadus, Bobby hogyan hánykolódik éjjelente álmában.

– Hová temetik el a dobozt?

– A télikertben. Sosem értettem, miért az Robin kedvenc helye – jegyezte meg Diana a fejét csóválva.

– Mi sem csábítóbb a kisfiúk számára, mint egy kulcsra zárt ajtó.

Diana halvány mosolyt küldött felé.

– Azt hiszem, igaza van.

– Ne feledje, én is voltam kisfiú valaha, még ha nehéz is ezt elképzelni. – A fejével intett hátrafelé. – Visszatért a mi kis kalózunk.

Bobby két ültetőlapátot lóbált a kezében, meg a kesztyűt, aztán odaérve odanyújtotta Dianának.

– Nagyon köszönöm, Robert. – Diana hangja hirtelen vidámabban csengett. A kertészfelszerelést a doboz tetejére tette, mit sem törődve azzal, hogy kasmírpulóverére hullik a kesztyűn maradt száraz föld.

– Indulhatunk?

Az eső, ami egész nap fenyegetett, még mindig megkímélte őket, míg a kerti helyiségeken áthaladtak. A télikerthez érve Diana elővette a kulcsot a zsebéből, és kinyitotta a kaput.

– Na, hová szeretné elásni a kalóz a kincset? – kérdezte.

– Ide! – futott Bobby a sombokrok felé.

Diana odaadta neki a lapátot, és együtt kiástak egy gödröt, amibe a dobozt temethetik. Amit Bobby kiásott, rendre visszahullott, de ő csak dolgozott szorgosan tovább, még a nyelvét is kidugta igyekezetében. Amikor már majdnem egylábnyira leástak, felnézett Dianára, és megkérdezte:

– Stella néni mikor jön vissza?

A kérdés egyenesen Diana szíve közepébe talált.

– Sajnálom, Robert. Stella nénéd nem tud itt élni Highburyben, és nem tud magával vinni téged oda, ahová költözik. – Ez talán elég közel van az igazsághoz, úgy, hogy közben egy gyerek is megértse.

– Meghalt? – kérdezte a fiú.

Újabb találat.

– Miért kérdezed?

Bobby végighúzta a lapátot a laza földön.

– Amikor apa meghalt, nem mehettem el meglátogatni. Amikor anya, őt sem.

– Nem, nem halt meg, Robert. Jól van, egészséges, de nagyon lefoglalja a munkája, és te most itt laksz velem Highburyben. El kell ásnunk a kincset, mielőtt esni kezd.

Diana a gödörbe fektette a dobozt, aztán Bobbyval addig hányták rá a földet, míg csak a megbolygatott talaj jelezte, hogy valami történt.

Csendben elhagyták a kertet, csak annyi időre álltak meg, míg újra, ezúttal utoljára, bezárták a kaput. Aztán Diana kézen fogta Bobbyt, és együtt lementek a tó partjára.

Egy kis sziklakiszögellés nyúlt be a vízbe. A kulcs súlyosnak érződött, ahogy Diana újra meg újra megforgatta a tenyerében.

– Kész vagy a búcsúra?

Bobby bólintott.

Diana nagy levegőt vett, és elhajította a kulcsot olyan messzire, amennyire csak tudta. Amikor a vízbe csapódott, gyűrűkben csapódott fel körülötte a víz.

– Mrs. Symonds? – kérdezte a kisfiú.

Diana lenézett rá.

– Igen, Robert?

A kisfiú habozott egy kicsit, aztán kibökte:

– Hívhatom mamának?

– De hát miért tennéd? – érdeklődött Diana.

– Mert maga mindent megcsinál, amit a mamák szoktak.

Most már megállíthatatlanul kitört a zokogás, Dianának a szája elé kellett kapnia a szabad kezét.

– Igen – suttogta. – Hát persze hogy hívhatsz.

– Mama – ízlelgette Bobby a szót –, nem akarunk forró csokoládét inni?

Dianának ezen nevetnie kellett a könnyek közt. Átölelte a gyereket:

– Nézzük meg, mit találunk a kamrában.

EPILÓGUS

1908. MÁRCIUS

Mindjárt lelép a hajóról, nagy örömmel, hogy végre

szilárd talajt ér a lába. Az átkelés az Atlanticon nem volt olyan embert próbáló, mint ahogy jósolták, de öt nap épp elég volt a tengerből.

A könyökét óvatos kéz éri. Felnéz, és a férfi rámosolyog.

– Kész vagy?

– Azt hiszem.

A szíve még mindig fáj azért, amit Angliában hagyott – a fivére, az otthona, az emlékei –, de a fájdalom minden nappal fakul kicsit.

Visszaosontak egy fagyos téli vasárnapon, amikor tudták, hogy Melcourték nem lesznek otthon. Elhagyták a Highbury House farm földjeit, és a régi kertészlak melletti kapun keresztül beengedték magukat.

Végigmentek a levendulás ösvényen, és egyenesen Celeste kertjéhez vezetett az útjuk. A férfi habozott, de ő határozott léptekkel odament a kapuhoz. A főkertész – az a drága, drága ember – megírta, hol találja majd a kulcsot. Ott is volt a kő alatt, az ígéret szerint. Beengedte magát, és közben a kulcsot zsebre tette.

A kert nagy részén még látszott, hogy a növényeket frissen ültették, de már az is, hogyan növekednek, és betöltik majd a teret. A fűfélék máris elegánsan magasodtak a vörös tégla előtt. A hunyor elképesztő fehér virágokat hozott, és a hóvirágok zöld szárai meg a krókuszok már várták, hogy szoros bimbóikat kibontsák a következő napok-hetek folyamán.

Lénye egy része mindig Celeste kertjében marad.

De most az új otthona felé fordul a figyelme. Nagyszerű dolgokat fogok itt végrehajtani, gondolja, és megérinti a bemutatkozó levelet, amit Mr. Schoot küldött neki, egy cédula kíséretében, amire azt írta: „A Botanikai Örökség Királyi Intézete megszavazta, hogy idén májustól nőket is felvesz soraiba." Így hát Venetia írni fog Mr. Schootnak és a lapjának, amint itt elrendezkedik, és elkezdi új életét a férfi oldalán, akit szeret. Matthewval.

De már nem hívhatja így. Első éjjel a kabinjukban fekve mondta meg neki, hogy arra gondolt, innentől kezdve jobb volna, ha a középső nevét használná. Spencer. Nem engedhetik meg, hogy az emberek találgatásokba bocsátkozzanak azzal kapcsolatban, mi történhetett a kertész és a munkaadója bátyja között.

– Arra gondoltam, hogy a családnevemet is megváltoztatom. Nemigen ragaszkodom a régihez.

– És kivé változol át? – kérdezte a férfitól, miközben lágyan ringatta őket a hajó.

– Arra gondoltam, hogy lehetnék Smith. Olyan sok Smith van, mit tesz, ha ezentúl eggyel több szaladgál? – Hallgatott egy picit. – Meg ez a te neved. Ennél többet kívánhatnék-e vajon?

Megcsókolta, hálásan, amiért a férje ennyire fittyet hány a konvenciókra.

A fájdalommal telt őszi hónapok során megtanulta, hogy be kell gyűjteni a remény és az öröm tökéletes pillanatait, és ragaszkodni hozzájuk. Azon az éjjelen, a kabinban, átélték egyikét ezeknek a tökéletes pillanatoknak, és ő mindig visszagondolhat rá, ha túlságosan elborítaná a gyász és a fájdalom.

A hajó végre beúszik a kikötőbe, és a matrózok kikötik a vastag kötelekkel. Leeresztik a hidat. Az utasok igyekeznek minél hamarabb lejutni a hajóról, mindenki sietve elindul a szárazföld felé. A férje kezébe csúsztatja a kezét, és felkészül rá, hogy elinduljanak a következő közös kalandjukra.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Az utolsó kert Angliában egy kertből nőtt ki. Éveken keresztül dédelgettem az ötletet, hogy szeretnék írni egy regényt, amelyben nők több különböző generációja szerepel, akiket egy kert köt össze. Nem tudtam, hol ez a kert, és hogy néz ki, vagy bármelyik karakter miért vonzódna hozzá, de tudtam, hogy egy szép napon az ötletem különleges történetté érik.

Akkor találtam meg a kulcsot hozzá, amikor elolvastam néhány dolgot a lefoglalt házakról. A brit kormánynak, akár az első világháborúban, a másodikban is szüksége volt olyan épületekre, amelyeket fel tudtak használni gyakorlópályának, kórháznak, barakknak és főhadiszállásnak, ahol adminisztratív munkát lehetett végezni. Az országban található legnagyobbak közül, amelyek egytől egyig tökéletes díszletként szolgálhatnának a Downton Abbey forgatásához, sokban iskolákat, árvaházakat és a fenyegető bombázások miatt kiürített városi központok helyett működő anyaotthonokat rendeztek be. De nem csak a több tucat hálószobás kastélyokat foglalták le. A kisebb uradalmi épületeket, falusi házakat és fogadókat is sokszor hasznosították, például a szüleim otthona egy ideig a kiegészítő női légierő barakkjaként szolgált.

Minderre az 1939-ben, a vészhelyzeti rendeletek keretében kiadott általános honvédelmi szabályok adtak lehetőséget. Amikor meghozta a posta ezeket a rendelkezéseket, a háztulajdonosok egy része mindent elkövetett, hogy távol tartsa otthonától az utasításokat; több ilyen helyzetet Julie Summers is leír kiváló munkájában, amely az Our Uninvited Guests: Ordinary Lives in Extraordinary Times in the Country Houses of Wartime Britain (Hívatlan vendégek: hétköznapi életek rendkívüli időkben a háborús Nagy-Britannia vidéki otthonaiban) címet viseli. Sokan jó okkal féltek a katonáktól, akik az otthonukba érkeztek. Sir William és Lady Hyde Parker háza, a suffolki Melford Hall például azért égett porig 1942-ben, mert az ott állomásozó tisztek éjszakai mulatozása nagyon elfajult. Mindeközben mások, mint például a northumberlandi Howick Hallban lakó Lady Mabel Grey kifejezetten örültek, hogy ily módon ők is hozzájárulhatnak a háborús erőfeszítésekhez.

Lady Grey, aki Cynthia Symonds alakjának kölcsönözte a legjobb tulajdonságokat, mindkét világháború során egy katonai kórház parancsnokaként tevékenykedett, amelyet az otthonában rendeztek be. A háború kitörésekor a hadügyminisztérium úgy kalkulált, hogy húszezer ágyra lesz szükség. Ezek megteremtésében olyan lábadozóknak nyitott kórházakra is támaszkodtak, mint amilyet Howick Hallban rendeztek be, és amelyek élére ideális parancsnokok kerültek a Lady Grayhez hasonló nők személyében: ők korábban hozzászoktak, hogyan irányítsanak egy nagy, több tucat főből álló személyzettel működő háztartást. Pedig alkalmazhatott volna egy gazdatisztet, hogy támogassa a működést, mert orvosokkal, főnővérrel és a kórház egyéb rangidős személyzetével kellett együttműködnie, hogy a kórházban minden olajozottan menjen. A háborús munka fontos része volt ez, mert a lefoglalt otthonokban így létrejövő kórházak tehermentesítették a harctéri baleseti kórházakat, így azokban csak addig kezelték a sérülteket, míg nem engedte meg az állapotuk, hogy vidéki lábadozóhelyre utalják be őket.

A könyvhöz végzett kutatásaim során ellátogattam a Warwickshire-ben található Upton House and Gardens nevű helyre. Lord Bearsted ezen a csodaszép vidéki rezidencián szállásolta el a családját és személyzetét, amely mostanra a National Trust tulajdonába került. Ám nemcsak Upton House háborús története vonzott, de a kertjei is, amelyek szép, klasszikus angolsövényeket kombinálnak egy kissé vad küllemű csomókerttel. És ami még rátett egy lapáttal: e kerteket egy Kitty Lloyd-Jones nevű fiatal nő tervezte, akit életrajzírója szerint, az 1920-as és 1930-as évek során azért bíztak meg az ügyfelei, mert szerették volna, ha az újonnan szerzett vagyonukon megvásárolt otthonaik kertje jó ízlésről tanúskodik. Venetia alakja egyfajta összegzés: a régmúlt tehetséges kerttervezőnői ihlették, amilyen Lloyd-Jones is volt, meg a nála sokkal közismertebb Gertrude Jekyll, aki olyan jelentős hatással volt a kertészetre, hogy az általa lefektetett alapelvek egy részét még ma is alkalmazzák.

Upton House-tól nem messze, Chipping Campdenben található Hidcote udvarház, amelyet a valódi, hús-vér Lawrence Johnston hozott létre annak idején, és akinél, a regényben, Venetia és Matthew látogatást tesznek nem sokkal a megismerkedésük után. Hidcote-ba egy forró, augusztusi napon látogattam el, és utána döntöttem el, hogy a történetben Venetia egy sor kerti lakot hoz létre Highbury House kertjében. Hidcote-ban nagyon hasonlóan alakították ki őket: a helyiségeket sövény választja el, és az egyes részek tervezésénél Johnston egyes színekre vagy témákra összpontosított. A vörös szegélyek éppen teljes pompájukban virítottak ottjártamkor, ez szolgált inspirációul a könyvben szereplő „szerelmesek kertjéhez". Sőt, az igazat megvallva, amikor megláttam ezeket a vörös szegélyeket, hirtelen sokkal jobban magam elé tudtam képzelni Highbury valamennyi fiktív kertjét.

Kislánykorom óta nagyon szeretem a kerteket, amikor rendszerint én is ott kapirgáltam a földet apám mellett. Mivel felnőtt éveim nagy részében New Yorkban és London központjában laktam, még nem élhettem át azt az örömet, amit egy saját kert kialakítása jelent – a házam előtt álló, virágos növényekkel teleültetett ládák kivételével. Ha van hiba az ültetésben, azt egyértelműen én követtem el. Ám a saját növények terén szerzett igen korlátozott ismereteim alapján azt már tudom, hogy ha az ember kertészkedésre adja fejét, nemigen követhet el valódi hibákat. Néha épp a tökéletesen kiválasztott, agyonajnározott növények pusztulnak el minden látható ok nélkül. Máskor egy-egy meglehetősen elhanyagolt növény úgy elkezd burjánzani, mint a gaz, és fittyet hány minden várakozásnak, amit a rossz talaj, a várható napfénymennyiség vagy a növény elhelyezkedése alapján megjósoltunk.

Hiszek benne, hogy a könyvek és a kertek egymáshoz hasonlóan organikus, kissé kiszámíthatatlan lények, amelyek akkor és úgy fedik fel valós szépségüket, amikor és ahogyan ők akarják. Rajtunk múlik, hogy ne felejtkezzünk el arról, hogy minden nap tartsunk legalább egy szusszanásnyi szünetet, és élvezzük egy kicsit a „társaságukat".

KÖSZÖNET

Akárhányszor köszönetnyilvánítást kell írnom egy könyvhöz, mindig elképedek, visszagondolva a családom és barátaim nagyvonalúságára.

Köszönöm, drága barátnőim és írószemináriumi társaim – Alexis Anne, Lindsay Emory, Mary Chris Escobar, Alexandra Haughton és Laura von Holt –, hogy mindig biztattatok, főként, amikor a legnagyobb szükségem volt rá, hogy igenis írjam tovább ezt a könyvet.

Köszönöm, Sonia, Eric, Zara, Jenn, Jackie, Ben, Mila, Sloane, Jemima, Mary, Beatrice, Christy, Kather, Sean, Amanda, Liam és Andy, hogy a közelből vagy a távolból, de mindig biztonságot adtatok nekem.

Köszönöm fantasztikus ügynökömnek, Emily Sylvan Kimnek. Máig nevetnem kell, ha belegondolok, mennyi „nem épp a legjobb ötlet" adogatásaival tarkított hosszú labdameneteket vetített előre, amikor bejelentettem: „Az az ötletem támadt, hogy írok egy könyvet egy történelmi jelentőségű kertről, amelynek történetét korokon átívelve ábrázolom." Boldog vagyok, hogy végül sikerült!

Kate Dressernek, Molly Gregorynak, Jen Bergstromnak, Aimée Bellnek, Jen Longnak, Abby Zidle-nek, Michelle Podberezniaknak, Caroline Pallottának, Christine Mastersnek, Jaime Putortinak, Anabel Jimeneznek, Lisa Litwacknek és a Gallery Books teljes csapatának: mindig hálás leszek a sorsomnak, hogy veletek dolgozhattam ezen a könyvön.

A családom tagjai mindig is a legnagyobb rajongóim voltak, már jóval azelőtt, hogy az első könyvemet kézbe vehették volna. Köszönöm, anya, Justine és Mark, hogy mindig meghallgattátok, mi nyomaszt éppen, segítettetek átrágni magamat a cselekmény zűrösebb részein is, elolvastátok az első vázlatokat, és úgy általában is, hogy ti vagytok a legfantasztikusabb emberek, akiket kívánhatok magam köré.

Sohasem született volna meg ez a könyv, ha nem kapok életre szóló inspirációt apától, aki hagyta, hogy kislányként ott játsszak mellette a földdel, és letépkedjem a rózsákról a bogyókat. Köszönöm, apa, hogy átadtad nekem azt a sok tudást, és a kezembe adtad a kertészeti könyveidet, hogy azok szolgáljanak számomra ihletforrásként. Alig várom, hogy tovább tanuljak tőled a mostani csodaszép kertedben.

JEGYZETEK

1 Petit Pétale: Kis virágszirom (francia).

2 Károli Gáspár fordítása.

3 A baseball egyik játékosa. (A szerk.)

4 Miss Havisham Dickens Szép remények című regényének szereplője. (A szerk.)

5 Márk 14. (Károli Gáspár fordítása) 6 Károli Gáspár fordítása.

7 R. I. P.: Requiescat in Pace (Nyugodjék békében!) (latin).

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Table of Contents

ELŐHANG

TÉL

EMMA

VENETIA

BETH

Colin

VENETIA

Matthew Goddard

Akácos farm

EMMA

STELLA

DIANA

EMMA

VENETIA

EMMA

BETH

Colin

STELLA

TAVASZ

EMMA

BETH

Colin

DIANA

VENETIA

EMMA

STELLA

VENETIA

BETH

Colin

EMMA

VENETIA

BETH

Colin

DIANA

NYÁR

VENETIA

STELLA

BETH

1944. június 1., csütörtök

Graeme

1944. június 3., szombat

Beth

1944. június 3., szombat Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 6., kedd Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 6., kedd Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 7., szerda

Beth

1944. június 8., csütörtök

a te Graeme-ed

EMMA

VENETIA

DIANA

VENETIA

BETH

Graeme-ed

EMMA

Walter Waylandről

STELLA

DIANA

ŐSZ

VENETIA

DIANA

VENETIA

EMMA

DIANA

VENETIA

STELLA

VENETIA

STELLA

BETH

Mrs. Graeme Hastings

1944. november 2. Braembreidge udvarház

A. W.

VENETIA

DIANA

EMMA

DIANA

EPILÓGUS

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

KÖSZÖNET

JEGYZETEK

Table of Contents

ELŐHANG

TÉL

EMMA

VENETIA

BETH

Colin

VENETIA

Matthew Goddard

Akácos farm

EMMA

STELLA

DIANA

EMMA

VENETIA

EMMA

BETH

Colin

STELLA

TAVASZ

EMMA

BETH

Colin

DIANA

VENETIA

EMMA

STELLA

VENETIA

BETH

Colin

EMMA

VENETIA

BETH

Colin

DIANA

NYÁR

VENETIA

STELLA

BETH

1944. június 1., csütörtök

Graeme

1944. június 3., szombat

Beth

1944. június 3., szombat Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 6., kedd Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 6., kedd Highbury, Warwickshire

Beth

1944. június 7., szerda

Beth

1944. június 8., csütörtök

a te Graeme-ed

EMMA

VENETIA

DIANA

VENETIA

BETH

Graeme-ed

EMMA

Walter Waylandről

STELLA

DIANA

ŐSZ

VENETIA

DIANA

VENETIA

EMMA

DIANA

VENETIA

STELLA

VENETIA

STELLA

BETH

Mrs. Graeme Hastings

1944. november 2. Braembreidge udvarház

A. W.

VENETIA

DIANA

EMMA

DIANA

EPILÓGUS

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

KÖSZÖNET

JEGYZETEK