Josie Silver

Lydia Bird két élete

Budapest, 2020

Fordította

Lévai Márta

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Josie Silver: The Two Lives of Lydia Bird

Copyright © Josie Silver, 2018

Original English language edition first published
by Penguin Books Ltd, London

Text copyright © Josie Silver, 2020

The author has asserted his moral rights

All rights reserved

Hungarian translation © Lévai Márta, 2020

© XXI. Század Kiadó, 2020

Jacket design and illustration © Sarah Horgan

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Kurta Zsuzsanna

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6122-35-3

Húgomnak, aki világéletemben a legjobb barátom volt.

Mekkora szerencse, hogy itt vagyunk egymásnak!

Prológus

Az élet legmeghatározóbb pillanatai többségükben váratlanul történnek; sokszor tökéletesen észrevétlenül szaladnak el az ember mellett, és utólag sokáig nem is tudatosulnak bennünk, már ha egyáltalán ez megtörténik valaha. A legutolsó alkalom, amikor a gyereked még elég kicsi ahhoz, hogy a karodban cipeld. Sanda összepillantás egy idegennel, akiből igazi jóbarát válik. Egy nyári munka, amire pillanatnyi ötlettől vezérelve adod be a jelentkezésedet, és végül ott ragadsz húsz évre. Ilyesmikre gondolok. Így történhet, hogy gőzöm sincs arról, hogy épp az életem egyik legfontosabb pillanata zajlik, amikor 2018. március 14-én 18.47-kor megszólal a mobilom; csak halkan szitkozódom, mert egy tépőzáras hajcsavaró beleakadt a hajamba, pedig már amúgy is késésben vagyok.

– Hahó!

Mégis önkéntelenül elmosolyodom, miután megnyomom a kihangosítót, és meghallom Freddie szinte kiabáló hangját az utca háttérzajával.

– Mondd csak! – szólok bele a telefonba, a fogam közé szorított hajtűkön keresztül.

– Figyelj, Lyds, Jonah kocsija lerobbant, visszakanyarodom érte, és elhozom. Nem sok idő, legfeljebb tíz perc pluszban.

Örülök, hogy e pillanatban nem látja az arckifejezésemet. Ki is mondta, talán Diána hercegné, hogy valójában hárman élnek a házasságában? Pontosan értem, mire gondolt, mert az enyémben is hárman vagyunk. Nem mintha már házasok volnánk; habár közel az idő. Freddie Hunterrel jegyesek vagyunk, és én hivatalosan is majdnem a világ legboldogabb lánya vagyok. Hadd utaljak vissza a korábbi bölcsességre magyarázatként, miért csak „majdnem” a legboldogabb; mert vagyok én, van Freddie meg az az istenverte Jonah Jones.

Értem én; esetemben sem telik el úgy nap, hogy ne beszélnék a nővéremmel, ám Elle nem ül itt állandóan a kanapénkon, nem iszogatja fesztelenül a teánkat, és nem igényel folyamatos figyelmet. Na jó, nem mintha Freddie legjobb barátja követelőző volna. Jonah annyira nyugis alak, hogy az idő legnagyobb részében szinte inkább fekszik, meg nem is arról van szó, hogy ne kedvelném – csak hát sokkal jobban élvezném a társaságát, ha nem látnám ennyire gyakran, értitek? Például ma este is. Freddie elhívta Jonah-t vacsorázni anélkül, hogy előtte megkérdezett volna, pedig ma van a születésnapom.

Kiköpöm a hajtűket. Nem küszködöm tovább a hajcsavaróval, inkább bosszúsan kézbe veszem a telefont.

– Istenem, Freddie, feltétlenül muszáj ezt? Nyolcra foglaltunk asztalt Alfredo éttermében, és nem fogják fenntartani, ha késünk.

Ezt keserves tapasztalat árán tanultam meg: a kollégáimmal szervezett karácsonyi vacsoránk legutóbb azért fordult katasztrófába, mert a minibusz késett tíz percet. Végül kényszerből a McDonald’sban ettünk, teljes ünnepi díszben. Ma az én szülinapi vacsorámat tartanánk ott, és az tutifix, hogy anya nem lesz túl lelkes, ha Big Macet kap csirkés fettuccine helyett.

– Higgadj le, Hamupipőke, hidd el, nem késed le a bált!

Na, ha valami, hát ez jellemző Freddie-re, aki egy percig sem veszi komolyan az életet, még azon ritka alkalmakkor sem, amikor tényleg nagyon jó lenne, ha ezt tenné. Az ő világában az idő rugalmas, bármikor a saját igényeinek megfelelően húzhatja-nyúzhatja – vagyis jelen esetben Jonah igényeinek megfelelően.

– Oké – sóhajtok megadón. – De tartsd a szemedet az órán, az istenért!

– Vettem az adást – mondja, miközben máris feljebb tekeri az autórádión a hangerőt. – Értettem, leléptem.

Csend száll a hálószobára. Eltűnődöm rajta, vajon feltűnne-e bárkinek, ha egyszerűen kivágnám ezt a hajtincset. Reménytelenül rátekeredett a csavaróra, ami most ott fityeg az arcom mellett.

És íme. Életem egyik meghatározó pillanata feltűnés nélkül elsiklott mellettem 2018. március 14-én, 18.47-kor.

2018

Ébren

Május 10., csütörtök

Freddie Hunter, akit úgy ismer mindenki, mint életem szerelmét, ötvenhat nappal ezelőtt halt meg.

Az egyik pillanatban még magamban átkozódva szidtam, amiért késik, és tönkreteszi a születésnapi vacsorámat, a következőben pedig azt próbáltam megérteni, mit keres két egyenruhás rendőrnő a nappalimban. Egyikük a kezemet szorongatva beszélt hozzám. Lenéztem a jegygyűrűjére, aztán a pillantásom a saját eljegyzési gyűrűmre vándorolt.

– Freddie nem halhatott meg – mondtam. – Jövőre lesz az esküvőnk.

Valószínűleg a mindig velünk lévő életösztön nyilvánul meg abban, hogy csak nagy küzdelmek árán tudom felidézni, mi történt ezután. Emlékszem, hogy kék fénnyel villogó rendőrkocsival vittek be a kórházba, és a nővéremre támaszkodtam, amikor a lábam össze akart rogyni alattam. Arra is emlékszem, hogy hátat fordítottam Jonah Jonesnak, aki egyszer csak felbukkant a váróban, szinte egyetlen karcolás nélkül. Csak a keze sérült meg, és kötés takarta az egyik szemét. Hát igazságos ez? Ketten ülnek be a kocsiba, és csak az egyik száll ki belőle. Emlékszem, mi volt rajtam: egy új, zöld blúz, amit kifejezetten azért vettem, hogy a vacsorán viseljem. Azóta már bevittem egy jótékonysági boltba; nem akarom, hogy valaha újra a bőrömhöz érjen.

Az óta a rettenetes nap óta megszámlálhatatlanul sokszor próbáltam felidézni a Freddie-vel folytatott utolsó beszélgetésünk részleteit, de csak az maradt meg bennem, hogy morgolódtam, és a lelkére kötöttem, hogy nagyon igyekezzen kellő időben odaérni az étterembe. Ezt követik a további gondolatok. Vajon azért rohant annyira, hogy elégedett legyek? Vajon az én hibám, hogy a baleset megtörtént? Istenem, mennyire szeretném, ha elmondtam volna neki, hogy szeretem. Ha tudtam volna, hogy az utolsó alkalommal beszélek vele, megteszem. Persze hogy meg. Párszor az is eszembe jutott már, hogy bárcsak legalább még egy beszélgetéssel tovább élt volna – bár nem vagyok benne biztos, hogy a szívem nem hasadt volna bele ebbe. Valószínűleg így a legjobb. Az, amikor életedben legutoljára teszel valamit, minden külön jelzés nélkül történik meg: ahogy az utolsó alkalom, amikor anyám értem jött az iskolába, és a keze megnyugtatóan körbefogta az enyémet, meg az, amikor apámnak eszébe jutott a születésnapom.

Tudjátok, mik voltak Freddie utolsó szavai, amiket aközben mondott nekem, hogy a huszonnyolcadik születésnapomon visszafelé száguldott az úton? Értettem, leléptem. Ez megszokott fordulat volt nála, évek óta mondogatta. Ostoba szavak, amelyekből életem legjelentékenyebb mondata formálódott.

Néha az is eszembe szokott jutni, mennyire Freddie-re vall, hogy ezekkel a szavakkal távozott. Kielégíthetetlen éhséggel vetette bele magát az életbe. Könnyed hozzáállása lenyűgöző versenyszellemmel párosult – ez szórakoztató, de halálos elegy, ha úgy tetszik. Sohasem találkoztam még senkivel, akinek ekkora tehetsége lett volna ahhoz, hogy mindig megtalálja a megfelelő szavakat. Nagyszerű adottságai közé tartozott, hogy el tudta hitetni a másik emberrel, hogy ő győzött, miközben valójában Freddie érte el, amit akart. Zöldfülűként érkezett a hirdetési szakmába, és egy meteor sebességével száguldott felfelé a karrierje, tekintetét mindig a következő díjra függesztette. Ő volt a két lábon köztünk járó fényes szikra, az a valaki, akire az emberek jóval azután is emlékezni fognak, hogy elhagyott minket.

És bizony nagyon is elhagyott bennünket: a kocsija olyan erővel csapódott bele egy tölgyfába, hogy harmonikaszerűen összenyomódott, én meg úgy érzem, mintha valaki kettéhasított volna, és csomót kötött a légcsövemre. Mintha nem tudna elég levegő bejutni a tüdőmbe – teljesen ki vagyok fulladva, és a pánik határán egyensúlyozom.

Az orvos végre adott valamit, hogy tudjak aludni, miután anya tegnap este ordítozott vele egy sort a nappaliban. Valami újfajta pirulából kaptam egyhavi adagot. Az orvos azért habozott ilyen erősen, hogy felírjon-e valami szert, mert az a véleménye, hogy „a gyász szakaszait érzékenyen végig kell járni, hogy aztán az ember felállhasson belőle”. Nem én találtam ki ezt a hülyeséget; ezeket a szavakat ő maga mondta az arcomba pár héttel ezelőtt, mielőtt faképnél hagyott volna, hogy hazamenjen a nagyon is életben lévő feleségéhez és gyerekeihez.

Az, hogy alig egysaroknyira élek az anyámtól, hol áldás, hol átok. Olyankor például, amikor elkészíti a világbajnok sült csirkéjét, és úgy hoz át belőle hozzánk egy nagy adagot, hogy még gőzölög, vagy amikor egy hideg novemberi reggelen ott vár az utca végén, hogy kocsival vigyen be a munkahelyemre – kész öröm a közelsége. Máskor ellenben, mondjuk, amikor az ágyban heverek, és szabályos kettőslátásom van a másnaposságtól, ő meg úgy bukkan fel a hálószobámban, mintha még mindig tizenhét éves volnék; vagy amikor már néhány napja nem takarítottam, és ő olyan megvetőn néz körbe nálam, mintha egy valóságshow-ban szereplő extrém gyűjtögető otthonába csöppent volna, határozottan átok. Akkor is az, amikor magányosan, délután háromkor is behúzott függönyök mögött szeretnék gyászolni, ugyanabban a pizsamában, amiben tegnap voltam, amikor nálam járt, és mellesleg tegnapelőtt is; és teát főz nekem, amit el fogok felejteni meginni, és szendvicset készít, amit el fogok rejteni a hűtőm mélyére, miközben odafent takarítja a fürdőszobát vagy kint jár a ház előtt a kukánál.

Megértem őt, persze. Vad ösztön él a lelkében, hogy védelmezzen, különösen most. A doki szó szerint reszketett a félelemtől, amikor anya rárontott, mert nem döntötte el elég gyorsan, hogy felírja-e az altatókat. Ha már itt tartunk, én magam sem vagyok teljesen biztos benne, hogy akarok-e tablettákat szedni, habár isten látja lelkemet, a kábulat most kifejezetten vonzó a szememben. Persze nem is tudom, miért rángatom elő istent. Freddie mindig is harcos ateista volt, és az is maradt volna, ami pedig engem illet, a legjobb indulattal is kétkedőnek vagyok nevezhető. Azaz nem hinném, hogy bármilyen istennek túl sok köze volna ahhoz, hogy ilyenformán bekerültem egy gyógyszerkísérletbe, amit nemrég nagy veszteségen átesett személyek körében végeznek. Az orvos javasolta, hogy csatlakozzam, valószínűleg azért, mert anyám a legerősebb Valium mellett kardoskodott, ezek az új tabletták viszont állítólag gyengédebb megoldást, holisztikusabb megközelítést képviselnek. Hogy őszinte legyek, nem igazán érdekel, mi van bennük; hivatalosan is én vagyok a világ legszomorúbb, legfáradtabb kísérleti egere.

Freddie-vel egészen elképesztő ágyunk van. Valószínűtlenül hangzik, de a Savoy árverésen hirdette a hotelszobákban található, lecserélés előtt álló darabokat, és szinte a nullával egyenlő összegért meg tudtunk szerezni egyet. Na, ez az ágy egy elképzelhetetlen méretű fantáziasziget. Az emberek először a szemüket meregették: Tényleg használt ágyat akarsz venni? Mi a fenéért csinálna bárki ilyesmit? – vágott anya is olyan elszörnyedt arcot, mintha a helyi hajléktalanszállásról leselejtezett darabról volna szó. Nyilvánvaló, hogy ezek az értetlenkedők sohasem jártak a Savoy Hotelban. Ami azt illeti, én magam sem, de a tévében láttam valamikor valamit a kézzel faragott ágyaikról, és pontosan tudtam, mire számítsak. Így jutottunk hozzá a száz mérföldes körzetben legkényelmesebb ágyhoz, amelyben Freddie társaságában heverészve számtalan vasárnapi reggelit pusztítottam el, amelyben együtt sírtunk és nevettünk, hogy a szívfájdítóan édes szeretkezéseinket ne is említsem.

Anya azzal, hogy pár nappal a baleset után bejelentette, lecserélte az ágyneműt, akaratlanul is a teljes összeomlás szélére sodort. Mintegy kívülről és távolról figyeltem magamat, ahogy kapaszkodom a mosógép ajtajába, és zokogva figyelem az ágynemű kavargását a mosószeres vízben, ami magával ragadja Freddie bőrének és illatának utolsó nyomait, és a csatornán keresztül örökre elviszi tőlem.

Anyám is magán kívül volt, megpróbált felrángatni a földről, és kiabálva hívta a nővéremet, hogy jöjjön segíteni. Végül hármasban összebújva kuporogtunk a konyha padlóján, és sírva néztük a mosógép dobjában kavargó ágyneműt, mert annyira rohadtul igazságtalan dolog, hogy Freddie nincs velünk többé.

Azóta nem feküdtem abban az ágyban. Igazából azt hiszem, azóta egyszer sem aludtam rendesen. Néha elszunyókálok: fejem a szinte érintetlen reggelim mellett landol a konyhaasztalon; a kanapén összekucorodva találom magamat Freddie télikabátja alatt; vagy néhány percet a hűtő előtt álltomban töltök tompultan.

– Gyere, Lyds! – rázza meg a nővérem gyengéden a vállamat. – Felmegyek veled.

Az órára nézek. Teljesen össze vagyok zavarodva, mert amikor lehunytam a szememet, még javában világos volt, de mostanra annyira beállt a szürkület, hogy valaki, gyanítom, Elle, még a lámpákat is felkapcsolta. Ez a figyelmesség jellemző rá. Mindig is úgy éreztem, hogy a nővérem az én jobb verzióm. Külsőleg eléggé hasonlítunk egymásra: a magasságunk, a testfelépítésünk, csak az ő haja és szeme sötétebb tónusú, mint az enyém. És kedvesebb is nálam, sokszor még a saját kárára is. Itt töltötte nálam majdnem az egész délutánt – nem lepne meg, ha anyám készített volna egy beosztást, nehogy egy-két óránál tovább egyedül maradjak. A táblázat valószínűleg fel van tűzve a hűtője ajtajára, közvetlenül a bevásárlólista szomszédságába, amin egész héten gyűjtögeti a beszerzendőket, mellettük az ételnapló, amit a fogyókúrás klub miatt vezet. Hát igen, nem vitás, az anyám nagy listagyártó.

– Fel, hová? – kérdezem ültömben felegyenesedve, és az Elle kezében lévő pohár vizet meg a gyógyszeresfiolát nézem.

– Az ágyba. – A nővérem hangjában acélos eltökéltség csendül meg.

– Jól megvagyok itt – motyogom, még ha a kanapénk igazából nem is elég kényelmes ahhoz, hogy rajta töltse az éjszakát az ember. – És még nincs is itt az alvásidő. Nézhetnénk a… – A sarokban álló tévé felé intek, és megpróbálom felidézni valami szappanopera címét. Aztán nagy sóhajjal, bosszankodva veszem tudomásul, hogy fáradt agyam nem képes összeszedni magát, és egy sem jut eszembe. – Tudod, azt, amiben a kocsma van, meg az ordítozás meg a kopasz fickók.

Elle mosolyog, és a tekintetét az égre emeli.

– Az EastEndersre gondolsz.

– Arra – felelem szórakozottan, és a szemem már kutat is a távirányító után.

– Már vége van. És nem is nézed az EastEnderst nagyjából öt éve, de lehet, hogy régebb óta – mondja ellentmondást nem tűrőn.

Elfintorodom.

– Dehogynem. Van benne… van az a nő, a lógó fülbevalóval meg… meg a Barbara Windsor által játszott csaj – vágom ki felemelt állal.

Elle a fejét csóválja.

– Mindkettő halott – mondja.

Szegények, gondolom magamban. És szegény családjuk.

Elle kinyújtja felém az egyik kezét.

– Itt az ideje, hogy aludj egyet, Lydia. – A hangja egyszerre gyengéd és elszánt, inkább ápolóé, mint testvéré.

Forró könnyek szurkálják a retinámat.

– Szerintem úgysem tudok.

– Dehogynem – mondja eltökélten, még mindig felém nyújtott kézzel. – Mégis mit akarsz? Az életed hátralévő részében a kanapén szeretnél aludni?

– Ez annyira rossz ötlet szerinted?

Elle letelepszik mellém, megfogja a kezemet, a fiolát az ölébe teszi.

– Én bevenném a helyedben az altatót, Lyds – mondja. – Ha Freddie maradt volna itt nélküled, te is azt szeretnéd, ha rendesen aludna, nem?

Bólintok, nyomorúságos arccal. Persze hogy azt szeretném.

– Szerintem szénné kísértenéd, amíg le nem fekszik. – Elle a hüvelykujjával végigsimítja az ujjperceimet, engem meg majdnem megfojt az a könnylabda, ami Freddie halálának napján került a torkomba, és azóta próbálom körbelélegezni.

Figyelem, ahogy a nővérem egy kicsi, neonrózsaszín tablettát ráz a fiolából a tenyerébe. Vajon tényleg csak ennyire volna szükség ahhoz, hogy helyrejöjjek? Néhány hét, amelynek éjszakáit alvással töltöm, aztán máris, hej, de jól leszek, és működni fogok?

Elle tekintete határozottan az enyémbe mélyed, én meg érzem, ahogy a könny folyik az arcomon. Most döbbenek rá, mennyire össze vagyok törve. Sem érzelmileg, sem fizikailag nincs lejjebb ennél. Vagy legalábbis remélem, hogy nincs, mert alig hiszem, hogy túlélem, ha ennél is mélyebbre zuhanok. Reszkető ujjakkal veszem el a tablettát, aztán beteszem a számba, és egy korty vízzel leöblítem. A hálószobaajtóban Elle-hez fordulok.

– Ezt egyedül kell megcsinálnom – suttogom.

Félresöpri az előrehulló hajtincsemet.

– Biztos vagy benne? – Sötét szemével az arcomat fürkészi. – Veled maradhatok, míg elalszol, vagy nem szeretnéd?

Szipogva bámulom a padlót, és sírok, szokás szerint.

– Tudom, hogy szívesen megtennéd. – Megragadom a kezét, és szorosan fogom. – De azt hiszem, jobb… – Nem találom a megfelelő szavakat; nem tudom eldönteni, hogy ez már a tabletta hatása-e, vagy csak egyszerűen nem léteznek.

Elle bólint.

– Odalent leszek, ha szükséged van rám, oké? Nem megyek sehová.

Az ujjaim megmarkolják a kilincset. Azóta nem nyitottam ki az ajtót, amióta az anyám lecserélte az ágyneműt, mert nem akartam még véletlenül sem megpillantani az ódon ágyat a fürdőszobába menet. Mostanra az agyamban felépült egy olyan kép, hogy ez itt egy ellenséges, idegen terület, nem látogatható, mintha egy bűntény kordonnal lezárt helyszíne volna.

– Csak egy ágy – suttogom, és lassú mozdulattal beljebb nyomom az ajtót. Nincs kordon, ami utamat állná, és szörnyeket sem látok az ágy alatt. De Freddie Huntert sem látom sehol, és ez hihetetlenül szívfájdító.

– Csak egy ágy. – Érzem, hogy Elle megsimítja a hátamat. – Amiben aludni tudsz.

De ez hazugság. Mindketten tudjuk, hogy sokkal több ennél. Ez a szoba, a hálószobánk volt az egyik ok, amiért épp ezt a házat vettük meg. Levegős, és napközben fényben fürdik, hála az alacsony párkányú tolóablakoknak és a mézszínű padlódeszkáknak, amelyekre tiszta nyári éjjeleken a besütő hold fénye fest ragyogó sávokat.

Valaki, feltételezhetően Elle, már járt idebent, és felkattintotta az éjjeli lámpát az én oldalamon, bár a nap még nem ment le teljesen. Felhajtotta a takarót is; a szoba ettől inkább hasonlít egy hotelra, mint egy rendes hálószobára. A helyiséget frissen mosott ágynemű illata lengi be. Egy mákszemnyi parfümillatot sem érzek, ami elkeveredett volna Freddie illatszereivel, és nem látok egyetlen irodában összegyűrődött inget sem, hányavetin a karosszékre vetve. Lerúgott cipők sem tanúskodnak róla, hogy gazdájuk nem jutott el a ruhásszekrényig, amelynek aljában a helyük volna. Olyan a szoba, mintha frissen rendezték volna be, szinte látogatónak érzem magam a saját életemben.

– Csak egy ágy – suttogom újra, és leereszkedem a matrac szélére. A szememet lehunyva dőlök hátra, aztán bebújok a paplan alá, és összegömbölyödve fekszem az én oldalamon.

Sokkal többet költöttünk a szükségesnél az ágyneműre: olyat szerettünk volna, ami passzol a Savoy-ágyhoz; a fehér pamutból szőtt huzat nagyobb szálsűrűségű, mint amilyet azokban a hotelokban használnak, amelyekben valaha megfordultam. Amikor a bőröm az ágyneműhöz ér, megérzem, hogy már meleg. Elle, az én drága nővérem, forró vizes palackot rejtett az ágyba, hogy enyhítse a frissen mosott textil hűvösségét. Az ágyam, az ágyunk, úgy ölel át, mint egy régi barát karja, szinte bűntudatom van, hogy elhanyagoltam.

Az én térfelemen fekszem, egész testemben fáj a bánat, és ahogy szoktam, kinyújtva marad a karom, őt keresve. Aztán átteszem a palackot Freddie oldalára, hogy egy kicsit melengesse az ágyneműt, mielőtt én is átcsusszanok oda, mindkét karommal a mellemhez ölelve a meleg műanyagot. Nedves arcomat Freddie párnájába fúrom, és úgy nyüszítek, olyan vadul, mint egy sebzett állat, teljesen idegen zajt keltve a szobában.

Aztán apránként enyhül a roham. A szívverésem üteme egyenletesebbé, a végtagjaim ólomnehézzé válnak. Melegben vagyok, begubózom a takarókba, és ötvenhat napja először nem érzem magamat teljesen elveszettnek Freddie nélkül. Nem vagyok az, mert bekúszom az álom szárnyai alá, és már szinte érzem is, ahogy Freddie körvonala belenyomódik a matracba, a teste az enyém köré fonódik, és egyenletes lélegzetvétele a nyakamat éri. Védj meg ezektől a sötét, feltérképezetlen vizektől, Freddie Hunter. Még közelebb vonom magamhoz, és belélegzem őt, miközben mély, békés álomba merülök.

Álomban

Május 11., péntek

Ismeritek azokat az áldott hajnali pillanatokat, nyári reggeleket, amikor a nap hamarabb ébred, mint az ember, aki félig felocsúdik, aztán félig újra álomba zuhan, és közben örül, hogy még maradt pár órányi ideje az alvásra? A másik oldalamra fordulok, és amikor még mindig ott érzem Freddie-t magam mellett, mindent elsöprő megkönnyebbülés áraszt el. Nem is merek mást tenni, mint tökéletesen moccanatlanul feküdni, miközben megpróbálok egy ritmusra lélegezni vele. Hajnali négy óra van, még túl korán ahhoz, hogy felkeljek, ezért újra lehunyom a szememet; talán még sohasem éreztem magam ennyire tökéletes nyugalomban. Az ágy melegen öleli körbe a két egymáshoz bújó testet, aranyszín, hajnali fény szökik be a szobába, a háttérből tompa madárdal hallatszik. Hadd ne kelljen kilépnem ebből az álomból!

Ébren

Május 11., péntek

Már egy pillanattal azelőtt tudom, hogy kinyitnám a szemem, hogy elment. Az ágy hidegebb, a reggel hatórai fény harsányabb, a madárdal úgy hat rám, mint a táblán megcsikorduló köröm hangja. Freddie itt járt, tudom, hogy itt volt. Belefúrom a fejem a párnába, összeszorítom a szemhéjamat, keresem mögötte a sötétséget, hogy újra álomba zuhanhassak. Ha el tudok aludni, újra megtalálhatom őt.

Az alhasam mélyéből sugárzik fel a pánik; minél jobban igyekszem megnyugtatni az agyamat, annál jobban felpörögnek a gondolataim, mintha az előttem álló napra készülnének fel, amit betöltenek majd a sötét gondolatok, az elkeseredettség, meg mindaz, amivel nem tudok mit kezdeni. Ám ekkor a szívem megremeg, mintha beizzítaná valami fortélyos indítókábel, mert eszembe jut, hogy vannak altatótablettáim. A rózsaszín pirulák, amelyeknek az a céljuk, hogy kiüssenek. Odanyúlok a fioláért, amit Elle letett az éjjeliszekrényemre, két tenyeremmel megkönnyebbülten körbeölelem, aztán letekerem a tetejét, és lenyelek egy tablettát.

Álomban

Május 11., péntek

– Jó reggelt, Lyds. – Freddie közelebb gördül, megcsókolja a homlokomat, és a karja súlyosan a vállamra nehezedik, miközben az ébresztőóránk arról tájékoztat minket, hogy reggel hét óra van. – Ma nem ér a nevem. Ágyban maradhatnánk? Beszólok a munkahelyedre, és megmondom, hogy beteg vagy, ha te is megteszed nekem.

Hasonló szavak hangzanak el a legtöbb reggelünkön, és egypár percig mindig úgy teszünk, mintha valóban eljátszanánk a gondolattal.

– Készítesz valami kaját, hogy az ágyban reggelizzünk? – motyogom. Magamhoz ölelem a testéből áradó meleget, és puha mellszőrzetébe temetem az arcomat. Freddie lényében van valami szilárdság, amit nagyon szeretek; impozáns megjelenése a magasságának és széles vállának köszönhető. Előfordul, hogy e sztereotipikus rögbis testfelépítés láttán azok az emberek, akikkel a munkája során találkozik, alulbecsülik üzleti érzékét, ő pedig több mint boldog, ha kijátszhatja ezt az adut. A lénye legmélyéig dúl benne a versenyszellem.

– Amennyiben délben akarsz reggelizni, szívesen. – Érzem, ahogy a bordái remegnek a nevetéstől, miközben megsimogatja a tarkómat.

– Tökéletesen hangzik – felelem. Lehunyom a szemem, mélyen beszívom az illatát.

Így heverünk még pár lusta, csodálatos pillanatig, összekulcsolódva, félálomban, annak tudatában, hogy hamarosan tényleg fel kell kelnünk. De még maradunk, mert ezek a legfontosabb percek, azok, amelyek miatt Freddie és én egységfrontként működünk a világ ellen. Ezek a pillanatok adják az alapkövet, amire a szerelmünk épült, és ezt visszük magunkkal láthatatlan köpenyként, amikor a kinti világban járkálunk, ki-ki a saját dolga után. Freddie ezért nem fogja viszonozni a hét óra negyvenhetesre várakozó, lehengerlően dögös csaj érdeklődő pillantását a négyes vágány mellett; én meg ezért nem hagyom, hogy a barista, aki abban a kávézóban dolgozik, ahol időnként ebédet veszek magamnak, átlépje a határt a hülyéskedés és a nyílt flörtölés között, pedig Leon tényleg úgy néz ki, mint egy filmsztár, és sokszor arcpirító dolgokat ír a kávéspoharamra.

Sírva fakadok. Egypár másodpercig nem is tudom, miért, de aztán eszembe jut. Úgy szippantom a nagy korty levegőt a tüdőmbe, mintha mély vízbe zuhantam volna, és csak most érkeztem volna újra a felszínre.

Freddie megriad, hirtelen mozdulattal feltámaszkodik az egyik könyökére, rám mered, és aggódó arccal megfogja a vállamat.

– Lyds, mi a baj? – A hangja sürgető, azonnal készségesen a segítségemre akar sietni, hogy bármi bánt is, elsimítsa.

Nem kapok levegőt, az a kevés pedig, ami bejut, égeti a tüdőmet.

– Meghaltál. – Zokogva törnek elő belőlem a riasztó szavak, tekintetem a szeretett arcot pásztázza, a baleset egyértelmű nyomai után kutatva. De semmi jel nem utal a fejsérülésre, amely az életét követelte. Freddie szeme egészen szokatlan árnyalatú kék; olyan sötét, hogy akár barnának is láthatja az ember, ha nem nézi meg alaposabban. Néha fekete keretes szemüveget vesz fel a fontosabb munkahelyi tárgyalásokra, aminek a lencséje tiszta ablaküveg; ez is csak a gyengeség látszatát szolgálja, holott abból egy hajszálnyi sincs benne. Most belemélyedek a csodálatos szemébe, és végigfuttatom a kezemet az állán lévő vörösesszőke borostán.

Halkan felnevet, és az arcára kiül a megkönnyebbülés.

– De kis bolond jószág vagy – mondja, és megölel. – Csupán álmodtál, ennyi az egész.

Ó, istenem, mennyire szeretném, ha ez igaz volna. Csak rázom a fejem, mire ő megfogja a kezemet, és a szívére teszi.

– Jól vagyok – erősködik. – Érzed, a szívem dobog, és minden remekül működik.

Valóban. A mellkasára nehezedem, annyira, hogy érzem, ahogy lüktet a szíve a tenyerem alatt, bár tudom, hogy ez nem igaz, nem valódi. Nem lehet az. Freddie a kezemre borítja a tenyerét, és már nem nevet, mert látja, mennyire szomorú vagyok. Nem érti. Persze hogyan is érthetné? Mindez nem valódi, de istenem, ez akkor sem hasonlít egyik álomhoz sem, amiket eddig álmodtam. Ébren vagyok a látomás közepén. Érzem Freddie testének melegét. Az orrom finom illatszernyomokat érzékel a bőrén. Érzem a saját könnyeim ízét, amikor odahajol hozzám, és nagyon gyengéden megcsókol. Képtelen vagyok abbahagyni a sírást. Igyekszem felületesen venni a levegőt, míg ölelem, mintha füstből volna, és félő lenne, hogy egyetlen erősebb szusszanással elfújom.

– Csak rémálom volt, ennyi az egész – suttogja a hátamat cirógatva, és hagyja, hogy kisírjam magamat, hiszen mást úgysem tehet értem.

Ó, ha tudná, hogy ez éppenséggel ellentéte a rémálomnak; az akkor jön, amikor türelmetlenül várod a barátodat, hogy megérkezzen a születésnapi vacsorádra, és a családod összes többi tagja összegyűlt már a főutcai étteremben az asztal körül.

– Hiányzol. Nagyon-nagyon hiányzol. – Nagyot nyelek. Minden végtagom reszket, ő meg körém fonja két karját, ezúttal igazán szorosan, és elmondja, hogy szeret, és hogy jól van, hogy mindketten jól vagyunk.

– El fogunk késni a melóból – mondja végül, pár perc után.

Mozdulatlanul fekszem, behunyt szemmel, igyekszem megőrizni az emlékezetemben a karja érintését arra az időre, ami az után jön, hogy újra felébredek.

– Maradjunk itt – suttogom. – Maradjunk itt örökké, Freddie.

A keze a hajamba kúszik, és finoman hátrább húzza a fejemet, hogy a szemembe nézhessen.

– Bárcsak megtehetném – mondja, ajkán halvány mosollyal. – De te is tudod, hogy nem lehet. Ma délelőtt lesz a tárgyalásom a PodGodsszal – úgy magyarázza, mintha emlékeznem kellene valamire, amiről eddig semmit sem tudtam.

– A PodGodsszal?

Felhúzza a szemöldökét.

– A kávékapszulások. Nem emlékszel? Pedig meséltem róla. Tudod, akik rikító fűzöld, PodGod feliratú pólóban és baseballsapkában jelentek meg a tárgyaláson. Nem emlékszel?

– Hogy is felejthettem el. – Még mindig gőzöm sincs, hogy miről beszél.

Lefejti magáról a karomat, és megcsókolja az arcom.

– Maradj itthon ma – javasolja aggódó tekintetet vetve rám. – Sosem veszel ki szabit. Ma tedd meg, oké? Mindjárt hozok egy csésze teát.

Nem vitatkozom vele. Ötvenhat napja nem voltam dolgozni.

Az életem attól a pillanattól kezdve Freddie Hunteré köré fonódott, hogy egy késő nyári délután először megcsókolt, és belelehelte magát egyenesen a génjeimbe. Egy ideje már alakult az ügy közöttünk, ahogy a pára gomolyog egyre sűrűbb koncentrációban a gőzgépben – mindig megvolt mellettem a helye az iskolai ebédlőben, bármikor lazán belekóstolt a fagyimba, és úgy adogattuk a flörtölős megjegyzéseket egymásnak oda-vissza az osztályteremben, mintha teniszlabdák volnának. Elkezdett ugyanazon az úton hazajárni, amerre Jonah és én mentünk, bár igazából nem esett útba neki. Ehhez általában gyártott valami ügyetlen ürügyet, például hogy el kell hoznia valamit valakitől az anyjának, vagy meglátogatja a régi dadáját. Amikor Jonah bárányhimlős lett, és egy-két hetet otthon kellett maradnia, eljött a mi időnk. Még ma is ugyanúgy elönt az izgalom, ha csak rágondolok: kaptam Freddie-től egy sárga műanyagból készült, virágot formázó gyűrűt, amilyet a karácsonyi crackerben lehet találni, aztán megcsókolt a szomszédunk kerítésfalán ülve.

– A dadád nem fog aggódni miattad? – kérdeztem életem legizgalmasabb öt perce után.

– Aligha. Mert Bournemouthban lakik. – Erre mindkettőnkből kitört a nevetés, mert az legalább száz mérföldre van tőlünk.

És ennyi volt, én lettem Freddie Hunter barátnője, akkor és mindörökké. Másnap reggel belecsempészett egy csokit a táskámba, rajta egy levélkével, hogy aznap délután is haza fog kísérni. Ezt bárki mástól a birtoklási vágy megnyilvánulásaként lehetett volna értelmezni; de az én tizenéves szívem csak boldogító határozottságot látott benne.

Most figyelem Freddie-t, aki céltudatosan a fürdőszoba felé veszi az irányt, kinyitja a tust, aztán levesz egy tiszta fehér inget a vállfáról.

– Nem akarom elkiabálni, de szerintem ez már zsákban van – mondja a telefonba. Egy munkahelyi hívásra válaszol kurtán, mobilját az állával a vállához szorítva, miközben fehérneműt vesz elő magának a fiókból. Figyelem a hétköznapi mozdulatokat, és reszketős mosollyal reagálok, amikor felém fordulva, az égre emelt tekintettel jelzi, hogy örülne, ha az a valaki a vonal végén egy kicsit rövidebbre fogná a mondókáját.

Újra eltűnik a fürdőszobában, én meg felülök, és félrelököm a paplant, amikor meghallom a teste körül csapkodó vízsugár hangját.

– Mi történik velem? – suttogom. Lábamat a padlóra helyezem, és úgy ülök az ágy szélén, mint egy kórházi beteg szívműtét után. Mert ez pontosan olyan érzés. Mintha felnyitották volna a mellkasomat, és úgy pumpálták volna életre a szívemet.

– Nem hiszek sem a mesékben, sem a varázsbabban – motyogom, és jó erősen beleharapok az alsó ajkamba, annyira, hogy érezzem a vér ízét. Átható és fémes.

Freddie kisvártatva kivonul a fürdőszobából, gőzfelhőt húzva maga után, beletűri az ingét a nadrágja derekába, aztán az inggombjaival foglalatoskodik.

– Jobb, ha megyek – veszi a kezébe a telefonját. – Ha bekapcsolom a vízforralót, megcsinálod magadnak a teát? Még épp elérem a vonatot, ha rohanok.

Pontosan az ilyen helyzetekre gondolva vettük a házat. Azokon a reggeleken, amikor kifutunk az időből, különösen hálás dolog, hogy rögtön a sarkon ott a vasútállomás. Freddie Birmingham városközpontjában dolgozik, a munkája amúgy is sokat leköt a napjaiból, ezért minél kevesebb időt kell pluszban utazásra fordítania, annál jobb. Én hamarabb odaérek a munkahelyemre, a helyi városházára; alig tíz perc, és már az épület melletti parkolóban is vagyok. Nagyon szeretem ezt a műemlék épületet, ami mindig egy mesekönyv-illusztrációra emlékeztet. Úgy tudom, ez a város legrégebbi épülete, amely most félig aládúcolva, kissé düledezve áll a főutca végén. A keszekuszán kanyargó főutcán álló építmények javarésze hasonló; apró, ősi shropshire-i városkánk mérhetetlenül büszke arra, hogy a neve már Hódító Vilmos könyvében, a Domesday Bookban is szerepel. Sokat lehetne mesélni arról, milyen egy ennyire szoros közösségben felnőni; sok család nemzedékekre visszavezethetően ide kötődik, a bölcsőtől a sírig. Könnyű alábecsülni az értékét az ilyesminek, fulladozni a ténytől, hogy mindent tudunk egymás ügyeiről, de van ebben valami gazdagító és megnyugtató is, különösen, amikor valaki bajban van.

Ám nem is csupán az elhelyezkedés miatt szerettünk bele a házba. Egy kora tavaszi hétvégi reggelen néztük meg, amikor a nap épp a legjobb szögben sütött, és a mézszínűre öregedett kő meg a kiugró ablakfülke a legszebb arcát mutatta. Az épület a házsor közepére esik, a berendezkedés kész rémálom volt, mert nincs egy egyenes fala vagy ajtaja sem. De ettől csak még elbűvölőbb, érveltem, akárhányszor Freddie beverte a fejét az alacsony, kiálló tartógerendába a konyhában. Szeretek arra gondolni, hogy a berendezés arra a házra emlékeztet, amiben Kate Winslet lakik a Holiday című filmben: teli csupasz gerendákkal és otthonos csecsebecsékkel. Kiállítás mindabból, amit bolhapiacokon meg a kocsik csomagtartójából tartott kiárusításokon gyűjtögettem össze, és csak időnként fékezte lelkesedésemet a tény, hogy Freddie inkább a modernebb tárgyak kedvelője. Ez olyan harc volt, amiben mindig veszített: a bennem élő szarka imádja a csecsebecséket, és a Pinterest a kedvenc játékom.

Néhány napja, miután rákényszerítettem magam, hogy felöltözzem és elmenjek a boltba, hogy megcsappant borkészletemet pótoljam, egyszer csak rádöbbentem, hogy nem akarok hazajönni. Ez volt az első alkalom, hogy ilyet éreztem az óta a reggel óta, hogy megkaptuk a ház kulcsait. A szívemből egy újabb darab szakadt ki a felismerésre, hogy az otthonom többé nem otthon. Korábban soha meg nem fordult volna a fejemben az ötlet, hogy eladjam a házat, de abban a pillanatban úgy éreztem, mintha elszakadt volna a hajókötél, és én sodródni kezdtem volna. Elsétáltam a másik irányba, és két kört meg kellett tennem a játszótér körül, mire újra képes voltam elindulni hazafelé. Utána meg, amikor újra belül voltam a küszöbön, furcsamód az tört rám, hogy soha többé nem akarom elhagyni a házat. E pillanatban egyetlen, ellentmondásokból gyúrt gubanc vagyok – nem csoda, hogy a családtagjaim halálosan aggódnak miattam.

Ez korábban a mi házunk volt, most az enyém, habár nem nagy örömet tud az ember találni abban, hogy egy jelzálogmentes ingatlan tulajdonosává válik huszonnyolc évesen, ha közben Freddie-mentessé is teszi a sors. Amikor a pénzügyi tanácsadónk javaslatára megkötöttük az életbiztosítást, mindketten úgy éreztük Freddie-vel, mintha kettőnket egy horogra fűzött volna fel, akár két lazacot; akkor teljesen világtól elrugaszkodottnak tűnt az elképzelés, hogy bármelyikünkkel történhet valami, mielőtt a házat kifizetnénk. Mennyire szerencsések voltunk, hogy ennyire biztonságban tudtuk érezni magunkat akkor. De most nem szabad ezen gondolkodnom, mert megint a sírás határán vagyok. Freddie kérdőn néz rám.

– Most már minden oké? – Két tenyere közé fogja az államat, és a hüvelykujjaival két oldalról végigsimítja az arccsontomat.

Bólintok, és úgy fordítom a fejemet, hogy megcsókolhassam a tenyerét, miközben ő egy puszit nyom a fejem búbjára.

– Na, ez az én csajom – suttogja. – Szeretlek.

Minden méltóságomat feladva szeretnék rácsimpaszkodni, és könyörögni, hogy ne hagyjon itt újra, de nem teszem. Ha ez lesz az utolsó közös emlékünk, szeretném, hogy ez legyen a pecsét a szívem körül. Így hát felállok, megfogom a zakója hajtókáját, és belenézek a szép, ismerős, kék szempárba.

– Te vagy életem szerelme, Freddie Hunter. – Minden erőmet összeszedem, hogy a szavakat tisztán és szabályosan mondjam ki.

Lehajol hozzám, és megcsókol.

– Jobban szeretlek, mint Keira Knightley-t. – Halkan felnevet, mert ez a közös játékunk.

– Annyira? – kérdezem elkerekedett szemmel, mert általában alacsonyabb szintről indítunk, onnan dolgozzuk magunkat felfelé. Őt tekintve Keiráig, ami pedig engem illet, Ryan Reynoldsig.

– Annyira – feleli, és egy csókot dobva felém kihátrál a há lószobából.

A pánik az alhasam felől szökik fel, forró és keserű, mint az epe. A lábujjaimat bele kell akasztanom a padlódeszkákba, hogy visszafogjam magamat, és ne rohanjak utána. Hallgatom a lépcsőn lefelé haladó léptei zaját, meg a bejárati ajtó csapódását, aztán odaszaladok a hálószoba ablakához, kinézek rajta, úgy figyelem, ahogy félig futólépésben halad a sarok felé. Kinyitom az ablakot, de nem tudok elég gyors lenni, mert küszködnöm kell az ósdi zsanérokkal, aztán utánakiáltok, még ha tudom is, hogy úgysem fogja már meghallani. Miért hagytam, hogy elmenjen? Mi lesz, ha soha többé nem találom meg? Az ablakpárkányba kapaszkodom, tekintetem Freddie hátára tapad. Szinte arra számítok, hogy köddé válik, de semmi ilyesmi nem történik. Csak annyi, hogy elér a sarokig, és befordul rajta, elindul abba a világba, ahol a kávés ügyfél meg a négyes peronon álló lány várja, és mindazok a helyek, amelyeken én nem lehetek vele.

Ébren

Május 11., péntek

Az arcom nedves, a számban véres ízt érzek. Felkapom a telefonomat, és azzal ellenőrzöm. Kiderül, hogy nagyon csúnyán megharaptam az alsó ajkam belső oldalát; látom még a fognyomaimat is. Úgy megdagadt az ajkam, mint aki botoxkezelést kapott, de csúnyán eltolták a klinikán. Nem a legszebb látvány – Freddie bizonyára igen mókásnak találná a kísérteties hasonlóságot köztem és a gömbhal között.

Freddie. Lehunyom a szememet. Levegőt is alig kapok ez után a hipervalóságos álom után, vagy bármi volt is ez. Egyedül azokhoz a hihetetlenül látványos tévéképernyőkhöz lehet hasonlítani, amilyeneket az ember az elektronikai üzletekben szokott látni, és egy kisebbfajta vagyonba kerülnek. A színek élénkebbek, a kontúrok élesebbek, a hangok tisztábbak. Ez egy ragyogó színű álom volt, mintha IMAX-moziban néztem volna egy filmet. Túl valódinak tűnt ahhoz, hogy ne legyen az: Freddie él, tusol, késve indul dolgozni, és újra Keira Knightley-val kapcsolatos viccekkel szórakoztat.

Megpróbálok az agyam mélyén felkutatni valamilyen emlékfoszlányt erről a kávés ügyfélről, az azelőtti időkből, hogy Freddie meghalt. Teljesen biztos vagyok benne, hogy nem esett szó róluk korábban; mintha az elmúlt ötvenhét napban Freddie valamilyen lepel mögött tovább élt volna, tette volna a napi dolgát, és fütyült volna erre a világra.

És már újra el is kap a vágy, hogy azonnal álomba zuhanjak, hogy menjek és megkeressem Freddie-t azon a helyen, ahol a szíve még mindig dobog. De abban a világban ő már messze jár, és a villódzó mandzsettagombjaival meg a mosolyával nyomja a hirdetési bizniszt. Ahhoz képest, hogy tegnap este mennyire nem akartam lefeküdni aludni, most eléggé vonakodom tőle, hogy felkeljek és nekifeszüljek a napnak. Vagy tizenöt percembe telik, mire sikerül meggyőznöm magamat arról, hogy a hálószobám elhagyásában lehet valami jó is. Végül üzletet kötök magammal: ha felkelek és végigcsinálom a pénteket, tehát letusolok, eszem, esetleg még a házat is elhagyom egy rövid időre, akkor engedélyezni fogok magamnak egy újabb pirulát. Korán megvacsorázom majd, visszabújok az ágyba, és talán, csak talán, hátha újra sikerül az estét a szerelmemmel töltenem.

Ébren

Május 12., szombat

– Egész éjjel Freddie-ről álmodtam – mondom, miközben a tenyeremmel körbefogom a kávésbögrémet, inkább a kényelem, mint a meleg miatt. Elle rám néz az asztal túloldaláról, és lassan bólogat.

– Időnként velem is előfordul. – Kevergeti a cukrot a kávéjában. – Hogy őszinte legyek, inkább az lepett volna meg, ha nem álmodsz róla.

– Tényleg? – Éles pillantást vetek rá, szinte kényszerítem, hogy a szemembe nézzen, és a teljes figyelmét nekem szentelje, mert fontos a mondandóm. – Velem még nem történt ilyen korábban. – Csalódottságot érzek. Ami velem történt, túlságosan bensőséges élménynek tűnt ahhoz, hogy hétköznapi értelemben fogjuk fel.

Elle a konyhai órára néz.

– Indulhatunk?

Anyához megyünk reggelizni; az utóbbi időben a legtöbb szombat reggelt ezzel kezdjük, mielőtt kilátogatnék Freddie sírjához. Anya szerintem ezzel próbál valamiféle rendszert vinni a hétvégéimbe. Elle egyetlen megjegyzést sem tesz a kócos hajamra, sem arra, hogy ugyanez a póló volt rajtam tegnap is. Freddie-é. A frizurám is miatta volt ilyen; hosszú hajjal tetszettem neki, ezért évek óta alig vágattam belőle, csak időnként meg-megigazíttattam a végét. Annyira persze nem hosszú, hogy ráülhetnék, vagy hasonló, de az idők során egyik meghatározó tulajdonságommá vált: Lydia, Freddie barátnője, az a szőke hosszú hajú csaj.

Múlt héten ilyenkor csak felkaptam volna a farmerdzsekimet, egy gumival, amúgy kócosan hátrafogom a hajamat, és kijelentem, hogy indulásra kész vagyok. De ezen a héten nem. A Freddie-vel történt legutóbbi találkozásom rámutatott, hogy élek, és azoktól az emberektől, akik élnek, a legkevesebb, ami elvárható, hogy tisztálkodnak. Még Freddie is letusolt, pedig ő gyakorlatilag nem is él.

– Adsz még tíz percet? – és Elle-re vetem a világ legüresebb mosolyát. – Azt hiszem, itt az ideje, hogy egy kicsit kifessem magamat. – A temetés óta hozzá sem értem a sminkszereimhez.

Furcsálló pillantást vet rám; nem lehet nem észrevenni, mennyire meglepődött.

– Hát, eddig nem akartam mondani, de tényleg elég szarul néztél ki mostanában – igyekszik, hogy a hangja könnyed maradjon.

A tréfálkozása hallatán elszorul a szívem, mert mindig olyan közel álltunk egymáshoz, mint, nem is tudom, mint két egymáshoz nagyon közel álló dolog. Borsószemek a héjukban? Ez nem teljesen fedi az igazságot, mert ránézésre nem vagyunk ennyire egyformák. Ha azt mondanám, annyira közel, amennyire csak két testvér lehet, szintén nem igaz, mert például léteznek olyan nővérek is, mint Julia a munkahelyemről, meg Marie, a húga, akivel kapcsolatban Julia kijelentette, hogy még a génállományában sincs semmi közös azzal a buta tehénnel. Vagy olyanok, mint Alice és Ellen, az ikerlányok az iskolából, akik egyforma ruhát hordtak, és mindig befejezték egymás mondatait, ám ha arról volt szó, hogy melyikük legyen a kézilabdacsapat kapitánya, simán a busz alá lökték volna egymást. Mi, Elle-lel… Monica és Rachel vagyunk. Carrie és Miranda. Mindig egymás leghangosabb szurkolói voltunk, és a másik számára mindig az első számú váll, amelyre a választás esett, ha kisírni való bánatunk akadt. Nekem csak ebben a pillanatban villan be, mennyire eltávolítottam magamat a nővéremtől az elmúlt időben. Tudom, hogy egy másodpercig sem haragszik érte, és nem is vádol emiatt, de biztosan nagyon nehéz lehetett számára ez az időszak; Freddie-vel együtt bizonyos szempontból engem is elveszített. Agyam egy szegletében feljegyzem, hogy ha egyszer jobban leszek, meg fogom mondani neki, hogy a legsötétebb napokon ő volt az egyetlen fénysugár, amit magam előtt láttam.

– Nem fog soká tartani – ígérem, és hatalmas csikordulás kíséretében hátra is lököm a székemet.

– Készítek magamnak még egy kávét várakozás közben – mondja Elle.

Elle ott marad a konyhánkban, és engem megnyugtat a hang, ahogy vizet enged a csapból meg az edényekkel csörömpöl. A nővérem mindig is gyakori, és kifejezetten nagy örömmel fogadott vendég volt ebben a házban. Habár messze nem látogatott meg minket olyan sokszor, mint Jonah Jones, aki nagyjából ugyanannyi időt töltött itt Freddie-vel, mint én, és legtöbbször a kanapénkra rogyva bámult valami sorozatot, amiről senki más soha nem is hallott, vagy dobozból ette a pizzát, mert egyikük sem volt épp Jamie Oliver a konyhában. Sohasem árultam el Freddie-nek, de néha olyan érzésem volt, mintha Jonah utálta volna a gondolatot, hogy a legjobb barátját átengedje nekem. Azt hiszem, a három mindig is páratlan szám marad.

– David nem jön ma?

Anya a hátunk mögé néz, amikor belépünk. Néha mintha jobban szeretné Davidet, mint minket. Ugyanígy viszonyult Freddie-hez is; imádja afféle anya-fia módra körbeugrálni a férfiakat.

– Ma csak mi jöttünk, sajnálom. – Elle egyáltalán nem sajnálja.

Anya színpadiasan felsóhajt.

– Veletek is beérem. Bár arra készültem, hogy megkérem Davidet, cserélje ki a biztosítékot a hajszárítóban, mert megint rendetlenkedik.

Elle elkapja a tekintetemet anya háta mögött, és pontosan tudom, mire gondol. David kész katasztrófa a műszaki dolgok területén. Náluk egyértelműen mindig Elle-nek jut a feladat, ha egy polcot kell felszerelni, vagy egy szobát kifesteni, sőt ami azt illeti, ha egy biztosítékot kell kicserélni; ám anyánk ragaszkodik ahhoz az idejétmúlt elképzeléshez, hogy David, a férfi a családban, el fogja végezni az összes férfias feladatot. Anya maga is tökéletesen ki tudná cserélni azt a biztosítékot: segítség nélkül, egyedül nevelt fel bennünket, mégsem haltunk meg, pontosan tudja tapasztalatból, hol van a földelés. Úgy tűnik, mintha azzal akarná valamiféle plusz értelemmel felruházni David létezését, hogy ilyen apró-cseprő, ház körüli munkákkal bízza meg. Ezekre reagálva David rendszerint pánikot sugárzó, segítségért könyörgő tekintetet vet ránk. Egy létrára is alig tud felmászni anélkül, hogy ne szakadjon róla a víz a rémülettől; pár évvel ezelőtt egyszer az én feladatom volt, hogy a konyhában eltereljem anyánk figyelmét, míg ő a létrát tartotta Elle-nek, aki kitisztította az ereszcsatornát. Ez olyan közös játék, amiben valamennyien részt veszünk. A család ezermestere Freddie volt, és az ő hiányában most David kénytelen szembesülni azzal, hogy előléptették.

– Sajtos-hagymás omlettet csinálok – közli anyánk, miközben a folyosón baktatunk utána. – Kipróbálom az új edényemet.

És meglenget az orrunk előtt egy rikító rózsaszín serpenyőt.

– Netán a teleshopból? – Elle a konyhaasztalra teszi a táskáját.

Anya vállat von.

– Véletlenül bukkantam rá. Tudjátok, hogy nem gyakran vásárolok a tévécsatornán, de Kathrin Magyar nagyon le volt nyűgözve tőle. Ráadásul épp akkor esett le a régiről a nyél, szóval úgy éreztem, csakis a sors keze lehet ebben.

Elfojtok egy mosolyt, Elle pedig elnéz a vállam felett valahová. Mindketten jól tudjuk, hogy anyánk konyhaszekrényeit dugig töltik a szükségtelenül összevásárolt tárgyak, csak mert Kathrin Magyar, a sztárműsorvezető meggyőzte róla, hogy forradalmasítani fogják az életét.

– Felaprítsam a hagymát? – kérdezem.

Anya a fejét rázza.

– Már kész. A miniaprítóban várja sorát.

Bólintok. Már látom is a szerkezetet a konyhapulton. Nem kérdezem meg, hogy ez is a teleshopból van-e, mert természetesen igen, azzal az elektromos sajtreszelővel együtt, amit a cheddarhoz használt.

Inkább készítek egy kávét, boldogan, hogy ehhez nem áll rendelkezésre új eszköz.

– Kipróbáltad a gyógyszert? – kérdi anyánk, miközben feltöri a tojásokat egy tál fölött.

Bólintok, és a lélegzetem is majd eláll, mert újra eszembe jut Freddie.

Anya addig matat a korsóban, amiben a konyhai eszközöket tárolja, míg meg nem találja a habverőt.

– És?

– Használt – vonom meg a vállamat. – Átaludtam az éjszakát.

– Az ágyban?

Sóhajtok, Elle pedig vet rám egy óvatos mosolyt.

– Igen, az ágyban.

Anya homlokán elsimulnak a ráncok. Elkezdi felverni a tojást.

– Akkor jó. Most már semmi kanapén alvás, rendben? Nem tesz jót az embernek.

– Nem lesz, ígérem.

Elle megteríti az asztalt három főre. A családunk korábban ötfősre duzzadt, ami immár négyre csökkent, de igazából mindig is hárman voltunk: anyánk, Elle és én. Az apánkat alig ismerjük. Öt nappal az első születésnapom előtt sétált ki az életünkből, és anyánk sohasem bocsátott meg neki igazán. Elle eleven hároméves kislány volt, engem is nehéz lehetett kordában tartani, apa pedig úgy találta, hogy nem az ő világa három nővel összezárva élni, ezért inkább Cornwallba költözött, hogy a szörfözésnek szentelje életét. Ez jól jellemzi a személyiségét. Pár évente hírt ad magáról, mi van vele, merre jár-kel épp a világban, sőt egyszer-kétszer még a küszöbünkön is felbukkant bejelentés nélkül, amikor még iskolába jártunk. Nem rossz ember, de igencsak könnyedén veszi az életet. Jó tudni, hogy létezik valahol, de sohasem volt igazán szükségem rá, hogy része legyen az életemnek.

– Azon gondolkodtam, hogy kellene vennem egy új konyhaasztalt – közli anyánk, miközben leteszi elénk a tányérokat, aztán helyet foglal.

Elle-lel mindketten rámeredünk.

– Azt nem teheted – mondom.

– Nincs az az isten – kontrázik Elle.

Anyánk az égre emeli a tekintetét; nyilvánvalóan számított rá, hogy a terve ellenállásba ütközik majd.

– De lányok, ez már tényleg az összerogyás határán áll.

Egész életünkben ezt az ütött-kopott, összekaristolt faasztalt ültük körül, ki-ki mindig a saját helyén. Tanúja volt azoknak a reggeleinknek, amikor iskolába indultunk, látta a kedvenc hétvégi angolszalonnás-céklás szendvicseinket és a családi veszekedéseinket. Anyánk alapvetően a szokásai rabja; az otthona nem sokat változott a hosszú évek során, és Elle-lel úgy képzeljük, hogy nagyjából mindig ugyanilyen is marad. Sőt, ha már itt tartunk, ugyanez igaz anyánkra is – például a homokszőke bubifizurára, amilyet azóta viselt, amióta csak az eszemet tudom. Elle-lel tőle örököltük szív alakú arcunkat, és ugyanolyan mély gödröcskék keletkeznek az arcunkon, ha nevetünk, mint neki. Mintha valaki két oldalról egy-egy csavart fúrt volna az arcunkba. Anyánk az életünkben a biztonsági háló, és a háza szentély.

– Ennél ülve írtuk a házi feladatunkat. – Elle óvón az asztalra teszi a kezét.

– Életem minden egyes karácsonyi vacsoráját ennél ülve ettem meg – teszem hozzá.

– De össze van firkálva – próbálkozik anyánk.

– Igen – hagyja helyben Elle. – A nevünkkel, abból az időből, amikor ötéves voltam.

Nem sokkal azután, hogy megtanulta a betűket, mindhármunk nevét belevéste a felületbe egy kék golyóstollal. Állítólag rettentően büszke volt magára, és alig várta, hogy megmutassa anyánknak a művét; ami még most is ott díszlik. Gyerekes nyomtatott nagybetűk a tányéralátéteink alatt. Gwen. Elle. Lydia. És egy-egy ványadt madár minden név mellett.

– Szeretnéd elvinni magadhoz? – Anya Elle-re néz, akinek patyolattiszta, rendezett otthonában minden mindenhez illik, vagy ha nem, hát gondosan kitalált komplementerként funkcionál. És egyetlen kopottas vagy összekaristolt darab sincs köztük.

– Ennek itt a helye – feleli Elle ellentmondást nem tűrőn.

Anyánk rám néz.

– Lydia?

– Te is tudod, hogy nálam nincs hely – felelem. – De kérlek, maradjon. Hiszen családtag.

Felsóhajt. Szemlátomást eltöpreng. Látom rajta, hogy szerinte is igazam van. Nem hiszem, hogy igazán meg akarna tőle szabadulni.

– Talán.

– Finom az omlett – próbálkozik Elle.

Nekem hirtelen bevillan valami.

– Talán Kathrin Magyar rábeszélt egy új asztalra?

Anya a kávéjáért nyúl, és úgy paskolja meg az asztal lapját, mintha egy régi barát válla volna.

– Lemondom a megrendelést.

Lehet, hogy Kathrin Magyar óriási a szakmájában, még ő sem versenyezhet a Bird család egységével.

Freddie sírján egy celofánnal borított rózsacsokrot találok, amit a sírkő tövéhez fektettek. Ízléstelenül elüt az immár kissé sáros margaréta-vadvirág kompozíciótól, amit múlt héten én tettem oda. Valaki más is járt itt azóta. Egy kolléga, vagy talán Maggie, Freddie anyja, habár ő nem jön gyakran – azt mondja, túlságosan lehangolja. Freddie volt az egyetlen, hőn imádott gyereke, olyannyira, hogy kemény harcot kellett vívnia magával, hogy képes legyen engem is bevonni a szeretet körébe. Nem viselkedett barátságtalanul velem, inkább csak arról volt szó, hogy ő akkor lett volna a legboldogabb, ha a fiát saját magának tarthatja meg. Találkoztunk néhányszor Freddie halála óta, de nem vagyok benne biztos, hogy bármelyikünknek is javára szolgált egy-egy ilyen alkalom. Az övé másféle veszteség, mint az enyém, nem tudok vele azonosulni.

Engem is meglepett, hogy nem találom érzelgősnek, ha kijárok ide; de igazából örülök, hogy van egy hely, ahová eljöhetek, hogy beszéljek Freddie-vel. A tekintetem újra rávillan a rózsákra, miközben kibontom a frissen hozott csokrot, amit idefelé a virágosnál vettem. Törökszegfű, frézia meg valami érdekes, ezüstzöld lomblevél, díszítésként. Sohasem vennék olyan közhelyes virágot, mint a rózsa. A rózsa Valentin-napra való, a fantáziaszegény szerelmesek hasraütésszerű és banális választása. Dobd meg még egy plüssmackóval, és már el is van intézve. A mi szerelmünket Freddie-vel egy világ választotta el a képeslapkliséktől és a héliumos léggömböktől. Nagy volt, és valódi, és most félembernek érzem magamat. Mintha a rajzoló megfordította volna a ceruzáját, és a radírral engem is félig eltüntetett volna.

– Ki járt nálad, Freddie? – kérdezem, miközben letelepedem a fűre, és a táskámat a lábamhoz teszem. Van valami szörnyen lehangoló abban, ha valaki a kocsija csomagtartójában tart egy szatyrot, benne a temetői munkához szükséges eszközökkel, nem? Egy üres palack, amit meg lehet tölteni a csapnál, kerti olló a virágok szárának levágásához, tisztítókendő és társaik.

Eleinte, amikor elkezdtem ide kijárni, mindig igyekeztem előre felkészülni, mit is mondok majd. Nem működött. Így hát most csak ülök csendben, lehunyom a szememet, és elképzelem, hogy valahol egészen másutt vagyok. Elővarázsoltam már jó néhány helyet magunknak az emlékezetemből. Voltam otthon a kanapén, fejem Freddie ölében. Feküdtem mellette egy napozóágyon Törökországban, ahová egy melléfogást jelentő üdülési csomag keretében jutottunk el egyszer. Rettenetes volt a hotel, valószínűleg csak a megszámlálhatatlan pohár ingyen raki elfogyasztásának hála sikerült túlélnünk. Meg ültünk egymással szemben Sheila apró, fülledt kávézójában, a házunktól egysaroknyira. Mindig oda jártunk kiadós angol reggelikért, másnaposságűzőnek, a durvább éjszakák után, nekem céklával, amit Sheila csakis az én kedvemért rendelt rendszeresen. Ezúttal nem telik többe pár másodpercnél, hogy eldöntsem, hol legyen a beszélgetésünk helyszíne. A nagy, meleg Savoy-ágyunkban heverünk, a párnákon fekve egymást nézzük, a paplan a vállunkra húzva.

– Helló – köszöntöm Freddie-t. A szemem már le is csukódik, a szám sarkába félmosoly ül ki. – Megint itt vagyok.

A múlt éjjel történteknek hála ma nem kell küszködnöm, hogy felidézzem Freddie arcát, ahogy az máskor már előfordult. Az ujjai összefonódnak az enyéimmel, összekötnek minket, melegek és erősek. Vigyorog, és így szól:

– Máris újra? Te aztán szorgalmas vagy.

Halkan fújok egyet.

– El sem tudom mondani, milyen jó volt újra látni téged. – A hangom nem több suttogásnál. – Nagyon-nagyon hiányoztál.

Kinyújtja felém a kezét, és az ujjai hátoldalával végigsimítja az arcomat.

– Te is nekem – mondja, és egypár percig egy szót sem szólunk. Csak nézem, ő meg néz vissza rám, lelassulva, tűnődő arccal, ilyen együttlétre sosem tudtunk volna időt szakítani, amíg még itt volt.

– És mi újság veled? – kérdi végül. Egyik hajtincsemet az ujja köré tekeri.

– Igazából nem túl sok. – Ez nem mellébeszélés, tekintve, hogy manapság a házat is ritkán hagyom el. – Anyával és Elle-lel reggeliztem ma. Sajtos-hagymás omlettet, mert anya ki akart próbálni egy új serpenyőt, amit most rendelt a teleshopból. – Egy pillanatnyi szünet, aztán még eszembe jut valami. – June néni és Bob bácsi elkezdtek íjászkodni – folytatom. Freddie mindig szórakoztatónak találta a hobbijaik forgószínpadát; mintha úgy akarnák sorra kipipálni a felnőttek számára tartott kurzusokat a prospektusban, hogy mit sem törődnek vele, van-e az adott tevékenységhez bármiféle tehetségük. De mindezt remek hangulatban teszik, végtelenül jó emberek. Anya June nénire támaszkodhatott, amikor Freddie meghalt. Gyanítom, ő tartotta annyira a lelket benne, hogy gondoskodni tudott rólam. Csodálom June nénit, aki mellesleg kísértetiesen hasonlít anyánkra. Mindkettejüknek ragályos a nevetése. Aki meghallja, garantáltan maga is kacajra fakad.

– Az irodából Dawn és Julia meglátogatott pár napja, hoztak egy üdvözlőkártyát meg szőlőt. Szőlőt! Mintha beteg lennék, vagy hasonló. – Magam is meghallom a hangomból csendülő megrovó élt, és azonnal lelkifurdalásom támad. – Bár valójában mégiscsak kedves volt tőlük. Pillanatnyilag nem vagyok a legjobb társaság. – Elhallgatok, aztán halkan felnevetek. – Még csak nem is szeretem a hülye szőlőt.

Lehunyva tartom a szememet, és kutatok az agyamban, mit is mesélhetnék még neki.

– Elle-nek új munkája van – jut eszembe a nővérem nagy híre. – Rendezvénymenedzser lesz az egyik menő hotelban a városban. Egy rakás ingyensüti, erre mindenképp számítunk.

Mi mást mondjak még neki? Nagyon kevés dolog történik mostanában velem. Freddie valószínűleg örülne, ha megosztanék vele néhány újdonságot a sporttal, focival vagy rögbivel kapcsolatban, de e téren teljes csőd vagyok.

– A dokitól kaptam pár napja valami tablettát – vallom be félénken, mert Freddie mindig nagy ellensége volt a gyógyszereknek. – Csak hogy tudjak aludni. Anya ragaszkodott hozzá, és ismered, milyen, amikor a fejébe vesz valamit. – Tudom, hogy nem kell szégyellni, ha az embernek némi segítségre van szüksége, de azt akarom, hogy Freddie büszke legyen rám, milyen jól megbirkózom a dolgokkal. A fejemben megkérdezi, segített-e a gyógyszer, én meg kicsit habozva elmosolyodom. – Nem hittem, hogy fog. Egyáltalán nem is aludtam az ágyunkban, egészen tegnapig.

– És hogy ment?

– Nem is tudtam, hogy még mindig itt vagy. – Nagy levegőt veszek, a szívverésem üteme felgyorsul. – Féltem az alvástól, mert nem voltam tudatában, hogy ott vársz. – Szédültnek érzem magam, zavartan nevetek. – Ma máshogy érzem magamat, Freddie. – Halkan beszélek, még ha nincs is senki körülöttem, aki meghallaná. – A baleset óta egyfolytában úgy éreztem, mintha sűrű szürke ködben mozognék, de ma mintha egy fénypászma jutna be valami apró hasadékon keresztül. Mintha… nem is tudom… – Vállat vonok, és körbejártatom a szememet, tűnődöm, hogyan is tudnám megmagyarázni. – Mintha valahonnan messziről egy zseblámpát villogtatnál nekem bonyolult jelsorban, és én borzasztóan erősen koncentrálva próbálnám kivenni a mintázatot. Hogy megtaláljalak. Mit csinálsz most ott, ahol vagy? – Az órámra pillantok. – Szombat dél. Nyilvánvalóan foci, Jonah-val.

Istenem, passzív-agresszív megjegyzéseket teszek egy halottnak. De előfordul, hogy eszembe jut Jonah meg az a gyorsan halványodó sebhely a szemöldöke fölött, és forrni kezd bennem a dühödt tiltakozás a helyzet igazságtalansága ellen. A születésnapomon Freddie-nek egyenesen haza kellett volna jönnie, nem kitérőt tennie Jonah miatt. Az agyam logikusan gondolkozó fele az idő legnagyobb részében azt hajtogatja, hogy utálatos dolog a leghalványabban is megvádolnom Jonah-t amiatt, ami történt, de néha, késő éjszakákon képtelen vagyok megálljt parancsolni a gondolatoknak. Próbálom elkerülni őt a temetés óta; az üzeneteire nem válaszolok, a hívásait nem veszem fel, nem hívom vissza. Tudom, hogy nem ilyen bánásmódot érdemel, de nem tehetek róla.

– Ne bánj vele ilyen keményen – mondja Freddie.

Sóhajtok, mert neki aztán igazán könnyű így beszélnie.

– Tudom, tudom. Csak hát… – Szünet gyanánt kibontok egy csomag törlőkendőt, mert még az is túl nehéz teher, hogy kimondjam a szavakat. – Csak épp néha elgondolkozom azon, hogy ha egyetlenegyszer hagytad volna, hogy ő… – Kifújom a levegőt, és kissé erőteljes mozdulatokkal letörlöm a sírkövet, miközben fejben befejezem a mondatot.

– A legjobb barátom volt – emlékeztet Freddie. – És a te legrégebbi barátod, ne feledd.

Az elszáradt virágokat a szemetesbe dobom, miközben eltöröm a merev szárakat, a fejemet csóválom.

– Persze, nem felejtettem el – mondom. Régebb óta ismerem Jonah-t, mint Freddie-t. – De a dolgok változnak. Az emberek is.

– Jonah nem – ellenkezik Freddie, és nem mondom neki, hogy téved, pedig így van. Jonah-ból kihalt valami fény a baleset napján, és nem vagyok benne biztos, hogy valaha újra fel tudja lobbantani magában. Sóhajtok, és felnézek az égre. Tudatában vagyok, hogy csak még nehezebbé teszem Jonah dolgát a távolságtartásommal, és emiatt szemétnek érzem magamat.

– Próbálkozom majd, oké? – ígérem. – Ha legközelebb találkozom vele, erőt veszek magamon. – Olyan ajánlat ez, hogy közben nagyon is jól tudom, milyen ritkán futok össze Jonah-val. – Azt hiszem, ideje indulnom. – Szedegetni kezdem a holmimat, és berakosgatom a táskába. Szinte oda sem figyelve végigfuttatom a tekintetemet Freddie nevén. Freddie Hunter. Az anyja Fredericket akart volna – életünkben nem jártunk közelebb ahhoz, hogy veszekedjünk valamin. Álltam a sarat. Freddie utálta, ha Fredericknek szólítják, és tudtam, hogy semmi szín alatt nem hagyhatom, hogy ezt véssék a sírkövére az örökkévalóság számára.

Elidőzöm még egy kicsit a kő mellett, félig indulnék, félig nem. Ez a legrosszabb abban, hogy idejár az ember: a távozás. Igyekszem nem túl sokat gondolni arra a valóságra, ami belőle maradt a föld alá temetve. Voltak idők, közvetlenül a temetése utáni legsötétebb éjszakai órákban, amikor csakugyan átfutott az agyamon, hogy feltépem a temető kapuját, és addig túrok a földben az ujjaimmal, míg köré nem kulcsolhatom őket annak a szerény fekete edénynek, amely az életemet és Freddie-ét rejti. Jó ötlet volt, hogy Freddie testét nem koporsóba zártuk; nem vagyok benne biztos, hogy képes lettem volna visszafogni magamat, és nem bukkanok fel egy éjjel ásóval-zseblámpával a temetőben, és nem temetem oda magamat mellé a földbe.

Súlyosan felsóhajtok, miközben a karomra támaszkodva feltápászkodom a földről, és a nyirkos műanyag zacskót lefejtem a farmernadrágom hátuljáról. Aztán megcsókolom az ujjbegyeimet, és csendesen a sírkőre teszem.

– Remélem, még látlak később – suttogom, mindkét kezemen keresztezve az ujjaimat, aztán sarkon fordulok, és elindulok a parkoló felé.

A csomagtartóba tuszkolom a táskáimat, éppen lecsapom a tetőt, amikor hirtelen megriaszt a telefonom vibrálása a nadrágom farzsebében. Elle neve villan fel, amikor a kijelzőre koppintok.

Nincs kedved egy órácskához a The Prince-ben? Én itt vagyok, és nagyon izgulok az új meló miatt! Neked is jólesne egy ital, nem?

Furcsállva pislogok az üzenetre, fogalmam sincs, mit reagáljak rá. Freddie temetésének napja óta nem tettem be a lábamat a helyi pubba. Ezt természetesen Elle is tudja; minden alkalommal elutasítottam a javaslatát, akárhányszor előállt vele az elmúlt hetekben. És nem csak a pubról van szó – minden próbálkozását félresöpörtem, amikor arról volt szó, hogy bárhová elmenjünk. Aztán végiggondolom, hogyan zajlott a mai reggelünk. Elle figyelmét valószínűleg nem kerülte el a tény, hogy megfésülködtem, sőt még a szememet is kifestettem, amit annak jeleként is értelmezhet, hogy az égővörös gyásztól tettem egy lépést a következő fázis irányába, bármi legyen is az. Fogalmam sincs, hogy hívhatják, talán csatatérszürke gyász? Tudom, hogy a pszichológusok nevet adtak minden egyes szakasznak, de én csak színekben vagyok képes rájuk gondolni. Dühös vörös. Végtelen feketeség. És most szürke a háttér, ameddig csak a szem ellát. Átgondolom Elle javaslatát. Képes vagyok szembenézni a pubbal? Nincs más programom; a szombatom egy merő üres lap, és tudom, hogy Elle mennyire ideges az új állása miatt. Olyan sok idejét nekem szentelte a baleset óta – talán egy kicsit vissza tudok adni most belőle.

Oké.

Gyorsan el is küldöm, mielőtt még visszavonnám.

Tíz percen belül ott vagyok.

Amikor belépek a pubba, úgy érzem, mintha minden szempár rám szegeződne. Ahogy a vadnyugati filmekben lévő kocsmákban szokott történni, amikor feltárulnak az ajtók, és mindenki az idegenre bámul, aki elég merész volt ahhoz, hogy megzavarja a bentlévőket. Bár valószínűleg túlaggódom ezt az egészet; tekintetbe véve, hogy húsz embernél is kevesebben vannak a helyiségben, és többségükben nyugdíjasok, akik gyenge sörrel teli korsójukat szorongatják, és a távoli sarokba állított apró tévékészüléken bámulnak valami biliárdközvetítést.

A The Prince of Wales egy hagyományos angol pub, amit valami meggondolatlan dekorációs ötlet hatására teleraktak zöld-barna mintás szőnyegekkel és a hetvenes évekből származó söralátétekkel. Itt ne keressen az ember holmi emelkedettebb kulináris élvezeteket; a pult mögött álló Ron tehetsége a panírozott sajtrudakig meg az ecetes hagymáig terjed, de ezt is csak meccsnapokon készíti, ha az ember szerencsés. Ám ez a helyi csehónk, egyetlen saroknyira a házunktól, ami nem gyakorol túl nagy vonzerőt a hipszter tömegre, és pontosan emiatt kedvelik a törzsközönsége tagjai. Életemben egyszer sem fordult elő velem, hogy ideges lettem volna, hogy ide kell jönnöm, de ma mégis így van. Szinte rosszul vagyok az aggodalomtól, és nagyon egyedül érzem magam, miközben a nővéremet keresem a tekintetemmel a helyiségben.

Még azelőtt kiszúrom, hogy ő észrevenne. David és mások társaságában álldogál a játékgép mellett, hátal felém, a kezében borospohár, épp közelebb hajol a mellette álló fickóhoz. Nagyot nyelek, mert felismerem Freddie ivócimboráit, akikkel együtt járt iskolába, azokat, akik állandóan ott keringtek körülöttünk. David vesz észre először, int felém, és közben oldalba böki Elle-t, hogy figyelmeztesse az érkezésemre. Nővérem a másodperc törtrésze alatt mellettem terem, és megfogja a kezem.

– Rendes lány vagy – mondja. Ezt bárki mástól atyáskodásnak venném, de Elle-től nem, mert tudom, hogy ő pontosan átérzi, milyen nehéz ez a helyzet most nekem, és azzal is tisztában vagyok, hogy mennyire hiányoznak neki azok a dolgok, amiket korábban mindig együtt csináltunk.

– Gyerünk, szerezzünk neked egy italt. – Finoman megszorítja az ujjaimat, miközben a pult felé baktatunk. Jólesik a gesztusa.

A szememet mereven előreszegezem, nem nézek a játékgép mellett ácsorgókra, pedig tudom, hogy ők engem bámulnak. Az igazság az, hogy az utóbbi időben sehová sem mentem, ahol arra lehetett számítani, hogy olyanokkal futok össze, akik ismerték Freddie-t. Nem éreztem késznek magam arra, hogy olyan kérdésekkel szembesüljek, mint az, hogy hogyan viselem ezt az időszakot, vagy meghallgassam az embereket, mennyire le vannak sújtva, és mennyire sajnálják a történteket. Talán önző dolog volt ez tőlem, de egyszerűen nem éreztem elég erősnek magam hozzá, hogy elviseljem a zargatást.

Ron, a tulajdonos, Elle-re mosolyog, és egy tiszta pohárért nyúl.

– Ugyanazt még egyszer?

Aztán a tekintete rám vándorol, és pár pillanatba beletelik, mire beazonosít, mint Freddie barátnőjét. Szinte pánikhoz hasonló kifejezés fut át az arcán, de egy pillanat alatt összeszedi magát.

Elle bólint, aztán hozzám fordul:

– És te, Lydia?

Egy másodpercig úgy érzem magam, mint amikor életemben először jártam egy pubban, és zavaromban meg izgalmamban folyt rólam az izzadság. Újra tizenhét évesként viselkedem, aki igyekszik úgy tenni, mintha már elég idős lenne ahhoz, hogy alkoholt igyon. A szemem túl gyorsan fut végig a palackokon, és érzem, hogy a szívem őrülten ver.

– Egy pohár bort? – javasolja Ron, és már nyúl is egy másik pohárért a feje fölötti polcra. Csak annyit tehetek, hogy hálásan bólintok. Nem kérdezi, mit kérek, csak odacsúsztat elém egy nagy pohárnyit valamiből, ami hideg és fehér, aztán futólag megpaskolja a kezemet, és átható pillantást vet Elle-re, amikor fizetni akar az italokért.

– A ház állja – mordul fel szinte nyersen, aztán felemel egy törlőrongyot, és tisztogatni kezdi a pultot, miközben minden tőle telhetőt megtesz, hogy közönyösnek lássék. Elle-re nézek, és látom rajta, hogy kissé meghatotta a gesztus. Az én könnyeim is gyülekeznek, Ron pedig mindjárt lyukat takarít a pultba, így hát egy apró, hálás biccentéssel elveszem a poharamat, és a sarokban álló asztal felé veszem az irányt. Elle egy pillanatra odalép Davidhez, meg a gép mellett állókhoz, én meg iszom egy kortyot a boromból, és megnézem, kik vannak itt. A szokásos gyülekezet. Decker és társai legurítanak pár sört foci előtt; Freddie régi haverjai. Itt van köztük Duffy, a nyársat nyelt könyvelő, akinek halványkék inge túl szabályszerű viselet szombaton, meg Raj, egy fickó, akivel együtt jártunk iskolába, és aki manapság saját építési vállalatot vezet, ha jól tudom. És még mások is, például Lócsont – ne kérdezze senki, miért hívják így, mert én magam sem akarom tudni –, aki épp nagy erővel püföli a játékgép gombjait, meg itt van Stu is, aki, ha jól tudom, az élete legnagyobb részét az edzőteremben tölti. Egyikükkel sem veszem fel a szemkontaktust, és biztos vagyok benne, hogy nagyon hálásak ezért. Egy haláleset bombabiztos módszer ahhoz, hogy az ember tökéletes társasági páriává váljon.

– Ingyenital – csusszan be Elle a másik székre az apró kerek asztal mellett. – Életünkben legelőször, ha nem tévedek.

Nem téved. És mintha a világon minden először történne mostanában. Először sütöttem úgy angolszalonnát, hogy Freddie nem ette ki az összeset egyenesen a serpenyőből, még mielőtt a szendvicsre rakhattam volna. Először aludtam az ágyunkban egyedül. Először jöttem el a pubba, annak a szegény srácnak a barátnőjeként, aki meghalt. Egyik sem az a fajta első alkalom, amire vágytam vagy amire számítottam volna életemnek ebben a szakaszában.

– Ez kedves volt Rontól – motyogom, és közelebb húzom magamhoz a máris félig üres poharamat. Lassítanom kellene.

Aztán kicsapódik az ajtó, és besétál Jonah Jones, tetőtől talpig feketében, mint mindig, sötét haja zilált, mint mindig. Nem tehetek róla, elfacsarodik a szívem, hogy egyedül látom – mintha Woodyt látnám Buzz nélkül a Toy Story – Játékháborúból. Megáll a gépnél, hogy beszéljen pár szót a fiúkkal, kezét Deckers vállára teszi, aztán a pulthoz lép. Felénk fordul, egy söralátétet kocogtat a pult széléhez, miközben Ron megtölti a korsóját. A mosolya üres, és aztán teljesen el is tűnik az arcáról, amikor meglát engem. Valószínűleg úgy éri, mint egy gyomros, hogy meglátja az üres helyet mellettem, amit gyorsan követ a zavarodottság, hiszen nem tudja, hogy hogyan is állnak a dolgok most köztünk. Utoljára a temetésen láttam, amikor mindketten az összeomlás határán álltunk. Ma jobban néz ki, az ujjai önkéntelenül végigsimítják a szemöldöke fölötti sebhelyet, miközben a tekintete fogva tartja az enyémet. Nem tudom elszánni magam, hogy felálljak és üdvözöljem, így hát inkább maradok a fenekemen, egy helyben tart a határozatlanság. Azt hiszem, neki sincs fogalma arról, mit kellene tennie, ami hülyeség, hiszen tizenkét éves korunk óta ismerjük egymást. Fél életünket barátságban töltöttük, most meg úgy meresztjük egymásra a szemünket, mint két gyanakvó oroszlán, amik nem biztosak benne, hogy ugyanahhoz a csapathoz tartoznak.

Jonah kezébe veszi a korsót, amit Ron elé rakott, és egy hajtásra megissza a harmadát, aztán köszönetet motyog, amikor Ron egyetlen szó nélkül újratölti. Megkönnyebbülten látom, hogy David odalép hozzá, öntudatlanul megtörve ezzel a köztünk folyó kommunikációt, aztán odavezeti az asztalunkhoz. David lezuttyan a felesége mellé a székre, Jonah pedig lehajol, és először Elle arcára nyom egy puszit, aztán az enyémre. Meleg tenyerével megérinti a vállamat, miközben közelít az arcomhoz.

– Helló – mondja, és leül a mellettem lévő székre. Ami a testmagasságát illeti, Jonah verte Freddie-t, de ő inkább afféle langaléta, nem rögbis alkatú. Ha Freddie oroszlán, hát ő inkább párduc.

– Jó ideje nem láttalak.

Pontos számot is tudnék mondani neki, hány nap telt el a temetés óta, ehelyett a laminált lemezből készült asztallap meglazult szélét kezdem el lefejtegetni, amitől csak még rosszabb lesz minden.

– Hát igen.

Felhajtja a söre nagy részét, aztán a korsót az asztalra csúsztatja.

– Hogy vagy mostanában?

– Megvagyok – felelem. Elhagynak a szavak. Jonah annyira hozzá van kötve Freddie-hez a fejemben, hogy nem is tudom, hogyan kellene viselkednem vele most. David mutat valamit Elle-nek a telefonján, nagy valószínűséggel csak azért, hogy Jonah-nak és nekem teret hagyjanak.

– Próbáltalak hívni.

Zavartan bólintok.

– Tudom. Csak nem igazán volt kedvem… Nem tudtam volna…

– Semmi baj – vág közbe. – Értem.

Nem mondom azt neki, hogy egyszerűen nem értheti, mert tudom, hogy ő az egyik ember, akinek a legjobban hiányzik Freddie. Jonah-nak nem sok adatott, ami a családját illeti. Az anyja életében a legjelentősebb kapcsolatot az alkohol játszotta, az apja másodjára is megházasodott. Testvére sincs, akivel osztozhatna a terhen, és semmiféle otthoni nyugalom nem várta soha, amire számíthatott volna az iskolanap végén. Ezekről a részletekről Freddie közvetítésével értesültem, nem magától Jonah-tól – gyerekkorunkban mindig üres kifogásokkal állt elő, miért nem jelenik meg soha az anyja a szülők számára tartott rendezvényeken, felnőtt fejjel pedig soha egyetlen szót sem ejtett a szüleiről. Gyanítom, Freddie meg én voltunk azok, akik az életében legközelebb álltak a valódi családhoz.

– De azért megvagy? – kérdezi. Kimondatlan szavak ülnek közöttünk. Az ujjai közben megbizonyosodnak róla, hogy a sebhelyet elrejtik kissé túl hosszúra nőtt hajfürtjei.

Vállat vonok.

– Meg. Nem csúszom szét teljesen a nyilvánosság előtt, ami egyébként, elhiheted, nagy fejlődés. – Hallom a finom hangsúlyt a hangomban: „az én veszteségen nagyobb, mint a tiéd”; és igazságtalan vagyok, amit pontosan tudok is. Jonah tekintete valahová lefelé fordul, a tenyerét nyugtalan mozdulattal végighúzza a combján, aztán rám emeli sötét, zaklatott tekintetét. Ahogy a szeme újra az enyémbe mélyed, az az érzésem támad, hogy épp megpróbálja összeszedni magát, hogy valamit kimondjon, ezért inkább én szólalok meg először.

– Sajnálom – mondom, miközben a poharamon matatok. – Úgy tűnik, elvesztettem a képességemet, hogy csevegjek. Ne is törődj velem…

Sóhajt, és a fejét rázza.

– Ne aggódj… – mondja.

Ó, ez az egész annyira rémes és kínos. Jonah az asztalt kocogtatja a söralátéttel. Ideges kopogás. A csontjai mélyén is zene lakik: saját maga által képzett zongorista, aki próbálkozott még ki tudja, hányféle egyéb hangszerrel is. Mindig is így volt, gyerekkorunk óta. Freddie-nek semmilyen zenei ambíciója nem volt, egyetlen rövid nyarat kivéve, amikor úgy döntött, rocksztár lesz. Az elszántsága ugyanolyan hamar lelohadt, mint ahogy elkezdődött, de időről időre rábukkant a padláson a régi Fenderre, és ha a kezébe vette, néhány percig Brian Maynek képzelhette magát.

– Én megyek is – szól Jonah hirtelen elhatározással. A keze röviden megszorítja a vállamat, miközben feláll. Majdnem utánakapok, hogy megállítsam, mert bennem van a késztetés, hogy valamiféle olajágat nyújtsak felé, hiszen még egy órája sincs, hogy ezt megígértem Freddie-nek. Kinyitom a számat, hogy mondjak valamit, bármit, de ekkor hirtelen mindnyájan másfelé figyelünk, eltereli a figyelmünket, az asztalunk felé tartó Deckers. Amikor még iskolába jártunk, ő afféle fenegyereknek számított, kis termetű és balhés, a tanári szobában valódi csapásként tartották számon. Nem sokat beszélgettem vele az elmúlt években, és most zavarban is van, miközben letesz elém az asztalra egy poharat. Ránézek, és két orcáján a zavar piros foltjait fedezem fel, ami szöges ellentétben áll megszokott kakaskodó magatartásával. Aztán lenézek az előttem álló pohárra: valamiféle rövidital, vodkának vagy jeges ginnek gondolnám. Mellé semmi, amivel keverni lehetne. Nem tudom eldönteni, hogy azért-e, mert Deckers úgy érzi, valami erősre van szükségem, vagy mert el sem tudja képzelni, hogy miért akarná bárki is hígítani az alkoholt.

Egy szót sem szól, és egy rettenetes másodpercig úgy tűnik, talán még sírva is fakad.

– Köszönöm – a hangom csupán suttogás, ő meg biccent, csupán egyet és nagyon mereven, aztán visszaballag a géphez, miközben néhány vállkörzést végez.

– Egy újabb ingyenpia – jegyzi meg Elle könnyednek szánt hangon. – Máskor is velünk jöhetsz.

Tétova mosolyt vetek rá, Jonah pedig kihasználja az alkalmat, hogy sarkon forduljon és elinduljon a pult felé.

Felemelem a poharat, és beleszagolok.

– Azt hiszem, vodka.

Deckers felénk pillant a játékgép biztonságos távolságából, így hát azt teszem, amit az illem kíván, és az ital felét ledöntöm a torkomon. Jézusom, rettentő erős, a szemem is belefájdul.

Leteszem a poharat, és Elle-re nézek.

– A fogam is elzsibbadt – jegyzem meg.

Ő félig nevet, félig fújtat.

– Nem fog ártani.

– Még dél is alig van, és én már tiszta vodkát vedelek – motyogom.

Ebben a pillanatban Lócsont hórihorgas alakja jelenik meg az asztalunk mellett. Az iméntihez nagyon hasonló jelenet játszódik le: egy meghatározhatatlan ital és egy biccentés.

– Köszönöm, ööö… Lócsont. – A hangom akár egy prűd nagynénié.

David megemeli a sörét, és látom, hogy a korsó mögé bújva próbálja elrejteni vigyorgását. Lócsontból megkönnyebbült sóhaj tör ki, és sietősen visszavonul.

– Mi olyan vicces? – motyogom.

– Csak furán hangzott a szádból a Lócsont.

– Mégis hogy kellett volna szólítanom?

– A Pete megtette volna. Manapság ezen a néven fut.

Basszus.

– Freddie mindig Lócsontnak hívta, ebben biztos vagyok. – Érzem, hogy az arcom felforrósodik.

– Mert ez a beceneve. Csak… hogy is mondjam. Ez olyan pasidolog. Gyerekkorában sosem tudta kontrollálni magát, és ha lányok között kellett lennie, mindig… – David elharapja a mondatot, szemlátomást keresi a tapintatos megfogalmazást.

– Megvan, mire célzol – vágok közbe, és mindketten az italunkat kezdjük tanulmányozni. Elle a táskájában kotorászik, hogy lefoglalja magát, David pedig túlságosan kedves ember ahhoz, hogy nevessen a zavaromon.

– Képtelen vagyok meginni ezeket – váltok témát, aztán halkan felmordulva veszem észre, hogy Freddie újabb haverja közeledik kezében egy röviditallal. Duffy, a pedáns könyvelő. A tény, hogy ő annyira kimért ember, valamiképpen még jelentékenyebbé teszi a gesztust.

– Sajnálom a veszteségedet – mondja olyan hangon, mint egy temetésiszertartás-mester. Ez olyan kifejezés, amelynek szótárból való kiirtásáért szívesen indítanék petíciót, de tudom, hogy Duffyt a jó szándék hozta ide.

– Köszönöm, kedves tőled – mondom, ő pedig eltűnik a feladata végeztével.

Értem. Tiszteletadás. Ezek a srácok rendszeresen ott ujjongtak Freddie mellett a focin, és ők voltak, akik nem hivatalos díszőrséget álltak a templom előtt a temetésen. Ezek az italok inkább Freddie Hunternek szólnak, mint nekem.

Felsorakoztatom őket magam előtt az asztalon, és kétségbeesetten azt forgatom a fejemben, hogy vajon rettenetes lenne-e, ha az összeset beleönteném egy pohárba, és egyetlen nagy kortyra felhajtanám. Felnézve pont elkapom a kocsma másik felében álló Jonah pillantását. Egy pár másodpercig nézzük egymást, nem tudom kiolvasni a szeméből pontosan, hogy szórakoztatja-e a helyzet, vagy részvétet érez irántam.

Hála istennek az ingyenital-felvonulás szemlátomást véget ért; a játékgépnél álló különítmény valószínűleg tudatára ébredt, hogy egy lánynak megvannak a maga fogyasztási korlátai, vagy netán attól tartanak, hogy túlságosan érzelgőssé válok, és jelenetet rendezek.

– Szerezzünk neked hozzá valamit, amivel keverheted? – kérdi Elle eltúlzott aggályoskodással. – Két liter kóla nagyjából elég lesz.

– Egyet muszáj meginnod helyettem – könyörgök halkan.

– Tudod, hogy nem keverhetem össze őket – nevet a nővérem. – Totál bezsongok tőle.

David helyeslőn bólint, szürke szeméből aggodalom sugárzik. #TeamElleForever. Rá sem számíthatok, hogy majd kisegít, mert szigorúan ragaszkodik az elvéhez: „maximum három sör”. Azt hiszem, még sosem láttam mattrészegen. De egyébként egyáltalán nem úgy kell elképzelni, mint valami sótlan alakot: magvas humora megnyilvánulásain néha könnyesre nevetem magam, ráadásul szőröstül-bőröstül imádja a nővéremet, ami a szememben egyszerűen szupersztárrá teszi.

Felemelem a ginespoharat, és emlékeztetem magamat rá, hogy a gin köztudomásúlag az anyák megmentője. Vagy épp romba dönti őket? Inkább a megmentő mellett maradok, mert erre van szükségem: menedékre a könyörtelen bánat elől. Tekintetem az ablakra téved. Egy útsöprő gép halad el lassan az árok mentén. Bárcsak a gondolataimban is ki tudná takarítani a sötét sarkokat, a poros hátsó helyiségeket, amelyek zsúfolásig vannak tömve nyaralások, ágyban töltött lusta reggelek, és franciaországi, calvadosvedelő éjszakák képeivel. Vajon tényleg ki tudnám Freddie-t törölni az emlékezetemből, ha akarnám? Istenem, dehogy, egyáltalán nem. Csak az a baj, hogy nehéz rájönnöm, mit tegyek ezzel a sok emlékkel a fejemben, most, hogy ő nincs velem. Talán idővel valódi kinccsé válnak, és örömet fog szerezni, hogy egymás után előszedhetem, aztán kirakosgathatom magam köré őket. De most még nem.

Bor, vodka és gin. Nem a legjobb kombináció, ha az embernek gyors egymásutánban kell felhajtania őket.

– Azt hiszem, legjobb volna lefeküdnöm – közlöm a többiekkel.

– Totál beálltál, fiacskám. Itt az ideje hazamenned – szól David, és feláll az asztaltól. – Elkísérünk.

Elle körbenéz, nem látja-e senki, és borzongva felhajtja a konyakot.

– Látod? Bármit megteszek érted – súgja.

Nagyra becsülöm a gesztust. Durvaság lett volna ott hagyni az asztalon bármelyik italt.

Ron felém int, miközben a kijárat felé baktatunk, és a gép körül ácsorgók is elcsendesednek hirtelen. Mind úgy biccentenek felém, mintha én volnék Viktória királynő, aki örökké özvegyi gyászruhát visel Albert herceg miatt.

Hunyorognunk kell, amikor kilépünk a gyenge, kora nyári napsütésbe, és David azonnal megfogja a könyökömet, hogy támasztékot nyújtson, amikor megbotlom a járdaszegélyben.

– Kemény jelenet volt – mondja. – Jól csináltad, Lyds.

– Kösz. – Egy kicsit megrendültem, és nagyon csípi a szememet a könny.

Elle-lel egymásba karolunk, óvatos tandemben ingadozva sétálunk az otthonom felé. David egy lépéssel mögöttünk ballag, kétségkívül azért, hogy rajtunk tartsa óvó tekintetét.

– Kurva kemény feladat ez a gyászolás – vélekedem.

– Kiveszi az erődet – helyesel Elle.

– Ez szerinted mindig így marad? – kérdezem.

Az oldalához szorítja a karomat.

– Az életed még mindig az életed, Lydia. Itt vagy, muszáj lélegezned, látod, ahogy a nap lemegy, és feljön a hold. Őket rohadtul nem izgatja, hogy te mit szólsz ahhoz, hogy még mindig, mindennap van képük felbukkanni a fénylő pofájukkal.

Elle-re támaszkodom, miközben az utolsó pár lépést is megtesszük a házam halványtürkiz bejárati ajtajáig. A házsorban minden ajtó más pasztellszínre van festve, amitől még lélegzetelállítóbb látványt nyújtanak az épületek. Ez az ajtó már akkor is türkiz volt, amikor megvettük az ingatlant; valamelyik szuper szervezőkészségű szomszéd, aki pár házzal arrább lakik, körbeküldött egy festékminta-katalógust, és mindenkinek ki kellett választania egy árnyalatot.

– Muszáj aludnom egyet – motyogom.

David kiveszi a kulcsomat a kezemből, aztán kinyitja az ajtót előttem.

– Bejöjjünk egy kicsit? – kérdezi Elle.

Egyikről a másikra nézek, aztán vissza, és pontosan tudom, hogy egyetlen szavamra megtennék. Bejönnének, megvárnák, míg elalszom, figyelnék, ahogy felkelek, ügyelnének rá, hogy egyek, és bár nagyon csábító a gondolat, hogy valaki gondoskodjon rólam, megrázom a fejemet. Valami elmozdult bennem, amikor ma egyedül bementem a kocsmába. Talán felvértezett az álmomban Freddie-vel történt találkozás, vagy valahol magamban leltem meg egy még nem kiszáradt bátorságforrást. Ezt nem tudom. Amit tudok, az, hogy azok az emberek, akik szeretnek, eddig olyan szorosan fogták a kezemet, hogy nem kellett egyedül sétálnom. De előbb vagy utóbb muszáj lesz. És a mai nap éppoly jó arra, hogy elkezdjem, mint bármelyik másik.

– Menjetek csak, később odacsörgök. – Mindkettejüket gyorsan megölelem, jelezvén, hogy „ideje indulnotok”. – Csak innom kell egy pohár vizet, és alszom egyet.

Látom, hogy Elle már vitára nyitná a száját, de David a karjára teszi a kezét, és ő szólal meg helyette.

– Oké – mondja. – Javasolhatok egy fejfájás elleni tablettát is?

Biccentek, a kezemet szalutálva a homlokomhoz emelem, és valahonnan még egy rozzant mosoly is előkerül.

– Klassz ötlet.

Pár másodpercig még nézek utánuk, amint elindulnak hazafelé. David karja Elle válla köré kulcsolódik. Elhallgattatom magamban a vágyat, hogy mégis visszahívjam őket, inkább belépek az ajtón, és bezárom magam mögött.

Álomban

Május 12., szombat

– Lydia?

Ismeritek azt a fajta alvást, amibe napközbeni ivászat után szokott zuhanni az ember? Mintha egy tenger mélyén lenne. Én is egészen mélyről merülök fel, mert valahonnan Freddie hangja ér el hozzám, ahogy a nevemet mondogatva szólongat. Minden erőmre szükségem van, hogy feljebb tornázzam magamat a tengerfenékről, hogy egy dühödt mozdulattal elrúgjam magamat, nehogy Freddie eltűnjön újra, mielőtt odaérek hozzá.

– Jézusom, Lyds, olyan mélyen aludtál, mint egy halott. – Freddie kezét érzem a vállamon. Óvatosan megrázza. – Vásárolni voltatok Elle-lel?

Feltápászkodom, és egyenes háttal felülök a kanapé sarkában, ahová lerogytam, és a nyakamba álló görcsöt masszírozgatom. Fogalmam sincs, mennyi lehet az idő, ugyanúgy lehet, hogy öt perce aludtam, mint az, hogy öt órája. A fejem lüktet, és a szívem is, most, hogy megpillantottam Freddie-t.

– Furcsán nézel rám.

Te is ezt tennéd a helyemben, gondolom, de nem mondok semmit, csak megköszörülöm a torkomat.

– Hoznál nekem egy pohár vizet? – mondom krákogva.

Összeráncolt homlokkal vizsgálgat, aztán felnevet.

– Boroztatok? Máris? Jesszusom, Lyds, ez még tőled is durva.

– Tessék – mondja aztán, visszatérve pár tablettával meg a vízzel. – Vedd be ezeket!

Beveszem az egyiket a másik után.

– Úgy nézel ki, mint egy statiszta a Haláli hullák hajnalából. – Mosolyog, és a hajamat a fülem mögé igazítja. – Ugye, nem sírtál?

Az órára összpontosítok. Csak délután kettő van. Nem alhattam túl hosszan. Gondolatban elindulok visszafelé az időben addig a percig, amikor Elle és David elbúcsúztak tőlem a küszöbön. Emlékszem a meghiúsult kísérletre, hogy hunyjak egyet a kanapén, pedig szinte fájt az agyam. Aztán jött a végső menedék, a helyes kis rózsaszín pirula, aminek hatóanyaga még mindig a véremben kering az alkohollal együtt.

Most meg ez. Ismét teljesen éberen csöppentem bele az álomba. Freddie itt van, és leszedi rólam a keresztvizet, amiért túl sokat ittam Elle-lel. Nem sok értelme lenne megmondani neki, hogy Jonah Jones is ott volt, és vele is ittam, és hogy nem tudtunk mit mondani egymásnak, mert Freddie egy szót sem hinne el belőle, miért is tenné? Voltaképpen fogalmam sincs, itt, ebben a világban mit csináltam pontosan. Talán tényleg elmentem Elle-lel egy laza délelőtti vásárlásra, és lecsúszott pár pohárkával az ebéd mellé.

– Utálom, hogy ezt kell mondanom, Lyds, de jobb volna, ha leszednéd a szemfestéket az arcodról. Jonah át fog jönni, hogy együtt nézzük a meccset – egy pillanatra elhallgat, és az órájára néz –, úgy tíz perccel ezelőtt. Késik, mint mindig.

– Nem csinálunk inkább kettesben valamit? – kérdezem. – Elmehetnénk valahová. Bárhová. Csak te és én.

– Egyre inkább úgy beszélsz, hogy Ed Sheeran is megirigyelné. – Freddie előhúzza a telefonját a nadrágja farzsebéből, gyanítom, Jonah-nak akar üzenetet küldeni. De aztán ledobja a készüléket, mert meghallja, hogy nyílik a hátsó ajtónk.

– Az utolsó pillanatban – Freddie Jonah-ra vigyorog, aki egy karton Bud sörrel a hóna alatt lép be a nappaliba. – Remélem, legalább valami nő van a dologban.

Jonah rám néz, és meg vagyok győződve róla, hogy mindjárt azt mondja: „Igen, Lydiával voltam.”

– Meghallgatásra készülsz a The Living Dead stábjába, Lyds?

Rábámulok, és megpróbálom eldönteni, vajon ezt poénnak szánja-e. Ha igen, aligha tudnék ennél kegyetlenebb komédiázást elképzelni. Mármint, most komolyan, The Living Dead?

– Seggfej – motyogom, látszik, hogy kicsit későn kap észbe.

– De mogorva valaki – szól rám azonnal, és vigyorog.

– Lyds csak most ébredt fel – közli Freddie, és elveszi Jonah kezéből a sört. – Öt percre még szüksége van, hogy újra a megszokott napsugaras önmaga legyen. – Rám kacsint, és nagyot nevetve ellépked a konyha felé.

Jonah ledobja magát a kanapé másik végére, karját széles mozdulattal a támlára teszi. Nem kellene itt lennie; ez az én álmom. Teljesen biztosra veszem, hogy ez feljogosít rá, hogy százszázalékosan kisajátítsam magamnak Freddie-t. Eljátszom az ötlettel, hogy én vagyok a rendező, és erősen megpróbálom mentálisan kitessékelni Jonah-t a nappalinkból. Félig komolyan arra számítok, hogy felugrik, és elindul hátrafelé, mint amikor valaki megnyomja a DVD-n a visszatekerést. De semmi sem történik. Csak elnyúlik a kanapé végében, a maga megszokott módján, mintha csontjai sem lennének, vagy mintha a tengerparton ülne sörrel a kezében, lábujjait a homokba fúrva.

– Mi újság veled mostanság, Lyds?

Értem, tehát ezt játsszuk. Felhagyhatna a színészkedéssel, most, hogy Freddie nincs bent a szobában, nem igaz?

– Tudod – suttogom, és közelebb hajolok hozzá, puhatolózva. – A pubban, korábban, tudod? Bor és gin és vodka és konyak?

Döbbenten bámul rám.

– Ma délelőtt? Basszus, Lyds, nem rossz.

Tűnődve, csendben figyelem, és a felismerés leghalványabb nyomát sem látom tiszta, sötétbarna szemében. Nyugtalanságot és nyomokban zavarodottságot látok, ahogy egyre hosszabbra nyúlik a csend köztünk. Kezdem kínosnak érezni a helyzetet. A nyakamat behúzva hátrább csúszom a kanapé számomra kijelölt sarkába. Aztán tudatosodik bennem, hogy a leheletemnek olyan szaga lehet, mint a kocsmában a szőnyegnek, és valószínűleg úgy festek, mint akit egy ezüsttőrrel sürgősen szíven kellene szúrnia valakinek.

– Ne is törődj velem. – Egy párnát húzok az arcom elé. – Tégy úgy, mintha itt sem lennék.

Nem kerüli el a figyelmemet a helyzet iróniája. Nem is kellene itt lennem.

– Feldobjak egy kávét? Hátha segítene rajtad egy kicsit.

Leküzdöm az irracionális késztetést, hogy megmondjam Jonah-nak, húzzon már el, hiszen tudom, csak segíteni akar. Arrább húzom a párnát az arcomról, egyenes derékkal feltornázom magamat, és épp az arcomat dörzsölgetem, amikor Freddie visszatér, és ledobja magát egy székre.

Freddie. Szeretnék az ölébe mászni. Azt akarom, hogy az agyamba ivódjon az illata, hogy két karja átöleljen, és az ajka csókoljon. Azt akarom, hogy Jonah Jones menjen el innen, ne fogadja el a sört, amit Freddie nyújt neki a dohányzóasztal fölött, és ne merüljenek bele egy könnyed beszélgetésbe. Hátradőlök a kanapén pár percig, lehunyom a szememet, és érdektelenséget színlelek, miközben Freddie-t figyelem a szempilláimon keresztül. Aztán tágra nyílik a szemem, mert Jonah így szól:

– Venni fogok egy motort.

Meglepődöm és megrémülök. Freddie mindig is szeretett volna egy motort, hiszen veleszületett törekvése volt, hogy minél gyorsabban eljusson minél messzebbre, de Jonah-ról sosem képzeltem volna ilyesmit. Freddie balesete óta pedig rémülettel tölt el már maga az elképzelés is, hogy bárki szándékosan bármiféle veszélynek képes kitenni magát. Már az is határozott eredmény volt tőlem, hogy újra volán mögé tudtam ülni.

– Izgalmas változatosságot jelentene a Saab után – folytatja csevegő, afféle „mint férfi a férfinak” hangnemben. Jonah egy régi, nyitható tetejű Saabot vezet, egy bőrüléses csatahajót, amit minden érthető ok nélkül imád. – Kezdi már nagyon maga mögött hagyni a bakfiskort a járgány, néha nem árt kissé felrázni a dolgokat.

– Ne! – robban ki belőlem. Túl hangosan, túl pánikszerűen.

Mindketten rám néznek, megdöbbenti őket a hirtelen kitörés.

– Pillanatnyi hatásra jött az ötlet. Láttam egy „eladó” feliratú fotót kitűzve a hirdetőtáblára a tanáriban. – Miközben Jonah beszél, lassan Freddie felé fordítja a tekintetét. Tehát úgy döntött, hogy nem kommentálja a szavaimat. Biztos azt hiszi, megbuggyantam. – És nem mástól ám, mint magától Gallér Grimestól.

Freddie vakkantva nevet fel.

– Veszel egy motort Gallér Grimestól?

Annak idején Grimes tanította nekünk a matekot. A becenevet azzal a szokásával érdemelte ki, hogy a rendetlenkedőket a gallérjuknál fogva penderítette ki az osztályból; Freddie-t mind közül leggyakrabban. Mindig furcsa Jonah-t hallgatni, amikor kollégáiként emlegeti azokat a tanárokat, akik gyerekkorunkban terrorizáltak minket.

– El nem hinnéd, még ha a két szemeddel látnád, akkor sem. – Jonah szeme felragyog. – Egy klasszikus Norton Manx. Alig állt ki vele a garázsból azóta, hogy újonnan megvette.

Azok alapján, amire én emlékszem Gallér Grimesból, nem gondoltam volna, hogy afféle motoros arc, aki fel s alá száguldozva élvezi, ahogy a szél a szakállába kap.

– Mindig azzal az ütött-kopott Volvóval járt – emlékezik vissza Freddie.

Jonah bólint.

– És még most is, haver.

– Ne már!

Jonah megint bólint.

– Évente kétszer elviszi szervizbe, és szépen karbantartja. Tartós anyag, mint a felesége, ahogy ő mondja.

Engem már az is csodálatra késztet, hogy Gallér még él, nem beszélve arról, hogy képes hetvenes évekbeli stílusú vicceket faragni a sokat megért Grimes asszony rovására. Biztosra veszem, hogy már akkor is túl volt a nyugdíjkorhatáron az öreg, amikor minket tanított, és már az is kész döbbenet, hogy mindmáig vezet.

Freddie bekapcsolja a tévét. A meccs előtti bemelegítés megy éppen, a pálya szélén ácsorgó kommentátorok egymással versengő méretű mikrofonokkal támadnak le mindenkit, akit csak érnek. Hirtelen elönt a forróság, érzem, ahogy a gyomromban készülődik a hányinger; ezt teszi az emberrel a másnaposság meg a tény, hogy a halott vőlegényével találkozik. Feltápászkodom, motyogok valamit a fürdőszobáról, és sürgősen felfelé indulok a lépcsőn.

Tíz perccel később a mosdókagyló szélébe kapaszkodva húzom fel magamat a térdemről, megkönnyebbülten, miután megszabadultam a gyomrom tartalmától, ami a vécécsészén keresztül a csatornába távozott. Kiöblítem a számat, aztán egy darabig bámulom a tükörképemet a mosdókagyló fölötti szekrény tükrében. Jézusom, tényleg rettenetesen nézek ki. A hányás után friss könnysávok csíkozzák az arcomat azok mellett a szemfestéknyomok mellett, amelyek már korábban is ott díszelegtek az arcomon. És ekkor figyelek fel rá, hogy a nyakamban lóg az az apró, elefántcsontból faragott madár alakú medál, amit az anyámtól kaptam a tizennyolcadik születésnapomra. Pedig nem vettem fel ma reggel. Nem is tehettem.

Öt éve elveszett.

– Jobban vagy? – kérdezi Freddie, és egy pillanatra rám emeli a tekintetét a tévé képernyőjéről.

Bólintok, és fakó mosolyt vetek felé.

– Azt hiszem, ennem kellene valamit.

– Béleld ki a gyomrodat – helyesel Freddie, akinek a figyelme már újra a játékra irányul.

– Kérsz pizzát? – Jonah a dohányzóasztalon nyitva álló doboz felé biccent.

A dermedt sajt látványára ismét forogni kezd a gyomrom.

– Azt hiszem, jobb, ha a pirítósnál maradok. – Ujjaim az apró, faragott madár köré fonódnak, amely a kulcscsontom mélyedésében ül. Annyira örülök, hogy megint látom. Egy klubban veszett el; másnapig észre sem vettem, hogy eltűnt. Nem volt különösebben értékes, csak számomra, de természetesen senki sem adta le utólag. Az agyam próbálja összerakni, hogy mit jelent az, hogy most újra megvan.

A konyhaasztalnál ülve összefont karomra fektetem a fejemet, és hallgatom Freddie lelkes focikommentárjait, Jonah-t, aki nevetve nyugtatgatja, nehogy szívrohamot kapjon, a kinyíló sörösüvegek szisszenését, amelyek aztán arra a dohányzóasztalra kerülnek, amit Freddie nagyon szeretett, de nekem sosem tetszett. A fülem figyelemmel kíséri azt az életet, amit korábban oly természetesnek vettem, és ami most folytatódik annak dacára, hogy Freedie ötvennyolc nappal ezelőtt meghalt.

Túl sok ez a másnaposságtól megviselt agyam számára ahhoz, hogy fel tudjam dolgozni. Nem akarok sem pirítóst, sem vizet, sem felébredni – arra, hogy Freddie még sincs itt; így hát egyszerűen visszabaktatok a nappaliba, leülök a szőnyegre Freddie széke mellé, és a fejemet a térdének támasztom. Szórakozottan simogatja a hajamat, elereszt egy poént azzal kapcsolatban, hogy nem tudom magamban tartani a piát, de közben túlságosan leköti a játék ahhoz, hogy felfigyeljen a nadrágja térdén keletkezett könnyfoltra. Hajammal eltakarom az arcomat, és lehunyom a szemem. Túl fáradt vagyok hozzá, hogy bármit tegyek, azon kívül, hogy nekitámaszkodom Freddie meleg testének. Szerintem már nem sok idő lehet hátra a meccsből; megpróbálok az órámra összpontosítani, de nagyon ködösen látok. Menj már haza, Jonah Jones, fut át a fejemen. Menj már, hogy elheverhessek a kanapén Freddie mellett, és megkérdezhessem, milyen napja volt; nagy szükségem van rá, hogy újra halljam, ahogy a fülem alatt zeng a hang a mellkasában, miközben beszél. Ő az ujjai körül tekergeti a hajtincseimet, én meg harcolok, szabályosan harcolok azért, hogy ne aludjam el, de nem sok eredménnyel. A szemhéjaim mintha ólomból volnának. Fel sem tudom emelni őket, pedig elkeseredetten igyekszem ébren maradni, mert Freddie máris hiányzik.

Ébren

Május 12., szombat

Ez rettenetes. Most riadtam fel magányosan a nappaliban, az asztalon víz van a sör helyett, sehol a hideg pizza, és sehol Freddie. Hát ezért. Ezért nem alszom. Mert arra felébredni, hogy az első gondolatom újra az, hogy meghalt, túl könyörtelen, túl szívszaggató. Annak az ára, hogy róla álmodom, nagyobb, hogy reménykedhetnék benne, képes leszek valaha megfizetni; nagyobb annál, amit bárkinek valaha meg kellene fizetnie ezen a világon. Miközben a kanapén heverve igyekszem összeszedni az erőmet a felkeléshez, minden logikus ok nélkül Tennyson híres versének töredékei visszhangoznak a fejemben, amit még az iskolában kellett fejből megtanulnunk: „’Tis better to have loved and lost / Than never to have loved at all” – ez a sor, ez az egyetlen, amit mindenki ismer. „Jobb szeretni és elpusztulni, mint soha meg nem ismerni a szerelmet.” Nos, Tennyson barátom, fogadok, hogy a te feleséged nem csavarodott fel egy fára, és nem hagyott ott téged tök egyedül, jól sejtem? Mert ha így lett volna, akkor te is úgy gondolnád, hogy sokkal bölcsebb, ha egyáltalán nem szeretünk. Felsóhajtok, és hirtelen nagyon könyörtelennek érzem magam, mert eszembe jut, hogy Tennyson éppenséggel egy nagyon kedves barátját gyászolva írta a verset, tehát talán az ő szívén is hasonló úthenger ment keresztül, mint az enyémen. Kíváncsi lennék, sírt-e annyit, mint én. Néha katartikus hatású a sírás, máskor meg a világ legmagányosabb tevékenysége annak tudatában, hogy úgysem jön senki, aki vigasztalón magához ölelhetne. Nem is küzdök ellenük most, ahogy újra megindul a könnyem; szegény jó öreg Tennyson és szegény jó öreg önmagam miatt.

Álomban

Május 12., szombat

– Jobban vagy már?

Úgy volt, hogy nem veszek be több tablettát. Valahogy végigküszködtem magamat a napon este nyolcig, aztán úgy döntöttem, ideje ágyba rogyni. Akkor bevettem egyet, és bemásztam az ágyba, mondván: jó lesz minél korábban nyugovóra térnem.

Ezúttal a kanapén fekve ébredtem, a fejemmel Freddie ölében. Szórakozottan simogatja a hajamat, miközben valami rendőröktől hemzsegő filmet bámul a tévében. Biztosan elszunyókáltam, és úgy tűnik, kialudtam magamból a maradék fejfájást is.

A hátamra fordulok.

– Azt hiszem, igen. – A keze felé nyúlok, és megfogom.

– A feléről lemaradtál – mondja. – Visszatekerjem?

A képernyőre nézek, de fogalmam sincs, mi ez a műsor, ezért csak a fejemet rázom.

– Úgy horkoltál, mint egy sárkány, Lyds – jegyzi meg Freddie, és magában kuncog. Ez is afféle folyamatos humorforrás köztünk: rendszeresen megvádol, hogy hangosan horkolok, én meg bőszen ellenkezem. Szerintem egyáltalán nem horkolok, csak azért mondja, hogy bosszantson.

– Fogadni mernék, hogy Keira Knightley az, aki horkol – mondom.

Felszalad a szemöldöke.

– Dehogy. Valószínűleg lágy hangon szuszog, szinte sóhajt, mint egy…

– Tank? – kérdezem.

– Kiscica – mondja ő.

– A kiscicák nem sóhajtanak – vetem ellene. – Hanem megharapják az ember lábujját, miközben alszik.

Freddie ezen egy percig elgondolkozik.

– Nincs ellenemre az elképzelés, hogy Keira megharapdálja a lábujjamat.

– Éles ám a foga – figyelmeztetem. – Lehet, hogy nagyon fájna.

– Hm… – felhősödik el a tekintete. – Tudod, hogy nem jól tűröm a fájdalmat.

Ez igaz. Ahhoz képest, milyen nagy termetű, és milyen versengő hajlamú, ha bármi sérülés éri, Freddie-ből azonnal előbújik a nyápic.

– Lehet, hogy jobb, ha inkább melletted maradok – tűnődik. – Valahogy az az érzésem, hogy Keirával túl sok a gond.

Felemelem a kezét, és az enyémbe helyezem. A két tenyeret egymáshoz simítom, és szemügyre veszem őket. Az övé sokkal nagyobb.

– Még akkor is, ha úgy horkolok, mint egy vadkan?

Összefonja az ujjait az enyéimmel.

– Még ha úgy horkolsz is, mint egy egész vadkancsapat.

Az arcomhoz emelem a kezét, és megcsókolom az ujjait.

– Ez nem valami romantikusan hangzik – mondom.

Megállítja a filmet, amit épp néz, és felém fordul. Kék szemében vidám fény villan.

– És ahhoz mit szólsz, ha azt mondom, egy különlegesen csinos vadkan?

A számat elfintorítva elgondolkozom egy kicsit, aztán megcsóválom a fejemet.

– Még így sem romantikus.

Lassan bólogat.

– Értem – mondja. – És ha egyáltalán nem vadkan?

– Egy fokkal jobb. – Igyekszem kitartani, és nem elmosolyodni, miközben ülő helyzetbe tornázom magam az ölében, a lábamat a kanapé hosszában elnyújtva.

Freddie megfogja az állam, és mélyen a szemembe néz.

– Ha vadkan vagy, én is vadkan vagyok.

Kirobban belőlem a nevetés. Nyilvánvalóan túl sokszor nézettem végig vele a Szerelmünk lapjait, ha pont ez jutott eszébe.

– El sem tudod képzelni, mennyire szeretlek, Freddie Hunter – mondom, aztán a csókommal mutatom meg neki, mennyire, és közben egy ígéretet teszek magamnak. Ez a hely, akárhol van, és akármi is ez, csodaszép, ezért akármennyi ideig tart is ez az élmény, a legtöbbet fogom kihozni minden egyes pillanatából.

Ébren

Május 20., vasárnap

Csöngetnek. Pillantásom az órára siklik, bosszant, hogy valaki megszakítja tevékenységemet: a semmit. Igen, dél közeledtével még mindig pizsamában vagyok, de hiszen vasárnap van, vagy mi?! Sőt, mi több, még le is tusoltam. Tényleg. Őszintén, legszívesebben itt hevernék, mint egy szobor, míg a kanapé be nem nyel teljesen. Ez valóban megtörténhet ám, pont ma reggel láttam a tévében: a kanapét átitató vegyi anyagok élve fel tudnak falni egy embert, ha elég hosszan hever ott. Forgatom a fejemben azt a nem minden vonzerő nélküli éber álmot: hogy a kanapé, afféle óriási, szövetből készült Vénusz légycsapója módjára megnyílik, és a teljes testemet elnyeli. Ám nem adatik meg számomra a luxus, hogy hagyjam ezt valóban megtörténni: Elle kukucskál befelé az ablakfülke felől, és abból, ahogy a táskájában keresgél, látszik, a kulcsát akarja megtalálni, hogy beengedje magát. Igazából nem adtam sem anyámnak, sem Elle-nek kulcsot a házamhoz. Valamelyikük biztosan megszerezte a pótkulcsokat a baleset utáni zűrzavarban, és nyilvánvalóan le is másoltatták, így hát e pillanatban megszámlálhatatlanul sokan keringhetnek a világban olyanok, akik bármikor belebeghetnek ide, megszakíthatják a fetrengésemet, ha úri kedvük úgy tartja.

Felülök és igyekszem kevésbé morózus vonásokba rendezni az arcomat. Elle közben leteszi a szatyrait az előszobában, és bekiált egy hellót.

– Itt vagyok – felelem, és a hangomba erőltetek egy kis vidámságot, amit belül egyáltalán nem érzek.

– Nem hallottad a csengőt? – Elle feje megjelenik az ajtókeretben, miközben leveszi a cipőjét. Nem igazán várom el az emberektől, hogy levegyék nálam az utcai cipőjüket. De ez egyszerűen olyan szokás, amit anyánk mindkettőnkbe belénk sulykolt, miután krémszínű szőnyeget rakatott le a gyerekkori otthonunkban. – Kétszer is csöngettem.

– Szunyókáltam. – Miközben felállok, egy kicsit megrázom magamat, hogy helyrejöjjek. – Rajtakaptál.

Elle leesett állal mered rám.

– Az éjszakát nem alvással töltötted?

– Hol ébren, hol alva – felelem. Az igazság az, hogy alig aludtam. Nem akarom bevenni az altatót, hogy átaludjam tőle az éjjelt, mert igencsak elfecsérelt időnek érzem, hogy olyankor látogassak el a másik életembe, amikor ott mindenki alszik. Egyik éjszaka megtettem, és ami azt illeti, szavamra, egész kellemes érzés volt az alvó Freddie-t figyelni, de mindent összevetve inkább azt az időt szeretném elcsípni, amikor beszél hozzám, ébren szeret. Olyan lettem, mint egy éjjeli állat, Freddie-ért ébren maradok, amikor alhatnék, és megpróbálok olyankor aludni, amikor az itteni életemben ébren kéne lennem. De mindezt nem kezdem elmagyarázni Elle-nek; mert ha elmesélném neki, hogy találtam egy hátsó kijáratot, amin keresztül átjuthatok egy olyan univerzumba, ahol Freddie nem halott, azt gondolná, hogy valamit szívtam. Vagy a vodkára fogná. Ezt is.

Követ a konyháig, útközben felemeli vászonszatyrát a folyosó kövéről.

– Hoztam neked egy kis ezt-azt, ami talán jól fog esni. – Először néhány készen vett palacsintát és pár citromot tesz az asztalra. A húshagyókedd mindig nagy esemény volt nálunk, amikor fiatalabbak voltunk; Elle volt a család séfje, és mindig nagy büszkeséggel emlegette, hogy úgy tudja dobálni a palacsintát, mint egy profi. Az enyéim általában a padlón landoltak, az övéiből viszont tökéletes körök lettek, amiket cukorral és citrommal körítve szervírozott.

– Ó, citrom a ginemhez?

A nyamvadt poénpróbálkozásom nem ér célba; Elle fogja a kis hálót, és nyomatékosan a palacsintacsomag tetejére teszi. Nem mintha olyan nagy ginfogyasztó volnék amúgy, ám a nővérem elég aggodalmaskodó alkat, ezért biztosra veszem, máris szörnyű képek futnak az agyában, amint éjnek évadján magányosan iszom a konyhaasztalnál. A következő dolog egy pár csirkemell, kettő egy csomagban. Nem kérdezem meg, hogy kinek szánta a másikat. Nem ő tehet róla, hogy a világ párokat szeret etetni, én viszont most Lydia-magányban létezem.

– Torta – mondja. – Kávés-diós, a kedvenced.

Úgy mondja, mintha azt gondolná, hogy én már el is felejtettem. A látványos viaszpapír csomagolásra nézek, és udvariasan bólintok.

– Igen, az.

A szatyorból még tej és gyümölcslé is előkerül, aztán kenyér, tojás és sonka.

– Nem muszáj ám ezt csinálnod, ugye, tudod – mondom neki, miközben kinyitom a hűtő ajtaját, és elpakolom az ételeket. A hűtőm szerény tartalma árulkodik róla, hogy hazudtam; az ott található dolgok mindegyikét valaki más vette, nem én. Valami leves anyánk Tupperware edényében, a szőlő, amit a munkatársnőim hoztak, a sajt meg a joghurt, amit maga Elle tett be valamikor az elmúlt hét folyamán. Kizárólag a bor az, amit én magam vettem, meg egy doboz Philadelphia krémsajt.

– Tudom, hogy nem muszáj, de szívesen teszem – mondja a nővérem, és egy kocka vajat nyom a kezembe. – Kérsz kávét?

Erre hálásan bólintok.

– Készültünk csinálni valamit ma? – kérdezem, mert hirtelen meglátom az Elle által lerakott szatyrokat a folyosón. Remélem, nem beszéltünk meg valamit, amit aztán elfelejtettem.

Egy pillanatig különös tekintettel, elnémulva néz rám, aztán megrázza a fejét.

– Bent voltam a városban, mielőtt eljöttem hozzád. Nem hittem, hogy érdekel.

– Talán legközelebb – mondom könnyedén.

Habozva elmosolyodik, valószínűleg azért, mert – a múlt hétvégi The Prince-be tett kiruccanásunk kivételével – hosszú hetek óta ez az első alkalom, hogy egyáltalán halvány célzást tettem rá, esetleg mást is csinálnék, mint hogy kísértetként bolyongok a házamban, akár Nicole Kidman a Más világban.

– És vettél valami szépet? – kérdezem. – Valami mást is a kávés-diós tortán kívül? – Felemelem a süteményt tartalmazó csomagot, és megszagolom, hogy mutassam, milyen nagyra értékelem a gesztust, hogy gondolt a kedvencemre.

– Csak pár ruhát, amit a munkahelyemen tudok majd hordani. – Egy vállrándítással rázza le a kérdést, bár anyánk már mesélte nekem, hogy majd szétveti az izgalom az új munka miatt abban a hotelban.

– Megnézhetem?

Hogy őszinte legyek, a tekintete láttán, amit e kérdés után rám vet, a világ legrettenetesebb húgának érzem magamat. Reménykedés keveredik benne bizalmatlansággal, óvatos kiscicatekintet, mintha bármikor meggondolhatnám magamat, és elránthatnám előle a tálkányi tejet, ha túlságos izgatottságot árul el. Szégyellem magamat, és hangosan ámulok-bámulok, ahogy sorra megmutatja a holmikat, amiket vásárolt, és ami azt illeti, tényleg őszinte irigységet érzek az új cipője láttán; nem a cipő maga késztet rá, hanem az, amit képvisel. Új cipő, új munka, új kezdet. Remélem, nem talál magának új legjobb barátnőt is.

– Ideges vagy? – kérdezem, miközben figyelem, ahogy pedánsan visszahajtogatja a selyempapírt, mielőtt a fedelet visszatenné a cipősdobozra. Egyértelműen ő Monica.

– Rettenetesen – feleli. – Annyira aggódom, hogy én leszek az új gyerek a suliban. Tudod, akit senki sem szeret.

Halkan felnevetek.

– Nem hinném, hogy létezik olyan ember, aki ismer téged és nem kedvel.

– Túlságosan mézesmázos vagyok? – néz rám kétkedőn.

– Nem mézesmázos – felelem. – Egyértelműen nem mézesmázos. Csak kedves és vicces. – Elfintorítom az orromat. – És néha egy icipicit hatalmaskodó. – Felemelem a kezemet, és a hüvelyk- és mutatóujjamat körülbelül egy centire tartom egymástól. – Ennyire.

Helytelenítve néz rám.

– Csak azért, mert néha szükség van rá, hogy valaki hatalmaskodjon körülötted.

– Örülök, hogy te vagy az.

– Lehetne rosszabb is. Például anya – teszi hozzá, és mindketten bólintunk, mert tudjuk, hogy ez igaz.

– A munkahelyeden is kell majd főnökösködnöd?

– Kábé tízfős csapatom lesz.

– Aha – felelem tűnődve. – Akkor nem új iskolatárs leszel. Hanem az új tanár. Mindenki jó benyomást akar majd kelteni benned, almát hoznak és hasonlók.

– Úgy gondolod? Elhozom majd neked, és megetetlek, ha így lesz. Neked nagyobb szükséged van a vitaminra, mint nekem.

– Már megint főnökösködsz.

– Csak gyakorolok a melóra.

– Máris remekül megy.

Egy kicsit ücsörgünk, és némán kortyolgatjuk a kávénkat.

– Kérsz tortát? – kérdezem.

– Igen, ha te is – feleli Elle. Ez olyan mondat, ami emlékeztet oly sok más hasonló napra a korábbi életünkből. Amikor gyerekek voltunk és fenekünkkel anyánk valamelyik tálcáján leszánkáztunk a házunk mögötti dombról téli délelőttökön. Én igen, ha te is. Kifúrattuk a fülünket egy gyanús szalonban tizenéves korunkban: én igen, ha te is. Egy utolsó italt kikérni, amikor pedig már mindketten amúgy is túl sokat ittunk: én igen, ha te is. Tovább lélegezni, még ha rettentő szomorú vagy is: én igen, ha te is.

Megfogom a dobozt, és lehámozom róla a szép csomagolópapírt.

– Ez aztán az üzlet – mondom.

A tortaevés rögtönzött mozidélutánba torkollik, miután Elle bekapcsolja a tévét, és az egyik csatornán rábukkan a Dirty Dancing – Piszkos táncra. Némi időt eltöltünk azzal, hogy figyeljük a komoly tekintetű Patrick Swayzet, ahogy kígyózó mozdulatokkal rázza a csípőjét Baby Houseman társaságában. Végigtúrom az emlékezetemet, hogy mikor is táncoltam utoljára, de nem akar eszembe jutni. Mintha az életem kettészakadt volna: a baleset előtti és utáni időre. Néha küszködve próbálom előhívni az agyamból a régi életem részleteit, hogy élesen lássam őket, és pánik szorítja el a mellkasomat arra a gondolatra, hogy végképp elfeledkezem magunkról, elfeledkezem Freddie Hunterről. Azt tudom, hogy a legfontosabbakat mindig képes leszek felidézni – az arcát, az első csókunkat és azt, amikor megkért, hogy legyek a felesége. Ám a többi dolog elvesztésétől félek: például hogy milyen volt a nyaka illata késő éjjeleken; hogyan ült ki az arcára a kemény eltökéltség, amikor megmentett egy apró békát a főúton, a pólójába csomagolta, és eltekert vele biciklivel a parkig; és hogy a bal kisujját sokkal jobban hátra tudta hajlítani, mint az emberek általában. Ezek azok az apróságok, amelyek azzá tettek minket, akik voltunk. Például az utolsó alkalom, amikor táncoltunk. Amikor ez hirtelen bevillan, kicsit meglazul a mellkasomat szorító csomó. Utoljára szilveszterkor táncoltunk, először a The Prince-ben, aztán a fagyos utcákon, a hazafelé úton. Freddie még fel is emelt, pedig már jó részeg volt maga is. Ugyanazon az úton botorkáltunk haza a múlt héten is, amikor Elle gondoskodott rólam, hogy ne bucskázzam a csatornába.

Oké, vasárnap délután, ennyi volt mára. A nővérem hazament a férjéhez, nekem meg valaki mással van találkám.

Álomban

Május 21., hétfő

Néhány másodpercbe beletelt, mire bemértem a dolgokat, és rájöttem, hogy Sheilánál ülünk, az apró mellékutcai kávézóban, nem messzire a házunktól, és a pincérnő most tett le elénk két teljes angol reggelit, pedig már elmúlt tizenkét óra. Itt általában ezt szoktuk rendelni; Freddie jobban szereti, mint én, és mindig felfalja az én adagom felét is. Megnyugtat az ismerős helyzet, és könnyen visszasiklom a megszokásba.

– Ez a legjobb a munkaszüneti napokban – Freddie a villájával most átemel egy kolbászt az én tányéromról a sajátjára. – Az extra reggeli.

A kávézót műanyag székekkel rendezték be, és kicsorbult Formica stílusú edényekben szolgálják fel az ételt. Olcsó, méregerős tea, instant kávé összevissza bögrékben. A kinti táblán a festék már fakó és csúnyán pattogzik, de a hely minden hiányossága ellenére az étel bőséges, és Sheila mindig kedvesen fogadja a vendégeket. A táblát negyven évvel ezelőtt a férje festette, aki néhány éve halt meg. Összeesett, miközben angolszalonnát sütött a kávézó konyháján, azt mondják, pontosan úgy halt meg, ahogy mindig is szerette volna. A temetésén csak állóhelyek voltak a templomban. Máig emlékszem rá, be voltam préselődve Freddie meg egy pár házzal arrább lakó szomszéd közé, aki súlyosan rám nehezedett, és zokogva mesélte, hogy sohasem ismert senkit, aki ilyen tehetséges lett volna a véreshurka készítésében. És tényleg nem csak kitalálom ezt. Elkapom Sheila tekintetét, amikor előjön a konyhából, megjelenik a műanyag gyöngyökből fűzött függöny nyílásában, és rám mosolyog. Freddie-nek egy kacsintás jár, ő pedig válaszként felemeli a hüvelykujját.

– Az angolszalonna jobb, mint amilyet az anyám süt – vigyorog, Sheila pedig szemlátomást büszke. – De el ne árulja neki, hogy ezt mondtam.

Freddie-nek nagy tehetsége van hozzá, hogy az emberek kivételesnek érezzék magukat a társaságában. Már számtalanszor voltam szemtanúja hasonló jelenetnek az évek alatt, amikor valaki hirtelen a reflektorfénybe került a társaságában.

– Megyek, és idehozom a ketchupot. – Úgy érzem, muszáj mondanom valamit Sheilának. Fel is pattanok, és öt lépéssel a pultnál termek, de ez nem elég hosszú idő ahhoz, hogy a gondolataimat szavakba tudjam önteni.

– Minden rendben, kedvesem? – kérdezi, és alaposan megnéz magának, mert alig nyúltam az ételemhez. Sheila rettenetesen büszke a főztjére, a kávézó szerény külleme dacára.

Bólintok, és az ajkamba harapok.

– Kér még egy kis teát? – találgatja kissé zavartan.

A fejemet rázom, és nagyon ostobán érzem magamat.

– Csak egy kis ketchupot kérek. – Elhallgatok, aztán nehézkesen folytatom. – És el akartam mondani, hogy mennyire sajnálom, ami Stannel történt.

Megriasztottam; ismerős villanást látok a tekintetében. Felismerem a hirtelen nyerseséget, meg azt, ahogy külön levegőt vesz, mielőtt megszólalna, pontosan, ahogy én magam is gyakran szoktam, amikor valaki váratlanul megemlíti Freddie nevét. És még mindig nem mond semmit, ezért én szólalok meg.

– Csak annyi… hogy nem feledkeztem el róla. Csak ennyi.

Ez csupán a saját félelmeim hangos kimondása: hogy a világ esetleg elfeledkezik Freddie Hunterről. Én nem fogok, természetesen, de máris valaki más ül az asztalánál az irodában, és valaki más viseli a számát a hétfő esti ötfős focicsapatban. Teljesen rendjén való, hogy a világ tovább forog, de néha azt szeretném, hogy az emberek kimondják, hogy emlékeznek rá. Ezért osztom meg Sheilával mindezt, habár rögtön utána úgy érzem, hogy átléptem egy határt.

– Amikor az ember fiatal, azt hiszi, hogy a világ minden ideje az övé – feleli. – Aztán hirtelen megváltozol, megöregszel, és kettőtök közül az egyik már nincs ott. Az ember meg csak tűnődik, hogyan szálltak el ilyen gyorsan az évek. – Freddie felé biccent, és megvonja a vállát. – Szóval addig nézd a napot, míg nem takarja felhő. Én csak ennyit mondok.

Közhelyes mondat, de számomra többé már nem az, mert átkozottul pontosan leírja az én éber világomat: odaát valaki lekapcsolta a napot. Kiveszem Sheila kezéből a ketchupot, amit felém nyújtott, biccentek, aztán visszaindulok Freddie-hez.

– Van kedved a napot nézni ma délután? – kérdezem lágy hangon, és végigsimítom a vállát, mielőtt leülök.

– A napot nézni? – bámul rám Freddie zavartan. – Ez valami titkos lánynyelven szexet jelent? Mert ha igen, akkor persze.

Rámosolygok, és leteszem a ketchupot az asztalra, amire igazából nincs szükségem. Freddie, szerencséjére, sosem fogja megtudni, mire is gondolok most épp.

– El akarok mondani valamit – szólal meg. – Ígérd meg, hogy nem leszel őrült dühös.

– Nem tudom megígérni – felelem. – Addig nem, míg nem tudom, miről van szó.

Megvajazza a pirítósát, és a fejét csóválja.

– Aha. Először meg kell ígérned.

Ez annyira Freddie-re vall.

– Rendben – lágyulok meg. – Megígérem, hogy nem leszek dühös.

Azonnal csupa mosoly az arca.

– Lefoglaltam a nászutunkat.

A szívem majd kiugrik a mellkasomból az örömtől, aztán visszazuhan, mert nagyon is elképzelhető, hogy nem fogok tudni újra visszajönni ide jövőre ugyanekkor; mindennek akár holnap vége lehet. Szinte szó szerint érzem, ahogy a szívem lassított felvételben, mélán bukfencezik lefelé a bordáim mögött.

– Tényleg?

Annyira elégedettnek látszik magával. És majd kibújik a bőréből, hogy elárulhassa a további részleteket.

– Szeretnéd, hogy meglepetés legyen?

A fejemet rázom, nem bízom a hangszálaimban. Remélem, hogy Freddie az örömnek tulajdonítja a szememben csillogó könnyeket.

– Na, mondd meg már, hová megyünk!

Egy pillanatig hallgat, komolyan azt fontolgatja, mégsem árulja el, de aztán csak nem tudja magában tartani:

– New Yorkba!

Ó, hát persze hogy oda. Mindig is szerettem volna eljutni New Yorkba. A Jóbarátok minden egyes epizódját láttam, emellett Carrie Bradshaw kebelbarátnője szeretnék lenni, no meg mezítláb sétálni a Central Park füvén. Nem bosszantom Freddie-t azzal, hogy a költségek után kérdezősködöm, mert a gondolataimban máris a Staten Islandre tartó kompon ülünk. Ez az egész annyira tökéletesen hozzánk illik.

– Ennél jobbat egyszerűen nem is találhattál volna ki. – Átnyúlok az asztal fölött, hogy megfogjam a kezét. – Ne is mondj semmi többet. Hadd ábrándozzam tovább.

A hüvelykujjával megdörzsölgeti az ujjperceimet.

– Imádni fogod, Lyds.

Ebben nem kételkedem. Úgy érzem, mindjárt kitör belőlem a sírás, ezért inkább témát váltok.

– Na, tehát mit csináljunk délután?

– Tehát mégsem a szex jó kislányos elnevezése volt? – Lapos pillantást vet rám, aztán felnevet. – Moziba megyünk, elfelejtetted? – Olyan tervre emlékeztet, amiről tudomásom sem lehetett. – Lesmacizom az arcodról a bőrt a hátsó sorban.

– Smaci? – nevetek. – Már senki sem használja ezt a szót.

Átnyúl a villájával az asztal felett, és felszúrja a tányéromról a tojássárgáját.

– Én igen. Siessünk! A film fél egykor kezdődik.

– Tehát mozi – ismétlem. Hétfő van, munkaszüneti nap, Freddie-vel vagyok, jól vagyunk. Több mint jól: ugyanúgy, mint régen, ő és én a világ ellen. Még a tojássárgája miatt sem vagyok rá mérges, még ha azért csinálja is folyton, hogy ingereljen. Elmegyünk moziba, és úgy fogunk smacizni az utolsó sorban, mint az iskolások. Addig kell néznünk a napot, míg nem takarja felleg.

Ébren

Május 27., vasárnap

A konyhapadlón ülök, izzadt hátamat a konyhaszekrénynek nyomom, a még mindig reszkető kezemben a gyógyszeres fiolát szorongatom. Véletlenül levertem a konyhapultról pár perce, és utána úgy kúsztam végig a padlón, mint egy narkós, hogy összekapkodjam őket, mielőtt belegurultak volna a repedésekbe. Most érzem csak, hogy valami szilánk fájdalmasan belefúródott a mutatóujjamba. Ez alatt a pár rettenetes másodperc alatt annyira pánikba estem, hogy semmi más nem számított, csak az, hogy a megmaradt tabletták veszteség nélkül visszakerüljenek a helyükre.

Hat napon keresztül folyamatosan meglátogattam Freddie-t, és most kifejezetten kimerült vagyok, mintha maratont futottam volna álmomban. Tompán elismerem magamban, hogy ez nem mehet így tovább. Nemcsak a fizikai következmények miatt, hanem mert súlyos mentális árat is kell fizetnem érte. Az ébrenlétem óráit a várakozás tölti ki, tele türelmetlenséggel és előérzetekkel, amihez beteges félelem járul, hogy esetleg legközelebb nem történik meg az áttörés, és talán sohasem tapasztalhatom meg többet a csodát. Amikor Elle-lel ellátogattunk a National Gallerybe pár éve, láttunk egy festményt, egy ausztrál látképet, amelyet egy olyan művész festett, akinek a nevét nem igazán tudom felidézni. Nem afféle közismert műtárgy volt, éppenséggel még csak nem is túl látványos, de volt valami a színek tisztaságában meg az intenzív fényekben, ami miatt jobban megragadta a figyelmemet, mint a többi kiállított alkotás. Az én álombeli világom ennek a képnek az ecsetvonásaihoz és színpigmentjeihez hasonlít; élénk, merész, lenyűgöző. Függőséget okoz.

Az arcomat a tenyerembe temetem, reményvesztetté tett az iménti incidens a pirulákkal, mert el kell ismernem az igazságot, ami az elmúlt napokban végig ott lappangott a felszín alatt: mindez, amit teszek, valódi veszélyt jelent számomra.

Minden egyes nap, amit Freddie halála óta át kell vészelnem, egy-egy új hegycsúcs, ahová fel kell küzdenem magamat, és bár én sohasem voltam afféle sportos lány, valamiképpen mindig sikerül összeszednem az erőmet, hogy felvegyem a túrabakancsomat, és újra meg újra nekiinduljak a magányos hegymászásnak. Az utóbbi néhány napban még csak arra sem vettem a fáradságot, hogy megkössem a cipőfűzőmet, mert nem tűnt fontosnak számomra, hogy biztosítsam, nem szaggatom-e a lábam bőrét cafatokra. Nem figyeltem a lábam elé, és azon sem gondolkoztam el, milyen úton jövök majd visszafelé, mert úgy tűnt, minden út abba a biztonságba vezet, ahol Freddie vár rám a hegygerincen.

De ahogy a világ összes dolgára, erre is igaz, hogy elkerülhetetlenül ára van. Az embernek meg kell kötnie egy üzletet, és mint a fürdőkád kihűlő vize, kezd beszivárogni a csontjaimba a felismerés, hogy ez a bizonyos ár könnyen lehet a józan eszem.

Kezdem megutálni az ébrenlétet, és neheztelek az éber életem összes szereplőjére. Alig pár napja csúnyán leüvöltöttem anyánk fejét a telefonban, amikor pedig tegnap reggel beugrott hozzám, Elle azt mondta, rettenetesen nézek ki. Nem voltam hajlandó vele tartani anyához, hogy együtt reggelizzünk; szinte a durvaságig elszánt voltam, mert csak arra tudtam gondolni, hogy a rózsaszín piruláim ott várnak rám a konyhapulton. Néhány kínos perc után Elle magamra is hagyott, lógó orral, elkedvetlenedve ment el, én meg követtem a tekintetemmel a lépteit, és úgy éreztem, én vagyok a világ legrémesebb perszónája. Mégsem tudtam rávenni magamat, hogy utánaszóljak, mert a pirula hívó szava olyan hangosan szólongatott, akár egy sziréna, és túl nagy meggyőző erővel ahhoz, hogy képes legyek figyelmen kívül hagyni. És ez az igazi baj: látom az előttem álló utat, amelyen csak úgy tudok haladni, hogy közben átgyalogolok a szeretteim érzelmein, és egyre inkább elfordulok tőlük, ahogy mind jobban a másik hely, és benne Freddie válik az életem központjává.

Leteszem a konyhapadlóra a pirulákkal teli fiolát magam elé, és néhány pillanatig határozatlanul bámulom, aztán kinyújtom a kezemet, és kartávolságra eltolom magamtól.

Vajon meg tudnám állni, hogy csak minden második napon vegyek be egyet? Vagy háromnaponta? Netán hetente egyszer? A homlokomat ráncolva emlékezem vissza, hogy szombaton kettő is fogyott belőle, mert úgy habzsoltam Freddie jelenlétét, mint egy mohó gyerek. Ez aggaszt legjobban: hogy nem lesz erőm hozzá, hogy ellenálljak a késztetésnek, és olyan mélyen belezuhanok a másik életbe, hogy inkább odatartozóvá válok, mint ide; és ha túlságosan belemerülök, ki tudja, képes leszek-e újra biztonságban visszatérni.

Ébren

Május 29., kedd

– Azon gondolkoztam, hogy lassan vissza kellene mennem dolgozni.

Az anyám sikertelenül próbálja palástolni a meglepődését. Lakásának kis méretű, makulátlan halljában ülünk mezítláb, mint mindig, hogy óvjuk világos szőnyegét; ugyanis nem csak az előszoba padlóját fedi krémszínű textil. Olcsóbb volt úgy, hogy az egész földszinten ezt rakatta le. Tekintve, hogy ez a társalgó, nagyon szigorú szabályok határozzák meg, mit szabad itt fogyasztani, és mit nem. A vörösbor teljességgel kizárt, és minden egyéb olyan étel vagy ital, aminek színe van. A fehérbor például engedélyezett, ahogy a krumplipüré és a tejberizs is. Nem, nem viccelek. Elle-lel tinédzserkorunkban csak ilyen ételeket ettünk tonnaszámra, és a szőnyeg, annak dacára, hogy minimum tizenöt éves, majdnem ugyanolyan szép, mintha vadonatúj volna. A kanapé alatt található az egyetlen folt, ami sohasem jön már ki: Elle tinédzserkorában, egy karácsony délelőtt totálisan beállva érkezett haza az akkori barátjától, aki az utcánkban lakott pár háznyi távolságra tőlünk. Hatalmas mennyiségű gin- és feketeribizli-italt fogyasztottak el, ráadásul kevesebb mint egy órán belül. Ez valóban szép teljesítménynek látszott, egészen addig, míg rá nem hányta az egészet anyánk szőnyegére, és bele nem ájult az ünnepi ebédjébe.

– Tényleg? – tör ki a kérdés anyából. Szemlátomást nagyon igyekszik jól megválasztani a következő szavait. Szinte látom, ahogy átugorja fejben azt a fordulatot, hogy „a szörnyű időszak”, hogy aztán röviden elidőzzön annál, hogy „hála istennek”, és végül megállapodjon amellett, amit végül valóban ki is mond hangosan: – Csakugyan úgy érzed, hogy kész vagy rá, édesem?

Vállat vonok, és valójában inkább a fejemet rázom, még ha bólintani próbálok is.

– Nem maradhatok már hosszan otthon egyedül anélkül, hogy bele ne bolonduljak. És mostanában már jobban alszom a tabletták miatt, anya.

Azt nem teszem hozzá, hogy muszáj valami elfoglaltságot találnom magamnak; valami kézzelfogható tevékenységet, hogy a valódi világra koncentrálhassak. A rendezvényszervezői munkám a városházán nem épp agysebészet, és sokat kell az íróasztalom mellett ülnöm, de kellemes társaságban dolgozom, és a fizetésem is méltányos. A munkatársaim kedvesek voltak hozzám, és egészen eddig fizetett betegszabadságot kaptam, de ez nem maradhat így a végtelenségig.

Anyám odalép, mellém kuporodik a kanapéra, és a kezét a térdemre teszi.

– Ide bármikor visszajöhetsz, és maradhatsz nálam egy darabig. Ha úgy érzed, segítene.

Az alsó ajkam máris remegni kezd, mert mindketten jól tudjuk, mennyire utálná az egészet, de annyira szeret, hogy mégis felajánlja. Nem is ez az első alkalom; amióta Freddie meghalt, minimum hetente egyszer elmondja ezt nekem. Szó se róla, nekem sem lenne könnyű helyzet. Szeretem a nappalimban, a térdemen egyensúlyozott tányérból enni az elkerülhetetlenül valamin foltot ejtő curryt, és úgy összeomlani, hogy senki ne lássa.

– Tudom – válaszolom, és megszorítom a kezét. – De te is tudod, hogy nem ez a megfelelő megoldás. Muszáj „érzékenyen végigjárnom a gyászom szakaszait”, és nem hinném, hogy ez azt jelenti, vissza kell költöznöm az anyámhoz.

Halkan horkant egyet; lassan ez is a készletünk darabjává válik azon kifejezésmódok között, amivel a másik viselkedését kifigurázhatjuk.

– Akkor majd csomagolok neked ebédet. Csak az első egy-két napon.

Biztosra veszem, hogy még mindig megvan nála az a rózsaszín uzsonnásdoboz, amiben annak idején az iskolába hordtam az ebédemet.

– Oké – felelem. – Az sokat segítene, anya. – Habár gyanítom, hogy ez a gesztus számára a fontosabb.

Gyors ütemben bólint egyet-kettőt.

– Szerzek olyan mentás süteményt, amit annyira szerettél, tudod, a fényes zöld csomagolásban.

Nagyot nyelek, próbálom eltüntetni a gombócot a torkomból. Újra tizenöt évesnek érzem magamat, mintha ismét azokat a napokat élném, amikor odafent aludtam az emeleten, egy díványon, a szobában, amin Elle-lel osztoztam.

– Tehát június első hétfőjén? – javasolja, én meg fontolóra veszem, vajon képes volnék-e rá. Május utolsó hete van; anya csupán pár napot hagyott nekem, hogy összeszedhessem magamat. Úgy képzelem, szinte ugrásra készen várta, hogy elkaphassa a hullámot, és most aggódik, nehogy a következő maga alá temessen, és meggondoljam magamat. Mivel nem tudom megígérni, hogy ez nem fog megtörténni, lassan bólintok.

– Akkor legyen június első hétfője.

– Jó kislány. – Megpaskolja a térdemet, miközben feláll. – Kiugrom a konyhába, és felírom a sütit a listámra.

Figyelem, amint ellépked, és eltűnődöm, vajon tudja-e, hogy ő az egyik őrzője a józan eszemnek. Az anyám listái Freddie-t az őrületbe kergették – rendszerint véletlenszerű tételeket írt hozzájuk, amikor anya nem figyelt oda, öntözőcsőtől a babaházig és orrszőrnyíróig. Az emlék először mosolyra késztet, aztán fájdalom fut át rajtam, mert a minap kényszeredetten eldöntöttem, hogy megpróbálom észszerű mederbe terelni a látogatásaim számát, és hétvégi egy alkalomra korlátozom a pirulákat. Túlságosan jó ott nekem, ám a helyzet ugyanolyan fenntarthatatlan, mint evőkanállal enni a cukrot. A függőséggel az a baj, hogy egy bizonyos ponton muszáj az embernek lemondania arról, ami hatalmába kerítette, vagy teljes valójában át kell adnia magát neki. Egyiket sem szeretném, hogy megtörténjen. Mindkét életemet akarom, és ehhez meg kell vetnem a lábamat a való világban. Itt az ideje, hogy megkössem a túrabakancsom fűzőjét.

Ébren

Június 2., szombat

Gondolom, senkit sem lep meg a tény, hogy a temetőt nagyon békés helynek találom; szinte hallom Freddie-t, ahogy elsüt egy rettentő béna viccet arról, hogy az ott lakók mind mennyire maguknak való emberek. Már olyan hosszú ideje ülök itt, hogy elzsibbadt a fenekem. Bámulom a Freddie sírját jelző követ, és egyszer csak felfigyelek a szürke grániton egy fehér pacára; az ide járó galambok nyilván egyáltalán nem tisztelik a halottakat. Kotorászom a táskámban a törlőkendő után, de nincs benne, ezért bosszúsan fújtatok. Nem hagyhatom így.

– Mindjárt visszajövök – ígérem, és kézbe veszem a hervadt virágokat, amiket kivettem a vázából, meg a szemetet, amit ki akarok dobni a parkolóban lévő kukába. – A törlőkendő biztos a csomagtartóban maradt.

Pár perc múlva a kocsinál megbizonyosodom róla, hogy jól sejtettem. Bezárom az ajtót, lassan visszasétálok a sírhoz a napsütésben, a hosszabb utat választva, mert a temető növényei a legszebb pompájukban állnak épp, és jólesik ez a pár perc. Nagyjából ez az egyetlen hely, ahol teljesen nyugodtnak tudom érezni magamat. Ezt most minden korábbinál nagyobbra tudom értékelni, esélyt ad rá, hogy kilépjek a ködös-tükrös dupla létezésemből.

Ahogy közelítek Freddie sírjához, feltűnik, hogy valaki időközben odaült az imént elhagyott helyemre a kő elé. Jonah Jones az, a térdét felhúzta maga előtt, és épp beszél. Közelebb lépek, megpróbálom eldönteni, mit is mondjak, amikor megköszörüli a torkát, és köhög, mint aki éppen angolórát készül tartani az osztályának a helyi középiskolában.

– Meg fogom próbálni, de nem ígérhetek semmit – szól végül csendesen. Megtorpanok, és elgondolkozom rajta, vajon mire felelheti azt Freddie-nek, hogy megpróbálja megtenni. Nem tudom eldönteni, szabad-e megszakítanom most, mert a szemét lehunyva tartja. Talán ugyanazt csinálja, mint én szoktam, elképzeli, hogy valahol másutt vannak. Például a kocsmában, vagy lábukat az asztalra téve a nappalinkban készülnek meccset nézni.

– Már megint itt a szombat – folytatja Jonah. – Elég stresszes volt a hét. Szakfelügyelet, emberhiány, a szokásos hülyeségek. Muszáj volt múlt héten elvállalnom egy testnevelésórát, és pontosan tudjuk, milyen béna vagyok a sportokban. Szétröhögted volna magadat.

Freddie és Jonah a sportosság spektrumának pontosan a két végpontján foglaltak helyet; ha bármit nyerni lehetett, Freddie már futott is, a karját nyújtogatva a trófea után. Jonah-ban, vele ellentétben, habár nincs ellenére, hogy rugdossák egy kicsit a labdát néhanap, nem buzog igazi versenyszellem. Tökéletesen megelégszik azzal, ha a fotelban ülve lehet sportember, a szenvedélye inkább a zene és az olvasás. Nagyon sok szempontból különböztek egymástól. Freddie inkább cselekvő alkat volt, Jonah pedig álmodozó, igazi csillagbámuló. A tizenötödik születésnapján Freddie-ék hátsó kertjében sátoroztunk, meg akartunk nézni egy elhaladó üstököst, netán egy aszteroidaesőt. Akárhogy is, Freddie végigaludta az egészet, miközben mi, Jonah-val kettesben ott kucorogtunk a takarók alatt, és tekintetünket az égre szegezve reménykedtünk, hogy megpillanthatjuk a csillagok égi táncát.

– Tegnap este tudtam volna értékelni egy sört az öreg cimborám társaságában – mondja épp Jonah. – Semmi igazán fontos, csak jól felbosszantottak a srácok, meg az osztálytermi intrikák is kikészítenek. Arról nem is beszélve, hogy Harold megrovásban részesített, amiért nem volt rajtam nyakkendő az értekezleten. – Felnevet, a szeme még mindig lehunyva. – El tudod ezt hinni? Tíz éve végeztünk ott, de az öreg Harold még mindig hatalmaskodik felettem. – Úgy hallgat el, mint aki meghallgatja Freddie válaszát. – Ó, és szerdán én nyertem dartsban. Duffy totál dühös lett. Elvesztette a fogadást. Egy teljes kört neki kellett állnia, és tudod, milyen zsugori. Mindenki whiskyt meg sört rendelt, hogy kicsit szívassuk.

Nem tehetek róla, de ennek hallatán mosolyognom kell. Furcsa érzés hallgatni, ahogy Jonah felidézi a The Prince-ben folyó huzavonát, és valamiképp szívmelengető is. Tudom, hogy ugyanezeket a sztorikat hallgatnám Freddie-től is, ha még itt volna.

Jonah elcsendesedik, szórakozottan piszkálja szürkére kopott farmernadrágja foszladozó térdét, és a homlokát ráncolva keresgéli a további szavakat. Aztán kinyitja a szemét, felsóhajt, előrehajol, és néhány csendes pillanatig Freddie nevére fekteti a tenyerét a hideg gránitkövön.

– Jövő héten, haver.

Ez a mozdulata olyan, mintha Freddie vállára tenné a kezét. Pontosan tudom, mert többször előfordult már velem, hogy a két karomat a köré az éles, átkozott kődarab köré fontam, és az arcomat a vésett aranybetűkre fektettem. De nem túl sokszor. Végtére is britek vagyunk; van egy bizonyos temetői etikett, amire tekintettel kell lenni, és e szabályok értelmében nem ildomos minden alkalommal ideg-összeroppanást kapni, ahányszor az ember eljön ide.

Ahogy az imént Jonah, és is megköszörülöm a torkomat. Felém néz, és tágra mereszti a szemét. Megleptem.

– Lydia – szólít meg, aztán elfelhősödik a homloka. – Mióta vagy itt?

Utálok belegondolni, hogy mi lenne, ha valaki kihallgatná a Freddie-vel folytatott beszélgetésemet, ezért hazudok.

– Csak két másodperce. – Rövid csend. – Visszajöjjek később? Van még szükséged egy kis időre?

Feláll, és a fűszálakat söpörgeti a nadrágjáról.

– Nem, minden rendben. Végeztem.

Nem találkoztam és nem is beszéltem Jonah-val az óta a három héttel ezelőtti, kocsmabeli alkalom óta, és tudom, hogy muszáj helyrehoznom a dolgokat. Jonah Freddie legjobb barátja volt, de az a helyzet, hogy mi ketten már azelőtt barátok voltunk, hogy Freddie megjelent a színen. Jonah csendes szarkazmusa igen jól kiegészítette az enyémet, amikor egyszer, tizenkét éves korunkban, együtt kellett megcsinálnunk egy projektet kémiából; szerintem a tanárunk olyan hiú ábrándokat is kergetett, hogy Jonah logikus gondolkodásából rám is átragad valami. Ám nem így történt. Azt a reményt hamar feladtuk, hogy valaha is megtanulom a periódusos rendszert, de közben szokásunkká vált, hogy az ebédidőt mindig együtt töltjük, és a hátunkat egy öreg tölgyfa törzsének vetve figyeljük az iskola körüli sürgést-forgást, a hirtelen jött románcokat, és a nagyobb gyerekeknél a tinédzserkori hangulatingadozások időnkénti túlcsordulásait. A barátságunk akkor kezdődött, amikor épp a legnagyobb szükségem volt rá, mert az osztálybeli lányok többsége eldöntötte, hogy nem vagyok elég menő ahhoz, hogy velük lógjak. Anya hálából néha csomagolt Jonah-nak is egy kis mentás sütit, aki udvariasságból vissza akarta utasítani, de tudtam, hogy szereti, és mindig jól jött a szélein felpöndörödő száraz sajttal teli szendvicse mellé, amivel az anyja mindennap traktálta. De nem afféle édeskés fiú-lány sztori volt ez; igazi barátok voltunk, a kapcsolatunk inkább afféle „mi ketten igazán hasonlítunk egymáshoz” típusú barátság volt, nem pedig az „úgy érzem, mintha egy mosógép indulna el a hasamban, ha meglátlak” jellegűek közé tartozott. Jólesett a tudat, hogy ott vár rám, amikor ebédidőben megérkezem, meg az, hogy bármikor meg tud nevettetni még akkor is, ha rémes reggelem volt. Amikor Freddie-t felvették az iskolánkba, Jonah padszomszédja lett, mert a nevük egymás után következett a névsorban, és a kettősünkből pár hét alatt hármasfogat lett a tölgyfa körül. Freddie Hunter bezuhant az életembe, és felkapott a színáradat, a hangos nevetés és a zaj. És vele a menőségmutatóm is erősen felfelé szökött, így hát előbb-utóbb már nem volt akkora szükségem a Jonah-val ebédidőben folytatott beszélgetésekre. Ami jó dolog, tényleg, mert a három elkerülhetetlenül páratlan szám, és sohasem jobban, mint amikor a háromból kettő romantikus kapcsolatba keveredik. Freddie valószínűleg néha úgy érezte, ketten kétfelé rángatjuk; mindketten a figyelmét akarjuk megszerezni, és a vetélytársunknak rójuk fel, ha nem sikerül. De az évek során valamiképpen mégis működött a hármasunk, mert a barátságunk mindannyiunk számára sokat jelentett. Most azonban, hogy újra ketten vagyunk, őszintén szólva fogalmam sincs, ezentúl hogyan működünk. Mindig törődni fogok Jonah-val – túlságosan sok évig volt szereplője az életemnek ahhoz, hogy ne legyen fontos számomra. De a baleset kényes téma köztünk.

– Akkor magadra hagylak. – A zsebéből előkotorja a kocsikulcsát. – Majd látjuk egymást.

Csendben figyelem, ahogy biccent egyet Freddie sírköve felé, aztán elsétál az úton a síremlékek között. Ám amikor már éppen letelepedni készülök, egyszer csak megfordul, és visszajön.

– Lesz holnap délelőtt az iskolában egy olyan dolog – mondja. – Eljöhetnél, tudod, ha akarsz.

Tanácstalanul bámulok rá.

– Olyan dolog?

Vállat von.

– Egy olyan workshop.

– Nem túl nagy reklámot csinálsz neki. – Félig-meddig mosolygok, mert nem is tudom, mi mást tehetnék.

– Egy olyan gyászgyűlés. – Hevesen törnek ki belőle ezek a szavak, mintha őt magát is bosszantaná, hogy elhagyják a száját. – Tudatos jelenlét meg hasonlók.

– Gyászgyűlés? – Olyan hangsúllyal kérdezek vissza, mintha arra kért volna, hogy bungee jumpingoljak vagy ejtőernyőzzem. Jonah-ra általában nem jellemző, hogy a belső csakráival bíbelődik, vagy tudatosjelenlét-gyűléseket látogat. Ezt inkább Elle-től várná az ember; Jonah szájából ez kifejezetten meglepetés.

– A nagyteremben szokták tartani. – Jonah akkor sem tűnhetne zavartabbnak, ha szándékosan csinálná. – Dee, az egyik helyettesítő tanár jógaoktató és tudatosjelenlét-szakember. Adtak neki egy lehetőséget, hogy tarthasson egy kurzust, ha van rá elég érdeklődő.

A kép azonnal bekúszik a fejembe: Dee fényes hajú és hajlékony testű, az arcán ülő folyamatos mosoly a vallásos áhítat határát súrolja. Azon kapom magamat, hogy ok nélkül vagyok rosszindulatú, és eltűnődöm rajta, hogy vajon ez-e az új énem, ilyen keserű lettem-e örökre, mint a túlpörkölt kávé.

– Én sem vagyok benne biztos, hogy az enyém. – Jonah az orrára biggyeszti a napszemüvegét. – Csak egy ötlet volt.

Bólintok, ő is biccent, és egy pillanatnyi zavart csend után sarkon fordul, és elindul, hogy aztán másodjára is megtorpanjon, és visszaforduljon.

– Az van… hogy szerintem segíthetne.

– Miben segíthetne pontosan? – kérdezem lassan, pedig úgy gondolom, hogy tudom, mit akar mondani ezzel. Átfut az agyamon, hogy bárcsak tovább sétált volna ahelyett, hogy másodjára is visszafordult, mert érzem, hogy a beszélgetésünk veszélyes vizek felé halad.

Felnéz az égre, gondolkozik egy kicsit, mielőtt válaszol.

– Ebben – mondja, és úgy nyújtja ki a karját Freddie sírja felé, hogy a távolságot is befogja. – Segít kezelni ezt az egészet.

– Én a magam módján kezelem, köszönöm – felelem. Az utolsó dolog, amit szeretnék, az, hogy egy idegenekkel teli szobában üljek, és Freddie-ről beszéljek.

Jonah bólint, és nagyot nyel.

– Mondtam neked – motyogja, de inkább Freddie sírkövét nézi, mint engem. – Mondtam, hogy nemet fog mondani.

Ó, várjunk csak egy pillanatot.

– Azt mondtad Freddie-nek, hogy nemet fogok mondani?

Jonah arccsontján rózsaszín foltok ütköznek ki.

– Rosszul gondoltam? – Ő nem az az ember, akire jellemző, hogy megemeli a hangját; természetadta mediátor bármelyik vitában. – Mondtam neki, hogy én elmegyek, mert arra gondoltam, talán jót tenne nekem, és hogy megkérdezem, te nem csatlakozol-e. De azt is mondtam neki, hogy nemet fogsz mondani.

– Nos, akkor kész is vagyunk – mondom, miközben lázasan gesztikulálok a két kezemmel. – Megtetted, amit kellett, és itt hagyhatsz anélkül, hogy bűntudatod volna. – Abban a pillanatban bánom, hogy kimondtam, amint a szavak elhagyják a számat.

– Bűntudat – ismétli Jonah. – Kösz, Lydia. Kurvára kösz.

– Mégis mire számítasz, ha szövetkezel ellenem a halott barátommal? – kérdezem.

– Nem szövetkeztem vele. – Kimértebben cseng a hangja, mint amennyire én annak érzem magam. – Csak úgy gondoltam, talán segíthet neked, de megértettem: túl sok dolgod van, vagy nem érdekel, vagy félsz, bármi.

Felhorkanok és a fejemet rázom, a tekintetem végigsiklik a szürke sírkövek során.

– Félek? – motyogom, Jonah meg elfordítja a szemét, és közönyösen vállat von.

– Mondd csak, ha nem jól gondolom.

Újra felhorkanok, és nagyon fújtatok, hogy visszanyerjem a lélekjelenlétemet. Tudom, hogy csapdát állított, és nem tudok megálljt parancsolni magamnak, hogy ne sétáljak bele.

– Félek? Szerinted én félek valami hülye iskolai workshoptól? Hát elmondom neked, hogy néz ki az, ami félelmetes, Jonah Jones. Úgy, hogy megáll egy rendőrkocsi a nappalid ablaka előtt, és úgy, hogy el kell temetned a férfit, akit szeretsz ahelyett, hogy hozzámennél feleségül. Az, aki fél, az meg olyan, mint aki a Sainsbury’sben állva legszívesebben lenyelné az összes pirulát a gyógyszerespolcról, mert volt egy vitája a másik polcsor mellett, nem másról, mint valami rohadt hülyeségről, és teljesen bezsong. Szó szerint kimegy belőle minden levegő, ott a helyszínen. – Két ujjammal a szívem feletti csontra bökök, olyan erősen, hogy talán még nyoma is marad. – A félni az olyan, hogy tudod, milyen végtelen hosszú élet vár még rád a nélkül az ember nélkül, akivel el akartad tölteni, és közben azt is, hogy milyen megdöbbentően, váratlanul rövid is lehet az élet. Olyan, mint az a trükk a terítővel meg a csészékkel, annyi a különbség, hogy ebben emberek törnek össze, nem valami kibaszott edények, nem csészék, és… – Megállok, levegőért kapkodok, mert elveszítettem a fonalat, hol is tartottam abban, hogy mit jelent félni, és bassza meg, már sírok is a dühtől, meg azért is, mert látom, hogy Jonah arca hamuszürkévé vált, és kiült rá a páni rémület.

– Lyds! – Kinyújtja a kezét, és a vállamra teszi.

Lerázom magamról.

– Ne.

– Sajnálom, rendben?

– Nem. Nincs rendben. Semmi. – Éles mozdulatot teszek a temető felé. – Soha, semmi sem lesz már itt rendben.

– Tudom. Nem akartalak felidegesíteni.

Fogalmam sincs, honnan jön ez a földcsuszamlásszerű düh. Mintha Jonah felemelt volna egy kődarabot, és lavinát idézett volna elő vele, hatására irányíthatatlanul ömlik belőlem a szó.

– Na persze, nem akartál feldúlni – köpködöm a szavakat, rettentően hangzik az egész, a saját fülemnek is. – Csak áskálódni ellenem, meg egy halottat magad elé venni hozzá pajzsnak. Mi az, Jonah? Kísérőre van szükséged, hogy valaki segítsen megmondani a helyettesítő tanárnak, hogy tetszik neked? – Zavarodottnak tűnik, és valószínűleg az is. – Egyszerűen írd fel a kibaszott táblára. Vagy hívd el randizni. Vagy egyik, vagy másik, bármelyik jó lehet, de én nem vagyok kész rá, hogy fogjam a kezed. Nem vagyok a legjobb haverod helyettesítője. Én nem vagyok Freddie.

Egy másodpercig egymásra meredünk, aztán sarkon fordulok, és dühödt léptekkel elmasírozom.

Nem árulhatom el Jonah-nak, hogy mi az igazi bajom: hogy a testem össze van törve, és a fejem is teljesen kába ettől a se kint, se bent élettől. A se Freddie-vel, se nélküle élt életemtől. Éjszaka sokáig feküdtem éberen, és megpróbáltam kitalálni, hogyan lehetne észszerűen elmagyarázni egy másik embernek, hogy mi történik velem, de képtelenség. Hogyan is számíthatnék rá, hogy bárki megértse, hogy néha sikerül találkoznom Freddie-vel, miközben alszom? Nincsenek téveszméim, nem is teszek úgy, mintha még életben volna a hétköznapjaimban. Mégis… van az a másik hely, ahol ő meg én még mindig együtt vagyunk, és olyan érzésem van, mintha be volnék zárva, mert szól a fejemben az állandó hívás, ami ellen harcolni próbálok. Mi lesz, ha elfogynak a piruláim? Félresöpröm a kérdést. Most nem tudok ezen gondolkodni.

Ébren

Június 3., vasárnap

Nem is értem, mit keresek itt. Sosem voltam különösebben odáig az iskoláért; ez az első alkalom, hogy a lábamat átteszem a küszöbön azóta, hogy átvettem az érettségi bizonyítványomat. Igazából persze pontosan tudom, mit keresek itt – azért jöttem el, mert rettenetes banyának éreztem magamat, miután tegnap úgy nekirontottam Jonah-nak, és az lett a vége, hogy írtam neki egy alázatos bocsánatkérő sms-t, benne azt, hogy végső soron még az is lehet, hogy nem válna káromra némi mindfulness. Azt válaszolta, hogy válasszak: vagy ez, vagy egy dühkezelési tréning, mert a legjobb úton vagyok afelé, hogy Hulkká változzam, és kirobbanjak a farmeromból, mire én, hogy akkor inkább legyen ez, mert a zöld nagyon rosszul megy a hajamhoz. Így hát itt vagyok, vonszolom az egyik lábamat a másik után a beton feljárón, ugyanúgy, ahogy tizennégy évesen, amikor nem csináltam meg a házi feladatomat. Késem, szándékosan. Jonah-val azt beszéltük meg, hogy tíz perccel előtte találkozunk, de már tizenegy óra is elmúlt. Azt tervezem, hogy lazán becsusszanok a végére, és elbújok valahol hátul, aztán, hogy a tegnapi sebet eltüntessük, azt a kis kegyes hazugságot mondom Jonah-nak, hogy majdnem végig ott ültem. Lehet, hogy többé már nem fogunk nap mint nap találkozni, de nem akarom úgy érezni magamat, mintha összevesztünk volna; rettenetes hűtlenségnek érezném Freddie-vel szemben, ha a legjobb barátja ellen fordulnék.

Amint kinyitom az iskola előcsarnokának ajtaját, orromba hatol a nosztalgikus keverék: a padlófényesítő szagával keveredő állott levegő egyenesen visszavisz a reggeli iskolagyűlések idejébe. Szinte érzem, hogy fáj a térdem, mert törökülésben kell végighallgatnom az igazgatónő hosszú litániáját a megfelelő viselkedésről. Freddie az egyik oldalamon meglazítja a nyakkendőjét, Jonah a másik felől az órája gombjaival matat. Ám ezúttal messze nincs annyi ember itt, hogy leplezhetnék az érkezésemet, maximum húszan ülnek a teremben, ezúttal nem szigorú sorokba rendeződve, hanem teával és süteménnyel megrakott asztalok körül. A legtöbben felnéznek a jöttömre, én pedig megtorpanok, és bizonytalanul ácsorgok, míg Jonah fel nem áll, és oda nem jön hozzám, végiglépdelve a termen.

– Azt hittem, végül mégis úgy döntöttél, hogy kihagyod – suttogja. – Nem baj, ha nem akarsz maradni… nekem sem kellett volna annyira erőltetnem tegnap.

– Semmi gond. – Körbenézek a társaságon, kissé aggodalmaskodva. Több a nő köztük, mint a férfi, összevissza társaság, vannak velem egykorúak is, bár többségében idősebbek nálam. Borzalmas gondolat fut át az agyamon: mi van, ha June néni és Bob bácsi is itt ül? Imádják a workshopokat. Körbe is kémlelek, és kiszakad belőlem egy megkönnyebbült sóhaj, mert nem látom őket sehol. – Eddig milyen volt?

Jonah bólint.

– Hát, megjárja. Kedvesek az emberek. De komolyan, Lyds, nem muszáj maradnod, az is könnyen lehet, hogy ez valóban nem a te műfajod. – Kiropogtatja a nyakát, amit már évek óta nem láttam tőle. Régen akkor volt ez a szokása, amikor ideges volt; például amikor éppen ebben a teremben kellett vizsgáznunk. – Igazából a legjobb, ha felkapom a telefonomat, és én is veled tartok.

Ránézek zavartan.

– Te hívtál, hogy jöjjek el – mondom.

Jonah már épp szóra nyitná a száját, de ekkor egy nő lép oda hozzánk, felém nyújtott kézzel.

– Szervusz – köszönt. – Dee a nevem. Te bizonyára Lydia vagy.

Aha. Tehát nem sokat tévedtem Deet illetően. Barna hajú, nálam egy kicsit alacsonyabb, a tarkójára kötött lófarok vidáman lengedezik, amikor a fejét mozgatja. Nem lenyűgözően karcsú, inkább afféle jógás teltkarcsú, és pontosan értem, Jonah miért találja vonzónak. Részvétteljes tekintetű barna szeme az enyémbe mélyed, és rájövök, hogy már ismeri szomorú történetemet. Mindkét keze az enyém köré kulcsolódik, az én ízlésemhez képest egy kicsit túlságosan is barátságosan.

– Üdvözöllek nálunk.

– Helló. – A hangom egy kissé túl ridegen és mereven cseng, és kiszabadítom a kezemet. Fogalmam sincs, mi ütött belém. Egyszerűen utálom a gondolatát is, hogy egy vadidegen azt hiszi, mindent tud rólam.

– Sajnos a mindfulness részéről már lecsúsztál – közli. – De a sütizésről még nem, és szerintem mindig ez a legjobb.

A véleményemet, miszerint az én bajomon aligha segít a süti, megtartom magamnak. Helyette inkább azt mondom:

– Talán Jonah el tudja mondani nekem a mindfulness témában elhangzottakat.

– Vagy tarthatunk négyszemközti üléseket is, ha azt segítségnek gondolnád – ajánlja fel Dee, és bár nyilvánvaló számomra is, hogy csak kedves akar lenni, megint bosszant. Talán csendes S. O. S. jelzéseket sugárzok? Itt vagyok, úgy érzem, kézben tartom a dolgokat, erre valaki addig lapátolja rám a segítséget, míg agyon nem nyom a súlya. Most döbbenek rá, hogy mennyire nagy privát szférát igényelek; jobban szeretek a fényes színfalak mögött olyankor összeomlani, amikor senki sem figyel.

– Nem fogok elfeledkezni az ajánlatodról – felelem diplomatikus semlegességgel. – Mindenesetre köszönöm.

Dee tekintete pár csendes pillanatig Jonah-éba mélyed, épp annyi ideig, hogy ki lehessen olvasni belőle: „A barátod igencsak nehéz eset, szerinted is?” Vagy tévednék? Ennél sokkal jobban közelít a New Age filozófiához, és azt jelenti e pillantás, hogy „a barátodnak nyilvánvalóan hosszú gyógyító utat kell még megtennie”? Netán inkább egyszerűen egy egyenes kérdés volt: „Mit szólnál utána egy italhoz?”, és útban vagyok? Bárcsak ne jöttem volna el! De már késő, mert Dee keze a könyökömhöz ér, és odavezet ahhoz a csoporthoz, amelynek az asztalánál Jonah az imént ült.

Úgy rendeződnek el a székeikkel, hogy egy szabad hely maradjon számomra Jonah mellett. Mindenki igyekszik, hogy ne bámuljon nyíltan, miközben arra törekednek, hogy jól érezzem magamat. A szemben ülő nő teát önt nekem; Camillának hívják, mutatkozik be, amikor elém teszi a csészét. Hála istennek nem csap nagy hűhót, csak szerény mosolyt küld felém, meg egy baráti biccentést.

– Bemutatom Lydiát – mondja Jonah, komoly arccal.

Mindenki felém biccent.

– Engem Maudnak hívnak – hajol oda hozzám a Jonah másik oldalán ülő idősebb nő. Hangosan beszél, szinte kiabál, és közben a hallókészülékén matat. Ha meg kellene becsülnöm a korát, legalább kilencvenet mondanék. – A férjem, Peter leesett a tetőről, amikor megpróbálta megigazítani a tévéantennát. Ennek huszonkét éve.

– Ó! – döbbenetemben csak ennyi telik tőlem. – Sajnálom.

A körben ülők arckifejezéséből ítélve arra tippelek, hogy nem ez az első alkalom, amikor Peter balesetéről hallanak.

– Ne sajnáld, én se tettem. Már vagy tíz éve rendszeresen papás-mamást játszott a hentesnél dolgozó nővel.

Hűha. Nem egészen erre számítottam.

– Kérsz sütit?

A másik oldalamon ülő nő teszi fel a kérdést. Felé fordulok, hálásan a közbelépésért.

– Almás-datolyás. Én készítettem reggel. – Tányért nyújt felém. – A nevem Nell.

– Köszönöm – veszem el tőle a papírtányért. Nem vagyok benne biztos, hogy a sütiért mondok-e köszönetet, vagy azért, mert megmentett attól a nyomástól, hogy megfelelő választ keresgéljek Maud számára. Nell csendes jelenléte megnyugtat. Egy kicsit az anyámra emlékeztet, korát és alkatát tekintve is, és a jegygyűrűjéből ítélve házas. Vagy az volt.

– Sajnállak Maud miatt – súgja oda, miközben egy szelet süteményt tesz a tányéromra. – El tudod képzelni, mekkora segítség volt a gyászgyűlésen az imént.

A szemembe néz, engem pedig teljesen megnyugtat a humora.

– Itt van pár könyv – szól Camilla. Beszéd közben a két orcája lángvörösre gyúlik, mint azoknak szokott, akiknek nagyon nehezére esik megszólalni. – Ezt különösen hasznosnak találtam. – Megérinti az egyiket az elszórtan az asztalon heverő, gyásszal foglalkozó kötetek között. – Az elején, egyébként.

– Mostanában nem könnyen olvasok – vallom be. – Mindig szerettem a könyveket, főleg a regényeket, a fikciót, de mostanában mintha az elmém nem volna képes felfogni a történeteket. – Nem tudom, honnan érkezett a késztetés, hogy ezt megosszam velük, de egyszer csak ott volt a nyelvemen.

– Vissza fog térni – biztat Camilla. – Egy darabig én is csak ezeket voltam képes olvasni, de idővel könnyebb lesz. – Végigfuttatja az ujjait a nyakát díszítő gyöngysor szemein. – Tényleg.

Kinyújtom a kezemet az ajánlott könyvért és hálát érzek.

– És te, Jonah? – fordul Nell Jonah-hoz. – Te szoktál olvasni?

– Igen – feleli Jonah. – Angoltanár vagyok, szóval ez számomra szakmai kötelesség. – Nagyot nyel. – Én leginkább a zenével küszködöm.

Ez meglep. A zene és Jonah egylényegű: játssza, hallgatja, írja.

– Én tévét nem tudtam nézni, miután Peter meghalt – kiabálja Maud. – Az a tökfilkó tönkretette az antennát.

Küzdenem kell a nevetés ellen, miközben legszívesebben megfojtanám.

– Érthető – néz Camilla Jonah-ra. – Valószínűleg még mindig a balesethez kapcsolódik nálad.

Ezt nem igazán értem, nem tudom létrehozni a kapcsolatot a fejemben. Nem tudhatom pontosan, hogy az asztal körül ülők az érkezésem előtt mennyit tudtak meg Jonah-tól Freddie-vel kapcsolatban, ezért inkább letörök egy darabot a sütiből, és hagyom, hogy a beszélgetés magától kanyarogjon körülöttem.

– Hát igen. – Jonah megdörzsöli az arcát. – Képtelen vagyok rádiót hallgatni.

– Hagyj időt magadnak. – Nell bizonyára észrevette, hogy Jonah keze is remeg, mert egy tányéron felé nyújt egy szelet süteményt.

– Miért kapcsolod össze a zenét a balesettel? – szegezem Jonah-ra a tekintetemet.

– A barátja épp rádióadót keresgélt a kocsiban – vág közbe Maud, túl hangosan. – Nem figyelte az utat, merre megy.

Elszorul a torkom, és küszködve keresem a szavakat. Meg kell tudnom Jonah-tól, igaz-e ez.

– De a nyomozás… – Elhallgatok, mert most világosodtam meg, hogy jóval többről van szó, mint gondoltam volna.

Kényelmetlen csend ül az asztaltársaságra. Jonah felemeli a tekintetét a mennyezetre, és a pattogzó festéket tanulmányozza.

– Nem tudtam, hogy eljössz – szólal meg egy idő után. – Elkéstél, és nem tudtam, hogy még jössz. – Aztán felém fordul, a szemembe néz, a hangja olyan halk, hogy csak én hallom. – A műszerfalon matatott, hogy keressen valamit, amit énekelhet, Lyds. Tudod, milyen volt.

Összeráncolom a homlokomat. Pontosan tudom, miről beszél Jonah. Freddie ugyanúgy viszonyult a vezetéshez, mint az életben mindenhez: teljes sebességre kapcsolva csinálta. A kocsija sportmodell volt, öblös hangú kipufogóval, és Freddie imádta hangosra tekerni a zenét és együtt énekelni vele, sokkal több lelkesedéssel, mint amire az énekhangja alapján hivatott lett volna.

– De a kihallgatáson ezt nem is említetted meg. Én is ott ültem, hallottam, hogy azt mondtad, semmi sem történt. – A hangom kúszik a magas frekvenciák felé.

– Nem akartam… – Jonah olyan halkan beszél, hogy küszködnöm kell, hogy halljam a szavait. – Nem akartam, hogy kimondják, gondatlan vezetés miatt halt meg.

– Nem olyan gondatlan, mint lezuhanni a tetőről – fanyalog Maud, és kinyújtja a kezét a teáscsészéért.

Éles pillantást vetek rá. Mint aki mindjárt felcsattan, ám mégsem teszem. Nem ő az oka, hogy a szívem ennyire dörömböl. Jonah-val egymásra bámulunk. Kíváncsi vagyok, vajon mi mindent nem mondott még el nekem.

– Te kérted, hogy jöjjek el ma – mondom, és kezemmel végigsimítom a homlokomat. – Te kértél, hogy jöjjek el ide, és akkor bedobod… bedobod ezt a bombát, pedig pontosan tudod, mit fog okozni nekem.

Rázza a fejét, miközben beszélek.

– Nem jöttél el, Lydia. Vártalak, de te nem bukkantál fel, és mindenki beszélt arról az emberről, akit elveszített, és nem is tudom, miért, én is beszélni kezdtem. Biztonságban éreztem magamat, azt hiszem.

Figyelem, ahogy a szavak előbukkannak a száján.

– Egyszer sem említetted a rádiót a nyomozás során… – A fejemet csóválom, mert a baleset óta végig Jonah rövid beszámolóját fogadtam el arról, hogy mi történt a kocsiban, és azokból a darabkákból próbáltam összerakni Freddie életének utolsó pillanatait. Hivatalosan baleseti halál szerepelt a jegyzőkönyvben, azaz egyike azoknak a szörnyű pillanatoknak, amelyeket képtelenség előre látni. Megemlítették a síkos utat is; különösen hideg idő volt aznap, és akár jég is lehetett valahol. Hallgattam, hagytam, hadd legyen felelős Freddie haláláért egy ilyen földhözragadt jelenség, mint az időjárás, ám most a szemem láttára esik szét darabjaira az a jelenet, amit korábban felépítettem a fejemben.

– Hazudtál – mondom. – Hazudtál egy emberekkel teli teremben, Jonah. – A mellettem ülő Nellre nézek. – Nem mondta el nekik a rádiót. Nem.

– Az emberek tesznek néha furcsa dolgokat, jó okkal – mondja Nell. – Talán ha Jonah kicsit többet el tudna mesélni neked…

Bocsánatkérő pillantást vet Jonah-ra, aki nagyot nyel.

– Nem hazudtam – mondja aztán. – Nem. Akár lehetett volna jég is az úton, és egyértelműen esett az eső. – Rám néz. – Te is tudod, hogy igaz, Lydia.

– De egyszer sem említetted a rádiót…

Az asztalnál ülők mind elhallgattak mostanra, még Maud is. Mellettem Nell nagyot sóhajt, és egy másodpercre a kezemre teszi a tenyerét, megszorítja az ujjaimat. Nem tudom eldönteni, hogy a részvétét fejezi-e ki, vagy csitítani akar.

Jonah száját elkeseredett torokhang hagyja el, a keze szorosan ökölbe szorul az asztalon.

– Miért kellett volna? Miféle különbséget jelentett volna? Csak Freddie és én voltunk ott akkor este, senki más nem sérült meg. Kurvára egyértelmű volt, hogy nem hagyhatom, hogy az legyen az utolsó dolog, amit mondanak róla, hogy ő okozta magának a bajt, meg hogy óvatlan volt, akár csak egy pillanatig is. – Körbejártatja a tekintetét az asztal körül ülők arcán, és a fejét csóválja. – Sajnálom – sóhajt aztán –, hogy káromkodtam. – A szeme túlságosan fényes, amikor újra rám néz; látom, hogy hajszálon függ az önuralma. – Nem akartam azt olvasni az újságban, hogy nem volt elkerülhetetlen a halála, és hogy az emberek óvatosságra intő tanmeseként ismételgessék a történetét.

Valami történik bennem. Mintha a vérem forrna.

– De nekem meg kellett volna mondanod – mondom lassan. – Nekem igenis tudnom kellett volna.

– Tényleg? – Egy kissé megemelkedik a hangja, és Camilla arca eltorzul a fájdalma láttán. – Miért? Hogy még annál is elkínzottabb légy, mint amennyire most vagy, hogy átkozhasd, amiért ilyen marhaságot csinált, meg hogy újra és újra lejátszhasd a fejedben a jelenetet, ahogy pár mérfölddel a sebességhatár fölé kúszik a mutató, ő meg a rádió gombján matat?

És akkor pontosan látom magam előtt. Freddie lábát a gázon, és azt, ahogy egy pillanatra leveszi a szemét az útról.

– Túl gyorsan hajtott, hogy odaérjen a szülinapi vacsorámra, erre gondolsz? A gyorshajtást sem említetted.

Jonah kinéz az ablakon, el, az iskola kapuja felé. Sok-sok évig járkáltunk ki-be azon a kapun, gondtalanul és abban a biztos tudatban, hogy az élet örökké fog tartani. Szinte látom magunkat, hallom a lépéseink és a nevetésünk visszhangját.

– Ezek közül egyik sem számít – mondja. – Nem változtatják meg a tényt, hogy elment.

– De igenis számít. – Dühít, hogy Jonah figyelmen kívül hagyja az érzelmeimet. – Nekem számít. Hagytad, hogy azt higgyem, az időjárás miatt halt meg, és ez az unalmas, mindennapos ok valamiféle hülye értelmet adott az egésznek. – Körbenézek. Próbálom megérteni, és valós időben kifejezni az érzelmeimet. – Most meg azt mondod, még mindig itt lehetne, ha egyszerűen óvatosabb? És hogy túl gyorsan hajtott? – Elkeseredetten elhallgatok. – Ne merd azt mondani, hogy ez nem számít, Jonah Jones. Egyenesen haza kellett volna jönnie. Ezek közül semmi sem történt volna meg, ha egyenesen hazajön.

– Nem gondolod, hogy ezt én is tudom? – suttogja. – Nem gondolod, hogy ez minden egyes rohadt napon az első gondolatom?

Egymásra bámulunk. Jonah az ajkába harap, hogy ne remegjen.

– Egyáltalán nem akartam, hogy ezeket megtudd – mondja kísérteties hangon. A tekintetemet magára vonzza a sebe, amikor a kezével végigdörgöli a homlokát. – Elkéstél… azt hittem, nem jössz.

– Bárcsak ne tettem volna – mondom.

– Szerintem is jobb lett volna. – Jonah két egymásba kulcsolt kezét az asztalra fekteti.

Néma csönd száll az asztal fölé. Azt hiszem, eljött a pillanat, hogy távozzam.

– A fiam egy éve halt meg – szól Maud a mennyezetre emelt tekintettel. – Harminchat évig nem beszélt velem. Semmiről a világon.

Nem mondok rá semmit, de a szavai így is eljutnak az agyamig. Harminchat év. Mindketten éltek, és mégis hagyták, hogy valami hétköznapi dolog annyira eltávolítsa őket a másiktól, hogy egyáltalán nem szóltak egymáshoz.

– Ez nagyon szomorú, Maud. – Camilla kinyújtja a kezét, és megpaskolja Maud alkarját.

Maud éles vonalba rendezi az ajkát. Felkészül a határozott visszavágásra. Egyáltalán nem hiszem, hogy ma azért jött ide, hogy a tévelygő férjéről beszéljen. Nem tudom biztosan eldönteni, hogy azért dobta-e be az információt a fiáról, hogy nekem segítsen, de mégis segített valamiképp, mert tudom, ha most felállok és kisétálok innen, akkor könnyen lehet, hogy harminchat évig én sem látom Jonah Jonest, de az is lehet, hogy soha többé.

Mereven, némán ülünk egymás mellett.

– Hamarabb el kellett volna mondanom – szólal meg Jonah végül, a tekintete a lábát pásztázza.

– Igen – felelem. – De megértem, miért nem tetted meg.

A tekintetem találkozik Camilla könnyes szemével az asztal fölött. Biccent, csendes támogatásként, amit nagyra értékelek. Sok erőt igényel tőlem, hogy a kezemet Jonah-éra tegyem, tőle pedig az, hogy ne omoljon össze.

– Ennek a sütinek jót tenne, ha tennénk rá egy kis vajat – szólal meg Maud. – Maradt még?

Nell odatolja elé a csomagot.

– Vedd csak el, nálam úgysem fogyna el.

A kezemet gyors mozdulattal a szememhez kapom, aztán felállok.

– Mennem kell – jelentem be, és végignézek az asztal körül ülők arcán. – Örülök, hogy megismerhettelek titeket.

Jonah felnéz rám.

– Találkozunk hamarosan? – kérdezi.

– Igen – felelem, bár tudom, nagy valószínűséggel nem fogunk. Nem mondhatnám, hogy boldog vagyok, amiért eljöttem ide, mert nem volna szigorúan véve igaz; de mindkettőnk számára katartikus élmény volt ilyen fájdalmasan őszintének lenni. Sikerül megőriznem az önuralmamat, míg odaérek a kocsimhoz, aztán a sofőrülésre rogyok, arcommal a két tenyeremben. Valószínűleg nem kellene vezetnem, de haza akarok menni. Freddie-vel akarok lenni.

Álomban

Június 3., vasárnap

A kórház parkolójában vagyunk. Freddie hozza Elle-t, akinek csak az egyik lábán van cipő, a másik az én kezemben van, miközben fürge léptekkel ügetek mellettük.

– Szerintem eltört. – Elle arca eltorzul a fájdalomtól, amikor mozgatni próbálja a bokáját. Másfél órája lezuhant a házunk lépcsőjén. Rettentően megijedtünk Freddie-vel. Furcsa itt látni a nővéremet is ebben az álombeli világban. Hozzászoktam, hogy kettesben vagyunk itt Freddie-vel, ám úgy tűnik, mindenkinek az élete átketyeg ide is. És ebben a világban Freddie ma pontosan olyan, amilyennek emlékezni szeretnék rá. Aki kézben tartja a dolgokat, aki nagyon is életrevaló és eleven.

– Valószínűleg – állapítja meg. – Ügyes vagy, hogy engem kértél meg, hogy cipeljelek.

– Ez kicsit olyan, mint egy jelenet a Garni-zónából – igyekszem nem nevetni a megjegyzésem közben.

Freddie-nek szemlátomást tetszik az elképzelés.

– Azzal a különbséggel, hogy én jóképűbb vagyok, mint Richard Gere.

– Egyértelműen remekül állna rajtad az egyenruha – jegyzem meg.

– Lehet kapni a szexshopban a városban – kap azonnal a szón. – Szerezhetek egyet, ha szeretnéd.

– Hahó! – morogja Elle. – Itt van egy törött csontú nő is. Elhalasztanátok ezt a beszélgetést későbbre?

– Lehet, hogy nem is tört el – próbálkozom a pozitív gondolkozással.

– Atyám, nagyon remélem – feleli Elle. – Nem mehetek mankóval dolgozni. – Bár kétségkívül mankóval is ő volna közel s távol a leghatékonyabb munkatárs.

Az, ha valaki karban cipelve érkezik meg a sürgősségire, az embereket arra készteti, hogy kettéváljanak előttük, és így sokkal hamarabb a vizsgálóban találjuk magunkat, mint egyébként történt volna.

– Klassz, hogy otthon voltál – fordulok Freddie-hez az ágy szélére telepedve. Az orvos szerint nem tört el Elle csontja, de a biztonság kedvéért elgurították egy röntgenre. – Szerintem aligha végeztünk volna ilyen hamar, ha csak úgy bebiceg.

– A híres Freddie Hunter-féle sárm mindenhol működik – vigyorog Freddie, én meg az égre emelem a tekintetemet. – Téged is felvigyelek majd az emeletre? – kérdezi.

– Csak ha felveszel hozzá egy egyenruhát – felelem.

Az ajtó hátulján lévő akasztóra pillant.

– Ellophatom az orvos köpenyét. Az is jó lenne?

Halkan nevetni kezdek.

– Tudod, mit? Szerintem igen – felelem, épp amikor az orvos visszagurítja Elle-t.

– Semmi sem tört el – közli velünk fesztelenül. – Csúnya zúzódás, legjobb, ha pár napig otthon pihenteti.

Elle annyira küszködik a mankóval, amit az ápoló hoz oda neki, hogy Freddie inkább újra a karjába kapja, és kiviszi a sürgősségi osztályon keresztül. Amikor a főbejárat kinyílik előttünk, dúdolni kezdem a film betétdalát: Love Lift Us Up Where We Belong. „A szerelem felemel oda, ahová tartozunk.” Elle a jó lábával a karom felé rúg.

* * *

– Nagyon klasszul csináltad Elle-lel – jegyzem meg, amikor hazaérünk.

– Klasszul, ugye? – Freddie éppen matat valamivel, aztán a fejét csóválja. – Hála istennek, hogy csak a bokája volt. Ahogy lezúgott azon a lépcsőn, sokkal rosszabbul is elsülhetett volna.

Megrázkódom, mert igaza van. A szívem a torkomban dobogott, úgy rohantam oda, hogy megnézzem, mi történt; túlságosan is jól tudom, milyen könnyen tud egy normál nap rémálommá változni.

– Nekem még sosem tört el egy csontom sem – mondja Freddie. – El tudod ezt hinni?

Ó, drága szerelmem, fut át az agyamon.

– Nekem sem – felelem. – Vagy várj csak, nem igaz. Igenis eltört… az ujjam, amikor még kicsik voltunk, Elle születésnapi buliján. Anyánk áthívta Nickyt, aki a szemközti oldalon lakott az utcánkban, annak ellenére, hogy egy szörnyeteg volt, és ő rácsapta a kezemre a bejárati ajtót.

Freddie arca eltorzul.

– Szándékosan?

Vállat vonok.

– Valószínűleg. – Felemelem a jobb kezemet és megérintem a mutatóujjamat. – Pontosan itt.

Freddie közelebb lép, és megpuszilja, ahol mutattam.

– Mi volt a vezetékneve? Megkeresem, és rettenetes bosszút állok rajta.

Belemegyek a játékba.

– És mit csinálsz vele?

– Szerintem egyedül akkor igazságos a dolog, ha az ujjait is érinti – mondja Freddie. – Levágjam mindet egyesével, egymás után? Vagy kalapáljam őket laposra, Thor stílusában?

Freddie hatalmas termete része az identitásának – teljesen beleéli magát az elképzelésbe, hogy a védelmezőm, akár szükségem van rá, akár nincs. Ebben az értelemben igencsak a régi iskola híve. Imád előreszegezett csavarhúzóval előrontani, ha valami elromlik, és kisajátította magának a fűnyírót, még ha csak egy apró hátsó kertünk van is. Nem bánom igazából; tudom, hogy ennek a gyökere az, hogy elveszítette az apját, amikor még gyerek volt. Nem volt más választása, mint hogy belelépjen a számára túl nagy cipőbe, mert az anyja olyan nő volt, aki megszokta, hogy gondoskodnak róla. Freddie boldogan terelte be az egész Bird családot a gondoskodása ernyője alá. Nem hinném, hogy anyánk egyetlen villanykörtét kicserélt az elmúlt tíz évben.

– Te vagy az én szuperhősöm – nevetek.

– Szerintem ezt már megállapítottuk ma. – Lezuttyan a székébe. – Elég nagy tettet követtem el ahhoz, hogy kaphassak egy kávét?

– Még sütit is – mondom.

– És szexet? – Próbálkozik, ahogy jellemzően mindig.

Ránézek.

– Csak ha megszerzed azt az orvosi köpenyt.

Ébren

Június 4., hétfő

A parkolóban ücsörgök, a régi, rikító rózsaszín ételdobozom az utasülésen hever mellettem. Reggel ott találtam a küszöbömön, a fedél alá tuszkolt „Sok szerencsét!” levélkével. Csak a fényes papírba csomagolt mentás sütemény látszik, amiért anyámnak valószínűleg minimum három élelmiszerboltot is végig kellett járnia, meg egy doboz Ribena kandikál ki a titokzatos, fóliába csomagolt szendvics mögül. Már több mint tíz éve nem anyám csomagolja nekem az ebédet, de minden döccenő nélkül simán visszacsusszant ebbe a helyzetbe, mintha újra tizennégy éves volnék. Ez megnyugtat, jövök rá, a rikító dobozt a táskám tetejére lököm, és megpróbálom összeszedni a bátorságot, hogy besétáljak a személyzeti bejáraton a városházára, több mint nyolcvan nap után először. Tudják persze, hogy jövök, és biztos vagyok benne, a világon mindent megtesznek majd, hogy olyan könnyűvé tegyék a dolgomat, amennyire csak lehet, de még így is erősen kavarog a gyomrom, miközben egy „lesz, ami lesz” jelentésű nagy levegőt veszek, és kiszállok a kocsimból.

– Mint a főnök – motyogom, felemelem az állam és leeresztem a vállamat, hogy a két lapockám majdnem összeér. – Mint a főnök. – Próbálok minél jobban hasonlítani egy belevalóbb karakterhez valamelyik amerikai tévéműsorból, amit nagyon szeretek, valakihez, aki sokkal sikkesebb és gyakorlatiasabb, mint én. Mondjuk Meghan Markle a Briliáns elmékből. Egészen idáig jótéteménynek éreztem az itteni laza dress code-ot, ami farmernadrágot és egyszerű pamutfelsőket jelentett, de ebben a pillanatban szívesen elrejtőznék egy erőt sugalló kosztüm, tűsarkú és szigorú konty mögé.

Az ajtón lévő biztonsági berendezés billentyűzetére nézek, és kelletlenül végignyomkodom az ezüstszínű gombokat. Természetesen nem működik; a kódot néhány hetente megváltoztatják, nem másért, mint az eljárásrend kedvéért, mert igencsak kevés oka lenne bárkinek arra, hogy ide betörjön. Mit vinne el? A földszinti városi könyvtár rongyosra olvasott kötetekből álló állományát dézsmálná meg? Valószínűleg az utolsó helyek egyike a miénk a világon, ahol még ragaszkodunk a könyvtári kártyákhoz és a bélyegzőhöz. Delia, a nyolcvanas éveit taposó könyvtárosunk nem tudna megbirkózni semmilyen ennél modernebb rendszerrel. A mi emeleti irodánk sem sokkal jobban felszerelt, ha a technikát tekintjük – néhány ócska számítógép, egy fénymásológép, eddig jutottunk. Vannak, akik elragadónak látnák; mások reménytelenül elmaradottnak neveznék. Mindkét meglátásban van igazság. Van abban valami kellemes régimódiság, ha az ember itt dolgozik, de a végsőkig fel tudom bosszantani magamat azon, hogy semmit nem cserélnek ki addig, míg szó szerint szét nem esik. Itt van például ez a hülye biztonsági zár, az esetlen gombjaival, amit olyan dühödten kell nyomkodni, mintha az ember teljesen magán kívül volna. Én most nem vagyok dühös, de ami azt illeti, gyorsan kezd inamba szállni a bátorságom, és már erősen fontolgatom, hogy visszaszállok a kocsimba, amikor egy kéz nehezedik a vállamra. Oldalvást ölelésébe von valaki, és látom, hogy Phil az, a főnököm, akinek az oldalához nyomódom.

– Lydia, hála istennek, hogy visszatértél – mondja, még egyszer megszorít, miközben átnyúl, és lelkesen megtámadja a gombokat. – Kész káosz volt itt nélküled.

Pontosan ezt kell most hallanom, e szavakra van szükségem. Semmi üres díszítés és szertartás, semmi körülményesen megfogalmazott „Üdv újra a fedélzeten!” típusú szózat. Phil egyike azoknak a főnököknek, akiket mindenki csodál, tele kedélyességgel és karizmával; olyan ember, aki a legnagyobb természetességgel alakít ki jó kapcsolatot bárkivel – olyannyira, hogy egyszer nagy hangon felajánlotta, hogy szívesen lesz Dawn szülőpartnere, ha a gyerek apját netán elszólítja a városból a munkája a döntő pillanatban. Hála istennek Dawnnak végül nem kellett szaván fognia, de valamennyien jó sokat nevettünk az elképzelésen, hogy Phil nekigyürkőzik, bemosakodik, és végére jár a dolgoknak. És nincs kétségem afelől, hogy őszinte szívéből, szívesen megtette volna, ha szükség lett volna rá.

– Nézzétek már, kit találtam, aki be akart törni a hátsó ajtón – mondja, miközben felfelé vezet az irodák szintjére.

Ostobaság, hogy ilyen ideges vagyok, de ez a helyzet. Itt dolgoztam az elmúlt öt évben: ezek az emberek jól ismernek; én is őket. De Freddie-t is ismerték, és most mind elkerekedett szemmel néznek rám, mintha azt gondolnák: Basszus, mi az istennyilát mondhatnék neki, vajon azonnal kitör belőle a zokogás, ha elhangzik a srác neve, vagy épp megsértődik, ha nem említem meg; nyilván az lesz a legjobb, ha úgy teszek, mintha elképesztően el volnék foglalva, és mosolygok, aztán meglátjuk, hogy mennek a dolgok egy csésze tea után.

– Kérsz egy teát? – kérdezi Dawn mintegy végszóra, és én hálásan bólintok, ő meg eliszkol a konyha felé.

Az ablak előtt álló íróasztalom, úgy tűnik, általános lerakóhellyé változott, tele van egy nagy rakás prospektussal és dobozokkal, a székem pedig sehol. Nem is tudom, pontosan mit érezzek – megkönnyebbülést-e, hogy senki sem használta ki a helyzetet, és nem csaklizta el az én főnyereménynek számító helyemet a szoba egyetlen ablaka mellett, vagy nyomorultul, mert senki sem gondolt rá, hogy egy kicsit hívogatóbbá tegye számomra ma az asztalomat. Ryan, a huszonkét éves srác, akinek simán helye lehetne a Love Island valóságshow-ban a kékesfekete hajával és a szoláriumbarnaságával, most felnéz és rám hunyorít. A telefon a fülére tapad. Az arckifejezésem elárulhatott, mert Ryan követi a tekintetemet, talpra ugrik, és félreteszi, akárkivel beszélt is.

– Lydia – mosolyog, csupa öröm, nagy lépésekkel átszeli az aprócska helyiséget, és két karjába von. Nem kerüli el a figyelmemet, hogy a két férfi kollégám jobban fel van készülve érzelmileg arra a feladatra, hogy az érkezésemet kezeljék, mint nőnemű társaik. Dawn gyorsan eltűnt szem elől, Julia pedig a szoba hátsó felében csak tökéletesen manikűrözött kezét emelte fel anélkül, hogy felállt volna. Természetesen úgy tűnik, mintha valami konferenciahívást folytatna épp, de akkor is fogadhatott volna barátságosabban. Ez igazán nem volt szép tőle. Már több éve együtt dolgozunk, és tudom, hogy bár ránézésre olyan, akár egy rideg fadarab, valójában vajpuha szíve van. Csak épp azt szeretné, ha ezt senki sem tudná, és ragyogó, fonott frizuráját, meg hosszú, vérvörös karmait arra használja, hogy megrémissze az embereket, hadd higgyék, hogy ő a legkeményebb munkafelügyelő. Egyértelműen ő a csapatban a legidősebb, valahol ötvenöt és hatvan környékén; és úgy gyanítom, hogy most már ebben a skatulyában is marad, már ha valaki komolyan ellen nem szegül. Amit senki sem fog megtenni.

– Elnézést az asztalodért – Ryan kézen fogva vezet arrafelé. – Rendezzük el.

Ryan elképzelése az elrendezést illetően annyit tesz, hogy mindent összesöpör és felnyalábol, aztán az egész rakást áthelyezi a legközelebbi iratszekrényre, de én nagyra értékelem a gesztust. Körbeszalad a tekintete a helyiségen, széket keresve, és miután semmiféle eredményre nem jut, a sajátját gurítja át hozzám, majd egy kisebbfajta meghajlással jelzi, hogy nyugodtan foglaljam el az övét.

– A trónja, hölgyem.

Nem vitatkozom. Nem vagyok rá képes, mert ettől az egyszerű, kedves gesztustól elszorult a torkom. Ryan észreveszi, és becsületére legyen mondva, nem esik pánikba. Egyszerűen megveregeti a vállamat, keres egy papír zsebkendőt, és nyugodt arccal bólint.

– Tudom, Lyds – mondja. – Ellenállhatatlan vagyok. Sok nőre teszek ilyen hatást.

Nyelek és nevetek, örülök a humorérzékének, és elkapom Dawn megkönnyebbült tekintetét, aki épp felém közeledik a megígért teával. Kétségkívül örül, hogy mosolygok, és valójában én magam is. Érzem, hogy lassanként kezdek megnyugodni, amint az ujjaim végigfutnak az öreg, elnyűtt diófa asztal ismerős göcsörtjein és mélyedésein. Van helyem.

– Cukor nélkül, sok tejjel – mondja Dawn. Amit mindig. Finom utalás, de én hallom. Azt, hogy emlékszem ám, meg azt, hogy itt barátok vesznek körül, és azt, hogy vigyázunk rád.

Julia is közelebb lép, és egy kicsi vázányi rózsaszín és lila virágú szagos bükkönyt tesz az asztalomra.

– Bekúszott az illata az orromba – szipogja miközben tökéletesen kifestett szemével méreget, kétségkívül megállapítja, hogy fogytam valamennyit, és magában megjegyzi, hogy holnap hozzon sütit, és hazudja azt, hogy az akciós pulton találta.

Ránézek az egymás melletti arcokra, és küszködve nyelek egy nagyot.

– Köszönöm – mondom. – Jó újra itt.

– Nem voltunk benne biztosak, tudod, hogy mondjunk-e bármit, tudod… – szól Ryan, és kedves, sötét szeméből szörnyülködés sugárzik. Újfent csodálatra késztet, hogy vállalta, ő legyen az önjelölt szócsöve a csapatnak, amelynek tagjai jórészt kétszer annyi idősek, mint ő.

– Freddie-ről – kényszerítem magamat, hogy a név tisztán hangozzon. Könnyek nélkül kimondom, hogy ne Ryannek kelljen. – Kimondhatjátok a nevét, semmi baj.

Mind bólintanak, ácsorognak, valamit várnak még.

– Hálás vagyok a székért, a teáért és a virágért – mondom. – De minden másnál hálásabb vagyok a társaságért. Képtelen lettem volna tovább otthon maradni, hülyére untam volna magamat.

– Szólj, ha bármire szükséged van. – Dawn túlságosan gyorsan beszél, igyekszik elnyomni alsó ajka remegését. Bő kardigánja zsebében kotorászik zsebkendő után. Minden ruhája nagy rá; hónapok óta esküvő előtti diétát tart, és nem volt elég megtakarított pénze, hogy lecserélje a ruhatárát. Verébszürke haját is megnövesztette; így most van benne valami hajléktalanszerű.

Julia egy lesújtó pillantást vet rá, és lejjebb húzza szarukeretes szemüvegét az orrán, aztán hagyja, hogy lecsússzon, és a rózsaarany láncon lógjon a nyakában.

– Van egy listám, amivel kezdhetsz, ha kész vagy.

Ryan átnyújt Dawnnak egy zsebkendőt, ő megnyomkodja vele a szemét, miközben kihalássza a táskámból az ebédhordó dobozomat.

– Beteszem a hűtőbe.

– Állati színe van – motyogja Julia.

– Lestoppolom a kekszet – leskelődik be a rózsaszín műanyagon keresztül Ryan.

Magamra hagynak, belőlem meg fújtatva kitör a megkönnyebbülés. Örülök, hogy átugrottam azt az akadályt, amit a munkába visszatérés jelentett. A következő feladat a konkrét munka.

Phil és mi négyen visszük a helyi városházi ügyeket. Ryannek megvan az adottsága a fecsegéshez, ezért az ő feladata a helyi társasági lap, ami leginkább hirdetési felületek értékesítését jelenti, meg furcsa kirándulásokat, hogy díjnyertes tököket fotózzon, vagy helyi lakosokat, akiknek furcsa hobbijaik vannak. Ez afféle hol jó, hol rettenetes feladat; Ryan még mindig nem jutott túl azon az élményen, amikor a helyi festőszakkörön a régi fizikatanára volt az aktmodell.

Julia kezeli az üzleti ügyeket, a pénzügyet, és kemény kézzel ráveszi a helyi vállalkozásokat, hogy járuljanak hozzá az épület fenntartásához meg a városi alapítvány működéséhez. Ez teszi lehetővé, hogy mi, Dawnnal a „rendezvényszervezés” mindent átfogó ernyője alatt tevékenykedjünk; ami azt jelenti, hogy mi szervezzük meg a történelmi városházán zajló valamennyi eseményt, a nyári ünnepi estéktől a karácsonyi vásárokig, koncertekig, bálokig és bulikig. Hallottam már Philtől, hogy azt mondta ránk, hogy mi vagyunk az ő közösségiprogram-tervezői, ami szerintem nagyjából pontos. Mi készítjük elő a nyugdíjasklubokat hétfő délutánonként, és a péntek délelőtti baba-mama klubokat, no meg minden mást, ami ezek között van. A munkám az a fajta állás, amire szükségből jelentkezik az ember, aztán örökre ott ragad, mert az élet belekúszik a körülötte lévő repedésekbe, és bebetonozza. Az emberek a barátaid lesznek, az épület a második otthonod, a széked a feneked formájához idomul. Papíron sokféle, egymástól merőben különböző egyéniség vagyunk, mégis valamiképpen, így együtt, több vagyunk, mint a részegységek összessége, és a városháza mostanra a közösség virágzó központjává változott – ami kisebbfajta csoda, tekintve az igencsak szűkmarkúan mért költségvetésünket. Amikor elkezdek végigmenni Julia teendőlistáján, megvilágosodom, hogy ő közben ellátta a feladataim egy részét, meg hogy Dawn hetente öt napot dolgozott a szokásos három helyett, pedig Tyler még bölcsődés, és a szülők csak küszködve tudják megoldani a gyerekfelügyeletet. Valahogy elboldogultak, és senki egy halk szóval sem említette, hogy nagy volt a nyomás. Most már értem, miért nem volt előkészítve az asztalom; egyszerűen nem volt rá idő. Nyakig merültek a munkába, hogy helyettesíteni tudjanak, amíg visszatérek; úgy nyújtottak támasztékot a távollétemben, hogy én mit sem sejtettem róla.

A gyász furcsa dolog. Csak az enyém, senki sem veheti át tőlem, de egész végig ott voltak mellettem ezek a csendes mellékszereplők, ott meneteltek körülöttem a szárnyvonalon. Magamban megjegyzem, hogy a kollégáimat is fel kell írnom arra a listára, akiknek rendesen köszönetet kell majd mondanom valamikor a következő időkben. Az anyám és Elle egyértelműen a tetején állnak, nagybetűvel, meg az összes szomszéd, akik néha beugranak egy teára, csak úgy, és most Julia, Dawn, Ryan és Phil is rákerült. Egy tányér étel a három házzal arrább lakó családtól, meg egy lap, amin az áll: „Hogy birkózol meg a dologgal, fiatal barátném?” Utóbbi az utca túloldalán lakó idős férfitól jött, aki nem sokkal az után vesztette el a feleségét, hogy mi odaköltöztünk. Még Jonah is rajta van, amiért elrángatott arra az istenverte workshopra.

– Komolyan mondtam ám a kekszet – szól Ryan. A kezembe nyomja a rózsaszín dobozomat, miután mind kivonultunk a konyhába ebédelni, ahol lezuttyanunk az öt egymáshoz nem illő székre az asztal köré. Mindnyájan leülünk, Phil megemeli a teásbögréjét.

– Jó, hogy végre nincs üres hely – mondja, mindenki rábólint, és a többiek is megemelik a bögréjüket. Forró könnyek csípik a szememet, amit leplezendő kinyitom a dobozomat, és a kekszet odanyújtom Ryannek.

– El ne mondd anyámnak, hogy neked adtam. – Beleszúrom a szívószálat a Ribenába. Az íze egyetlen szemvillanás alatt visszavisz az iskolába, a Freddie és Jonah társaságában elköltött ebédek idejébe, és ma úgy döntök, inkább mosolygok ahelyett, hogy hagynám végigfolyni a könnyeket az arcomon. Ha én vagyok a főszereplő színész, hát hadd menjen tovább a show.

Ébren

Június 23., szombat

– Már három hete, hogy újra dolgozni járok – mondom törökülésben a temető nap perzselte füvén. Alakulgat az egészen szokatlanul kitartó, meleg nyár. Már ha az időjárás nem romlik el hamarosan.

– Bizonyos szempontból kicsit olyan, mintha el sem jöttem volna egy napra sem. Ryannek már a harmadik randija lesz egy harmadik lánnyal éppannyi hét alatt, Julia pedig most is ugyanúgy csattogtatja az ostort a hátunk mögött.

Freddie afféle szeret-nem szeret viszonyt ápolt Juliával. A kolléganőmet rettentően irritálta Freddie hangos életvidámsága, Freddie-t pedig egy pillanat alatt fel tudta húzni Julia könyörtelen, „tegnapra legyen meg” típusú magatartása – valószínűleg azért, mert ő maga is ugyanolyan volt. Mindezek mögött viszont kölcsönös nagyrabecsülés lapult, Julia anyáskodott Freddie fölött, aki pedig cserébe mindig igyekezett elbűvölni őt. Freddie mindig úgy gondolta, hogy Julia azt szereti, ha a férfi pórázt és nyakörvet visel a hálószobában, amit, el kell ismernem, könnyedén el tudtam képzelni róla én is.

– Végre anya is felhagyott azzal, hogy ebédet csomagoljon nekem – nevetek halkan. – Remek. Már kezdett kialakulni nálam a Ribena-függőség.

Ma hortenziát hoztam Elle kertjéből, rakoncátlan rózsaszín és lila szirmokkal.

– Phil megkért, hogy én legyek Ryan felettese – jegyzem meg, miközben a virágot beteszem a vázába. – Szerintem így próbálja elérni, hogy nélkülözhetetlennek érezzem magamat. – Ideges vagyok emiatt, de továbbra is Meghan Markle képe lebeg előttem. Talán beruházhatnék egy válltöméses zakóra.

– Múlt héten levágattam a hajamat. – Kiveszem a hajgumit, és hagyom, hogy dús fürtjeim a vállamra hulljanak. – De tényleg csak a végét csippentette le a fodrász. Senki sem vette észre. – Nem is szeretném; csak a rendetlen végét vágattam le, ugyanúgy, mint mindig. Ennél több már identitásválsághoz vezetne nálam.

– Jonah-t egyáltalán nem láttam mostanság – mondom, mert úgy érzem, muszáj Freddie-t naprakész információkkal ellátnom a legjobb barátjáról. Jonah workshopon történt vallomásának jót tett az elmúlt pár hét: addig forgattam a fejemben meg vizsgálgattam több nézőpontból, hogy vonakodva ugyan, de sikerült felfognom, miért tette, amit tett. Senki sem sérült meg és semmilyen más módon nem keveredett bele az egészbe; az egyetlen dolog, amit hosszan tartón megtépázott volna az ügy, Freddie makulátlan emlékezete. Jonah, hűségesen a legvégsőkig, nem akarta, hogy a barátja ne méltóságteljesen búcsúzzon el az élettől.

– Hagytam neki egy hangpostaüzenetet múlt héten, de nem reagált.

Ez egyáltalán nem lepett meg, hogy őszinte legyek. Az üzenetem már-már udvariatlanul rövid volt; egyszerűen képtelen voltam megtalálni a megfelelő szavakat. Azt hiszem, bocsánatot kértem, amiért nem kerestem hamarabb, és szinte biztos vagyok benne, hogy mondtam valami kissé félreérthetőt azzal kapcsolatban, hogy megértem, amit tett. Valószínűleg kissé álságosnak hatott a mondókám, mintha azt hinném, hogy szüksége van a jóváhagyásomra, vagy hasonló, ami egyáltalán nem volt célom, de még ahhoz sem éreztem erőt magamban, hogy töröljem vagy újra felvegyem.

– Egyszerűen dühös vagyok a fölöslegesség miatt, Freddie – suttogom. Hatalmas szellemi átállást igényelt elfogadnom az elképzelést, hogy Freddie saját gondatlansága is hozzájárult a halálához. Bárhogy nézzük, Freddie meghalt, de számomra mégis volt valami szinte megnyugtató abban, hogy az időjárásra fogtuk.

– Nem mondtam el senkinek – mondom. – Sem anyának, sem Elle-nek.

Mi értelme volna? Én sem éreztem magamat semmivel sem jobban attól, hogy tudtam az igazságot, akkor miért tegyem ezt a terhet át az ő vállukra is? Csak még jobban aggódnának miattam, és utálom az elképzelést, hogy akár csak egy milliomodrésszel kevesebbre tartanák Freddie-t. Így hát elzártam magamba az információt, és belöktem a fejemben zúgó óceán mélyére. Egy üzenet a palackban, hogy más ne olvashassa el, és remélhetőleg sohasem mossa felszínre a víz.

– Valószínűleg indulnom kéne – mondom, és a műanyag flakonban lévő vizet rálocsolom a Freddie sírköve körül lévő napégette földre. – Délután Elle-lel bemegyünk a városba.

Csendben ülve eltöprengek rajta, ebben a percben mit teszünk vajon a másik életemben. Olyan sok minden történik ott közben, hogy a hetenkénti látogatásaim nagy része azzal telik, hogy körültekintően összeszedegetem a morzsákat, miről maradtam le. A tenyeremet a gránitra fektetem, lehunyom a szememet, felidézem Freddie arcát, illatát és mosolyát. Elképzelem, ahogy két karja körém fonódik, és ahogy a tarkómat csókolja.

– Viszlát, hamarosan, szerelmem.

Forróság van itt bent. Lassan akár ki is jelenthetnénk, hogy egy forró éghajlatú országban lakunk. Ez alapvetően Spanyolország, eltekintve attól, hogy mi többet teázunk és korábban vacsorázunk. Lassan nem lesznek télikabátok, sem folyamatos morgás az időjárás miatt, mert az állandó napfény és az aprócska ruhadarabok világában élünk.

– Ehhez mit szólsz?

Elle egy rikító rózsaszín, pánt nélküli rövid felsőt tart a kezében. Piros flitterekből kirakott, csillogó cseresznyék virítanak rajta, amik visszaverik a bolti fényeket.

– Jól néz ki – felelem. – Ha tizennyolc éves vagy. Ibizán.

– De nem annyi vagyok és nem ott – csúsztatja vissza a rúdra a ruhadarabot. – Szerinted öregnek nézek ki?

– Harminc vagy, Elle, nem nyolcvan – csóválom a fejemet. – Emellett az arcod az a fajta, ami sosem öregszik.

Szemügyre veszi magát a közeli tükörben.

– Szerinted tényleg? Körülbelül százévesnek érzem magamat, amikor hajnalban kell dolgozni mennem.

Nővérem az új munkája miatt sajátos időbeosztásban él, mert szinte megszakítás nélküli sorban szervezték az esküvőket a hosszú, forró nyár folyamán. Nem túl sokszor láttam őt az elmúlt hetekben. Hiányoltam, hogy nem tör be hozzám, és nem tölti fel a hűtőmet olyan ételekkel, amelyeket valószínűleg elfelejtek megenni. De természetesen megértem. Kezdetben mindenki Lydia-felügyeletet tartott, a nap huszonnégy órájában, a hét hét napján, ám az, hogy megpróbálták kitölteni a Freddie méretű űrt az életemben, elkerülhetetlenül lyukakat okozott a saját életük szövetén. Elle és David még nem olyan régóta házasok; gyanítom, hogy Elle, miközben engem látogatott rendszeresen, és megpróbált megfelelni a munkája követelményeinek, Davidtől is kénytelen volt panaszszavakat hallgatni amiatt, hogy túl kevésszer látja a feleségét. A tudat, hogy teher vagyok, súlyosan ül a vállamon.

– Muszáj megvenned ezt a felsőt – veszem le az állványról.

Furcsállva néz rám:

– Miért?

– Igazából én fogom megvenni neked.

– Ne légy bolond – nevet.

– Ez nem bolondság – erősködöm. – Komolyan mondom, Elle. Megveszem neked, és ma este ezt fogod viselni szűk farmerral és toronymagas sarkú cipővel, hogy Davidnek majd kiessen a szeme.

– Tényleg? – néz rám kétkedőn.

– Igen, így lesz.

Beállunk a pénztárhoz a sor végére.

– Gyere el te is velünk – kér Elle, és a karját az enyémbe fűzi.

Félresöpröm a homlokomból a nyirkos frufrumat. Bárcsak volna légkondi az üzletben.

– Oké – mondom szenvtelenül. – Menjünk, és nézzük meg, van-e egy másik ilyen felső. Olyan, amin egy harmadik kerék van.

– Ne beszélj így – ráncolja a homlokát. És sietve hozzáteszi. – Te sohasem vagy harmadik kerék számunkra.

Komolyan gondolja, és David már elég régóta a része a családunknak ahhoz, hogy tudjam, ő is ugyanezt mondaná, de nem lehet elmenni a tény mellett, hogy néha van, amikor tényleg a kettő a varázslatos szám. Ezt senki sem tudja nálam jobban.

Álomban

Szeptember 8., szombat

– Meg fogsz őrjíteni ebben a ruhában ma este.

Freddie felcsúsztatja a kezét a combomon, miközben leállok a kocsival az étterem parkolójában. Már jártunk párszor ezen a helyen az elmúlt években, afféle divatos félig bár, félig étterem, diszkrét világítással és enyhén kényelmetlen székekkel.

– A születésnapomra vetted? – kérdi Freddie, és megfogja a kezemet, miközben a bejárat felé sétálunk.

Néhány napja volt Freddie huszonkilencedik születésnapja. Éber életemben tettem egy látogatást a sírjához munka után; álombeli életemben úgy ünnepeljük meg, hogy elviszem a kedvenc éttermébe, meg azzal, hogy eszerint vettem magamnak egy új kék ruhát.

– Persze – felelem könnyedén. Beletelik pár percbe, mire sikerül orientálnom magamat, olvasom a jeleket, hogy átlássam a másik életemet. Freddie olyan inget visel, amit tőlem kapott tavaly egy nyaraláson, és az ő illatszere meg az én parfümöm illata keveredik, amikor belépünk az étterembe.

– Hunter, négy személyre – mosolyog Freddie a fogadópult mögött álló lányra. Ő ellenőrzi a listáját, és bólint, tekintete a feltétlenül szükségesnél pár másodperccel tovább időzik Freddie-n. Nem aggódom; ez sokszor megesik. Hozzá vagyok szokva ehhez a „de szerencsés liba vagy te” jelentésű oldalpillantáshoz. Csak akkor esik le nekem, mit mondott Freddie, amikor már követjük a lányt a zsúfolt asztalok között. Négy személyre. Nem kell sokáig várnom a válaszra, ki lesz még ott az asztaltársaságunkban. Amikor odaérünk a sarokasztalhoz, Jonah áll fel, és nevetve öleli meg Freddie-t, afféle férfias, hátveregetős típusú születésnapi öleléssel. Egy pillanatig mögéjük szorulok; csak miután szétválnak, akkor látom, ki a negyedik személy az asztalnál. Dee. A jógás Dee.

A szemembe néz és mosolyog, aztán megkerüli a férfiakat, és kézen fogva odahúz maga mellé. Így jelzi, hogy üljek oda. Ma este máshogy fest, mint amikor utoljára láttam az éber életemben. Sötét haját a vállára engedte, ujjatlan fekete ruhája jól hangsúlyozza szép, formás karját. Az a sok jóga szemlátomást megtérül.

– Tudom, hogy Freddie szülinapja van, de mellém ülnél? Tudod, milyenek a srácok, amikor egymásra találnak.

Igen, azt hiszem, tudom, mert veled ellentétben én az életem felében ismertem őket. Ez nem volna túl szép megjegyzés tőlem, remélem, barátságtalan gondolataim nem ülnek ki az arcomra, miközben becsusszanok Dee mellé. Óvatos vagyok; nem tudom, itt mennyire ismerjük egymást. Barátok vagyunk? Kétlem, hogy valaha is közös ottalvós bulikat csaptunk és egymás haját fonogattuk volna lelkesen, de bizonyára ismerjük egymást, ha elhívtam a vőlegényem születésnapi vacsorájára. Freddie helye a másik oldalamon van, megszorítja a kezemet, miközben leül.

– Helló, Dee, hogy mennek a dolgok? – mosolyog könnyedén a lányra.

Az sikkesen nevet.

– Hát, tudod. Megy a sok érzékenykedős-tapizós holisztikus izé, amik miatt annyit szoktál nevetni rajtam.

– Sosem mernék nevetni rajtad – feleli Freddie megjátszott ártatlansággal.

Dee kedélyesen a mennyezet felé fordítja a tekintetét.

– Mondd meg neki, Lydia, hogy a jóga tud ugyanolyan kemény is lenni, mint a foci meg a rögbi.

Freddie széttárja két kezét és vigyorog.

– Ne már. Másfél órányi hatvan fölöttieknek szánt nyújtógyakorlat nem vethető össze kilencvenpercnyi tömény adrenalinnal. Igazam van vagy nincs igazam, Joe?

Freddie az egyetlen ember a világon, aki Jonah-t Joe-nak hívja.

Jonah tekintete ide-oda jár Dee és Freddie között, akik mindketten azt remélik, hogy a Jonah-val való kapcsolatuk arra jogosítja őket, hogy a megkérdezett az ő pártjukra áll.

– Túlságosan veszélyes volna döntenem, így nem tudom becsületesen megítélni. – Jóindulatúan felnevet, és belekortyol a sörébe. – Úgy néz ki, ez a te feladatod lesz, Lyds.

Jonah valamiképpen más ma este, mint szokott, és pár másodpercembe beletelik, mire rájövök, miért. Nem csak azért, mert a hajszálnyi sebhely nélkül látom, ami a szemöldöke felett fut, vagy a sötét, kifejezésteli szeme alatti árkok nélkül. Valamiért élettelibbnek tűnik; színesebb az arca, kevésbé kísérteties. De nem csak erről van szó. Hogy is fogalmazzak… talán nyugodtabb? Mintha Jonah Jones most jobban hasonlítana saját magára. Visszaszerezte a lazaságát, és csak most, hogy itt látom őt, jövök rá, hogy mennyire hiányolom ezt a hangulatot az éber életemből. Ez fut végig a fejemen, miközben mindenki engem bámul, és a válaszomat várja. Én pedig már szinte nem is emlékszem a kérdésre.

– Na, melyik? – Freddie végigfuttatja a hüvelykujját az asztalon heverő kezemen. – Jóga vagy foci?

Dee Freddie kezét nézi, és a fejét csóválja.

– Megpróbálod befolyásolni a döntést. Olcsó húzás, Freddie Hunter.

– Nem is igaz – heveskedik Freddie, mint akit megbántottak. – Csak nem tudom levenni róla a kezemet.

Úgy döntök, hogy hagyom magam sodortatni az árral.

– Hát, először a jógát védeném meg, mert egyértelműen több pár egyszerű, óvatos nyújtógyakorlatnál, de amiatt, hogy ma van a szülinapod, Freddie, a focit választom.

– Önhittség – csóválja a fejét Jonah, Dee pedig nevetve a bicepszembe bokszol.

– Hová lett a lányok közti összetartás? – kérdezi.

– Bármelyik másik napon számíthatsz rá, de ma Freddie szülinapja van – mosolygok, és megfogom a borospalackot.

– Na, és hogy megy a nagy titkosrománc-ügy?

Freddie Deere néz, miközben a desszertem maradékát eszi. Igazából még nem fejeztem be, de sikerült megszereznie, mert a születésnapja van.

Dee felvont szemöldökkel néz Jonah-ra az asztal felett, aki, meg mernék rá esküdni, szabályosan elpirul.

– Szerintem már valószínűleg kifigyeltek minket – mondja aztán. – Elég nehéz hosszan a radar alatt repülni egy iskolában. Ez megágyaz a pletykáknak.

– Az emberek imádnak beszélni – vonja meg a vállát Jonah. – Nem értem, hogy mit számít ez bárkinek, tényleg.

Dee a borát forgatja a poharában, és a szempillái alól néz fel Jonah-ra.

– Bár én valójában egészen élvezem ezt a bujkálósdit, Mr. Jones.

– Helyben vagyunk. – Freddie leteszi a kanalát, és érdeklődve dörzsöli össze a két kezét. – Talán történt valami a biciklitároló mögött?

Jonah a mennyezetre emeli a tekintetét. Szemlátomást szeretne témát váltani. Dee viszont nem.

– Nem… – Összeesküvő tekintetet vet rám, aztán újra Jonah-ra néz. – Nos, nem egészen.

– Ne már – Freddie élvezi, hogy Jonah-t feszengeni látja. – A takarítószekrényben?

– Közhely – biggyeszti el a száját Dee, aztán egy szívdobbanásnyi szünet után kiböki: – A kémialaborban! – A hangja megemelkedik az izgatottságtól, a nyelvét megoldotta a bor.

– Dee – figyelmezteti Jonah könnyedén. Átnéz az asztal felett, és az arcára finoman kiül az „én kérek elnézést” jellegű kifejezés. Nem tudom, mire véljem, hiszen semmi szükség rá, hogy bocsánatot kérjen tőlem. De mégis értem. A hármasunk dinamikája mindig az volt, hogy mi ketten összefogtunk, ha Freddie rámozdult valamire, ahogy ebben a pillanatban is történt, és Dee öntudatlanul őt támogatja.

– Mármint nem csináltuk konkrétan, csak erősen eljátszottunk a gondolattal – magyarázza. – Mármint nem került le rólam a…

– És ti ketten egyébként hogy álltok az esküvői tervekkel? – teszi fel a kérdést Jonah. Könyörgő pillantást vet rám, ezért kegyet gyakorolok, és elkapom a csontot, amit dobott.

– Hát, eddig minden remekül halad. – Örülök, hogy néhány információt sikerült összeszednem, amikor legutóbbi itteni találkozásunkon beszélgettem Elle-lel és anyánkkal. – Előzetesen lefoglaltuk a termet, a gyűrűket meg anyám berakta a széfjébe.

Ne kérdezze senki, hogy anyának miért van széfje. Egy hamis könyvről van szó, amiben elrejthet pár apró tárgyat – a teleshopról vásárolta, természetesen. A legrosszabb az egészben, hogy nem is volt igazi könyvszekrénye; muszáj volt vennie hozzá egyet, meg néhány enciklopédiát, hogy elrejthesse a széfet.

– És a ruhád? – ragyog fel Dee szeme.

A poharamért nyúlok, kissé zavartan. Az őszinte válasz az, hogy gőzöm sincs, milyen lesz az esküvői ruhám. Annyit tudok, hogy találtam egyet, és anyám ragaszkodott hozzá, hogy ő fizesse ki. Megrendeltük, de pár hónapig még várnunk kell rá. Egy másik dolog, ami aközben történt, hogy nem voltam itt. Annyira szeretném, ha nem így lenne. El tudom képzelni anya könnyes szemét és Elle-t, aki közvetlenül mögötte áll. Fogadni mernék rá, hogy June néni is jelen volt. Az anyám és a nővére kicsit olyanok, mintha Elle és saját magam idősebb változata volnának; szóval könnyen lehet, hogy June néni ott ült anya mellett, és sorra nyújtotta oda neki a zsebkendőket a legjobb táskájából.

Bólintok, és finoman elmosolyodom.

– Szeretném, ha meglepetés volna.

– Jó Jonah-t olyasvalakivel látni, mint Dee – jegyzi meg Freddie valamivel később, miközben a hálószobánkban kigombolja az ingét.

– Hm… – Letelepszem az ágy szélére, és óvatosan kiveszem a fülemből a fülbevalót.

– Mi az? – Freddie megmerevedik, az ujjai a gombon maradnak. – Azt hittem, rokonszenves neked.

– Az, az. – A hangom egy árnyalatnyival hangosabb a szokottnál a nagyobb meggyőzőerő érdekében.

– Nem egészen úgy hangzik… – üti Freddie tovább a vasat. Túl jól ismer már, ami hol nagyon jó, hol nagyon rossz, a körülményektől függően. – Mondott valamit a klotyón? Netán pontosabban körvonalazta, hogyan üzekedtek a kémialaborban, mint a nyulak? Ha igen, mondj el mindent!

– Nem, dehogy – nevetek, boldogan, mert a találgatása igencsak távol jár a valóságtól. – Tényleg jó párosnak tűnnek így együtt.

Freddie a székre dobja az ingét, és az ágyra dönt, a mellkasa meleg, örömteli nyomással préselődik az enyémnek.

– Annyira nem, mint mi. – Az ajka a kulcscsontomra tapad, a keze a ruhám alját gyűri fel.

– Annyira senki sem – suttogom, Freddie meg feljebb emeli a fejét, és szájon csókol, egyszerre vadul és gyengéden. Ezzel a kombinációval minden alkalommal képes levenni a lábamról.

– Jobban szeretlek, mint Naomi Campbellt – mondja, belőlem meg kitör a nevetés, mert az a nő simán felfalná őt reggelire, aztán kiköpné.

– Szerintem azért választottad Naomit, mert Juliára emlékeztet – felelem.

– Julia ezerszer rémisztőbb. – Freddie ujjai már a ruhám hátán lévő apró gyöngyház gombnál járnak.

– Jobban szeretlek, mint Dan Walkert – dobom be a BBC reggeli műsorának házigazdája nevét a játékba.

– Ő új versenyző – mélázik Freddie.

– Valamelyik reggel ő szerepelt a tévében a kiskutyákkal – simítom meg a vállát a tenyeremmel. – Ezzel engem megvett kilóra.

– Értem – nyugtázza Freddie. – Jobban szeretlek, mint… – Sikerült kibújtatnia a gombot, és most érzem, ahogy a cipzár lecsúszik, végig a gerincem hosszán – …mint Carolt, az időjárás-jelentésből.

– Nem teheted meg, hogy te is a reggeli műsorból mondasz valakit, ez utánzás.

Felnevet és megvonja a vállát.

– A te hibád, hogy nem tudok rendesen gondolkozni. Ugorjunk át egyenesen Keirára meg Ryanre, és akkor lekaphatod ezt a ruhát – Szemlátomást réges-rég kiment már a fejéből Dee és Jonah. – Csinos vagy benne, de még százszor csinosabb nélküle.

Segítek neki, hogy lehúzza a ruhát a fejemen át. Megkönnyebbülést érzek, amikor végre meztelenek vagyunk, és a bőre az enyémhez ér. A mi szerelmünk túl hatalmas ahhoz, hogy bele lehetne rejteni egy takarítószekrénybe vagy a biciklitároló mögé, netán a kémiaszertárba. Nevezzen bárki maradinak, de számomra bizony nem létezik hely, ahol szívesebben volnék Freddie Hunter társaságában, mint a Savoy-ágyunkban.

Ébren

Szeptember 16., vasárnap

– Biztos vagy benne?

Nemsokára kilenc óra. Jonah meg én ott állunk a helyi macskamenhelyen, arra várva, hogy kinyisson.

– Nem úgy hangzik, mintha különösebben jó ötletnek tartanád.

Phil és Susan néhány hónapja örökbe fogadtak egy macskát ugyanerről a menhelyről, és Phil olyan fáradhatatlanul osztogatja meg a fotókat és vicces sztorikat az édes kék szemű macskájukról, hogy sikerült engem is meggyőznie, hogy az életem minden szempontból sokkal jobbá válik, ha részt vesz benne egy macska formájú barát. Jonah-t rángattam el ide magammal, hogy segítsen választani, leginkább azért, hogy legyen valami közös ügyünk. Nem túl sok időt töltöttünk együtt a gyűlésen történtek óta. Szórványos sms-eket váltottunk; alkalmanként reagált az üzeneteimre, általában olyankor, amikor már a határán voltam, hogy megbántódjam, aztán körülbelül egy hónapja érkezett tőle egy üzenet, amikor az osztályával a vidámparkban jártak. Jonah nem nagy hullámvasút-rajongó; de küldött egy képet magáról, amin az első kocsiban ül, hozzá a szöveg:

Freddie bepisilne a röhögéstől, ha most látna; de a gyerekek rábeszéltek.

Igaza volt. Freddie mindig azok táborát gyarapította, akik úgy vélik, hullámvasút terén minél nagyobb, annál jobb, és nagyon szórakoztatta, ha Jonah-t nagy ritkán sikerült rábeszélnie, hogy tartson vele. Aznap még küldözgettünk Jonah-val egymásnak néhány további üzenetet oda-vissza, de aztán megint néma csend következett, míg pénteken az ebédszünetemben váratlanul bele nem futottam. Még mielőtt észbe kaptam volna, megkértem, hogy jöjjön el velem ma reggel, ő meg nem tudott előrukkolni jó kifogással, így hát most itt vagyunk, és valaki már nyitja is az ajtót előttünk.

– Tudod már, milyet keresel? – kérdi Jonah, miközben kitöltöm a regisztrációs lapot.

Phil macskája jut eszembe.

– Valami szép jószágot – felelem. – Amelyik odatelepszik az ölembe, miközben tévét nézek.

– Fiút vagy lányt?

– Szerintem lányt – felelem. Nem tudom megmondani, miért. Csak úgy képzelem, hogy egy másik nőnemű lény mászkál majd körülöttem.

Egy zöldre festett hajú lány mögött, aki aligha lehet több tizennyolc évesnél, bebaktatunk abba a helyiségbe, ahol meg lehet nézni az állatokat. Az első ketrecben egy csapat fekete-fehér kismacska zsinatol, fáradt kinézetű anyjuk mellett. Elmegyek mellettük; egy kiscicához nincs időm, sem energiám. Jonah megáll, egy ideig figyeli őket, és nevetni kezd, amikor az egyik odaugrik a rácshoz és belekap az ujjába.

A következőben egy pár felnőtt fekete macska. A ketrecük előtt tábla jelzi a lehetséges új tulajdonosnak, hogy a két fivérnek együtt kell maradnia. Részemről egy újabb nem. Továbblépkedek.

– Egyik sem a két fickó közül? – néz rájuk Jonah. – Bocs, srácok.

– Nem bírnék két macskával – jegyzem meg, és benézek a következő ketrecbe. A táblán az áll, hogy Betty, kétéves teknőctarka.

– Helló, csinos hölgy – motyogom, és bedugom az ujjamat a rácson. – Hogy s mint?

Nekidörgölőzik a rácsnak, csupa puha szőr és nagy zöld szempár. El vagyok varázsolva, és Jonah is, amikor megáll mellettem.

– Ó, nagyon jól csinálja – jegyzi meg. – Mindent bevet az értékesítés érdekében.

– Működik a dolog – felelem, és felnevetek, amikor Betty a fejével nekimegy a kezemnek. Minden követelményemnek megfelel.

– Freddie sohasem akart volna macskát – mondom. Tényleg, egyáltalán nem volt macskarajongó. A többséggel ellentétben nem is érezte szükségét, hogy meghatározza magát a macskás és kutyás tengelyen. Én egyenlő mértékben kedvelem mindkettőt. Ha minden körülmény adott volna, valószínűleg kutyát választanék, de e pillanatban úgy érzem, az túl nagy felelősséget róna rám. Míg egy macska… Relatív függetlenségüket vonzónak találom, mégis volna valaki, akiről gondoskodjam, egy másik szív is dobogna a házban. Az, hogy újra dolgozom, nagyszerű abból a szempontból, hogy a napjaimat kitölti, de így nagyon is hangsúlyossá válik, hogy mennyire csendes a ház, amikor hazaérek. Próbálok valamivel kevésbé támaszkodni Elle-re; még most is sokat túlórázik a hotelban, és a Daviddel töltött kevés ideje valódi kincsnek számíthat az életükben.

– Betty befutónak tűnik nekem – jegyzi meg Jonah. – Habár várhatóan bottal kell majd elkergetned a körülötte ólálkodó kandúrokat.

– Képes vagyok rá – felelem. Lehetnék én Betty védelmezője.

Már majdnem készpénznek lehet venni a dolgot, amikor hirtelen sugallat hatására elnézek a sor végén álló ketrec felé. Egy viharvert öregfiúval találom szembe magamat, aki elnyúlva hever a padlón. Fehér a szőre, eltekintve a szeme körüli fekete folttól, ami nyilvánvalóan hozzájárult a táblán olvasható nevéhez. Kalóz körülbelül tizenkét éves, nem felel meg neki olyan otthon, ahol gyerekekkel vagy más állatokkal kell osztoznia (még halakkal sem), és erősen előnyt élveznek a női tulajdonosok.

Leguggolok, hogy jobban megnézzem, szinte önkéntelenül, és a nyúlánk öreg jószág visszabámul rám. Egy kicsit Fülesre emlékeztet a Micimackóból. Nincs itt semmi látnivaló, csajszikám, mondja. Már túl sokat láttam és hallottam, teszi hozzá. Csak hagyd, hogy tovább dagonyázzam a saját nyomorúságomban, nővérem. Aztán a mancsa alá bújik, és nem törődik többé velem.

– Ő lesz az – közlöm.

Jonah mellém guggol.

– Úgy érzed? – Túlságosan kedves ember ahhoz, hogy bármi bántót mondjon, de a kételkedés világosan érezhető a kérdésből. – Tizenkettő – mondja, amikor Kalóz felemeli a fejét, és szemügyre veszi Jonah-t is. – Az igencsak öreguras macskaévekben mérve. Az állatorvosi költségek szép összegre rúghatnak ám.

Értékelem gyakorlatias megközelítését, és valószínűleg igaza is van. Kalóz igencsak túl van már a virágkorán.

– A főnököm megölne, ha tudná, hogy ezt mondom – szól közbe a zöld hajú lány, és még maga mögé is kémlel, hogy nem hallja-e valaki –, de Kalóz már több mint egy éve nálunk van, és elég társaságkerülő. Én Bettyre tennék.

Jonah rám néz, aztán mindketten Kalózra, aki visszabámul ránk sárgásbarna szemével. Az orromat ráncolom, és már épp készülök az eszemre hallgatni a szívem helyett, amikor az öregfiú száját reszelős „tudtam előre” típusú sóhaj hagyja el.

– Én is elég társaságkerülő vagyok mostanság – jegyzem meg. – Jól illünk majd egymáshoz.

Jonah a tenyerét a szája elé téve igyekszik leplezni mosolyát. Ő is ugyanezt tenné – igencsak el tud gyengülni, ha arra kerül a sor.

A zöld hajú lány vállat von, mint aki azt mondja, „a te bajod”, és már nyúl is, hogy nyissa Kalóz ketrecének ajtaját.

Gyanítom, a macska szeméből tükröződő összetört kifejezés miatt döntöttem így. Felismertem. Tudtam hozzá gondolatokat társítani. Az sütött belőle: Sötét szívemben semmi sem lakik számodra. Amire én azt akartam mondani: Persze, értem én ezt, haver, de valaki, akit szeretek, azt mondta, hogy a nap akkor is kellemetlen módon mindennap fel fog kelni, ha én nem akarom, így hát te meg én akár együtt is figyelhetjük, hogyan csinálja ezt a dühítő dolgot. A nyomorúság szereti a társaságot, meg az összes ilyen közhely. És íme, Kalóz itt van, fensőbbségesen bámul engem a nappalimban, én meg kezdek azon tűnődni, hogy vajon miféle őrület tört rám, amikor nem azt az édes kislányt választottam, akinek szimpatikus voltam, mert Kalóz szemlátomást egyáltalán nem kedvel engem.

– Kérsz valami kaját? – kérdezem, mert eszembe jut, hogy mindig is tökéletesen tudatában voltam, hogy Freddie szívéhez a gyomrán keresztül vezet az út. A macskamenhely az induláshoz ellátott egy kisebb adaggal Kalóz megszokott eledeléből. Csak miután mindent aláírtam, és már hivatalosan az enyém volt, akkor erősítették meg újra, mennyire barátságtalanul tud viselkedni.

– A róla szóló feljegyzésekben benne van, hogy egyszer megmart egy tengerimalacot – mesélték.

– És milyen látványos volt az is, amikor nekiment a főnöknek, miután ideérkezett – tette hozzá az egyik női alkalmazott. – Habár azóta már felfedeztük, hogy ő inkább nőnek való macska. – A nő arckifejezése azt sugallja, hogy Kalózt mindenáron távol kell tartani a férfiaktól, de az az igazság, hogy Jonah-val ambivalensen viselkedett. Nem okozott túl sok gondot a kocsiban hazafelé úton sem, csak feküdt az ölemben a dobozában, Jonah meg igyekezett minél óvatosabban venni a kanyarokat. Jó volt egy kis időt tölteni a társaságában – mármint Jonah-éban. A barátságunkon keletkezett mély repedések itt-ott kezdenek összeforrni. Megkértem, hogy jöjjön el velem Dawn esküvőjére pár hét múlva. Nem akarom a kolléganőmet cserben hagyni, de egyedül képtelen volnék részt venni, és Jonah amúgy is ismeri a legtöbb kollégámat, mert az iskola gyakran használja a városháza épületét a rendezvényeihez. Igent mondott, és ez egy újabb tapasz a sérülésre.

Kalóz nem követ a konyhába, amikor feltöltöm a tálját. Miután visszamegyek, hogy megnézzem, a dobozcsörgés nem csábítja-e, Freddie székébe telepedve találom, arcával a sarok felé fordulva. Gyakorlatilag szőrmével fedett hátsó fertályát mutatja nekem. Úgy érzem, ez valamilyen sértő macskajelzés akar lenni.

– Inkább egy másik széket kellene választanod – mondom neki, mert biztos vagyok benne, hogy Freddie nagyon dühös volna, ha meglátná, hogy egy macska ül a kedvenc helyén.

Semmi. Nincs reakció. Csak egy óriási fenék.

– Kalóz. – Megpróbálom csendes, határozott felsőbbrendűséggel kimondani a nevét. Tökéletesen figyelmen kívül hagyja. – Hé, Kalóz! – szólongatom aztán disney-s élénkséggel. Továbbra is semmi. A kezemet a hátára teszem. Erre kiad egy hangot, amiről nem tudom eldönteni, hogy dorombolás vagy mély hangú morgás-e. Próbálom az elsőről meggyőzni magamat, de attól tartok, inkább a másodikról van szó. Sóhajtok, és igyekszem elhessegetni az érzést, hogy hibát követtem el. Korai még.

Álomban

Szeptember 30., vasárnap

Ó, jesszusom, mit keresünk mi itt, egy edzőteremben? Ez az életünknek az a szelete volt, ahol Freddie és én élesen különböztünk egymástól, mármint ő imádta, én viszont előbb tűzöm nyársra a saját szemgolyómat, mint hogy megpróbáljak fennmaradni egy futógépen. Ez egyszerűen nem olyasmi, amit általában együtt csináltunk. Ő a munkanapjába illesztette be az edzőterem-látogatásokat, én meg sehová sem illesztettem be, és úgy érzem, hogy ez a közös sporttevékenység nélküli megközelítés tökéletesen megfelelt nekünk. Melyik épeszű ember foglalkozik ilyesmivel egy rendes vasárnap délután?

– Rendben vagy? – kérdezi Freddie, miközben a keze szilárdan megül a hátam alsó felén.

Talán javasolhatnám, hogy csináljunk valami mást.

– Öhm…

Felnevet.

– Nem ijedhetsz meg most, hogy itt vagyunk, Lyds. Ragaszkodhatsz a futógéphez, ahogy szoktál, ha szeretnéd. Már kezdesz szinte jó lenni.

A hangsúlya hallatán bosszúsághullám fut rajtam át, amit a felismerés követ, hogy eszerint már járunk ide egy ideje. Vajon az esküvő előtti formába lendülés a cél? Vagy talán ebben a világban őszintén élvezem az edzőterembe járkálást? Utóbbit némiképp nehezemre esik elhinni. Nagyot nyelek és körbekémlelek, megpróbálok keresni valami eszközt, ami nem annyira rémisztő, és nem a futógép, de nem találok magamban elég önbizalmat ahhoz, hogy bármelyiket kipróbáljam. Rendben. Felállok arra a szemét futógépre, és úgy teszek, mintha szeretném. Megkönnyebbült sóhaj hagyja el a számat, amikor sikerül lassú kocogásra állítani, a tekintetemet a terem túlvégében lévő Freddie hátára szegezem, miközben megtalálom a ritmust.

– Hogy mennek a dolgok ma, Lydia?

Egy fickó áll meg mellettem, aki nem lehet több húszévesnél. Örömmel látom a névtábláját, ami egyértelműsíti, hogy ő Martin, a fitneszinstruktor.

– Hát, remekül – felelem. – Csak beletekerek a gépbe pár mérföldet.

Mit is mondok? Pár mérföldet? Van egy olyan érzésem, hogy Martin elnyom egy megvető horkantást, miközben a gépem kijelzőjére néz. Itt leszek még egy darabig, ha ebből mérföldeket akarok csinálni.

– Előtte picit bemelegítek – motyogom égő arccal.

– Helyes – feleli Martin. – Mindig úgy a legjobb.

Azzal elsétál, és néhány negatív gondolat után különös vigaszt nyerek a tudatból, hogy a dolgok tudnak itt is kevésbé tökéletesek lenni. A Freddie-vel folyó életem sem csupa gyönyörű napból állt, nem volt egy merő idill, hogy úgy mondjam, akkor itt miért volna minden rózsaszín? Egy dolog biztos: ha ez a hely valóban a képzeletemből pattant volna ki, ziher, hogy a vasárnap délutánt nem a nyüves edzőteremben töltenénk. Összeszorítom a fogamat, és feljebb tekerem a sebességet a futógépen. Minden csalódottságomat és zavarodottságomat megpróbálom kidobolni magamból a talpamon keresztül, egészen addig, míg mind ez idáig ismeretlen mértékű izzadságáradat önt el.

Furcsa dolog történik, amikor elhagyjuk az edzőtermet. A kocsikulcsok az én zsebemben vannak, és miközben tolatok kifelé, Freddie felém fordítja a támlának döntött fejét.

– Mi rosszat tettem, Lyds?

– Ezt meg hogy érted? – kérdezem.

– Minden rendben volt a terem felé menet, aztán amikor ott voltunk, úgy viselkedtél, mintha ez volna a legutolsó hely a világon, ahol lenni szeretnél. Most meg ez. – És a kormány felé int.

– Micsoda?

Fújtat.

– Hát te. Ilyen nagy ügyet csinálsz abból, hogy hazamegyünk.

Ránézek. Freddie az utasülésen ülve hirtelen nem odaillőnek és zavarodottnak látszik. Most döbbenek rá, hogy számára ez most valamiféle Jekyll és Hyde-szerű pillanatom. A következő látogatásaimmal kapcsolatban megjegyzem magamnak, hogy mindig szánjak egy kis időt rá, hogy körültekintően tanulmányozzam a helyzetet, mielőtt páros lábbal beleugrom.

– Sajnálom – mondom –, hogy kicsit nyűgös voltam az imént. Nem akartam rosszat… csak hát, te is tudod, mennyire nem vagyok edzőterem-rajongó. – Belül felszisszenek a gondolatra, hogy talán itt afféle edzőtermi Barbie vagyok, de Freddie nem reagál. Jobban meglepne, ha reagálna, hogy őszinte legyek.

– Én is sajnálom. Tudod, hogy én meg nem vagyok a legjobb utas. – Odanyúl, felkattintja az indexet, én pedig visszafogom a késztetést, hogy türelmetlenül arrább lökjem a kezét.

Hazaérve készítek mindkettőnknek egy csésze teát, és az az egyszerű mozdulat, hogy két csészéért nyúlok egy helyett, szinte lélegzetelállító hatást tesz rám. Kezdek rájönni, mi az ár, amit meg kell fizetnem ezekért a pillanatokért; az, hogy rögtön a legközelebbi alkalommal megint csak egy csésze lesz.

– Kész a fürdő, idegbajoskám – Freddie körém fonja hátulról a karját.

Hátradőlök, bele az ölelésébe, és mosolygok.

– Kész a teád, irányításmániás.

– Csak épp tudom, mi hogyan tetszik. – Felnevet, és megcirógatja a nyakamat. – És te tetszel.

– Milyen szerencsés vagyok. – Komolyan gondolom.

– Jól mondod.

Ezért kijár egy oldalba bökés.

– Csak hívj, ha kell valaki, aki megmossa a hátadat – mondja. – De hangosan kiabálj, mert lehet, hogy bekapcsolom a meccset.

Felé fordulok, az arcába nézek, és együtt játszom vele.

– Mármint azt akarod ezzel mondani, hogy a rögbi csábítóbb, mint én?

A szája sarka felfelé szalad, miközben eltöpreng.

– Mégiscsak Bathról van szó, bébi.

– Te tudod – mondom, és felé suhintok a törülközővel.

Elkapja a kezemet, és maga felé pördít.

– Ugye, tudod, hogy csak poén volt?

– Jobb is, ha az – felelem, ő meg megcsókol, nevetve.

Én is nevetek, de aztán már nem, mert a csókunk a játékosból átcsúszik az elmélyültebb régiókba, a gyengédségből a perzselő forróságba, a bocstól az akarlak irányába.

– De a kád… – motyogom, miközben az ujjai a farmerom derekánál járnak.

– Úgyis muszáj levenned a ruháidat – bújtatja ki a gombot. – Egyébként is nagyon-nagyon forró vizet engedtem, meglehet, eleve azt szeretnéd, hogy kicsit még hűljön.

– Tényleg? – Megfogom a pólója elejét, úgy húzom magamhoz közelebb.

Lehúzza a cipzáramat, és a fürdéssel kapcsolatos gondolatok elszállnak az agyamból.

Később, immár valóban a kádban, újra végigmegyek gondolatban a Freddie-vel töltött délutánomon. Rá kell jönnöm, hogy a baleset óta eltelt viszonylag rövid idő alatt alapvető változások indultak el bennem. El kellett veszítenem a szemellenzőimet, hogy tovább élhessek, és a lány, aki most vagyok, egy kicsit másképp látja a világot – mindkét világomat –, mint az a lány, aki voltam. Kilencvenkilenc százalékban ismerősen járok-kelek ebben az életben – végtére is a saját lábnyomaimon lépkedek –, mégis úgy, mintha nem teljesen illene a lábamra a cipőm. Semmi és minden, csak egy apró, idegesítő pont a sarkam alatt, de a minap láttam (természetesen napközben a tévében) egy híradást, amiben egy nő szerepelt, aki nem foglalkozott a sarkán lévő hólyaggal, és vérmérgezést kapott, ami majdnem halálos kimenetelű volt. Rettenetesen nehéz úgy tölteni itt az időt Freddie-vel, hogy közben tudatában vagyok, hogy van egy nélküle folytatott életem is, ezért meghozok egy döntést. Amikor itt vagyok, szándékosan elfordítom a gondolataimat a másik életemről. Nem fogok több, kincset érő pillanatot arra pazarolni, hogy olyan dolgokat kérdőjelezek meg, amelyeknek az itteni lányt egyáltalán nem kellene izgatniuk.

Ébren

Október 20., szombat

A konyhaasztalnál ülök, mellettem egy csésze kávé. Kalóz itt várt, amikor leértem; felfalta az ételét, és már iszkolt is az ajtó felé. Senki sem vádolhatja azzal, hogy túl törleszkedő volna, de nem haragszom rá emiatt. Választhattam volna Bettyt is, de Kalóz viselkedésében ez az „akár tetszik, akár nem” jelleg megpendített egy húrt a lelkemben.

Ahogy gyakran szokott lenni, másnaposnak érzem magamat. Ez a tabletták mellékhatása, és az időnek, amit Freddie-vel töltök az odaát lévő láthatatlan világban. Mit is csinálhatok ott most, tűnődöm. Valószínűleg nem sokban különbözik az ottani helyzet az ittenitől, ahol még mindig a pizsamámban lustálkodom.

Csodálatos, szinte rémisztő, milyen gyorsan alkalmazkodott az agyam ahhoz, hogy két világ között ingázom. Az első hetekben nehéz volt a két idővonalat külön kezelni, de mint a legtöbb dolog, gyakorlással ez is tökéletesedik. Immár öt hónapja jövök-megyek, és minden elmúló látogatásommal könnyebb észszerűen egymáshoz igazítani, és tagolni a két életemet.

A másik hely nem másolja pontosan az itteni életemet, attól eltekintve sem, hogy Freddie ott még mindig él. De azt tudom, hogy ha itt volna velem, ő kísérne el ma este Dawn esküvőjére Jonah helyett, akivel jó párszor találkoztunk már a nagy macskaküldetés óta. Valamiféle váltómódszer fejlődött ki köztünk Freddie sírjánál – ő szombaton korán megy, én később, és a kettő között ülünk ott egy kicsit, beszélgetünk a semmiről meg a valamiről. Amit valójában ott teszünk, az a barátságunk megfoltozása, vagy legalább próbálkozás ebbe az irányba, mert fontosak vagyunk egymásnak, mindig is így volt. Nagyon sok közös emlékünk van. Rettentő sok Freddie-vel kapcsolatos emlékünk. Mindhárman ott voltunk például a bayeux-i kárpitnál, tinédzserként, egy Normandiába tett osztálykiránduláson, ami leginkább hosszú buszutazásokból, tiltott alkoholból és meggondolatlan tinédzserkori választásokból állt. A kirándulás nagy részét hála istennek befedi már az idő pora, de arra még most is pontosan emlékszem, amikor a kárpitot megtekintettük. Mérhetetlenül hosszadalmasnak tűnt akkor, rajta a számtalan hőssel és gazemberrel, véres hódítások és vesztes csaták, királyok, királynők, lovagok és elesett katonák. Az életem kárpitja is kezd hasonlóképpen zsúfolttá válni: anyám meg Elle a hősök, Freddie az elesett harcos.

– Kész vagy?

A taxi most tett le bennünket az esküvő helyszínén, és az idegeim hangosabban lármáznak, mint azok a karperecek, amiket Elle adott kölcsön a zöld ruhámhoz, amelyet együtt vásároltunk vele pár hete a városban.

– Őszintén szólva nem igazán – felelem. – De ez Dawn nagy napja, és megígértem, hogy itt leszek.

Jonah bólint, kerüli a tekintetemet.

– Klassz a ruhád. – Úgy hangzik, mint aki zavarban van, és át is érzem, de azt is tudom, hogy igyekszik önbizalmat önteni belém, ezért az arcomra erőltetek egy mosolyt.

– Köszönöm, hogy megtetted értem ezt az erőfeszítést – felelem. Jonah sötét inge elismerést érdemel, és az arra tett kísérlete is, hogy megzabolázza a fürtjeit. Sokkal otthonosabban mozog a kopottas farmerjában és pólóban, most szinte megdöbbentő kirittyentve látni. Bólint, a kezét finoman a hátamra teszi, és elindulunk az ajtó felé.

– Gyerünk. Meg tudjuk csinálni.

– De gyönyörű vagy – mondom, és igyekszem nem rúzsnyomot hagyni Dawn arcán, amikor megpuszilom.

A tekintete a mellettem álló Jonah-ra vándorol, és megszorítja a kezemet.

– Köszönöm, hogy itt vagytok. Tudom, hogy nem lehet könnyű.

Arra érti, hogy mi ketten, Dawn és én, egyszerre kezdtük el tervezgetni az esküvőt, és mindig izgatottan lapoztuk át a Bride magazinokat ebédszünetben. Visszafogott mosolyt erőltetek az arcomra, és én is megszorítom Dawn kezét.

– Nincs az a pénz, amiért kihagytam volna – mondom, és így is gondolom. Dawn élete sem könnyű; az anyja meghalt, amikor ő még kisgyerek volt, a többi családtagja pedig nem engedhette meg magának, hogy ideutazzon Plymouthból. Az újdonsült anyósa is megnehezíti az életét, mert sohasem fukarkodik a kritikával Dawn anyai készségeit illetően.

– Odacsoportosultak a sarokba – biccent a tömeg felé, a kollégákra. Mindenki egy kicsit másképp fest az ünneplő ruhájában, oldalán a partnerével. Ryan pillant meg először, és már fel is kap két széket a közeli asztal mellől. Tényleg ő a legkedvesebb fiú a világon; nem tudom a férfi kategóriába sorolni. Még a szüleivel él, és az ideje ugyanakkora részét tölti videójátékozással, mint amennyit azokkal a lányokkal, akiket randizni hívogat.

– Íme, itt van ő – bömböli boldogan Phil vörös csokornyakkendőjében, miközben feláll, és nagy puszit nyom az arcomra. – Jonah – fordul Jonah felé, és lelkesen megszorongatja a kezét. Ők ketten sokszor találkoztak már különféle alkalmakkor, amikor az iskola tart rendezvényeket a városházán, és természetesen mindenki tud arról is, milyen kapcsolat fűzte Jonah-t Freddie-hez. Ez is egyike azoknak a dolgoknak, amelyek együtt járnak azzal, ha az ember egy álmos, megfeneklett kisvárosban él; arcról majdnem mindenki ismer mindenkit, ha névről nem is. Freddie jobban szeretett volna elköltözni innen, egy ugyanolyan menő, városi világításban fürdő lakásba, amilyenekben az urbánusabb nézeteket valló kollégái laknak, de végül inkább itt vettünk házat, mert én nagyon szerettem volna egy csésze tea távolságra maradni Elle-től és anyánktól.

Julia rám mosolyog, amikor csatlakozunk hozzájuk. Királynőien fest fekete-fehér öltözékében, Bruce, a férje, egy szinte fájdalmasan félénk fickó, egy pillanatra elkapja a tekintetemet, aztán gyorsan elnéz másfelé.

– Egy italt? – motyogja Jonah mellettem. Hálásan bólintok. Rá jellemző módon felajánl egy kört mindenkinek az asztalnál, és Ryan azonnal ugrik, hogy segítsen neki a pultnál. Egy kissé későn észbe kapva még visszafordul, és sietve bemutatja nekem a partnerét.

– Lydia, Olivia. – Biccent egyet-egyet mindkettőnk felé, és vigyorog. – Olivia, Lydia. – Nem vagyok benne biztos, de mintha egy hajszálnyi szünetet érzékeltem volna, mielőtt kiejtette a száján az Oliviát. Mint aki még egyszer gyorsan ellenőrzi fejben, hogy jó nevet készül-e mondani.

Leülök a botrányosan csinos Olivia mellé, és megdicsérem tökéletes, rendkívül hosszú körmét, amelyet aprócska ruhájához passzoló világoskékre festett.

– Régóta ismered Ryant? – kezdem a társalgást.

– Nem igazán – feleli Olivia, és iszik egy kicsit a koktéljából a szívószálon keresztül. – Egy habpartin találkoztunk.

Nem igazán tudom, mit is kellene erre felelnem. Még sohasem voltam habpartin; sőt, azt sem tudtam, hogy létezik ilyesmi a Baleár-szigeteken kívül is.

– Vicces – mondom végül, ő meg biccent, és zajosan kevergeti a jégkockákat.

– És te hol találkoztál a sráccal? – A tekintete a pultnál álló Jonah-ra vándorol.

Egy pillanatra megdermedek.

– Jonah-val?

Még javában igyekszem valami választ kiötölni, hogy milyen kifejezéssel is jellemezzem Jonah-t, mi is ő nekem, amikor Olivia hirtelen újra megszólal.

– Jó segge van – és nevet. – Bocs.

A fejemet rázom.

– Nem vagyunk egy pár – mondom. – Csak barátom.

Olivia olyan pillantást vet rám, mintha tudná rólam, hogy hazudok.

– Igen, értem.

– Komolyan. Barátnője van, és én… – Ráncolom a szemöldökömet, mert tényleg nem akarok ebbe belemenni. Jonah egy ideje találkozgat Deevel, lazán, nem túl komolyan, de mégis. Szerencsére Oliviát nem érdekli mélyebben a téma.

– Nekem mindegy.

Nem vagyok benne biztos, hogy hisz nekem. De nem erősködöm, mert még rosszabbul nézne ki, és semmi szükség rá, hogy igazoljam magamat. Valószínűleg amúgy is félreértelmeztem a csaj testbeszédét, a szociális készségeim kicsit megrogytak az utóbbi időben, ami egy másik rossz következménye annak, ha az ember túl sok időt tölt egyedül. Phil felesége, Susan ment meg végleg attól, hogy válaszolnom kelljen, mert meghallotta a beszélgetésünket Olivia másik oldalán ülve.

– Hát nem álomszép ma Dawn? – hajol közelebb hozzánk. Megpróbálok sugározni felé egy néma köszönömöt. Susan legalább hetente egyszer felbukkan az irodában, és legtöbbször van nála valami, amit éppen akkor vett ki a sütőből, vagy azért hozza Philnek, hogy ossza szét a munkatársai között. Mindannyian szeretjük; és én sohasem imádtam őt jobban, mint ebben a pillanatban. A hirtelen témaváltás elég hozzá, hogy kicsit elmozdítsa a dolgokat, míg Jonah és Ryan visszatérnek a pulttól a poharakkal teli tálcát egyensúlyozva. Ügyelek rá, hogy felugorjam, és visszaengedjem Ryant Olivia mellé, nehogy elválasszam egymástól az álmodó fiatal szerelmeseket. Ryan megpróbál vitába szállni velem, és egy másodpercig egymásba fonódik a tekintetünk, épp elég ideig ahhoz, hogy valamire mindketten rádöbbenjünk; egyikünk sem szeretne különösebben a partnere mellett ülni. Úgy tűnik számomra, Olivia barátnői státusának napjai meg vannak számlálva, és azt tekintve, hogy a lány inkább Jonah-n legeltette a szemét, Ryan helyett, míg azok ketten a pultnál álltak, úgy sejtem, egyikük sem lesz túlságosan csalódott a végén. De akkor is, e pillanatban ő Ryan partnere, és üljenek egymás mellett.

– Minden rendben? – ellenőrzi Jonah a dolgokat, amikor visszaülünk a helyünkre. A karja a székem háttámláján nyugszik, és hálás vagyok a jelenlétéért. Ő egyike azoknak a kaméleonszerű embereknek, akik bármelyik embertömegbe jól beleillenek, könnyed társaságot jelentenek, és őszintén érdekli őket a többiek mondanivalója. Valószínűleg emiatt lett olyan jó tanár belőle. Valóban odafigyel, amikor az emberek mondanak valamit, és nem azt lesi állandóan, hogyan lehetne visszakanyarítani a beszélgetés fonalát saját magához.

– Azt hiszem, igen. – Iszom egy kortyot a hideg sauvignonból.

– Mit szólsz Oliviához? – kérdezi.

Kíváncsian nézek rá.

– Miért?

Belenevet a korsójába.

– Ryan az imént mesélte, hogy már kétszer próbált szakítani vele a héten, de nem vette az adást. Ryant teljesen megrémítette.

– Jogosan. – Átnézek a párocska felé. Olivia karmai a fiú nyakán szánkáznak fel és le, lassú, területfoglaló mozdulatokkal.

Nem tehetek róla, nevetnem kell, amikor Ryan, látván, hogy őket nézzük, néma segélykiáltást küld felénk. Jonah megemeli a korsóját, én pedig tanácstalanul vállat vonok. Ezt a leckét egyedül kell megtanulnia.

A zenekar egy rock and roll számot kezd játszani, ami úgy hat Bruce-ra, mintha valaki megnyomta volna a bekapcsológombot rajta. A korsója csendes szorongatásából kiszakadva egyetlen szempillantás alatt Buddy Holly válik belőle, és már vonszolja is maga mögött Juliát, ellentmondást nem tűrőn. Mind elképedten bámuljuk kettejüket a parketten. Egyértelműen Bruce az irányító, most épp terpeszállásban húzza át a két lába között partnernőjét, higanymozgással, és olyan önbizalommal, amilyet még sohasem láttunk tőle. A karácsonyi vacsorák és munkatársi összejövetelek mindig úgy teltek el, hogy senkihez sem szólt tíz szónál többet, ami nagyban magyarázza, miért bámuljuk mind leesett állal őket, ahogy repülnek a tánctéren, megfosztva az összes többi párt, amelyek úgy tesznek, mintha tudnának táncolni, bárminemű esélytől, hogy elnyerjék a rock and roll királyi koronát. Az emberek a parkett szélére húzódnak, hogy több teret adjanak nekik, és belém csap a felismerés, hogy én sem láttam még soha Juliának ezt az oldalát. Szemlátomást imádja a helyzetet. Korábban már töprengtem is rajta, hogy vajon Julia és Bruce hogyan tudnak szilárd párt alkotni, de most, miközben figyelem őket, egyértelmű, hogy van a köztük lévő kötődésben valami különleges, amibe mi, külső szemlélők általában nem látunk bele. Julia más nővé változik Bruce-szal – vagy mondjuk úgy, olyan módon önmaga a férje társaságában, amilyen módon senki mással.

Igencsak sokat ittam. Mint mindnyájan. Súlyos itt a mérték, ráadásul úgy tűnik, a fiút el lehet ugyan hozni a habpartiról, de a habparti már a fiúban marad: Ryan mindnyájunkat meghívott egy Jägermeisterrel súlyosbított tengeralattjáróra. Ezt az italt, a Jägermeister és sör keverékét Julia és Bruce korábban nem ismerte, és gyanítom, Phil és Susan sem. Jómagam sohasem voltam nagy rajongója, és nem is Jonah világa, de amikor Ryan megjelent nyolc röviditalos poharat egyensúlyozva, Olivia szemében pedig kihívó kifejezés jelent meg, mindnyájan egy emberként felhajtottuk, enyhén könnyező szemmel kívánva a kedves ifjú pár egészségére.

Az igazat megvallva sokkal jobban érzem magamat, mint amire korábban számítottam, annyira, hogy szinte bűntudatom van miatta. Atyám, még nevettem is! Jonah is. Mindketten eksztázisba estünk az alkoholtól, szédelgünk a társaságtól, mindkettőnket visz magával a zene. Szokatlan könnyedség itatja át a hangulatomat, amire úgy akarok rákapaszkodni, mint egy tutajra a sötét óceán közepén, mert emlékeztet arra a gondtalan és derűs lányra, aki korábban voltam. Vajon rettentően hűtlen vagyok, ha azt mondom, hogy úgy érzem magam, mint aki kivett egy éjszakányi szabadságot a saját életéből? Szerintem nem; valójában azt hiszem, nagyon nagy szüksége van rá az embernek, hogy időnként megnyisson egy szelepet, hogy leeressze a feszültséget, másképp azt kockáztatja, hogy valahol kirobban a tömítés.

– Táncolj egyet velem! – ragadja meg Ryan a kezemet. A DJ épp a Come on Eileent teszi be, mintha az lenne a célja, hogy megfeleljen az esküvői DJ-kre vonatkozó minden sztereotípiának. S ha netán ez a célja, remekül csinálja. Nevetve rázom a fejemet.

– Szó sem lehet róla – két kezemmel lehorgonyzom magamat a székemhez. – Simán felborulnék.

Ryan továbbmegy, és Susant kezdi győzködni, Jonah pedig mosolyogva rám néz.

– De te nagyon szeretsz táncolni – jegyzi meg. – Táncolnod kéne.

Igaza van. Tényleg nagyon szeretek. Mindig is így volt. Elle-lel ezt mindketten örököltük anyánktól, aki világéletében elsőként perdült a parkettre, ha lehetősége volt rá. Vállat vonok, semlegesnek igyekszem mutatkozni, miközben Ryant és Susant figyeljük, akik magasba emelt karral bohóckodnak. Egymás mellett ülünk Jonah-val, arccal a tánctér felé, érzem a székem háttámláján átvetett karja melegét.

– Úgy nézünk ki, mint a zsűritagok valami tévéműsorban – jegyzi meg Jonah.

A táncparkettet pásztázom.

– Nálad ki a nyerő?

A DJ lejjebb tekeri a hangerőt, és odahívja Dawnt meg a férjét a táncparkettre, aztán lelassítja a zenét, és megszólal az általuk választott szám. Mint az idén oly sok hozzájuk hasonló pár a világon, vélhetően milliónyian, ők is Ed Sheerant választották ahhoz a boldog pillanathoz, hogy üdvözölje őket a házasságuk utáni első táncnál, és a nyitóütemek után a DJ mindenkit arra kér, hogy csatlakozzanak a boldog ifjú párhoz. Nem telik bele sok idő, és már csak Jonah meg én maradunk ülve; még Ryan és Olivia is a parkettre vonult. Ryan valószínűleg bánni fogja reggel, de pillanatnyilag úgy tűnik, sutba dobta minden óvatosságát, és engedi, hogy a lány nyelve eléggé mélyre hatoljon ahhoz, hogy megállapíthassa, Ryannek megvan-e még mindkét mandulája.

Phil összeborzolja a hajamat, amikor Susan a hátunk mögött őt is odarángatja a táncolók közé, és ez az egyszerű atyáskodó gesztus többet mond a szavaknál. Figyelem őket egy pillanatig, és elszorul a torkom.

Jonah rám néz, és biztosra veszem, hogy látja, micsoda harc dúl a fejemben. Nem tudom, mi a rosszabb – az elképzelés, hogy táncoljak, vagy az egyedülinek lenni a teremben, aki nem táncol.

– Gyerünk – mondja ki végül Jonah, és felsegít.

Könnyedén tart, összefonja a kezét az enyémmel, a másik a hátamon.

– Csak egy tánc – suttogja az ajkán halvány mosollyal. Nem beszélünk, miközben lassan mozgunk a többi táncos között. Megpillantom Dawnt és a büszke férjet, akik tudomást sem vesznek a körülöttük lévőkről, alvó fiukat az apa tartja a derekán. El kell fordítanom a tekintetemet, annyira nehéz.

– Hahó – szólongat Jonah. Lenyelem a rám törő könnyeket. A szája egészen közel esik a fülemhez, ahogy magához húz, és azt súgja: – Tudom, Lyds. Tudom.

Igyekszem, hogy ne sírjam el magamat, de nem sikerül túl jól. Ez az egész annyira igazságtalan.

– Istenem, Jonah – fulladozom. Az arcomat nekinyomom az ingének. Testileg annyira különbözik Freddie-től; magasabb, vékonyabb. A fejem könnyedén elfér az álla alatt még magas sarkúban is, az illatszere ismerős, alig érezhető fűszeres illata megnyugtató.

– Úgy hiányzik Freddie, meg a táncolás meg a szerelem.

Nem felel, mert erre nincsenek megfelelő szavak. Már alig tettetjük, hogy táncolunk. Csak állunk, átöleljük egymást a pillanat kellős közepén. Mindenki mozog körülöttünk. Jonah csitítgat, halk, kivehetetlen szavakat mormol, miközben a hajamat simogatja, én meg igyekszem hasonló megnyugtatást nyújtani neki, mert eszembe jut, milyen ember a másik életemben: vidám, bűntudatmentes, a szemöldöke fölötti, bizonyító erejű sebhely pedig sehol. Itt, az éber életemben ő is ugyanolyan kisírt szemű és meggyötört szívű, mint én, ugyanolyan elveszett, és ugyanúgy támogatásra szorul. Közelebb húzom magamhoz, és remélem, segíthetünk egymásnak megtalálni az utat hazafelé.

Álomban

November 17., szombat

– És íme, a pajta. – Victoria büszkén tárja ki az óriási fakapu két szárnyát. Ő a hely rendezvényszervezője, ő fogja lebonyolítani az esküvőnket egy rusztikus vidéki fogadóban, egy átalakított pajtában. Ennek a küszöbén állunk most. Sápadt téli napfény pászmái törnek át a magas ablakokon, megvilágítják az apró porszemcsék táncát a levegőben. Az én romantikus szívem számára valódi csillámpornak tűnik.

– Be is van rendezve a holnapi esküvőre – jegyzi meg Victoria, a szarufákat körbeölelő, vastag vörös-arany girlandokra mutatva.

– Téli téma, amint látszik. A következő hónapban karácsonyi esküvők lesznek sorban, egyik a másik után, de a legjobb mégiscsak nyáron. Olyankor vadvirág-kompozíciókkal töltjük meg a helyiséget, és sok száz fehér lampionnal; valódi szentivánéji álom.

– Nagyon tetszik – lehelem. Biztosan jártam már itt ebben az életemben; az a gyanúm, hogy több különféle helyet megnéztünk, mielőtt eldöntöttük volna, hogy ez lesz a tökéletes. Csendben gratulálok magamnak. El sem tudok képzelni olyan helyet, ami jobban illene kettőnkhöz. – Őszintén, nem is lehetne ennél tökéletesebb.

Freddie megszorítja a vállamat.

– A ceremónia is itt szokott lenni?

– Igen is, meg nem is. – Victoria ellépked egy ajtó felé, ami az épület túlsó falán nyílik. – Ez a szertartás helyszíne.

Egy kisebb oldalsó terembe lépünk. A halványszürke téglákat, amelyekkel a falakat kirakták, szemlátomást kézzel faragták ki, mielőtt még létezett volna gépesítés. A helyet gondosan restaurálták, hogy megőrizze ütött-kopott báját. Engem azonnal arra a helyre emlékeztet, amelyben Ross elvette Emilyt a Jóbarátokban. A gerendákról öntöttvas kandeláberek lógnak. Most épp nincsenek meggyújtva, de a lelki szemem előtt már meg is jelent, milyen látványos lesz, érzem a felkúszó lonc illatát, és magam elé képzelem, ahogy Freddie vár majd ott elöl.

– Még mindig tetszik? – kérdezi Freddie, és megszorítja a kezemet.

Nagyon, gondolom magamban. Victoriához fordulok.

– Nem gond, ha pár percre kettesben szeretnénk maradni?

Széttárja a két karját. Pontosan tudja, hogy már meg vagyok főzve.

– Igencsak különleges, igaz? Maradjanak, ameddig csak szükséges. Odaát leszek a bárban, ha megbeszélték.

Miután becsukódik mögötte az ajtó, Freddie-vel lassan végigsétálunk a padsorok között.

– Legközelebb, amikor itt végighaladsz, az esküvői ruhád lesz rajtad – jegyzi meg.

– Te meg ott állsz majd öltönyben elöl – felelem. – Ideges leszel?

Nevetni kezd.

– Ugyan! Hacsak előtte inadba nem száll a bátorságod, és faképnél nem hagysz.

– Ígérem, nem teszek ilyet – mondom. Sokkal komolyabban gondolom, mint azt Freddie hinné, mert túlságosan is jól tudom, milyen az, amikor valakit elhagynak.

– És te ideges leszel? – kérdezi.

Bólintok.

– Naná. Ezer dolog miatt leszek ideges. Hogy a ruhám jól néz-e ki? Vajon Elle meg akarja-e magyarázni Victoriának, hogyan kellene végeznie a munkáját? Jonah otthon felejti-e a gyűrűket?

Eddigre elérünk a padsorok közti folyosó végéig, a helyig, ahol már számtalan másik pár állt, hogy megtegyék örökre szóló fogadalmukat egymásnak.

– Jonah nem fogja elfelejteni a gyűrűket, nem hagyom – mondja Freddie. – És Elle is teljesen lecsitul majd, miután megiszik pár pohár pezsgőt reggel. Boldog lesz, hogy civilben lehet.

Freddie-nek igaza van, természetesen. Mindezek piszlicsáré kis aggodalmak a megfelelő mércével nézve. Annyira tipikus, Freddie nem hagyja, hogy a sok apróság aggassza. Mindig amellett kardoskodott, hogy az ő feladata kell hogy legyen a nászút, de minden más az én dolgom az első naptól fogva. Én meg sohasem bántam, habár az kedves lett volna tőle, ha legalább úgy tesz, mintha egy kicsit érdekelnék a vendégeknek adandó ajándékok meg az asztaldekoráció részletei. Dawnnal küldözgettük egymásnak a linkeket, ha találtunk a neten valamit, ami a másikat is érdekelheti, esküvővel kapcsolatos olvasmányokat és hasonlókat. Van valami az esküvői előkészületekben, ami annyira kellemesen lefoglalja az embert; vidámság és csupa remény, csodálatosan bele lehet feledkezni ebbe az állapotba. Bárcsak képes lennék megtapasztalni itt is – de olyan sok minden van a közeledő esküvővel kapcsolatban, amiről fogalmam sincs. Furcsa Dawn esküvőjére gondolni most, meg arra a szívbe markoló utolsó táncra Jonah-val, miközben itt állok Freddie mellett.

Odahúz magához.

– Te leszel a világ legszebb nője az esküvői ruhádban. Én itt és most is elvennélek feleségül, farmerban, Lydia Bird. Csak az a kár, hogy nem a szerencsehozó alsógatyám van rajtam.

– De hülye vagy! – nevetek, már csak azért is, mert tudom, hogy nincs efféle dilije.

– De a te hülyéd – közli Freddie.

– Totál igaz – mondom, és lábujjhegyre állva megcsókolom. Az orrom hideg, de minden más testrészem meleg. Freddie keze lekúszik a farmer alatt megbúvó hátsó felemre, és felemel a földről.

– Szerintem így kellene megcsókolnod majd a nagy napon is – mondja.

– Egy kicsit alkalmatlan lesz hozzá a ruhám – ellenkezem, és a dereka köré fonom a lábamat. Erősen tart, és a szemembe néz, nevetve.

– Szégyellhetnéd magadat, hogy egy ilyen helyen felizgatsz.

Megölelem, nagyon-nagyon szorosan. Ő is ölel, és egy aranyat érő pillanatig százszázalékos boldogságot érzek.

Ébren

December 25., kedd

– Itt a gin-tonikod – nyújtja át Elle a poharat. – Főleg gin.

Odaérinti a poharát az enyémhez, mozdulata inkább szolidaritást tükröz, mint ünnepélyességet. Mindketten tudjuk, hogy a mai nap nem lesz könnyű; múlt héten volt pár nap, amikor úgy terveztem, egyáltalán el sem jövök anyához. Freddie-vel sohasem kellett végigcsinálni azt a kínos tusakodást, hogy váltogassuk, épp melyikünk családjánál töltjük a karácsonyt, mert az anyja legalább egy évtizede mindig elutazott Spanyolországba az ünnepi időszak elején. Ez a mai nap gondolatát csak még rosszabbá tette. Volt egy kisebbfajta összeomlásom, ha őszinte akarok lenni. A karácsony annyira direkt és mellbevágó, nem? Mindenhol ezt hallod és látod, a rádióban, a boltokban, és mindenki mindenhol erről beszél. A legrosszabb az egészben, hogy nagyon szeretem a karácsonyt. Csak úgy szívom magamba az élményt: a filmeket, a csillogó díszeket, a gasztronómiai csodákat. Már októberben ünnepelni kezdek, elkezdem tervezgetni, melyik filmeket fogom megnézni, összeállítom a következő hetek során folyamatosan változó listáim első verzióját, hogy kinek milyen ajándékokat vegyek, és milyen ételek elkészítésével kísérletezzem.

Talán azért, mert Freddie igazából egy nagy gyerek volt, ő is olyan őszintén belevetette magát az ünnepi időszak örömeibe, hogy mindenki mást is magával ragadott. Jonah ma reggel e-mailben küldött el egy fotót, amin tizenéves korukban láthatók. Freddie mindkettejüknek vett olyan vicces karácsonyi sapkát villogó piros bogyókkal ékesítve. Vidáman bohóckodnak, és a köztük lévő baráti szeretet fényesebben ragyog a képről, mint a lámpák villogása. Mindketten egykék voltak, de egymás személyében valódi testvérre találtak. Utána rögtön felhívtam, és jó volt hallani a hangját, meg a tudat, hogy képesek vagyunk elmondani egymásnak, mennyire hiányoljuk Freddie-t ma. A nap első könnyeit akkor hullattam, amikor Jonah azt mondta, hogy én is hiányzom neki; korábban mindig átjött reggel a karácsonyi reggeli angolszalonnás szendvicsre. Idén Walesben tölti a karácsonyi ünnepeket, Dee családja ott él. Gyanítom, hogy van ebben menekülési vágy is, de nem hibáztatom érte. Cserébe elküldtem neki egy fotót a bicikliről, amit pár éve Freddie-től kaptam karácsonyra, mert egyszer azt hallotta tőlem, hogy gyerekkoromban mindig csak Elle használt járgányai jutottak nekem. Elrejtette odakint a kertben, rajta óriási piros masnival. Úgy éreztem magamat, mintha nyolcéves volnék. Ki is próbáltam, és vidáman kerekeztem vele fel és le az utca hosszában, két másik boldog újdonsült biciklitulajdonossal együtt, akik velem ellentétben, mindketten tíz év alattiak voltak. De teljesen biztos vagyok benne, hogy én éljeneztem közben a leghangosabban.

Ami azt illeti, mára szemernyi sem jutott ebből a könnyed vidámságból; mindnyájan visszafogottak vagyunk, ridegek és törékenyek, csak azért mosolygunk, mert muszáj, nem azért, mert akarunk. Rosszul érint, hogy ez az egész család karácsonyára rányomja a bélyegét. Mintha egy óriási holló szállt volna le a házunk tetejére, és a szárnyaival lefedte volna az ablakokat, elhalványítva a karácsonyfa fényeit, és az egész napot bevonta volna mélabúval. De legalább csak mi vagyunk itt, magunk között. June nénikém mindent bevetett, hogy rávegyen minket, a változatosság kedvéért idén ünnepeljünk náluk, ami nagyon kedves tőle, de végül úgy döntöttünk, maradunk. Ha elmegyünk valahová, az nem csökkentette volna Freddie hiányának fájdalmát, és itt legalább belezokoghatok a sült pulykába, ha a szükség úgy hozza. Mégis egy kicsit rosszul érzem magamat June néni miatt, tudom, hogy nagyon örült volna, ha ott tudhat minket maga körül, ha másért nem, hát azért, hogy egy kicsit csökkentsük az unokahúgom, Lucy csípős megjegyzéseinek hatását.

– Anyátok pánikba esett, mert elfeledkezett a sült krumpliról – közli David, előlépve a konyhából a szokásos karácsonyi pulóverében. Freddie-vel mindig egymást próbálták felülmúlni pulóvertémában, és évről évre egyre rettenetesebb darabokkal rukkoltak elő. David idén nem akart pulóvert viselni; ezt Elle mesélte egy-két hete, mire én azonnal a netet kezdtem böngészni, hogy orvosoljam a dolgot. Végül egy óriási, napszemüveges és villogó agancsú rénszarvassal ékített műremek mellett tettem le a garast – azt hiszem, Freddie is ezt választotta volna, ha itt van. Az imént adtam át Davidnek, ő pedig rosszul leplezett érzelmekkel telve bújt bele. Komor arckifejezése furcsa kontrasztot alkot Rudolf őrült vigyorával; most egyszerre sóhajtok és mosolygok a látványtól.

Mintha követ dobtak volna egy tó közepébe; hullám hullám után, koncentrikus körökben. A fájdalom így terjed egyre kifelé. Freddie volt az a kő. Én vagyok a legközelebbi kör, utána jön az anyja meg Jonah, utána kifelé mindenki más, aki szerette: az én családtagjaim meg az övéi, Deckers és társai a kocsmából, a kollégái meg a barátai. Ezek a hullámok: talán az összes embernek eszébe jut ma.

Mindegy is ez most. Megpróbálom kirángatni magamat a gondolataim közül, és a fő feladatomra koncentrálni, arra, hogy valahogy átevickéljek a karácsonyi ebéden. Utána hazamehetek, és a valódi karácsonyt Freddie társaságában tölthetem.

– Nem lesz sült krumpli? – ráncolom a homlokomat. Anyám szinte kibírhatatlanul nagyra van a sült krumplijával, és hogy igazságosak legyünk, jó oka van rá. – Ez nem lehet igaz.

A konyhában találom szegényt, fejjel lefelé a fagyasztóban kotorászik, feneke az ég felé mered.

– Mit hallok a sült krumpliról?

Kiegyenesedik, és felém fordul. Vicces karácsonyi hajráfja vörösen villog, az arcát könnyek szántják.

– Ne nézz így rám, Lydia, ostoba öregasszony vagyok, aki belezokog a fagyasztott borsóba. A rohadt menopauzától olyan a memóriám, mint egy aranyhalé. Sőt, rosszabb, mint egy guppié. Azt akartam, hogy minden tökéletes legyen, de hiába, elfeledkeztem arról a rohadt krumpliról, és most az egész ebéd oda – sopánkodik. – Abban reménykedtem, hogy talán találok egy zacskó fagyasztott vacakot hányódni a hűtőben, de még abból a szarból sincs itthon.

Minden bajom ellenére érzem, hogy egy mosoly kezd kunkorodni a szájam szélén.

– Hívjuk a katasztrófavédelmet? – A vállára teszem a kezemet. – Jelentsük, hogy krumplikatasztrófa van?

Szipog.

– Ne poénkodj ezen. Nem vicces.

– Oké – felelem. – Mi lenne, ha tennénk néhány sült csirkés chipset egy tálba, és azt ennénk helyette? Senki sem fogja észrevenni, miután átitatja a szaft.

A szemét az égre emeli, én meg letépek egy darab papírtörlőt, és a kezébe nyomom.

– Nem baj, anya – mondom, és már nem viccelek. – Őszintén, tényleg nem.

Nem tűnik úgy, mint akit meggyőztem, de bólint.

– De nincs chips – mondja végül. – Ez nem valami diákszálló.

– Oké, nincs chips – nyugtázom. – És valami csíra?

Ez állandó poén nálunk; mindig odarejti a csírát egyéb ételek alá a tányérunkon, mert tudja, hogy mindketten utáljuk.

Nevet, bár kissé kedvetlenül.

– Segíts kivinni az ételeket az asztalra.

Átviszem a pulykát az étkezőn, és leteszem a díszhelyre, miközben a tekintetem végigszalad anya fantasztikus ünnepi terítékén. Mindig ugyanúgy: friss virágok, a legszebb kristálypoharai, meg egy fahasábból készült karácsonyi dísz, amit Elle-lel készítettünk általános iskolás korunkban. Nem túl imponáló, csak egy ágaitól megfosztott farönk, amit kissé koszlott műhócsomók fednek, meg egy viharvert vörösbegy, ami cingár drótlábakkal kapaszkodik rá. Anya kicsinosította egy kis friss magyallal meg egy vastag, krémszínű gyertyával, ahogy szokta, hogy egy kicsit feljavítsa az összképet. Megnyugtatóan nosztalgikusnak találom. Olyan sok minden megváltozott az életemben, de van pár dolog, ami mindig ugyanolyan.

Fél óra múlva minden étel a helyén, és körbeüljük az asztalt. Ekkor előáll a következő kérdés: ki szeli fel a pulykát.

Anyánk veszi kezébe a hússzeletelő kést, az arca csupa bizonytalanság. Ez mindig Freddie dolga volt.

– Majd én – David megköszörüli a torkát, és talpra kászálódik. Ugyanolyan idegesnek tűnik, mint az esküvői beszéde előtt volt.

Mind imádjuk Davidet, de ő a világ legkevésbé gyakorlatias embere, és híresen ügyetlen. Anya szeme enyhén elkerekedik, mintha nehezen venné rá magát, hogy a kezébe adja a vágóeszközöket, nehogy balul süljön el valami, és a végén valaki a baleseti sebészeten kössön ki.

– David YouTube-videók alapján gyakorolta a húsdarabolást – szólal meg halkan Elle.

Anya rám néz, én meg bólintok, mert van valami egészen megkapó abban, ahogy az ember elképzeli Davidet, amint videókról tanulja, hogyan kell a sült pulykát feldarabolni. Mind figyeljük, hogy igyekszik nem eltolni az egészet: először puhatolózva beleszúr egy villát a húsba, aztán amikor valóban belekezd, a foga az alsó ajkába mélyed, annyira koncentrál közben. Nem katasztrofálisan rossz; hármast adnék a technikára, és csillagos ötöst az erőfeszítésre, ami teljesen jól ellensúlyozza az ételbe kerülő esetleges csonttörmeléket.

– Ideadnád a sült krumplit? – vet Elle mókás oldalpillantást anyánkra. Pontosan látom, mennyire erősen igyekszik vidámnak maradni.

Anya felveszi a fordulatot, és már nyújtja is neki a kelbimbós tálat.

Elle két ujját a szájába teszi, mintha hányni akarna, anya meg leteszi a tálat.

– Pedig jót tenne neked – jegyzi meg közben. – Nem ártana egy kis szín az arcodra, Elle, elég nyúzottnak látszol.

Furcsa módon a megjegyzés éppenséggel némi pírt csal Elle arcára. Gyanítom, mind érzékenyebbek vagyunk ma.

Felemelem a borosüveget, először anyánknak töltök, aztán Elle-nek. David adja fel először a játékot.

– Elle, nem azt határoztad el, hogy… khm… nem iszol ma? – kérdezi, mire Elle-től vasvillatekintet érkezik válaszul.

David arca olyan színt vesz fel, mint anyánk vörös káposztája, és színpadiasan tovább vagdossa az egyenetlen húsdarabokat, mintha ezzel el tudná tüntetni iménti megjegyzése nyomait.

– Már csak a miatt a diéta miatt…

A tekintetem Elle pániktól tágra nyílt szemére téved az asztal felett; soha életében nem diétázott egyetlen napot sem, és ebben a pillanatban már tudom is. Anya is ugyanebben a pillanatban jön rá, leteszi az evőeszközöket az asztalra, és reszkető kezét a nyaka elé emeli.

– Elle – suttogja. – Ez azt jelenti…? – Elhallgat. – Te tényleg…?

– Sajnálom – David megragadja Elle asztalon heverő kezét. – Egyszerűen kicsúszott. – Szemlátomást teljesen nyomorultul érzi magát.

Egy pillanatig mind némán ülünk, egymásra bámulva. Elle töri meg a csendet.

– Nem akartunk mondani ma semmit róla – böki ki. – Mi is csak pár napja tudjuk.

– Drágám – zihálja anya, és a nap folyamán immár másodjára sírja el magát. Aztán belőlem, majd Elle-ből is kitör a sírás. Összebújunk az asztal mellett, Elle a balomon, anya a jobbomon, David szemben velünk, és mind egymás kezét szorongatjuk. Pár percig ülünk, félig sírva, félig mosolyogva, nem akarjuk elengedni egymást.

– Akkor, ez esetben azt hiszem, az én feladatom lesz, hogy kettő helyett igyak. – Halkan felnevetek, és teletöltöm a poharamat, egészen a pereméig.

Elle bólint, aggódó tekintettel lesi az arcomat, megpróbálja eldönteni, hogy csak tettetem-e a jókedvet. De nem. És igen.

Nem tettetem, mert a talpamtól egészen az ostoba particsákó csúcsáig vele örülök; azóta anya akart lenni, hogy kislány korunkban együtt tologattuk a játék babáinkat a hátsó kertben. Benne már akkor is sokkal több anyai érzés lakott, mint bennem; az ő babái mindig szinte új állapotban maradtak a gondosan fésült hajukkal, miközben az enyéimnek sokszor hiányzott a karjuk, az arcukon golyóstollnyomok éktelenkedtek. Megértem, miért nem akart mondani semmit róla ma, de boldog vagyok, hogy tudom. Nem akarom, hogy Daviddal rejtegetniük kelljen egy ilyen sorsfordító hírt, attól való félelmükben, hogy netán feldúlnak vele.

De közben igenis tettetem a vidámságot; mert megdöbbentő és furcsán az élethez kötődő a hír: egy kisbaba. Egy vadonatúj élet, borotvaéles emlékeztető, hogy Freddie és én sohasem ismerhetjük meg azt az örömöt, amit egy közös gyerek jelent.

Megemelem a poharamat.

– Kettőtökre – mondom, és felszárítom a könnyeimet, hiszen ez életük egyik legszebb pillanata.

– Hármótokra – javít ki anyánk, szinte hisztérikusan magas hangon.

Koccintunk, és én még egyszer megszorítom Elle kezét. Csodás hír.

Álomban

December 25., kedd

– Az anyád hivatalosan is a karácsonyiebéd-készítés királynője. Jövő évig már nem kell ennem – mormolja Freddie mellettem a kanapén.

– Szerintem mindketten tudjuk, hogy este nyolckor már pulykás szendvicsre fogsz ácsingózni – mondom. Feltételezem, hogy mint minden korábbi évben, most is épp elég maradékkal felszerelkezve értünk haza, és készíthetünk belőle szendvicset, meg levest, curryt és pulykás hamburgert, úgy is legalább február közepéig ki fog tartani. Határozottan igyekszem elhessegetni a karácsonyi ebéd gondolatát, amit leerőltettem.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy Elle gyereket vár – jegyzi meg Freddie.

Tehát ebben a világban is megtörténik.

– Tudom – sóhajtok.

– Ami azt is jelenti, hogy terhes lesz a nyoszolyólányunk. – Úgy tesz, mint aki alig tudja cipelni a pocakját. A kép közelebb áll Mr. Greedyhez, mint egy terhes nőhöz, de így is vigyorgok rajta.

– Hát igen. – Valójában igenis nagyon tetszik az elképzelés, hogy Elle-t a terhessége teljes ragyogásában örökítik majd meg az esküvői fotóink. Egy esküvő, most meg egy kisbaba. Olyan érzés, mintha valaki az éterben sípolt volna egyet: minden változik, lányok, minden! Bár néhány dolog, hála istennek, nem változik – karácsonykor mindig is anyánk asztala körül fogunk összegyűlni. Jövőre egy kicsit összébb húzódunk, hogy a magas etetőszéknek is helyet adjunk. Természetesen tudatában vagyok, hogy a kisbaba akkor még nem székben fog ülni. De kissé regényesen gondolkozom, a bolondos jövendőbeli nagynénik mély és jelentőségteljes módján.

– Szerinted nekünk is lesznek egyszer kisbabáink? – kérdezem a pezsgő adta vágyakozással, miközben Freddie combjára teszem a fejemet. Szinte elviselhetetlenül keserédes a gondolat.

Bekapcsolja a tévét, és kattintgatni kezd a csatornák között.

– Legyen a Ki vagy, doki?

Nem válaszolok. Vajon ki akar térni a kérdésem elől? Nem hinném; általánosságban már sokszor beszélgettünk a gyerekekről, és bizonyos szempontból szinte adott, hogy végig fogunk menni ezen az úton. Nem igaz? Vagy elhamarkodott következtetésekre jutottam? Á, dehogy is, bolond vagyok. Kezd agyamra menni a karácsony.

Freddie, mit sem sejtve elégedetlenségemről, előrehajol, és elveszi a doboz Quality Streetet a dohányzóasztalról.

– Azt hittem, tele vagy.

– Sosem vagyok annyira tele, hogy ne lenne hely egy karamellának – feleli. Ez az egyik a millió ok közül, amiért összeillünk: ő eszi meg a karamellásat, én meg a lágy közepűt. Nem hinném, hogy képes volnék olyasvalakivel élni, akivel harcolni kell a narancskrémesért. Egy olyan valaki társaságában biztos a mélyben izzó csendes dühvel tölteném a karácsonyi időszakot.

A fejemet rázom, amikor felém nyújtja a dobozt.

– Gyerünk – kérlel kedveskedve. – Nem mondhatsz nemet az epres örömnek.

– Talán később – felelem, ő meg nagy zörgéssel kinyitja a dobozt az orrom előtt.

– Hé, Lydia – mondja idétlen hangon. – Itt vagyok! Egyél meg! Te is tudod, hogy akarod!

– Rettentő kép ez az epres örömről – jegyzem meg. Mindennek dacára mulattat kicsit.

– Narancs volt, és megbántottad szegényt – mondja Freddie bánatosan.

Az égre emelem a tekintetemet.

– Jól van – mondom. – Add ide.

Újra megrázogatja előttem a dobozt, hogy vegyek belőle, és amikor lenézek, akkor döbbenek rá, hogy miért erőlteti annyira.

– Freddie – sóhajtok fel, és kihalászom az ajándékot a fényes papírba csomagolt édességek közül. – Mi ez?

Megvonja a vállát.

– Biztos a Mikulás hagyta itt neked.

Megegyeztünk, hogy az idén nem költünk túl sokat egymásra; az esküvő költségei meredeken ívelnek felfelé, és ott van a ház meg a kocsi… Mindez úgy néz ki pillanatnyilag, mint aminek sohasem lesz vége. Mégis, azt hiszem, Freddie-nek nagyon tetszettek a mandzsettagombok, amiket a főutcán a régiségboltban találtam neki. Szeret a legjobban öltözött férfi lenni minden megbeszélésen – mindig azt mondja, hogy így már akkor előnybe kerül, amikor még senki sem kezdett el beszélni. És elsőként szeret érkezni is, ezt a tippet egy Barack Obamáról szóló dokumentumfilmből leste el. Nem csinál titkot abból, hogy ambiciózus, de sok munkatársától eltérően nem könyörtelen – ami voltaképpen csak még fenyegetőbb ellenféllé teszi.

Az ajándék szépen be van csomagolva papírba, amit apró Eiffel-tornyok díszítenek, és sötétkék szalaggal van átkötve.

– Nyisd már ki – sürget, és figyeli az arcomat. Nyilvánvalóan már alig várja, hogy benézzek a papír alá.

– Te csomagoltad be?

– Természetesen – feleli, de vigyorog, mert mindketten tudjuk, hogy valakit addig édesgetett, míg megcsinálta helyette. Egyik munkatársnője lehetett, Freddie-t ismerve.

Hazudnék, ha azt mondanám, nem vagyok izgatott.

– Nem kellett volna – mondom, és meghúzom a szalagot.

– Dehogynem kellett volna – feleli.

– De én nem vettem neked plusz ajándékot.

– Más módon is kárpótolhatsz – vigyorog, de látom, hogy ő is türelmetlenül várja, hogy lássam, mi van a csomagban.

Azok közé tartozom, akik lassan szeretik kicsomagolni az ajándékaikat, szép lassan leszedni a celluxot, kisimogatni a papír gyűrött szélét, és nem leskelődöm, nem próbálkozom, hátha ki tudom találni, mi az. Freddie a tökéletes ellentétem: azonnal végigtapogatja, kijelenti, hogy könyv vagy póló, vagy csoki, aztán úgy tépi le a papírt, mint egy ötéves. Teljesen megőrjít. E pillanatban én is megőrjítem a lassúságommal, de túlságosan élvezem ezt az egészet ahhoz, hogy elsiessem.

– Nem akarsz találgatni, mi lehet? – kérdezi Freddie, aki már nagyon szeretné, ha haladnának a dolgok.

A hosszúkás, téglalap alakú doboz karcsú és nem túl magas, körülbelül egy nagyobb tábla csokoládé méretű.

– Fényképezőgép? Étkészlet? Jobb, ha nem az.

– Próbálkozz újra.

Óvatosan letépem a ragasztócsíkot.

– Egy kiskutya?

Hátrahajtva a szép csomagolópapírt, egy egyszerű szürke dobozt találok. Szünetet tartok, az ujjaim még lassabbak most, miközben leemelem a tetejét. Ugratom Freddie-t, miközben tényleg alig várom már magam is, hogy belelessek.

– Nyisd már ki azt a nyomorult dobozt! – Ezt már félig kiáltja, és úgy hajol előre, mintha ő maga sem tudná, mi van benne.

Így hát megteszem, aztán kétkedve nézek fel rá.

– Freddie – suttogom. Szó szerint nem kapok levegőt. – Nincs rá pénzünk, hogy Párizsba utazzunk.

Megrántja a vállát.

– Eladtam a gitárt.

– De azt nem tehetted! – buknak ki belőlem a szavak. A Fender régebb óta társa, mint én.

– Mikor is játszottam rajta utoljára? – veti ellene. – Csak hevert a padláson.

– Hiszen annyira szeretted – mondom, még mindig döbbenten.

– De téged jobban.

És már megint, tessék, rám vetül a ragyogó fény. A szívem összeszorul a gondolatra, hogy soha többé nem fog játszani a Fenderen, de dagad is a büszkeségtől a tudatra, hogy képes volt eladni azért, hogy nekem meglepetést szerezzen. Nagyjából ezerszer emlegethettem már Párizst, de erre sosem számítottam.

Belenézek a szemébe, és csillagragyogású szerelmet látok benne.

– Hát, most tényleg nagyon megleptél, Freddie.

– Csak a dolgomat teszem. – Megfogja a kezemet, és végigcsókolgatja az ujjbegyeimet.

Megfordítom a kezemet, és megfogom az állát.

– A dolgodat?

Megcsókolja a tenyeremet.

– Hogy boldoggá tegyelek.

– Ahhoz semmi szükség arra, hogy luxusutakat szervezz.

– Ismersz, tudod, hogy afféle luxuscsávó vagyok. – Vigyorog, aztán elkomolyodik az arca. – Valami igazán különlegeset akartam adni, csak erről van szó.

– Hát, sikerült – felelem. – Mindig sikerül úgy alakítanod, hogy rettentő különlegesnek érezzem magamat melletted, Freddie.

– Remek – mondja, és megtapogatja az orromat. – Most már nézhetem végre a Ki vagy, doki?-t?

Végignézzük a Dokit, aztán azt a filmet, ami utána következik. Egy tányéron pulykahúsos szendvicsek egyensúlyoznak köztünk a kanapén.

– Te csináltad ezt az ecetes hagymát? – kérdi Freddie, majdnem sírva, annyira arcfájdítóan erős.

– Igen – hazudom. Igazából Susan készítette; Phil cipelt be egy ládát a minap a munkahelyünkre, tele befőttesüvegekkel, és könyörgött, hogy szabadítsuk meg tőlük.

– Sósavval?

– De gonosz vagy – motyogom, és igyekszem tartani magamat, hogy ne rázkódjam össze, miközben beleharapok egybe. Tényleg rettentően erős.

– Még szerencse, hogy nem azért veszlek feleségül, mert annyira jól főzöl – jegyzi meg Freddie.

– Vagy a vasalási képességeim miatt – teszem hozzá. A házunkban igen kevés vasalási munkát végzünk, és az a kevés is általában Freddie reszortja.

– Felvilágosult ember vagyok – mondja.

– És remek ajándékokat tudsz kitalálni – teszem hozzá.

– Jézusom, te aztán szerencsés lány vagy. – Leteszi az üres tányért az asztalra.

Hanyatt fekszem, a fejem a combján.

– Igen. – Mosolyogva hunyom le a szememet. – Igen, tényleg az vagyok.

Elszunyókálok, és abba a gyönyörteljes állapotba kerülök, amibe egy különleges emberek társaságában töltött különleges nap végén szokott az ember. Freddie szórakozottan játszik a hajammal, úgy tekeri a hosszú fürtöket az ujjai köré, mintha madzagátvevőset játszana.

– Csak hogy tudd, Lyds, a válaszom igen – suttogja. – Egy nap lesznek kisbabáink. Sok. Egy egész csapat, némelyikük okos, mint te, némelyiküknek olyan nagy szája lesz, mint nekem, és mindig megvédjük őket, ha bajba kerülnek a suliban.

Néhány drága pillanatig szinte magam előtt látom őket, szinte hallom a lépéseik zaját a lépcsőn. Jézusom, Freddie Hunter, fut át az agyamon, már inkább álomban, mint ébren. A szívem érted dobog.

Ébren

December 31., hétfő

Még a legboldogabb években is van valami rettenetes a szilveszterben, nem? Az erőltetett kedélyeskedésben, az ölelésekben meg a hátcsapkodásban, amit aztán az elkerülhetetlen, alkohol fakasztotta könnyek követnek. Idén minden kísérletnek ellenálltam, hogy este kivonszoljanak a házból – nagyon elszántan ragaszkodom a döntésemhez, és minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy elfeledkezzem róla, hogy ma egyáltalán szilveszter van. Nem fogom megnézni Jools Hollandet, aki az Auld Lang Syne-t énekli a zongoránál, híres barátai társaságában, és nem hallgatom meg a Big Ben harangjátékát éjfélkor, nem nézem a tűzijátékot és a tévéközvetítéseket. Nem akarom, hogy ne Freddie Hunter legyen az első, akit megcsókolok, amikor megnyitunk egy vadonatúj évet. A családtagjaim annyira szomorúak voltak, amiért éjfélkor egyedül akarok lenni, hogy beleegyeztem, helyette délben számíthatnak a jelenlétemre. Ez az oka, hogy most éppen anyánk vidám piros ajtaja felé vonszolom magamat. Nehéz elfogadni, hogy szilveszter van, mert az év nagy része afféle kitartáspróba volt számomra, és holnaptól már azt kell mondanom, hogy Freddie tavaly halt meg. A szó eltávolítja tőlem, ami teljesen és alapvetően elfogadhatatlan, és dühít ez az egész, miközben sírnom is kell. A Freddie-vel töltött közös karácsonyunk óta rosszabbul érzem magamat, mint korábban. Az ébren töltött életem egyszerűen nem tud versenybe szállni a másikkal.

– Kincsem – fogad anyám, aki még azelőtt kinyitja előttem az ajtót, hogy a kezemet a kilincsre tettem volna. – De örülök, hogy itt vagy.

A kinti járdák fagyosak, de amikor belépek az előtérbe, megnyugtató meleg fogad.

– El ne feledkezz a szőnyegről. – Olyan tekintettel mered a csizmámra, hogy tudom, muszáj levennem, különben egy lábujjamat sem tehetem beljebb a házába. E pillanatban szinte örülök neki, hogy még mindig úgy érzi, muszáj emlékeztetnie erre, hiszen valójában már úgy belém ivódott a szabály, mint hogy el tudom sorolni a hét napjait. Ez egyike azoknak a dolgoknak, amikre még mindig számíthatok. Mosolyog, amikor meglátja a vidám karácsonyi vörösbegyet ábrázoló zoknimat. Takarosan egymás mellé helyezem a két csizmát az övé mellett az alacsony fapolcon, amelynek kifejezetten ez a célja. Ma reggel az ő kedvéért választottam ezt a zoknit; anya mindig leltárt csinál magában az ilyen apróságokból, figyeli a jeleket, hogy nem csak robotpilóta-üzemmódban csinálom-e végig a napokat. Természetesen igen, csak úgy túlélem a napokat, de anyám kedvéért igyekszem mást tettetni. Ki tudja, hátha addig tettetek, míg végül a véremmé válik. S hogy pontosan mi történik, ha sosem válik a véremmé? Talán csak tettet tovább az ember, örökké, egészen addig, míg teljesen hamis személyiséggé válik?

Elle és David már a konyhaasztalnál ülnek, amikor beballagok.

– Csináltam egy kis forró csokit – mondja Elle, és az asztalon álló, magas falú, hóemberes bögre felé biccent. Vastag réteg tejszínhab van a tetején, rajta bőven mályvacukor és csokiforgács, egy ilyen italért igencsak mélyen a zsebedbe kellene nyúlnod a főutcán.

– Akkor most ezt csináljuk, amíg nem ihatsz alkoholt? – próbálkozom egy poénnal.

Grimaszol.

– Ne is mondd. Mindnyájatokat meg tudnám ölni egy gin-tonikért.

– Hideg van odakint – dörzsölöm össze a két tenyeremet. – Ez tökéletes lesz.

– Tehetsz bele magadnak egy kis brandyt is, ha szeretnéd. – A nővérem hangjában némi vádló élt vélek felfedezni.

Belekortyolok az italba. Édes és forró, pontosan, ahogy kell. Emellett elég jól ismerem magamat ahhoz, hogy tudjam, elalvás előtt még úgyis inni fogok pár pohár bort. Ha ilyen korán elkezdek alkoholizálni, előfordulhat, hogy abba sem tudom hagyni jövő évig, és egyetlen zokogó, maszatos kupacként végzem a fürdőszoba kövén.

– Főzött anya valamit? – kérdezem, kihasználva az előnyt, hogy anyánk nem jött utánam a konyhába. Megpróbálom kipuhatolni, milyen hosszúra saccoljam az összejövetelünk várható időtartamát. Nem szemétkedésből; csak szeretném egyedül otthon tölteni a mai napot.

Elle a fejét rázza.

– Csak szendvics lesz, azt hiszem.

Ez is valami.

– Biztos vagy benne, hogy nem akarsz velünk jönni ma este? – kérdezi David, két tenyerével körbefogva a bögréjét. – Még mindig megvan a plusz jegyünk.

– Mi sem készülünk túl sokáig fenn maradni – teszi hozzá Elle. – Visszajöhetsz velünk, és maradhatsz nálunk éjszakára.

Mindketten kérdőn néznek rám, reménykednek, hogy utolsó pillanatban talán mégis meggondolom magamat, és csatlakozom hozzájuk a The Prince-ben. Az utóbbi években mindig ott töltöttük a szilveszterestét, ami mindig ugyanolyan. Ahhoz képest, hogy csak egy mellékutcai kocsma, ilyenkor zsúfolásig megtelik túlöltözött emberekkel, ismerős arcok ködlenek itt is, ott is, kétes italokat nyomnak az ember kezébe, és az alig visszafogott várakozás, a pezsgősdugók és a különféle vicces pukkantók hangjának áradata mindenkit az éjfél felé sodor. El nem tudok képzelni helyet, ahol kevésbé szeretnék lenni ma este.

– Idén kihagyom. – Arcvonásaimat bocsánatkérő formába rendezem.

Nem erőltetik; gyanítom, tudják, hogy nem fogom meggondolni magamat.

Az ajtó felé fordulunk, amikor meghalljuk a lépcsőn anyánk lépteinek zaját, aki egy kék-fehér csíkos kartondobozzal a kezében jelenik meg. Elle rámosolyog, a halvány, összeesküvő-mosolyai egyikével, és azonnal tudom, hogy bármiről van szó, az ő keze is benne van az ügyben.

– Mi ez? – Mosolygok, hogy leplezzem nyugtalanságomat. – Új cipő?

Elle és anyánk ideges pillantásokat váltanak, aztán anya leül, és nyilvánvaló, hogy mindketten azt várják a másiktól, hogy amaz beszéljen.

Anya a tenyerét a doboz tetejére fekteti, és nagyot nyel.

– Mivel ma van szilveszter, azt akartuk, hogy tudd, egyikünk sem fogja elfelejteni Freddie-t – mondja, és a könnyek máris elmélyítik a hangját. – Kiválasztottunk párat a kedvenc fotóink közül, meg pár apróságot, amik a leginkább emlékeztetnek rá minket, és mindet beletettük ebbe a dobozba, neked.

Ó! Belenézek a félig megivott forró csokoládém mélységeibe, és megacélozom magamat. Semmi sírás.

– Nem muszáj most megnézned, mi van benne, ha nem akarod – veti közbe sietve Elle. – Egyszerűen nem hagyhattuk, hogy a nap elmúljon anélkül, hogy megemlékeznénk róla veled együtt.

Amikor reggel felkeltem, az egyetlen kívánságom az volt, hogy hagyjam a napot elmúlni bármiféle megemlékezés nélkül. Most nem tudom eldönteni, hogyan is érzek valójában.

– Szeretném látni – mondom.

Anya bólint, és felemeli a doboz tetejét. Azonnal meglátok pár dolgot, amiket felismerek: fotókat, nyaralási emlékeket, amelyek akkoriban alig kerültek valamibe, de a mostani hiány megfizethetetlen értékké tette őket.

Anya kivesz egy fotót, és leteszi az asztalra, az ujjai szórakozottan simítgatják az apró felhajlott sarkát.

– Szerintem ez volt az első fotó, amit kettőtökről készítettem – mondja. – Körülbelül tizenöt évesek lehettetek.

– Tizennégy – javítom ki halkan. – Tizennégy évesek voltunk.

Bólint, a tekintete a fotón.

– Eleinte aggódtam, hogy túlságosan nagylegény… – Anya ajkát halk, reszketős nevetés hagyja el. – Túlságosan féltem attól, hogy összetöri a szívedet.

Nem tudom felidézni a pillanatot, amikor a fotó készült, de az első hosszú, napsütötte nyár, amit együtt töltöttünk, élénken él bennem. Minden napomat valami kellemes borotvaélen táncolással töltöttem, részegen az első szerelem szédítő koktéljától. Amikor anya felém tolja az asztalon a képet, belenézek a saját szemembe a képen, és röviden átszalad az agyamon a kérdés, hogy nem lett volna-e jobb, ha igaza van anyánknak Freddie-vel kapcsolatban, és még azon a nyáron összetörte volna a szívemet ahelyett, hogy tizennégy évvel később tette meg. Nem akarom, hogy igaza legyen. Képtelen vagyok elképzelni, milyen lett volna az életem Freddie nélkül. Hidegebb, ez biztos, és szürkébb. Kevesebb… mindenből kevesebb lett volna. Egyszerűen kevesebb.

– Nézd Jonah haját – nevet Elle, és hálás vagyok neki, hogy igyekszik könnyíteni a helyzetet.

– A dauer nagy divat volt akkoriban – veszi védelmébe David Jonah-t, végigfuttatva a kezét a saját, máris ritkuló haján. Nem igazán tudok visszaemlékezni, milyen volt David hajjal; egyébként is szőke, ezért az átmenet a pár milliméteresre nyírott hajtól a kopaszodásig nem volt túl feltűnő számomra.

– Ez nem dauer – felelem, és érzem, hogy halkan kitört belőlem a nevetés. – Ez Jonah saját haja.

– Basszus – motyogja David a bögréjébe.

Freddie átveti a karját a vállamon a fotón, és Jonah is ott van, másfelé néz, valami eltereli a figyelmét, ami nem látszik a képen.

Bámulom, megmelengeti a szívemet az egyszerű iskolás emlék. Jonah a látványos, sötét göndör hajával, meg az én megdöbbentően szőke hajam, és Freddie, aki középen vigyorog. Már tizennégy évesen is karizmatikus vezéregyéniség volt.

– Emlékszel rá, amikor ezt kaptam tőle? – nyom a kezembe egy törékeny legyezőt anyám. Csontból és papírból készült, vörös, és bonyolult mintázatú faragással díszítették.

– Kifejezetten a számodra választotta ki. – Eszembe jut, hogyan nevetett magában, miközben Krétán, egy tengerparton álló árus standján kutatott a különféle színű legyezők között.

– A hőhullámaid miatt – mondom ki ugyanabban a pillanatban, amikor anya:

– A hőhullámaim miatt. – Anya a fejét csóválja, és letöröl egy kósza könnyet. – A szemtelen csirkefogója.

Van egy fotó is ugyanerről a nyaralásról, Freddie neonzöld rövidnadrágban és baseballsapkában, én leégett vállal, halványkék fürdőruhában, ami még mindig megvan valahol a padláson, mert az első közös külföldi nyaralásunkra emlékeztet.

Elle közelebb húzza magához a kék-fehér dobozt.

– Ez tőlem van – húz ki egy születésnapi üdvözlőlapot. Szinte azonnal eszembe jut; a harmincadik születésnapjára kapta februárban. Jókora erőfeszítések árán kutattam föl a lehető legtökéletesebb, nővérnek szóló kártyát, és ahogy most kinyitom, összegörnyedve olvasom a kusza szöveget, amit a kocsmában töltött este végén írtam. De nem az én üzenetem az, ami az üdvözlőlapot arra érdemessé teszi, hogy bekerüljön a kartondobozba, hanem Freddie piros filctollal odafirkantott kiegészítése:

„Boldog szülinapot Elliebellie-nek, a kedvenc műnővéremnek! Egy nappal sem tűnsz többnek negyvennél!”

– Műnővér – suttogja Ellie, aztán sóhajt egyet, reszketősen és hosszan. – Sajnálom.

– Ne sajnáld – mondom, és lassú mozdulattal becsukom a kártyát. Elle-lel mindig jól megvoltunk kettesben, de az évek során Freddie is elég közel került hozzá. Szinte mintha a testvére lett volna. Ahogy David is nekem, aki most kinyújtja a kezét a doboz felé, és egy olyan fotót vesz ki, amin ő és Freddie látható. Mindketten rémisztő karácsonyi pulóverben feszítenek.

– Ez volt az az év, amikor egyértelműen én voltam a nyertes – jegyzi meg David. Képtelen elrejteni a hangjából a büszkeséget. Nem is próbálok vitába szállni vele; viszolyogtató sárga-lime-zöld csíkos, kézzel kötött pulóver van rajta, ami a térdéig lelóg, és háromdimenziós, élénk szivárványszínekben tündöklő gyapjúból kötött díszek éktelenítik: szánkók, Mikulások, ajándékcsomagok, rénszarvasok. Százszázalékosan borzalmas, mind stílusát, mind arányait tekintve. David kifejezetten az alkalomra készíttette, a rá hímzett gömbökkel bezárólag, amelyekre mindünk neve rá volt hímezve. Az a pulóver gyorsan egyfajta karácsonyi legenda lett a családban. David ismét benyúl a dobozba, és átnyújtja nekem a gömböt, amin Freddie neve szerepel.

– Ma reggel vettem le a pulóverről. – Az ajkába harap. – Azt akartam, hogy bekerüljön a dobozba.

Az ujjaim a gömb köré záródnak, és a zokogás élesen törni kezdi magának felfelé az utat a légcsövemen, sürgetően és megállíthatatlanul. Rá kell jönnöm, hogy nem tudom tovább fenntartani a bátor arcomat.

– Jaj, drágám. – Anya mögém áll, és két karjával átöleli a vállamat. Lehajol, és egy puszit nyom az arcomra. – Nem akartunk feldúlni.

– Tudom. – A szavaim zihálásba fúlnak.

– Rosszat tettünk?

– Nem – felelem, mert még ha úgy van is netán, akkor is a legjobb szándék vitte rá őket. – Vagy lehet. Ó, nem is tudom. – Sírok, mert képtelen vagyok megállni, és senki sem mond semmit. Elle a kezemet szorongatja, és csendes könnyek peregnek le az ő arcán is. Ő az örök megjavító; tudom, hogy majd elpusztul bele, hogy ezt nem tudja helyrehozni nekem.

David visszateszi a tárgyakat a dobozba, és ráteszi a tetőt.

– Talán legközelebb – mondja. Bólintok, de nem mondok semmit, mert kizárólag az jár a fejemben, hogy néha az embernek nem adatik meg a legközelebb luxusa. Emiatt olyan belső düh feszít, ami egyszerűen nem tud kihunyni. Folyamatosan velem van mostanában, kisebb-nagyobb mértékben minden percemet átszínezi. Ebben a pillanatban szinte elemészt, ezért, amint lehet, bocsánatot kérek, és távozom.

Este tizenegy óra, és a bor legnagyobb része elfogyott, megnéztem egy nem túl magasröptű filmet a tévében, és sikeresen elkerültem az összes lármás, szalagcímes élő szilveszteribuli-beszámolót. Még Kalóz is úgy döntött, hogy ma este a társaságomban múlatja az időt; az érkezése óta eltelt időben két kezemen meg tudnám számolni, hány éjszakát töltött a házam fedele alatt. Időnként felbukkan, hogy harapjon valamit, de igazából Agnesért van oda, aki néhány házzal arrább lakik. Pontosan tudom, hogy a szomszédasszonyom eteti a macskát, mert láttam, hogy a sarki boltban eledelt vásárolt, pedig nincs macskája. Sőt, egyszer észrevettem, hogy Kalóz ott alszik az utcára néző ablaka párkányán – belülről. De nem sértődtem meg. Kalóz nem tett nekem ígéretet a menhelyen, sőt valójában nyíltan figyelmeztetett. De ma este úgy néz ki, mint aki tudja, milyen óriási szükségem van egy barátra. Még ha egy olyan lompos és többnyire közönyös barát is, mint ő.

Mindent összevetve elég büszke vagyok magamra, ahogy ma kezeltem a dolgokat. Reggel szinte csomóba kötötte a gyomromat a halálos rémület, de az este végére enyhe, tűnődő hangulatba kerültem. Ma este nem veszek be rózsaszín pirulát. Ide-oda sakkoztam a fejemben az elmúlt néhány hétben, és végtelen tipródások során arra jutottam, hogy akármennyire szeretné a lényem egyik része, érzelmileg nem vagyok kész rá. Túlságosan nagy feladat volna a törékeny szívem számára, hogy elviselje a helyzetet. Halványan tudatában vagyok, hogy oda kellene figyelnem a lelki egészségemre. Emellett a szilvesztereste mindig csak annyi, amennyire komolyan vesszük: lehet nagy jelentőségű lépés az óévből az újba, de lehet egy egyszerű, újabb nap. Szorosabbra kötöm magamon a köntösömet, lekapcsolom a lámpát, és elindulok felfelé az emeletre. Csak egy újabb nap.

Még csak tíz perce fekszem az ágyban, amikor valaki kopogtat a bejárati ajtón. Nem vettem be altatót, de a bor épp eléggé lenyugtatott ahhoz, hogy egy pillanatra eltűnődjem rajta, nem történt-e meg mégis valamiképpen, hogy átcsúsztam az egyik világból a másikba. Felkattintom a lámpát, és mindent teljesen ugyanúgy találok, mint amikor lehunytam a szememet. A szobában semmi nyoma Freddie cuccainak, még mindig innen vagyunk az éjfélen, és valaki határozottan dörömböl odalent az ajtómon. Belém nyilall a pánik. Elle? Történt valami a kisbabával? Anya? Zihálok, rohanvást indulok az ajtó felé, és rettegek tőle, hogy ki kell nyitnom. Még ha közben kikiabálok is annak a valakinek, hogy várjon, nyitom. Istenem, kérlek, csak ne a baba legyen. Ne a nővérem. Alig fogom fel, hogy hangosan kimondom ezeket a szavakat. Kérlek, ne anya legyen. Nem lennék képes elviselni, hogy még valakit elveszítsek. Ügyetlenül matatok a retesszel, és kitárom az ajtót.

– Jonah?

Jonah Jones dől az ajtófélfának, kezében egy félig tele Jack Daniel’s-es üveget szorongatva – vagy talán pontosabb kifejezés volna azt mondani, hogy az ajtófélfa megtámasztja őt.

– Mi az? Elle? – dadogom, és a köntösöm gallérját szorongatva bámulom a jövevényt.

Jonah zavartnak látszik, szinte fájdalmat látok az arcán, olyan erővel próbálja kihámozni a szavaim értelmét. Aztán megérti, és az arckifejezésébe valamiféle önutálat költözik.

– Basszus, Lyds – mondja, és a két kezével az arcát dörzsöli. – Nem, nem, semmi efféléről nincs szó. Elle és David remekül vannak, mindenki jól van, az imént láttam őket a pubban. Istenem, sajnálom. Milyen tapintatlan seggfej vagyok, hogy épp ma éjjel dörömbölök így az ajtódon.

Teljesen vesztes figurának látszik itt, a küszöbön, és mostanra, hogy a szívem ismét rendes ütemben ver, képes vagyok anélkül megszólalni, hogy levegő után kapkodnék.

– Mit keresel itt, Jonah?

A hátát a falnak veti, és felnéz az égre.

– Kurvára fogalmam sincs – feleli, és egy magányos könnycsepp fut végig az arcán.

– Gyere be – hívom, de megrázza a fejét, és ott marad.

– Képtelen vagyok rá. – Eltorzult arca alapján kötetekre rúgó tanulmányt lehetne írni a kín természetéről. – Túlságosan emlékeztetne minden Freddie-re ma este. Miatta jöttem ide, és most túlságosan is beszari vagyok ahhoz, hogy bemenjek, mert odabent mindenhol ott van. – A palackkal köröket rajzol a levegőbe az ajtó irányában.

– Jonah, már épp elégszer jártál itt a baleset óta. – Halkan beszélek és elszántan, mert pontosan látom, mennyire el van keseredve. – Minden rendben lesz. Gyere be, hadd adjak egy kávét.

– De szilveszter van. – A szája egyik sarka a világ legszomorúbb mosolyára görbül. – Az ember nem ihat kávét szilveszterkor, Lydia, az szabályellenes. – Egy kicsit kásásan beszél, ahhoz elég részeg, hogy ne tudja visszatartani a szavait, de ahhoz nem, hogy ne tudná, mit beszél. – Nem ülhetek itt a házában, a kanapéján, a barátnőjével. Ma este nem. Én nem.

Én úgy döntöttem, hogy a szilvesztert is egy szokásos napnak fogom látni, de Jonah nyilvánvalóan nem volt magához ilyen kedves.

Rám bámul, és végre kimondja, amiért idejött.

– Annyira… annyira rohadtul sajnálom, amit tettem – suttogja elhagyatottan. – Nekem kellett volna lennem. – Széttárt ujjakkal elfedi az arcát, és csúszni kezd lefelé a fal mentén, mígnem a fenekén landol. – Bárcsak én lettem volna.

Mélyet sóhajtok. Nyilvánvaló, hogy nem fog bejönni a házba, így hát becsukom az ajtót, és leülök mellé a hideg kőre. Az utca túloldaláról, egy fényesen kivilágított házból hangos zaj árad.

– Ne mondd ezt. – Megfogom az egyik jéghideg kezét. – Soha többé ne mondd ezt.

– Te gondolod így – tör ki belőle.

Megütközve meredek rá.

– Jonah, nem így van, őszintén nem. Nincs nap, amikor ne gondolnék rá, hogy bárcsak még mindig itt volna Freddie, de mindenre megesküszöm neked, hogy soha egyszer eszembe nem jutott, hogy bárcsak te lettél volna a helyében.

Nem hazudok. Ezerszer kívántam, hogy bárcsak Freddie ne fordult volna vissza akkor Jonah-ért, de ez nem ugyanaz.

Belekortyol az üvegbe, aztán reszkető ujját végighúzza a szemöldöke feletti sebhelyen.

– Csak ennyi. Én ennyit kaptam, de az ő kibaszottul szép szíve megszűnt dobogni.

Elveszem a kezéből az üveget, amikor felém nyújtja, és alaposan meghúzom. Azonnal érzem, ahogy a folyadék végigégeti a torkomat. Jólesik a melege; ma este igen nagy a zimankó idekint. Fogalmam sincs, mit mondhatnék, hogy Jonah kicsit kevésbé érezze összetörtnek magát. Aztán eszembe jut valami.

– Anyától meg Elle-től kaptam ma egy emlékdobozt. Olyan dolgokkal van tele, amik Freddie-re emlékeztetik őket.

– Mintha bármelyikünk is elfelejthetné őt. – Jonah a térdére támasztja a könyökét.

– Volt köztük egy iskolai fotó – folytatom. – Te, Freddie meg én. Nagyjából tizennégy évesen. Olyanok vagyunk, mint a kisbabák.

A földet nézi, és halkan felnevet.

– Tizennégy. Basszus. Annyi idős srácokat tanítok.

– Jól felnőttünk azóta.

– És egyre öregszünk… kivéve Freddie-t – mondja. – Nem tudom elképzelni öregemberként.

A fejemet rázom.

– Én sem. – Újra iszom egy kicsit a Jack Daniel’sből. Erős; máris érzem, ahogy összekeveredik bennem a borral, meglazítja a nyelvemet és tompítja a létezésem hideg, sprőd széleit.

– Te még mindig ugyanúgy nézel ki – mondom. – Kivéve, hogy akkor egészen őrületes hajad volt.

Rám néz, én meg a kezemmel mutatom a fejem körül a hajkoronát. Halkan fújtat.

– Hát igen. Sosem volt annyi pénzem, hogy levágassam, és akkor még nem találták fel a férfikontyot.

Én soha nem voltam tudatában, hogy gyerekkorunkban Jonah ennyire szegény volt, mert mindig titkolta előlem. De akkoriban sok mindent titkolt; csak a legutóbbi években tudtam meg Freddie-től, mennyire távol állt a gyerekkora a tündérmeséktől.

– Te voltál a legjobb barátja. – Meg akarom találni azokat a dolgokat, amiktől Jonah jobban érzi magát. – Sok slamasztikából kimentetted, amikor gyerekek voltatok.

Jonah hátradönti a fejét, nekitámaszkodik a falnak.

– Jézusom, pedig mennyi volt belőlük – mondja. – Az egyetlen verekedés, amibe a suliban belekeveredtem, miatta volt.

Kíváncsi lettem; egyáltalán nem emlékszem rá, hogy Jonah valaha verekedett volna.

– Kivel verekedtél?

Hallgat, és csendesen ütögeti a fejével a falat, miközben gondolkodik.

– Ó, kiesett. Mindenesetre olyan srác volt, hogy még Freddie-nek is tudnia kellett volna, hogy nem szabad ujjat húznia vele.

– Sosem tudta, mikor elég – értek egyet. Ez tényleg Freddie természetéből fakadt.

– Merész volt.

– Ami nem mindig jó – vetem közbe, hogy kicsit csökkentsem Jonah Jack Daniel’s indukálta hősimádatát.

– Jobb, mint gyávának lenni – mondja zordan, és üres tekintettel bámul a palack aljára.

– Hogy mennek a dolgok Deevel? – kérdezem, inkább azért, mert témát akarok váltani, nem azért, mert annyira érdekel.

A tarkójával továbbra is a falon oldalra gördíti a fejét, úgy néz rám:

– Hol így, hol úgy.

– Ez valami eufemizmus? – Nézzenek oda, egy poénkísérlet, még ha béna is.

– Hű, de vicces – Jonah nem nevet. – Az igazat megvallva, nem vagyok benne biztos, hogy lesz belőle valami. Egyszerűen nem talál elég vonzónak.

Elveszem tőle az üveget, és megint húzok belőle egyet.

– Valamiért ezt nehezen tudom elhinni.

– Szerinte nem vagyok önmagam.

– Micsoda? – Azonnal felhorgad bennem a düh Jonah nevében. – Idén veszítetted el a legjobb barátodat. Milyen ember az, aki ezt nem tudja felfogni?

Elcsendesedik.

– Nem csak Freddie aggasztja – mondja végül. – Te is.

– Én? – Hiszen alig találkoztam Deevel az óta az eset óta az iskolában. Egyszer-kétszer futólag, amikor Jonah is ott volt.

Rám bámul, és szerintem egy pillanatra átfut az agyán, hogy bárcsak meg se szólalt volna. Aztán vállat von, és sóhajt egyet.

– Egyszerűen nem tudja felfogni – kezd a magyarázatba –, hogy te meg én voltunk először barátok, még azelőtt, hogy Freddel összejöttetek volna.

– Plántói barátok. – Rosszkor jött nevetés bugyborékol fel a torkomból, miután nem tudtam rendesen kimondani a szót. Félig bosszús vagyok, félig megnevettet a helyzet, és ekkor hirtelen, magasan fölöttünk, tűzijáték robban az égen.

– Biztos most van éjfél – suttogja Jonah, és bizonytalan mozdulattal talpra kászálódik, aztán felhúz engem is ültömből.

Ott állunk egymás mellett a lépcsőn, és figyeljük, ahogy életre kel az éjszakai ég, színekbe és fénybe borul, miközben az Auld Lang Syne foszlányai törnek elő a szemközti ház ablakából. Hallgatom az ismerős szavakat, és könny folyik az arcomon. Most közénk tenger nőtt. Freddie és közém sosem nő tenger, gondolom magamban, miközben a szívem zsugorodni kezd. Pontosan ez az oka, amiért nem akartam sehová se menni ma este. Nem akartam hallani ezt a dalt. Nem akartam ezt érezni, amit most. Minden porcikámban ezt a keserűséget, amiről előre tudtam, hogy ilyen lesz.

Jonah-val összeborulunk, csendben sírunk, míg a gyászos dal véget ér, és az újévi üdvrivalgások elkezdődnek, köszöntve 2019-et.

– Képtelen vagyok kimondani, Lyds – mondja Jonah gyászos hangon. Hallom a hangjában a remegést, és a szívem újra összetörik, első alkalommal az új évben.

Beleharapok a reszkető ajkamba. Én is képtelen vagyok kimondani a reménykedő szavakat.

– Csinálok egy kávét – mondom. – Nem jössz be?

– Nem kellett volna idejönnöm. – Eltakarja a tenyerével a szemét, és a fejét csóválja. – Ez egyikünkön sem segít, Lyds.

Erre belém hasít a felismerés. A barátságunk egy fahajócska, amit a tornyosuló viharos hullámok rángattak ide-oda a baleset óta, és újra meg újra belevágódott a dühbe, a gyászba és a könyörtelen összeomlásba. Néha sikerült megülni a hullámot, és kézen fogva megtartottuk a másikat, hogy életben maradjon, máskor a mélybe húzott minket az örvény, és elgondolkoztunk, vajon az egyetlen mód, hogy életben maradjunk, nem az-e, hogy a másikat lehajítjuk a hajóról, csak hogy csökkenjen a teher. Olyan érzésem van, mintha Jonah ma este végső döntést hozott volna: ez a hajó nem fog biztonságban hazatérni, ha mindketten a fedélzetén vagyunk.

– Sajnálom – mondja. Gyanítom, tudja, hogy milyen nehéz volt hallanom mindezt.

– Valószínűleg igazad van – sóhajtok, és szorosabbra húzom a köntösömet a hideg testem körül. Az utca másik oldalán emberek ömlenek ki a házban zajló buliból a járdára, fényfoltok, éneklés és rekedt hahota közepette. A macska megragadja az alkalmat, és kiviharzik a házból, hogy eljusson egy általa jobban kedvelt helyre pár házzal odább.

– Muszáj elhúznom innen – suttogja Jonah, a szeme körül mély karikák. Betegnek tűnik e pillanatban, mint aki mindjárt hányni fog. Aztán elmegy. Látom, kocogása futásra vált, annyi távolságot tesz kettőnk és a bánatunk közé, amennyit csak tud, és amilyen gyorsan csak lehet.

Visszatérek a ház árnyaihoz, csendes, magányos folyosómra, és leülök a lépcső legalsó fokára, a fejemet a falon nyugtatva. Kilenc hónap telt el azóta, hogy Freddie meghalt. Kilenc hónap alatt akár egy új élet is kifejlődhetett volna bennem. De nem történt ilyesmi; helyette eltűnt erről a világról az az emberi élet, amit a legjobban szerettem, és most, elkerülhetetlenül, a legrégibb barátomat is elveszítettem.

2019

Ébren

Január 3., csütörtök

Bekuckóztam a házba, és azt hazudtam a családtagjaimnak, hogy rettenetesen rosszul vagyok, hasmenésem is van, hogy ne akarjanak meglátogatni. Ezzel sem feltétlenül lehetne őket távoltartani, de szerencsére Elle most különösen óvatos a baba miatt, anya és June néni pedig elmentek a szokásos évindító wellnesshétvégéjükre. Engem is csábítottak, hogy tartsak velük, ezért született meg a fiktív kórokozó, amit nem akarok körbeadogatni, mint elkésett karácsonyi ajándékot.

Az elmúlt pár napban rettentően hiányzott Freddie. Amikor néha láthatom, varázslatos hatású, de őrületesen hiányolom a hosszú, ébren töltött órák alatt. A karórámra nézek. Már jó néhány órája fenn vagyok, és még mindig csak fél kilenc van, alig világosodik. Egy darabig arra kényszerítem magamat, hogy végigmenjek a szokásos rutinlépéseken: letusolok, melegítek magamnak egy kis levest, nézem egy kicsit az ünnepi tévéműsorok végét. Újév napja óta mindennap így fetrengek, képtelenül vagy épp nem akarva összeszedni magamat. Elég kedves vagyok magamhoz, ezért elismerem, talán valóban ilyen mélyre kellett mennem, egyfajta elkerülhetetlen reakcióként az ünnepi időszak magas fokon izzó érzelmeire, ám most képtelen vagyok innen továbblépni. Muszáj elmennem dolgozni, és hétfőtől élni az életet, muszáj tisztálkodnom, enni, sőt betenni egy mosást és körberángatni a házban a porszívót. Az imént megpróbáltam felhívni Elle-t. Nem vette fel; pár napja elkezdődtek a reggeli rosszullétek nála, valószínűleg alszik.

Leülök a kanapé sarkába, és egészen a mellkasomig felhúzom a két térdemet. Nem mertem felhívni Jonah-t azok után, ahogy a dolgok maradtak köztünk szilvesztereste. Igaza volt, tudom – egyikünkön sem segít már, ha egymás körül vagyunk. Őszintén, nem tudom, hogy ez valaha megváltozik-e, és a gondolatra fáradtan a térdemre támasztom az államat. Ebből nincs menekvés. Súlyos magány telepedik rám. A tekintetem megállapodik a kandallópárkányra tett gyógyszeres fiolán, és minden eltökéltségem, hogy a napot hasznos dolgokkal töltsem, elillan, mert létezik egy hely, ahol nem fogom ennyire egyedül érezni magamat.

Álomban

Január 3., csütörtök

Ez nem a mi ágyunk. Nem a mi hálószobánk. Teljesen moccanatlanul fekszem az elfüggönyözött ablakok mögül beszűrődő szürke reggeli fényben, tekintetem a díszes gipszrózsákra siklik a magasan fölöttünk lévő mennyezeten, meg a padlóig érő selyemfüggönyökre, amelyek el vannak húzva az ablak előtt. Freddie elnyúlva hever a párnákon mellettem, egyik karja az arcát takarja, ahogy sokszor, amikor alszik. Egy pillanatig tanulmányozom ebben a félhomályban; öntudatlan, a szája enyhén elnyílt, a szemgolyója ide-oda rebben a szemhéja alatt. Valamit álmodik.

Hol lehetünk? Még sohasem láttam ezt az elegáns szobát korábban. Túlságosan is nagystílű ahhoz, hogy bárkinek a vendégszobája legyen az ismerőseink közül; szembeötlő, hogy sehol egy IKEA-bútor például. Tehát hotel, ebben biztos vagyok.

A lábujjaim a szőnyegbe süppednek, miután kicsusszanok az ágyból, és az ablakhoz osonok, hogy kinézzek a függöny résén. Aztán teljes, pizsamába bújtatott testemmel a függöny mögé surranok, mert alaposabban is szemügyre akarom venni a kinti világot, és halkan kapkodok a levegő után, teljesen lenyűgözötten. Havazik odakint, kövér, mesebeli hópelyhek hullanak az égből, és amit látok, az eltéveszthetetlenül Párizs. Természetesen. Atyám, képeskönyvbe illően csodaszép. A lélegzetemtől párás lesz az üveg, és figyelem, ahogy sor formálódik a lenti, apró boulangerie előtt. Szinte gondolkodás nélkül körbeszaladok a szobában, magamra kapom a ruháimat, hogy lemenjek az utcára, és én is beálljak a tömegbe. Egyértelműen téli üdülésre felkészülten érkeztem ide: a csizmám és a meleg kabátom ott van az ajtó mellett. Freddie sálját a nyakamra tekerem, mielőtt csendben kislisszanok a szobából. Freddie illata betölti az orromat, ahogy belefúrom a puha gyapjúholmiba, és egy pillanatig meg is állok a folyosón, hogy belélegezzem. A másik világban már majdnem mindenhonnan elveszett az illata, de a sálján olyan frissen érezhető a tusfürdője meg a parfümje, mintha ott állna mellettem. Szinte elveszettnek érzem magamat. Muszáj eltökélten elindítanom a két lábamat a másik irányba, mert vissza akarnak vinni a hotelszobába, Freddie-hez. Ott lesz akkor is, amikor visszajövök, győzködöm magamat. Mostanra már tudom, hogy működnek itt a dolgok. Addig, míg újra el nem alszom, itt maradok, és ha most Párizsban vagyok, hát kifacsarok ebből a helyzetből minden örömöt az utolsó pillanatig.

A szép kicsi hotelt a sok magas városi ház között alakították ki. Követem az épület közepén lefelé vezető kanyargós lépcsőt egészen a csendes portáig, viszonzom a recepciós mosolyát, aki egyértelműen felismer mint itteni szállóvendéget. Odakint ácsorgok egypár pillanatig a kőlépcsőkön, és magamba szívom a látványt. Nem havazhat túl régóta. Csak egy-két centiméternyi a hótakaró, de elég ahhoz, hogy a helyet varázslatos köntösbe öltöztesse. Mellékutcában lakunk, és ahogy ott állok a lépcsőn, szédítő, lebegő eufória száll meg. Itt vagyok a behavazott Párizsban Freddie Hunterrel. Mosolyogva vágok át az utcán, hópelyhek ülnek meg az arcomon, aztán beállok a sor végére a pékség előtt. Fantasztikusan jó illat terjeng, és határozottan francia; a frissen sült croissant és forró kávé lehengerő kombinációja, az utóbbit otthon egyszerűen képtelenség előállítani, bármennyire fantasztikus kávégépe van az embernek. Araszolok az aprócska bolt ajtaja felé, élvezem a körülöttem zajgó tömeget, ahogy az emberek át-átkiabálnak egymás fölött. Mindnyájan vastag kabátba vagyunk bugyolálva, amit hópelyhek pöttyöznek. Csak amikor odaérek a bejárat elé döbbenek rá, hogy francia nyelven kell próbálkoznom; és nemigen mondtam mást, mint pár kósza ouit és nont az iskolai szóbeli vizsgám óta. És akkor sem teljesítettem túl jól. Az idegességtől elszorul a torkom. A pult mögött álló nő végre felém néz, sötét szeme várakozásteljes.

– Deux cafés et deux croissants, s’il vous plaît – mondom, vagy legalábbis azt gondolom, hogy mondom, igencsak ügyetlen iskolás franciasággal. Kész szerencse, hogy az arcom már amúgy is kipirult a hidegtől, mert biztos vagyok benne, hogy elvörösödtem. Az eladónő, hála istennek, hozzá van szokva, hogy az emberek igénytelenül bánnak csodaszép anyanyelvével, mert anélkül csúsztat bele két croissant-t egy halványkék papírzacskóba, hogy további igényt tartana tört franciaságomra. Átfut rajtam a rémület, amikor fizetnem kell, de amikor kotorászni kezdek a zsebeimben, eurókat lelek. Csendes hálát rebegek a másik énemnek, amiért valamivel szervezettebb a szokásosnál, aztán az ajtófélfának szorulva kinyomulok az üzletből, és elsétálok az egyre növő sor mellett. A túloldali járdán egy lány megcsúszik a havon, és nevetni kezd, a fickó pedig, aki elkapja, hogy el ne essen, utána még magához húzza, és vággyal telve megcsókolja. Nem fogják vissza magukat, és én vívódom a nagyon is brit „szerezzetek egy szobát” belső hangom meg az ámulat között. Hiszen ez annyira átkozottul francia. Aztán felnézek a hotel épületére, az ablakra, ahol egy férfi vár rám, valaki, aki szintén levesz a lábamról. Párizsban. És vigyorogni kezdek, mint egy hülye, megkerülöm az egymásba feledkezett párocskát, és visszaviharzom a szállodába.

– Te vagy az álomnő – mondja Freddie, és ledobja a telefonját az éjjeliszekrényre, amikor belépek a szobába. Még mindig az ágyban fekszik, de már ébren van, és a párnáknak dőlve felült.

– Azért, mert kávét hoztam?

Bólint.

– Meg a croissant-ok miatt. Azt hittem, csak viccelsz, amikor tegnap azt ígérted, hogy leugrasz reggeliért.

Atyám. Én meg azt hittem, hirtelen ötlettől vezérelve szaladtam át az utca túloldalára, pedig már fél nappal ezelőtt megvolt a terv. Átadom Freddie-nek a papírzacskót.

– Válassz!

Belekukkant.

– Lehet mindkettő?

Vetek rá egy vasvillapillantást, ebből ő is látja, hogy szó sem lehet róla. A kezébe nyomom a kávéját, aztán jéghideg kezemet az arcához érintem.

– Igencsak röpködnek a mínuszok odakint. Érzed?

Összerázkódik.

– Visszabújsz az ágyba?

Csábító. Atyám, de még mennyire. De mégiscsak… ez Párizs.

– Már fel vagyok öltözve – mondom, és lehámozom magamról nyirkos kabátomat. – Pattanj ki onnan, és lássuk Párizst!

Freddie ideadja a papírzacskót, én meg lezuttyanok az ágy szélére, kávéval a kezemben.

– Dühös vagy, amiért nem nyertél az érmedobásban? – kérdi Freddie.

Fogalmam sincs, miről beszél, ezért letépek egy darabot a croissant-ból, és lassan rágni kezdem.

– Nem kényszerítelek, hogy ragaszkodjunk hozzá, ha halálosan el vagy szánva, hogy lásd a Mona Lisát – mondja.

Oldalra biccentett fejjel próbálok olyan arcot vágni, ami egyszerre tükröz figyelmet és azt, hogy szórakoztat a téma, ezzel próbálom rávenni, hogy tovább beszéljen. Atyavilág, ez a croissant egyszerűen isteni!

– Ismersz – mondja. – Egyszerűen nem vagyok afféle múzeumba járó fickó.

Nagyon is ismerem, és valóban, a legkevésbé sem rajongója a múzeumoknak. Úgy általában nem nagyon van odáig a történelmi dolgokért, és még ha imádnám is, ha kéz a kézben mászkálhatnánk a Louvre-ban, és együtt csodálnánk a művészeti alkotásokat, pontosan tudom, hogy az ő lelkére nem hatna úgy, mint az enyémre. És ez rendben van így; Freddie nem tudatlan ember, csak olyan srác, aki tisztában van vele, mi tetszik neki. Bár az nagyon érdekelne, hogy mi az ő választása.

– Finom a kávé – motyogom, mert tényleg így van. Tűzforró és nagyon keserű.

Bólint.

– Majdnem annyira, mint a PodGodsé – mondja.

– Te aztán hűséges vagy – nevetek.

– Biztos nem bánod, hogy a hóban kell caplatni? – kérdezi. Pislogok párszor, gondolkozom, aztán rájövök. Már tudom, mit csinálunk. Már történt hasonló Londonban is; Freddie szeret megszabadulni az útikönyvtől, és egyszerűen menni az orra után, felfedezni a fővárosból, Párizsból, vagy akármelyik helyből a saját verzióját. Londonban rábukkantunk egy titkos kertre, és leheveredtünk a fűre a napsütésben, aztán megebédeltünk egy mellékutcában lévő kocsmában, ahol egy falicsempe sem nagyon változott Viktória királynő uralkodása óta, és kaptam Freddie-től egy ezüstből és kék achátból készült karkötőt, mert szerinte pontosan ugyanolyan árnyalatú a színe, mint a szemem. Aznap megtaláltuk a saját Londonunkat, és ma arra készülünk, hogy a saját Párizsunkat fedezzük fel.

– Hadd gondolkozzam ezen egy pillanatot. – Leteszem a kávéspoharamat a telefonja mellé az éjjeliszekrényre. – Hogy bánnám-e, hogy a világ legromantikusabb városában kell sétálgatnom veled a hóban? – Felemelem a takarót, és a karjába bújok, miközben leteszi a kávéját az enyém mellé. – Megígéred, hogy kapok forró csokit?

– Bármit megígérek, ha ledobod a ruhát magadról – vigyorog.

A mellkasának nyomom az arcomat, így akadályozom meg magamat abban, hogy arra kérjem, ígérje meg, hogy életben marad. Megcsókolja a fejem búbját, egy kis ideig így maradunk, és érzem, ahogy a teste melege átáramlik az enyémbe.

– Nem érzem a lábujjaimat.

Egy padon ülünk a Szajna partján. Fantasztikus délelőttöt töltöttünk el úgy, hogy csak mentünk, amerre a lábunk vitt, kanyargós utcácskákon, parkokon keresztül, végig a kitartóan hulló hópelyhektől kísérve. Az Eiffel-torony innen csak derengő árnyék a ködben, de az ikonikus körvonalra vetett röpke pillantás elég ahhoz, hogy megmagyarázhatatlan boldogság töltsön el. Párizsban vagyunk. Egyszer már jártam itt korábban, egy franciaországi iskolás villámlátogatáson. Néhány napig tartott, és az összes emlékem, ami megmaradt róla, az, hogy terelgetnek minket a városban, meg az, hogy a heringszerűen zsúfolt Notre-Dame-ban teszünk látogatást. Sosem álmodtam, hogy még valaha visszatérek ide, és ugyanabban a városban sétálok a hóesésben Freddie Hunterrel; aki akkor még nem is volt a barátom. Furcsa gondolat. Alig tudok visszaemlékezni azokra az időkre, amikor a kettőnk neve még nem fonódott elválaszthatatlanul össze.

– Éhes vagy? – kérdi most Freddie, és felnevetek, mert tudom, milyen hőn áhítja, hogy azt feleljem, igen. Az ő étvágya egy vadlócsapatéval vetekszik.

Bólintok és ő felsegít, hogy fagyott lábamra álljak.

– Vajon találunk valami meleg helyet?

Lejjebb húzza a bojtos sapkámat a fejemen, hogy teljesen elfedje a fülemet.

– Igen. – A telefonja rezeg a kabátzsebében, de nem törődik vele.

– Nem kell felvenned? – kérdezem, mert a délelőtt nagy részében szinte izzott a vonal a munkája miatt.

– Nem – feleli. – Bárki az, most elmehet a francba. Párizsban vagyok a kedvenc csajommal.

Mosolygok, mert jó ilyen kedvességet hallani, de meg is remegek. Lehet, hogy a nyakam szabadon lévő bőrfelületére telepedő hópelyhek a ludasak, de az is lehet, hogy azért, mert az a Freddie, akit én ismertem, sohasem lett volna képes rá, hogy ne ellenőrizze, nem valami sürgős dologról van-e szó. Habár ebben az életben sokszor érzem úgy, hogy minden ugyanúgy megy tovább, de vannak apró különbségek. És ez nyugtalanító.

Mintha minden utca végén, ahová benézünk, állna valami lélegzetelállító műemlék. Ott lebzsel közönyösen, és mind közelebb hívogat minket, hogy megjegyzést tehessünk lenyűgöző nagyszerűségére. Ezt a várost azért építették, hogy az ember megcsodálja, és sohasem jobban, mint egy ilyen napon, amikor a hóesés drámaian beöltözteti a szürke különféle árnyalataiba. Mintha a saját fekete-fehér filmünkben szerepelnénk. A párizsiak elsétálnak mellettünk, csak egymásra figyelve vagy épp behúzott nyakkal, sietve oda, ahová éppen el akarnak érni. Télen a város csak az övék, mielőtt a turistahordák újra el nem özönlik, amint melegedni kezd az idő. Ma velük együtt csodálatos módon a miénk is.

– Hűha – lassítok le egy óriási épület előtt, amit magasba szökő kőoszlopok vesznek körül. A várostérkép szerint ez a Madeleine-templom.

– Szinte római korinak tűnik, nem? – A kezemet megtámasztom az egyik óriási oszlopon, és elindulok felfelé a széles lépcsőkön. Ellenállhatatlanul vonz befelé már maga az épület hatalmas léptéke, nagysága is. Freddie is csatlakozik hozzám, és lassan sétálunk kéz a kézben a márványpadlón. Mindkettőnket megdöbbent a hely mérete és szépsége. Levegőt sem veszek; ősrégi kandeláberek vetnek meleg, ragyogó fényt a freskókkal dúsan díszített boltíves mennyezetre, és az egész helyet a béke és áhítat hatja át. Oázis a városi forgatagban. Sem Freddie, sem én nem vagyunk vallásosak, most mégis megérint minket a történelmiség és az itt uralkodó atmoszféra. Odaérünk egy állványhoz, amin fehér, kúpos gyertyák sorai állnak. A látogatók gyújtották meg őket az elvesztett szeretteik emlékére, és amikor Freddie-re nézek, látom, hogy a zsebében matat aprópénzt keresve. Képtelen vagyok megszólalni, amikor érméket dob az adománygyűjtő dobozba, és a kezébe vesz pár gyertyát. Ritkán beszél az apjáról, akit kisgyerekként veszített el; túl kicsi volt még ahhoz, hogy sok emléket tudjon őrizgetni róla, de a hiányát világéletében érezte. Ez az egyike azoknak a dolgoknak, amik korábban a legjobban bántottak – hogy nem akart megnyílni előttem ebben a témában. De hiszen erre nevelték. Az anyja az a fajta ember, aki „mindig a mának él”. Néha úgy gondolom, ez igazi önzés, de valószínűleg inkább arról van szó, hogy őt magát is így nevelték. Fiatalon szépségkirálynő volt, mindenki csodálta, a szülei a tenyerükön hordozták, aztán Freddie apja is. Utána meg Freddie.

Nem tudom eldönteni, hogy miért ad Freddie az én kezembe is egy gyertyát; talán a nagyszüleimért vagy csupán udvariasságból. Sóhajtva választ ki egy helyet a többi gyertya között, ahová elhelyezheti a sajátját. Vannak köztük hosszúak, és vannak olyanok is, amelyek már majdnem teljesen leégtek. Freddie odafordul hozzám, és meggyújtja az én gyertyám kanócát. Sohasem fogom elfelejteni a tekintetét – mintha tudná. Fogva tartja a tekintetemet, és egy rövid ideig csak állunk, és nézünk egymás szemébe. Ennyi. A holnapunk, a szerelmünk minden napja egyetlen apró lángba koncentrálódik, amely oly hamar ki fog hunyni. Reszket a kezem, míg keresgélem, hová helyezzem a gyertyámat. Végül Freddie-é mellé teszem.

– Ideje menni – fonja egyik karját a vállam köré. Egy utolsó pillantást vetek hátrafelé a gyertyákra, miközben az ajtó felé indulunk. Két magas, fehér gyertya. Az egyik a sokszor hiányolt apáért, a másik a szeretett fiáért.

– Itt?

Megállunk egy kis sarki kávézó előtt, ahol a zöld-arany csíkos ponyvatető meghajlik a hóréteg súlya alatt. Odabent nagy a nyüzsgés, de a tető a kinti asztalokat is védi az időjárás ellen, ezért bólintok, és keresünk magunknak egy helyet, közel a szabadtéri fűtőtest melegéhez. Freddie moules-frites-t, kagylót és sült krumplit rendel, de én inkább a forró csoki és fahéjas sütemény mellett maradok. Tudom, tudom, reggelire croissant, ebédre meg sütemény, de végtére is, mégiscsak Párizsban vagyok, nem igaz? Egypár percig csak ücsörgünk, melengetjük a tagjainkat, figyeljük a körülöttünk nyüzsgő várost, és magunkba szívjuk az élményt. A forgalom lassú a zord időjárás miatt, az emberek, akik elsietnek mellettünk, behúzzák a vállukat a kabátjukba és a sáljukba, úgy feszülnek neki a kavargó hóesésnek.

Amikor a tekintetemet a látványtól elvonva újra Freddie-re nézek, az arcára ülő várakozásteljes mosollyal találom magamat szemben, mert a pincér épp leteszi elé az ebédjét. A szeme felragyog az étel láttán, ahogy megszimatolja a levegőben a bor és a fokhagyma étvágygerjesztő aromáját. Annyira szeretném megőrizni ezt a pillanatot, ahogy most vagyunk. Ebben a hógömbben két miniatűr, örök szerelmes ebédel egy párizsi kávézó csíkos előtetője alatt. Ez is olyan ritka pillanat, amikor legjobb volna megállítani az időt, az a fajta váratlan tökéletesség, amiből csak alig maroknyi jut az embernek, és mivel nincs senki, aki nálam jobban tudná, mennyire nagyra kell értékelni ezeket a pillanatokat, megteszem. Fejben megállítom a filmet, és elmentem az emlékek közé a legapróbb részleteket is. A fémhálós székek pontos mintázatát, Freddie sáljának egyedi kék árnyalatát, az apró kerámia virágmotívumot a súlyos ezüst evőeszközökön, a bronzszínű cukormázat a süteményemen. És ekkor, mintegy emlékeztetőül, hogy a tökéletesség nem létezik, a telefonom rezegni kezd az asztalon, és egy üzenet villan fel rajta, Davidtől.

Bocs, hogy az utazás közben zavarlak, Lydia, de azt hiszem, ezt azonnal tudni akarnád. Elveszítettük a babát. Elle jól van – mármint amennyire ebben a helyzetben jól lehet. Most alszik. Hívj, amint tudsz. Puszi

Ébren

Január 3., csütörtök

Felülök a kanapén, összerázkódom, a szívem olyan száguldva ver, hogy az nem lehet normális, és annyira kifogyott a levegőm, mintha egészen eddig rohantam volna, hogy elkapjam az utolsó vonatot. Kezembe fogom a mobilomat, és gyorsan végigpörgetem az üzeneteimet, de nem látok nem fogadott hívásokat vagy olvasatlan üzeneteket. Ránézek a Facebookra is, és ott látom Elle neve mellett a zöld pöttyöt, ami azt jelzi, be van kapcsolva. Gyorsan küldök neki egy üzenetet, a lehető legközömbösebb módon feltéve benne egy kérdést, amivel ellenőrizni tudom, jól van-e. Szinte azonnal válaszol: tudja, hogy még korai, de elmennék-e vele következő hétvégén babakocsit venni?

Maga a megkönnyebbülés. Visszahanyatlom a párnákra. Egészen idáig az álombeli látogatások jelentették a megmentő kegyelmet számomra, a visszautat, a józan eszem megőrzőjét, a szentélyt. De ez… Elle. Valahogy nem gondoltam volna, hogy rossz dolgok, igazán rossz dolgok is tudnak ott történni.

Álomban

Január 6., vasárnap

– Hogy van? – kérdezem Davidtől. Kávét készítek neki, mert rettentő fáradtnak tűnik. Elle éppen tusol, ezért kihasználom az alkalmat, hogy megtudjam, igazából hogyan érzi magát a nővérem, még mielőtt ő maga azt mondaná, hogy jól.

David a konyhaasztal mellett ül, és a szemét dörzsölgeti.

– Többnyire elég jól viseli – feleli. – Ma reggel elég feldúlt volt, de evett egy kicsit abból a levesből, amit anyukátok áthozott.

Tudom, hogy elhatároztam, ritkábban veszem be az altatót, de nem tehetem meg, hogy távol maradok, amikor tudom, hogy a nővérem ilyesmin megy keresztül. Idefelé jövet röviden beszéltem anyával, ő betegre aggódja magát kettejük miatt. Az arcuk karácsonykor, az örömük, most meg ez. Annyira kegyetlen.

– És te? – kérdezem, és David válla köré fonom a karomat.

– Azt szerettem volna, hogy Jacknek hívjuk, apám után – feleli. – Ha fiú lett volna.

A karom hajlatába hajtja a fejét, és sírni kezd, amit szörnyű látni. Így maradunk pár percig, aztán odanyúl a konyharuháért, és megtörli vele a szemét.

– Elnézést – mondja. – Nem számítottam erre a rohamra.

Megszorítom a vállát.

– Ne érezd úgy, hogy mindig neked kell erősnek lenned – mondom neki, mert tudom, hogy Elle miatt tartani igyekszik magát.

A nővérem lépcsőn lefelé tartó lépteinek zajára odafordulunk. Egyszerű sötétkék pamutpizsamát visel, nedves haját hátrafésülte színtelen arcából. Körülbelül tizennégy évesnek néz ki.

– Hahó – mosolyog. – Nem kellett volna átjönnöd, mondtam már, hogy ne aggódj. Anya is itt volt, és reggel David anyja is.

– Tudom – felelem. Szívesen megölelném vagy hasonló, de körbeugrál a konyhában, és mindenfélét csinál, megigazgatja a csészéket, feltölti papírtörlővel a tárolót, kipakol a mosogatógépből. Nem erőltetem a dolgot, mert nagyon át tudom érezni, mit érezhet most: összetört szívű és törékeny, afféle „nem akarom, hogy az emberek megérintsenek, nehogy összeomoljak”. – Nem maradok túl sokáig.

– Miért nem ültök le egy kicsit tévézni? – javasolja David. – Hozok nektek egy csésze teát. – Támogatást várva rám néz.

Bólintok.

– Jól hangzik.

Elle követ a nappalijukba. Épp mélytengeri fázison ment át, amikor ezt a helyiséget berendezte, minden csupa fakó krémszín és kék csíkos, itt-ott halvány narancsszín felhangokkal. Eléggé hasonlít anyánkkal az ízlésük, egyértelműen én vagyok hármunk közül a kakukktojás, a bohém. Leülök a kanapé sarkába, Elle meg egy másodpercig csak áll a szőnyegen a szoba közepén, egyik meztelen lábát a másik bokája mögé téve. Látszik, hogy nem tudja, mit kezdjen magával. Kitárom a karomat, és abban a pillanatban eltorzul az arca, odakuporodik mellém a kanapéra, és kitör belőle a zokogás. Az én szememet is csípik a forró könnyek belülről, miközben ölelem, és azt kívánom, bárcsak kevésbé volna törékeny, ő pedig reszketve zokog, mert a világ, amit ismert, kifordult a sarkából. Nincs egy normális mondat, amit elmondhatnék, és segítene rajta ebben a pillanatban, ezért nem is keresgélek szavakat. Csak szorosan magamhoz vonom drága nővéremet, miközben sír.

Ébren

Január 17., csütörtök

– Manapság már senki sem jár villámrandikra, nem igaz? – jegyzem meg. Az asztalon előttünk Tupperware edények kavalkádja; én még mindig a régi pink dobozt használom, mert megnyugtató számomra, annak ellenére, hogy Juliától kaptam egy színtelent karácsonyra, mondván, egyetlen napig se kelljen tovább néznie a pinket. Megkönnyebbülés volt visszatérni a munkába, eltávolodni a másik világban tapasztalható szomorúságtól és zavartól. Az, hogy Elle-t olyan összetörtnek láttam, súlyosan ül a szívemen; észrevettem, hogy itteni világomban még többször ugrom be hozzá, ezzel nyugtatom magamat, hogy ő is, a baba is jól van.

– Hát igen, de ez nem olyan, mint a régi villámrandik – vigyorog Ryan, miközben letépi a joghurtosdoboza tetejét, és lenyalja a belső oldalát.

– Ne már! – kiált fel Dawn. – Meztelen villámrandi?

Mindnyájan nevetünk, és nagyon remélem, hogy nem jól tippelt. Ryan az égre emeli a tekintetét.

– Ugyan már – mondja. – Nem fedhetem fel a kártyáimat mindenki előtt, mert óriási botrány volna belőle. – Megpuszilja a bicepszét, és ránk kacsint, mi meg viccesen felnyögünk.

– Ne már – mondom. – Mi olyan különleges benne?

– Csendes.

Dawn a homlokát ráncolva kibont egy csomag Oreót. Most, hogy túl van az esküvőn, újra megengedi magának, hogy kekszet egyen.

– Akkor honnan tudod, hogy bejön-e valaki neked, vagy sem?

– Én már azelőtt szerelmes voltam Bruce hangjába, hogy láttam volna az arcát – szól közbe Julia. Nem nevetünk, mert Julia mondta, és ugyanúgy nem is kérdőjelezzük meg, hiszen Julia mondta.

– De ugye nem kell, mondjuk, érintéssel kommunikálni beszéd helyett? – kérdezem, mert aggódom, Ryan mibe keveredett.

– Amikor fiatalabb voltam, ezt úgy hívták, orgia – jegyzi meg Phil, miközben kihámoz egy óriási szendvicset a csomagolásából. Mindig neki van a leglátványosabb ebédje.

Ryan olyan arcot vág, mint aki szerint mi mindannyian durván nem vágjuk a témát.

– Ne már, emberek! Minek néztek ti engem? Csak nézi a két ember egymást egypár percig, aztán továbbmegy a következő asztalig, és ott néz tovább.

Dawnt nem győzte meg a leírás.

– Tehát a világon semmit nem lehet kérdezni egymástól?

– Kézjeleket lehet használni.

– Mert azt bezzeg nem lehet olyan könnyen félreérteni – jegyzi meg gúnyosan Julia.

Phil úgy tesz, mint aki felhajt egy korsó sört.

– Én ezzel ellennék.

– Remélem, senki sem szokott Elvis módjára vonaglani. – Dawnból kitör a nevetés.

Egy időre belemerülünk a szendvicseinkbe, és csöndbe burkolózva mélázunk a dolgon. Valószínűleg én vagyok a legkevésbé oda az ebédemért. Hirtelen ötlettől vezérelve tonhalat hoztam, és bizonyára túlméreteztem a majonézmennyiséget, mert egyértelműen elázott a szendvics.

– És hol szokott lenni ez a randizós dolog? – kérdezi Phil.

Mind rámeresztjük a szemünket, mert kedveljük Susant.

– Rohadt sok mérföldnyire – feleli Ryan. – És mivel most rajtam a sor, hogy vezessek, még inni sem lehet majd.

– Nem úgy hangzik, mint valami fergeteges móka – jegyzem meg. – Se dumálás, se ivás…

Ryan felmordul, én meg megveregetem görnyedt vállát.

– Ilyesmit akár itt is szervezhetnénk a városházán – tűnődik Phil, és megkönnyebbülten nyugtázom, hogy az érdeklődése szakmai jellegű volt, nem személyes. Aztán rádöbbenek, hogy engem néz, a véleményemet várja, hiszen én vagyok a felelős a rendezvények szervezéséért. Az utóbbi időben nem bővelkedtem az ötletekben, ezért őszintén átgondolom, és nem felelem azt kapásból, hogy inkább megszerveznék egy gombás lábkörmök témájában rendezett konferenciát, mint hogy a randizáson és romantikán gondolkozzam.

– Talán igazad van – mondom semleges arccal. – Végiggondolom.

– Eljöhetnél velünk, ha szeretnél, hogy alaposabban megnézhesd, hogy is néz ki egy ilyen – ajánlja Ryan, de még mielőtt befejezné a mondatot, már eltorzul az arca, mert rádöbben, nem volt túl tapintatos javaslat, hogy engem randizós eseményre cipeljen.

Dawn elfordítja a tekintetét, Phil is feszélyezettnek látszik, Julia pedig sóhajt, és a jobb kezével felmutatja a seggfejekre vonatkozó univerzális jelzést. Ez annyira nem jellemző rá, és annyira nem illik hozzá, hogy mindnyájan felnevetünk.

Ryan lassan odatolja elém a Babybelt, amit az anyja mindig betesz a dobozába. Ez a kedvence. Megveregetem a kezét, és mosolyogva visszatolom a sajtot. Jól fogja érezni magát ma este. Már egész klasszul elsajátította a nonverbális kommunikációt.

Ébren

Március 13., szerda

Holnap lesz a születésnapom.

Holnap lesz egy éve, hogy Freddie meghalt.

Az elmúlt pár napban folyamatosan nőtt bennem a nyugtalanság. Bizonyos szempontból semmi sem változott a szokásoshoz képest, mert Freddie mindennap hiányzik, de elkezdtem megszállott módjára pislogni az órára, és újra meg újra visszagondolni, vajon tavaly ilyenkor mivel foglalkoztam épp, és számolgatom, vajon hány óra volt még akkor hátra a régi életemből. Istenem, mennyire fáj a szívem a lányért, aki akkor voltam, azért, amin keresztül kell mennie hamarosan. Mit meg nem adnék azért, ha visszarepülhetnék az időben, és erősködhetnék, hogy Freddie igenis jöjjön egyenesen haza, ne menjen el Jonah-ért.

Anya és Elle el akarnak vinni vacsorázni holnap, de tényleg képtelen vagyok rá. Semmiképpen nem akarom különlegessé tenni a holnapi napot mint születésnapot. Tompán tudatában vagyok, hogy a születésnapjaimra innentől kezdve mindig sötét fátyol hullik majd, nem igazán lesznek alkalmasak az ünneplésre. Freddie rettentő dühös volna magára, ha tudná, mert mindig óriási hűhót csapott körülötte – egyszer még egy „Köszönöm” feliratú lapot is küldött a születésnapomon anyámnak. Mert életet adott nekem. Ó, a kis buta. Anya emlékeztetett erre pár napja, amikor arról beszélgettünk, mit is csináljunk aznap. Azt hiszem, ezzel próbált elkötelezetté tenni az iránt, hogy Freddie érdekében el kell hagynom a házat, egyfajta jószándékú érzelmi zsarolásként, hogy hagyjak fel az itthoni vacakolással. Rendben, meg is ígértem neki, hogy semmi szín alatt nem fogok takarítani.

És komolyan gondoltam. Elmegyek dolgozni, délelőtt legalábbis. Fél napot kivettem, hogy délután elmehessek a temetőbe. Beszélgetek egyet Freddie-vel, aztán megint hazajövök, és korán lefekszem. Január óta nem vettem be egy pirulát sem. Magamnak azt mondtam, hogy azért, mert spórolok vele, de hogy őszinte legyek, igazából azért, mert Elle elveszítette odaát a kisbabát. Ideát, az éber világban ellenben nagyon is jelenlévő része az életemnek Elle terhessége; még mindig iszonyatosan rosszul van reggelenként, és a beszélgetéseink fő vezérfonalává a keresztnevekkel való dobálózás vált. Mutatóban már meg is jelent a testén egy apró, de tökéletesen formált pocak. Pár hónap múlva egy új emberi lény is velünk fog élni itt, aki a másik világban nem létezik; az egész olyannak tűnik számomra, akár egy ketyegő óra, de az is lehet, hogy egy időzített bomba.

Ébren

Március 14., csütörtök

Vajon bizarr dolog a temetőben piknikezni? Gyanítom, valamennyire az, de ma van a születésnapom, és azt fogom tenni, amit akarok. Egyébként sem egészen piknik, csak egy takaró a csomagtartóból, amire leülhetek, mert a talaj még fagyos, és egy kis kávé. Egy tortát is kaptam; mielőtt eljöttem az irodából, mindenki körbeállta az íróasztalomat, és énekeltek nekem, egy kicsit hamisan, és a kezembe nyomtak egy héliumos lufit, szemükben bocsánatkérő és reménykedő kifejezéssel. Még virágot és valami pezsgőt is ajándékoztak nekem. Nagyra becsültem a gesztust. A léggömböt meg a palackot a kocsiban hagytam, hadd bulizzanak az anyósülésen, egy kissé ide nem illők lennének a csendes gránittömbök között. A virágot magammal hoztam, hogy itt hagyjam Freddie-nek. Úgy készültem, hogy veszek valamit a virágosnál, de mivel ezeket ajándékba kaptam, most továbbadom neki ajándékba. Furán hangzik, hogy ez egy kicsit olyan érzés, mintha mégiscsak osztoznék vele a születésnapom egy nagyon pici szeletén? De már megtanultam, hogy ne kérdőjelezzem meg a saját cselekedeteimet, és túl mélyen a gondolataimat se. Néha be kell érned bármivel, ami adódik, hogy keresztülvigyen a napon.

– Szia, Freddie. – A karommal átölelem felhúzott térdemet. – Csak én, újra.

Lehunyom a szememet, és hagyok magamnak elég csendet, hogy el tudjam képzelni, ahogy mellém telepszik a takaróra. Érzem a karja súlyát a vállamon, és mosolygok, amikor az arcát a nyakamnak nyomja, és boldog születésnapot kíván. Hideg, tiszta délután van; szinte érzem a hozzám érő teste melegét.

– Szerinted mit fogunk csinálni ma délután? – kérdezem.

Azt mondja, hogy titok, és máris elkezdenek peregni lefelé az arcomon a lassú könnyek, mert halk nevetését is hallom, ahogy a levegőben lebeg körülöttem.

– Istenem, mennyire hiányzol! – Milyen enyhe kifejezés. – Legtöbbször jól megvagyok. Állom a sarat, Freddie, tényleg. De ma… – Elhallgatok, nem találom a megfelelően erős szavakat. – Annyira rohadtul nehéz, tudod? – Eltakarom az arcomat a két tenyeremmel, Freddie lénye megjelenik a fejemben, és azt mondja, hogy ő is ugyanígy van ezzel, ő is minden egyes napját nagyon nehéznek érzi nélkülem.

– Helló.

Összerezzenek, mert valaki megérinti a vállamat. Valaki a valódi világból. Felnézek, és Jonah áll felettem. Leguggol mellém, és rám néz sötét, gyengéd szemével.

– Szeretnél társaságot?

Azóta nem találkoztam vele, hogy szilveszteréjszaka otthagyott. Elkezdtem neki egyszer-kétszer egy-egy üzenetet, de aztán töröltem az egészet, mielőtt elküldtem volna, és hétköznapokon nemigen szokták keresztezni egymást az útjaink. Kivéve itt, úgy tűnik.

– Oké – felelem, és megtörlöm a szememet, aztán arrább csúszom, hogy helyet adjak neki is a takarón.

Egy rövid ideig semmit sem szól, a tekintete megül Freddie nevének vésett betűin.

– Egy éve – mondja végül.

– Igen. – Nagyot nyelek. – Egy teljes év nélküle.

– Hogy vagy mostanság? – kérdezi Jonah. Mély hangon, bizonytalan hangsúllyal mondja ki; tudom, hogy a szilveszter óta eltelt hosszú, hideg hetekre érti.

Bólintok.

– Többségében jól – felelem. – A munka lefoglal, és Elle terhessége eléggé kiüti szegényt, ezért náluk is sokat voltam.

Nem hazugság. Elle-re tényleg nehéz idők jártak, ezért a legtöbb napon munka után beugrottam hozzá, és együtt ücsörögtünk, míg David haza nem ért. Tudom, hogy Jonah nem egészen erre volt kíváncsi, de pillanatnyilag ezt tudom nyújtani a témában.

– És te? – kérdezek vissza. – Te hogy vagy?

Megvonja az egyik vállát, kedvetlen rándítással.

– Hát, sejted. Az iskola… meg a szokásos izé.

Kortyolok egyet a kávéból.

– És Dee?

Jonah egymás után húzkodja ki a fűszálakat a fagyott földből. Figyelem a mozdulatait, éles, szándékosan apró rántások, miközben a választ mérlegeli.

– Néha – mondja végül. – Lassítunk, megnézzük, mi történik. Tetszik a nevetése.

Sokszor többet mondanak azok a szavak, amiket nem ejtünk ki, mint amiket igen. Nem akarja elmesélni, milyen jól megvannak Deevel, mert tudja, hogy az én helyzetem mennyire más.

Ugyanolyan pózban ül a takarón, mint én, a térdét felhúzza a mellkasáig. Feketébe öltözött, de valószínűleg azért, mert ez a szokásos viselete, nem a naphoz illő tudatos választás. Egy sötétkék kötött sapka is van rajta, amit most levesz, és betuszkolja a kabátzsebébe.

– Bocsánatot kérek, Lyds – szól, komoran, és mereven előrenéz. – A szilveszterért. Nem is tudom, mit mondtam akkor. De nem akartalak megbántani.

Ismerős arcélét tanulmányozom. Bár magas arccsontjai mindig is klasszikusan komorrá tették a megjelenését, téli sápadtsága most még inkább kísértetiesnek tűnik. A haja ugyanolyan kusza, mint mindig, a szempillája sötét ernyő. Freddie síremlékét nézi, és nagyot sóhajt. Szerintem még sosem láttam ennyire levertnek.

– Akartam írni neked üzenetet. Többször is, ami azt illeti, de olyan hülyén jöttek ki a szavak, hogy végül mindig töröltem – jegyzem meg.

– Ugyanez nálam is – bólint, aztán egy ideig még hallgat, mielőtt magyarázni kezdi. – Azért próbáltam írni, mert őszintén sajnálom. Hogy ott dörömböltem az ajtódon, mint egy tapintatlan fasz, és még csak be sem mentem, amikor beinvitáltál, aztán meg otthagytalak sírva szilveszter éjszakáján. Hát ezért. Mindezért bocsánat, Lyds. Mindenért.

– Komolyan gondoltad, hogy csak még rontana a dolgokon, ha velem találkozol?

Két ujjával összecsippenti az orrnyergét.

– Istenem, dehogy. Ha veled vagyok, rá emlékeztet. – Freddie sírkövére néz. – És ez néha nehéz, de megnyugtató is, érted? Ez, így, mi. Megnyugtató.

A kezébe nyomom a kávét. Melengeti rajta a tenyerét, mielőtt belekortyolna, aztán öblös hangon felnevet.

– Idén szilveszterkor elutazom, hogy biztos legyen, nem bukkanok fel a küszöbödön. Valahová messzire. Fekszem majd a tengerparton, és el is feledkezem róla, hogy szilveszter van.

– Oké. – Szomorúan rámosolygok, amikor rám pillant. – Jó terv. – A megkönnyebbüléstől csökken a válla merevsége. A szilveszteréjszaka emléke súlyosabban ült mindkettőnkön, mint eddig gondoltam.

Jonah visszakísér a parkolóhoz, és fogja a takarót, míg kinyitom a kocsiajtót. Az ő Saabja ott áll az én autóm mellett.

– Istenem, hiszen ma van a születésnapod, hát persze – jegyzi meg zavartan, amikor megpillantja a piros fólialufit, ami ide-oda ugrál az autó belsejében az italospalack meg a torta mellett. – Eszembe sem jutott.

– Őszintén, úgysem vagyok szülinapi hangulatban – jegyzem meg figyelmetlenül, mert a kávéspohár kicsúszik a kezemből, miközben kinyitom az ajtót. Lehajolok, hogy elcsípjem, mielőtt begurul a kocsi alá, és ahogy kapkodok, a zűrzavarban a héliumos lufinak sikerül elszabadulnia. Mindketten igyekszünk megragadni a fémszínű zsinórt, de nem sikerül ellenállnunk az elemeknek.

– Basszus. – Bosszankodom, leginkább magamra vagyok dühös. Nem mintha ragaszkodtam volna ahhoz a léggömbhöz, de egyszerűen nem érzem helyesnek, hogy éppen itt történt meg mindez. Csendben ácsorogva bámulunk utána, ahogy egyre magasabbra repül, élénkpiros folt a szürkeségben, és akkor hirtelen mégis teljesen helyénvalónak tűnik. Én nem tartom magamat afféle szertartásos léggömberegetős személynek, de most kiderült, hogy mégis nagyon is szimbolikus léggömbreptető vagyok. Figyeljük, ahogy a piros pötty elenyészik az alacsonyan függő ködben.

Pár másodpercig még hallgatunk, aztán visszanézek, Jonah rezzenéstelen tekintete a szememet fürkészi.

– Mindig fontos leszel nekem, Lydia – szól végül. – Ne veszítsük el újra a barátságunkat. Már amúgy is túl sokat veszítettünk.

Bólintok, ismét a könnyek határán, mert pontosan ez történhetett volna szilveszterkor. Ez most gyógyító beszélgetés két barát között, nem az a romlást hozó valami, ami mindkettőnknek árt.

– Te is mindig sokat fogsz jelenteni nekem, Jonah Jones – felelem, és lábujjhegyre állva puszit nyomok a hideg arcára.

A kezét az ajtón nyugtatja, míg beszállok az autóba.

– Boldog születésnapot – mondja halkan, és megvárja, míg bekötöm magamat, aztán becsukja az ajtót. – Vezess óvatosan.

Bólintok, felemelem a kezemet, és vetek még egy pillantást az égre, hátha megpillantom valahol a lufit, miközben kihajtok a parkolóból. De már messze jár, sehol sem látom.

Félúton hazafelé megállok, hogy átengedjek egy gyalogost a zebrán, és amikor az idős nő elhalad a kocsim előtt, felismerem. Maud az, a gyászgyűlésről. Görnyedt vállal vonszol egy kerekes bevásárlókocsit.

Lenézek az anyósülésen lévő csokitortára. Fogalmam sincs, milyen indíttatásból, de lehúzom az ablakomat, és megszólítom, amikor átér a túloldali járdára.

– Helló, Maud – kiáltom oda hangosan, és odagurulok mellé kocsival. – Örülök, hogy újra látom.

Bekukucskál a kocsiba.

– Soha az életben nem láttam magát – vakkantja.

– Dehogynem – erősködöm. – A gyászgyűlésen. Emlékszik rá, az iskolában tavaly nyáron?

Ide-oda mozgatja az állkapcsát, miközben próbál megragadni valami emléket.

– Újmódi marhaság.

– Hm… – hümmögök. – Nekem sem az volt életem legjobb délelőttje, hogy őszinte legyek.

Rám bámul, meg sem próbál csevegni velem.

– Mindegy – kezdem egy kicsit nevetségesnek érezni magamat. – Ma van a születésnapom, és…

– Annyira elkeseredetten vágyik barátokra, hogy képes ismeretleneket zaklatni az utcán? – kérdezi. – Rossz célpontot választott ki. Utálom a születésnapokat.

– Hát, ez nagy kár – sajnálkozom. – Mert eszembe jutott, hogy úgy tudom, szereti a tortát, és kíváncsi lennék, vajon ez ízlene-e magának. – Az anyósülésen lévő csokitorta felé biccentek.

Maud lenéz a mellettem lévő tortára, és elhúzza a száját.

– A csokoládéért nem vagyok oda – fanyalog.

– Ó, oké! – felelem. – Semmi gond.

– Bár megmondhatom, hogy elbírnék vele – folytatja, és már nyitja is ki a húzós kocsija tetejét. – Ha volna valami, amivel leöblítsem.

És a pezsgőre mered, ami ott hever a torta mellett. Muszáj nevetnem ekkora pimaszság láttán. Odanyújtom neki az italt is meg a tortát is, és várok, míg berámolja a kocsijába.

– Magával tartsak, és megegyük együtt? – vetem fel, igyekszem kedves lenni vele, hátha magányos.

– Keressen inkább magához való társaságot – egyenesedik fel. – Itt dupla záróvonal van, ha nem vette volna észre. Még csak meg sem lett volna szabad állnia.

És ennyi volt. Elcsoszog, a kocsit maga után húzva. Felém sem pillant, amikor vidoran utána kiáltok, hogy „Viszlát, Maud!”, miközben elindulok. Biztos vagyok benne, hogy nem örülne neki, ha megtudná, mennyire feldobta a napomat.

Álomban

Március 14., csütörtök

– Boldog születésnapot, szépségem!

Alfredo éttermében vagyunk. Természetesen ott.

– Tudom, hogy tavaly is itt vacsoráztunk a szülinapodon, de ma csak kettesben jöttünk – mondja Freddie. – Hacsak nem szeretnéd újra hallgatni az anyukád panaszkodását, hogy milyen hideg a csirke. – Felnevet. – Tudod, mennyire szeretem őt, de akkor csakugyan attól tartottam, hogy Alfredo a hajánál fogva hajítja ki innen.

Tehát ez történt itt a születésnapomon. Körbeültünk egy asztalt ebben az étteremben, és annyi maradt meg az estéből, hogy anya morgott a hideg vacsora miatt. Nagyot nyelek, és igyekszem mosolyt erőltetni az arcomra a történet hallatán, amire egyáltalán nem emlékszem, és szinte haraggal tölt el a gondolat, hogy ekkora butaság jut az emberek eszébe arról a napról, ami örökre megváltoztatta az életemet.

Rendelünk. Freddie, megjósolható módon, a rostélyosnál marad, én kicsit felrázom a dolgokat a lazackülönlegességgel. Általában csirkét szoktam kérni itt, de nem akarok megkockáztatni eggyel több összevetést vagy hasonlóságot a tavalyi évvel.

– Hogy van Elle ma délután? – kérdi Freddie, miközben bort tölt a poharamba.

Egyértelműen fogalmam sincs, hogy van Elle, ezért valami semmitmondó választ keresgélek.

– Szerintem jól – mondom. Szeretnék többet is kérdezni, de nem sikerül kitalálnom semmit, ami ne hangozna furán.

– Szeretnél hallani valami jobb hírt is? – kérdi Freddie, és röpke csönd borul ránk, míg elénk teszik a tányérjainkat.

– Jó lenne – felelem, miután a pincér távozik, és újra a borospohárért nyúlok, boldogan, hogy van egy másik hely a világon, ahol Elle hasa gömbölyödni kezdett, benne egészséges kisbaba fejlődik, és a szíve nem tört össze.

– Jonah összeköltözik Deevel – meséli Freddie. – Nemsokára lejár a lakása bérleti szerződése, és úgy döntöttek, adnak egy esélyt az együttélésnek. Deenek egy két hálószobás lakása van, tudod, ott, azon az új részen, a park mellett, ismered ugye?

Persze, ismerem. Mi magunk is megnéztük, amikor lakást kerestünk, és azért esett ki, mert Freddie mindkét oldali kerítést egyszerre meg tudta érinteni a hátsó kertben.

Meglepődtem, hogy mást ne mondjak. Jonah ugyanis imádja a most bérelt lakását. Egy méltóságteljes, öreg Eduárd korabeli ház földszintjén található, közel az iskolához. Minden hónapban erőn felüli összeget kell kiperkálnia azért, hogy akkora ablakfülkés lakása legyen, ahol elfér a zongorája.

– Lesz Dee lakásában helye a zongorájának? – kérdezem, Freddie meg a világ legkülönösebb pillantását veti rám.

– Fene tudja – mondja. – Kétlem, hogy ez most a legfontosabb.

Egy kicsit lassítanom kellene a borral, de ez a születésnap tényleg nem úgy alakul, ahogy reméltem. Szó szerint bárhol szívesebben volnék e pillanatban, mint Alfredo éttermében – amúgy is ez mindig inkább Freddie kedvence volt, nem annyira az enyém, hogy őszinte legyek.

– Jövő hétvégén tartanak egy bulit, hogy megünnepeljék. Nincs semmi dolgunk akkor, ugye?

A fejemet rázom, és magamban megjegyzem, nehogy jövő szombaton altatót vegyek be.

– Van valami híred a munkáról? – kérdezem, és a borért nyúlok, hogy újratöltsem a poharainkat. Még nem sikerült tökélyre fejlesztenem a könnyed kérdések művészetét, de mindig igyekszem először kipuhatolni, mi minden történt itt a legutóbbi látogatásom óta. Ha néha kissé mesterkéltnek hatok is, Freddie szerencsére túllép rajta.

– Semmi konkrét – feleli. – A PodGodsnál azt rebesgetik, hogy Brazília irányába nyitnak, de még korai volna bármit komolyan venni.

– Hűha, az nagy dolog lenne – jegyzem meg. Abból, amit összeraktam, úgy tűnik, a PodGods igen sokat lefoglal Freddie munkaidejéből; ő áll egy erőteljes reklámkampány mögött, ami a márka világban való terjeszkedését volt hivatott szolgálni. Freddie becsvágya mindig is kétélű kard volt. A főnökei számára nagyszerű, de a munka időnként olyan sokat felemészt az idejéből, hogy az otthoni dolgok rovására megy. Ez már megtörtént más ügyfelek esetén is, és lassan kezdem úgy érezni, hogy akárhányszor felmerül a cég neve, belém nyilall a neheztelés. Hallgatom Freddie-t, eszegetem az ételt, inkább rá koncentrálok, mint az evésre. Figyelem, ahogy a szája a szavakat formálja, azt, ahogy a válla mozog, miközben a sült húst vágja, ahogy a bicepsze vonala élesebbé válik, amikor megemeli a poharát. A haját rövidebbre vágatta, mint korábban; nem vagyok benne biztos, hogy igazán tetszik-e. Vagy talán egyszerűen semmi sem tetszik benne, ami ebben a világban más. Próbálok újra a szavaira figyelni.

– De legalább jóváhagyta a szabadságomat, mielőtt szívrohamot kapott. Három teljes hét.

Csak feltételezni tudom, hogy Vince-ről, a főnökéről beszél.

– Jól van?

– Jól lesz, amint leszokik a hamburgerről.

Ez is valami. Vince nem tartozik a kedvenceim közé, de azt nem szeretném, hogy meghaljon.

– Hűha, három hét?

– Július 12-én elmegyek szabira, és házasemberként térek vissza.

Freddie megemeli felém a poharát. Rámosolygok, és a poharamat az övéhez érintem, de a gondolataim és a szívem a nővéremnél jár ma este. Az én életem e pillanatban rózsás, de itt az övé hullik darabokra. Nem tudom elhessegetni az érzést, hogy az ő boldogsága az ár, amivel az enyémért fizetek.

Ébren

Május 17., péntek

– És mi lesz, ha senki sem jön el?

Ryan a mobilja segítségével ellenőrzi a haját.

– Dehogynem jönnek. Harminc jegyet adtunk el, és ingyenital is van benne. Ha másért nem, hát amiatt eljönnek.

Mindig ideges vagyok a saját magam által szervezett rendezvényeken, de ami azt illeti, ezzel a mostanival nem sok tennivalóm volt. Az a cég jön bemutatkozni, amely a csendes randikat szervezi. Nekem csak a jegyeket kellett eladnom, megszervezni, hogy rendelkezésre álljon a kiszolgálószemélyzet, rendben legyen a terem és hasonlók. Odafigyeltem, hogy ugyanannyi jegy jusson a férfiaknak és a nőknek, de ezenfelül fogalmam sincs, hogy fog zajlani a mai este.

– Úgy nézek ki, mint akivel érdemes randizni? – kérdi Ryan, kezét szoros farmerba bújtatott csípőjén nyugtatva, töprengő tekintettel néz maga elé, mint egy szeszélyes modell a GQ címlapján. Izgatott a mai este miatt, mindig az újabb nagy szerelmet várja, hogy besétáljon az életébe. Néha eltűnődöm azon, ne szóljak-e neki, hogy tanácsosabb volna valamivel kevéssé nyíltan közszemlére tennie az érzelmeit, de mindig arra jutok, hogy ez olyan lecke, amit az embernek magának kell megtanulnia a saját keserű tapasztalatai alapján.

– Mindenki neked fogja dobálni a csókokat az asztal körül – mondom.

– Remélem, nem lesz köztük ismerős – jegyzi meg színlelt elszörnyedéssel. – Kínos volna itt bámulni valakit, miután kísértetet játszottam.

– Kísértetet?

A homlokát ráncolja, keresi a szavakat a magyarázathoz.

– Tudod, amikor nincs merszed hozzá, hogy elmondd valakinek, hogy vége, csak felszívódsz. Nem veszed fel a telefont, ha hív, nem keresed. Csak eltűnsz az életéből.

– Aha – mondom. Tudom, hogy elég könnyelmű fiú, de nem tehetek róla, hirtelen az összes olyan ember nevében rosszul érzem magamat, akiknek az életében kísértetet játszott valaki, akit szerettek. Freddie nem kísértetet játszott, de nagyon is jól tudom, milyen érzés, amikor valaki figyelmeztetés nélkül eltűnik az ember életéből. Nem kellemes arra gondolni, hogy ezt szándékosan is el lehet követni.

– De csak egyszer volt szükségem erre – hátrál meg Ryan is, és rádöbbenek, hogy a gondolataim nyilván kiültek az arcomra. – Akkor is csak azért, mert a csaj megszállott leselkedő volt, állandóan kémkedett utánam. Még vagy egy hónapig felkapcsolt villannyal aludtam utána.

– Mindegy is már – szólok közbe gyorsan. – Biztos vagyok benne, hogy remekül csinálod majd.

Ryan az egyetlen munkatársam, aki részt vesz ma ezen az eseményen. Mindenki más házas. Plusz én.

A nagy termet úgy világítottuk be, hogy megfeleljen, ha majd megérkeznek a randiszervezők, akik tizenöt kétszemélyes asztalt raknak szét körben, olyan szépen, hogy az IKEA lakberendezői is sírnának az irigységtől. Rajtuk tizenöt bíborpiros terítő, tizenöt váza, benne műbazsarózsa, és már el is rendezték, mindezt annyi idő alatt, amennyi alatt egy kávé is alig készül el.

– Mióta foglalkozol ezzel? – kérdezem Kate-et, a főnöküket, és a kezébe nyomom az egyik, kizárólag ügyfelek részére fenntartott kávéscsészénket. Egyszerű fehér, arany szegéllyel, egészen más, mint a „Legjobb nagynéninek” és hasonló feliratú bögrék, meg a vállalati logós, csorba ivóalkalmatosságok gyűjteménye, amelyekkel mi beérjük odafent.

A fenekével nekidől az egyik ócska radiátornak, és hátraveti hollófekete haját. Tökéletes mása Uma Thurmannek a Ponyvaregényből, még cicás szemet is rajzolt magának hozzá szemhéjtussal. Megkapó látvány; talán épp ez a kulcs a villámrandikhoz, hogy az ember feledhetetlenné teszi a megjelenését. Alacsony növésű, lágy domborulatait belepréselte egy bőrnadrágba, ami fantasztikusan áll rajta.

– Kábé egy éve – feleli. – Korábban normál villámrandikat szerveztünk, de aztán átálltunk ezekre, hogy meg lehessen különböztetni minket a versenytársaktól. – Kortyol egyet a kávéból. – Az emberek bármit hajlandók kipróbálni egyszer, nem igaz?

Ezen eltűnődöm. Biztos ez? Jómagam a legkevésbé sem törekszem rá, hogy kipróbáljam, mondjuk, a bázisugrást, a bikaviadalt vagy a La Manche átúszását.

– Forró a helyzet – jegyzi meg; hirtelenjében nem is tudom, hogy a randikra, a radiátorra vagy Ryanre céloz-e, aki épp akkor megy el mellettünk egypár pótszékkel.

– Te is részt veszel rajtuk? – kérdezem.

Kate halkan felnevet.

– Nincs az a pénz.

Nem épp az elkötelezettség süt a hangjából.

– Tényleg?

– Én nem keresem a szerelmet – magyarázza. – Túlértékelik, ami azt illeti.

Íme, így beszélnek az összetört szívűek, gondolom magamban.

– Valószínűleg nem árt, ha az ügyfeleknek ezt nem árulod el – nevetek.

– Általában nem szoktam – mondja bűntudatos arccal. – És hogy megadjuk a témának, ami jár, mellesleg határozottan van valami a csendes randiban, ami működőképes. Tudományos alapokon nyugszik: tanulmányok is kimutatták, hogy az emberek őszintén képesek szerelembe esni valakivel, ha csendesen belenéznek a szemébe pár percig.

– De abban azért biztos vagyok, hogy ez nem feltétlenül igaz valami öreg, kopasz idegenre, vagy szerinted igen? – jegyzem meg, mert egyetlen férfit sem tudok elképzelni, akibe két perc alatt bele tudnék szeretni. Erős kételyeim vannak. Ó, istenem, talán most már teljesen cinikusan viszonyulok a szerelemhez? Az életem szerelme itt hagyott, és most az a hit él bennem, hogy a szerelem, úgy egészében, elhagyott engem?

– Hát, az nem árt, ha a két ember alapvetően vonzódik egymáshoz – magyarázza –, és nyilvánvalóan szabadnak kell lenniük, de ha épp egy villámrandi-eseményen vannak, utóbbi követelmény automatice kipipálható.

– Én is így gondolom. – Elveszem a kezéből a kiürült kávéscsészét, miközben ellöki magát a radiátortól.

– Szorítsunk, hogy telt ház legyen.

Fél óra múlva a nagyterem tele van emberekkel, és a várakozás vibrálása tölti be a levegőt. Mindannyian körbejárkálnak, makacsul ragaszkodnak a saját baráti társaságukhoz, és izzadó kezükben szorongatják ingyenitalukat. Figyelem a vendégeket, távolságtartón, mégis lenyűgözötten. Most, hogy minden a maga útján halad, már nincs semmi szerepem az eseményekben, de odatapaszt a puszta kíváncsiság. Meghallgatom Kate-et, aki elmondja jól olajozott bevezetőjét, ami a csendes randik mögötti koncepció az iméntinél valamivel részletekbe menőbb leírása. Persze személyes, szerelem iránti ellenérzéseit nem osztja meg a hallgatósággal. Egyértelműen tudja, hogyan kell megfogni a közönséget. Mindenki odafigyel rá. Az emberek elkezdik gyors, lopott pillantásokkal körbepásztázni a termet. Mindez mély hatást tesz rám; mire Kate befejezi a mondókáját, mindenki fellelkesedik, és kész rá, hogy csendes esélyt adjon a dolognak. Minden résztvevő számára ki van jelölve egy kiindulási hely, és Kate vezetésével elindulnak az asztaluk meg az első két szerelemébresztő perc felé. Elkapom Kate pillantását; a homlokát ráncolja, aztán követem a tekintetét, és látom, hogy egy nő éppen a kabátja ujjába tuszkolja a karját, és az ajtó felé iramodik. A testbeszéde alapján egyértelmű, hogy nem akar beszélni Kate asszisztensével, aki feltartóztatja a kijárat közelében; a vállát túl magasra emeli, szinte zárójelbe foglalják két égővörös fülét.

– A francba! – motyogja Kate, aki közben odaér mellém.

Az üres széket nézem, meg a fickót, aki ott ül egyedül, és valamivel matat. Már az is épp elég kínos tud lenni, amikor az embernek egyedül kell állnia a nyilvánosság előtt, és dupla pofon, ha ez egy szervezett randieseményen történik, amiért még fizetett is.

– Megtennéd, hogy beugrasz? – kérdezi gyakorlatiasan Kate.

Felnevetek, aztán rádöbbenek, hogy komolyan gondolja.

– Én… én tényleg nem tehetem, Kate – nyögöm ki.

– Óriási segítség volna – mondja. – Képtelenség páratlan számmal elkezdeni a dolgot. – Üzleties hangsúllyal beszél; nem arra kér, hogy romantikus gondolatokat forgassak a fejemben, csak arra, hogy segítsek abban, hogy megtarthassuk az eseményt, amit én rendeltem meg, és neki követnie kell a szokásos utat. Ránézek az üres székre, és némi elszántságot érzek magamban. Annyit kéne csak tennem, hogy körbehaladok a teremben, és csendben ülök; gyanítom, erre még képes vagyok. Nem kevés időt töltöttem egyedül, senki sem vonhatja kétségbe, hogy gyakorlottan csinálom. Aztán jön egy ötlet: ha Ryant kivesszük a körből, rögtön kiegyenlítődnek a számok. Végigfut a tekintetem az asztalokon, és meg is pillantom őt a terem túlvégében. Felém fordul az arca, de nem engem néz – máris a vele szemben ülő lányra mered. Elcsüggedek. Nem tehetem meg; úgy sugárzik belőle a reménykedés, hogy még innen is érzem a hőjét. Kate bizonyára érzékeli, hogy habozom, mert a kezét a hátamra teszi.

– Csak csend – suttogja. – Kapcsold ki a külvilágot, és gondolj a bejövő e-mailjeidre.

Szó szerint talán nem lök előre, de a hátamra helyezett tenyere igencsak határozott „meg kell mentened” típusú segélykiáltást jelent. Felsóhajtok, amit ő rögtön habozó beleegyezésnek vesz.

– Igazi bátor katona vagy – biztat.

Ez meg hogy a francba történhetett, tűnődöm mogorván, még ha közben a lábam visz is keresztül a termen. Én nem akarom ezt csinálni. Tényleg nem. El sem tudok annál rosszabbat képzelni, mint azt, hogy így dobjam be magamat a randik piacára, akár csendben, akár nem. Tizennégy hónap telt el a baleset óta, és még csak egy gondolatot sem szántam ilyen formában egy másik férfinak. Képtelen vagyok rá.

Amikor kihúzom a székemet, rá sem nézek az egyes számú fickóra. Még az után sem vagyok erre képes, miután a fenekemet leteszem. Pedig szegény fickó fizetett azért, hogy belenézhessen a remény és a románc csillogó szemébe, de csak a cinizmus és a levertség két kelletlen perce jut neki helyette. A terem elejében Kate elmondja, hogy véget ért a várakozásunk; végre eljött a pillanat, hogy csendben átadjuk magunkat életünk szerelmének. De én tudom, hogy nincs igaza. Bármennyi ideig tart is az életem, akár rövid, akár hosszú lesz, sohasem fogok jobban szeretni senkit, mint Freddie Huntert.

Rendben. Meg tudom csinálni. Ráülök két reszkető kezemre, és felemelem a tekintetemet. Eleget felfogtam Kate szövegéből ahhoz, hogy tudjam, bármit megtehetünk, amit helyesnek gondolunk, amíg nem törjük meg a csend szabályát. A kézjelek (ha nem illetlenek) megengedettek, a mosolygás is jó; még egymás kezét is megfoghatjuk, ha odáig sodor minket a hangulat. De nem fog. A szemben ülő fiú olyan érdektelen arccal ül, hogy nyilvánvalónak tűnik, nem vagyok az esete. Ami remek, mert ő sem az enyém. Ha találgatnom kellene, milyen korú, maximum huszonegynek saccolnám; még egyetemista lehet, és úgy néz ki, mint aki még nem teljesen sajátította el a felnőttkor játékszabályait. Nem bánt ez a nem is túl udvarias unottság, sem az a mód, ahogy rágcsálja máris tövig rágott körmeit, hogy egy kicsit gyorsabban teljen az idő. Na jó, utóbbit azért némiképp bántónak találom. Amint a perc elnyúlik a kettőig, merev, bocsánatkérő, „akár az anyád lehetnék” típusú mosolyt vetek rá az asztal fölött, ő meg válaszként megrántja a vállát. Nem túlzás azt tippelni, hogy az egyes számú fickó biztosan nem fogja beikszelni utólag, hogy szeretné megkapni az első partnere adatait.

A kettes közelebb áll hozzám korban, és máris érzem, hogy versenyző alkat. Moccanatlanul ül, és olyan meredten néz rám, mintha farkasszemnéző versenyen lennénk; inkább ellenségesen, mint romantikusan. Valakire halványan emlékeztet, egy szereplőre valami extrém túlélőshow-ból, a haját egészen rövidre nyíratta, és terepszínű mintás pólót visel. Képtelen vagyok levenni róla a szememet. Megmagyarázhatatlan módon bosszant a lénye, és ha szabad volna beszélnünk, azt tanácsolnám neki, hogy egy kicsit lazuljon el, ha szeretne ma este összejönni valakivel, mert így kicsit Norman Bates-es benyomást kelt. A legapróbb elképzelésem sem támad merev tekintete alapján, milyen ember lehet valójában, de azt sem hiszem, hogy neki bármi fogalma lenne rólam. A nagyon hosszú két perc végére sem.

A harmadik, negyedik és ötödik jelölt ugyanabba a „csak sörözni jöttem” jellegű kategóriába esik. Nyilvánvaló, hogy haverok – folyamatosan odapillognak, hogy a másik kettő kivel van, és majdnem biztosra veszem, hogy az asztal alatt a kezükkel mutatják, hány pontra értékelik az aktuális partnert. Azok a fajta fiúk, akik mindig hátul kullognak a sorban, és életük vezérelveit a Gyíkarcok című sorozat folyamatos újranézésével alakítják ki.

A hatos számút szívesen hazavinném anyánkhoz, hogy egy kicsit felhizlalja: magányosnak tűnik, és határozottan olyannak, akire ráférne egy rendes étkezés. Átsejlik a mellbimbója a túlságosan vékony műszálas ingen; nem túl szép látvány. Egyáltalán, ki vesz fel mentazöld inget? És ami még rosszabb, ki viseli Vissza a jövőbe típusú nyakkendővel? Hát ez a fickó. Az idő közepénél végigtapogatja a zsebeit, és előhalász egy csomag gyerekeknek való édességet, azt hiszem, Chewitset. Udvariasan visszautasítom, amikor megkínál, nézem, hogy lassú mozdulatokkal kibont egyet, aztán ugyanolyan lassan rágni kezdi, miközben engem bámul aranykeretes szemüvege mögül. Olyan érzés, mintha egy természetfilmben szerepelnék. Szinte hallom David Attenborough fojtott hangú narrációját: elmagyarázza, hogy működik ez a bizarr párosodási rituálé az emberi lények körében.

Valójában nem is nehéz feladat. Valószínűleg azért, mert nem vagyok romantikusan elkötelezett az esemény iránt. Szinte nevetségesnek érzem az egészet, amikor búcsúzóul odabiccentek a Chewits-fiúnak, és elhelyezkedem a következő asztalnál.

A hetesről még így, ültében is meg lehet mondani, hogy magas. A válla akár egy hegyvonulat. Afféle skandináv piszkosszőke haja van, világosszürke szeme, amiből halványan az sugárzik, hogy mulattatja a helyzet. Mintha csak inni akart volna valamit a bárban, és tévedésből került volna ide. Én sem tartozom ide, gondolom magamban, és kicsit jobban kihúzom magamat, amikor nagyon enyhén közelebb hajol. Nem tudom, miért tűnik a hetes számú másnak, mint a többiek. Nehezebb figyelmen kívül hagyni; van valami a tekintetében, ami rezonál bennem. Nem tűnik hátrányos helyzetűnek, és kétlem, hogy az elmúlt évtizedben evett volna Chewitset. Férfi, semmi nyoma rajta fiússágnak. Látszik, hogy pár évvel idősebb nálam, nagyjából öttel, és önkéntelenül is a kezére téved a tekintetem, hogy megnézzem, van-e rajta jegygyűrű, vagy van-e jele annak, hogy nemrég került le róla. Észreveszi, mit figyelek, és egy kicsit megrázza a fejét, hogy feleljen a kérdésre, aztán az én bal kezemre néz. Nincs rajta ékszer. Mostanában a nyakamban egy láncon viselem a Freddie-től kapott gyűrűt, hogy mindig nálam legyen, még ha nem is az ujjamon. Néhány másodpercig a férfi szemébe nézek, szavak nélkül megrázom a fejemet, hogy megerősítsem, nem, senki sem vár rám otthon. Elég figyelmes ahhoz, hogy feltűnjön neki bonyolultan olvasható arckifejezésem, és egy kicsit elfelhősödik a tekintete, aztán megtöri Kate egyik alapszabályát, és szinte hang nélkül megkérdezi, jól vagyok-e. Váratlan kedvessége azonnal megérint valamit a lelkem legmélyebb, legismeretlenebb rétegeiben; mintha egy rozsdás, régi jármű indulna be köpködve, remegve, nagy morajjal. Pár másodpercembe beletelik, mire felismerem, mi az: szikrák. Rémisztő, tökéletesen váratlan szikrák.

– Szabályszegő – suttogom oda neki, ő meg felnevet, és elnéz a vállam felett. Öntudatos, szinte hencegő, és belém csap a felismerés, hogy vonzónak találom. Atyám. A hetes vonzó számomra, és fogalmam sincs, ez meg mi a fenét jelent. Nem emlékeztet Freddie-re. Senkire sem. Ha beszélgethetnénk, elmondanám neki, hogy csak azért vagyok itt, hogy meglegyen a kellő létszám, hogy nincs még egy lapom sem, amin jelölgethetek, és nem keresek szerelmet, sem csendben, sem másképp. De nem tehetem, ezért helyette a tekintetemmel próbálom ezt kifejezni. Aztán egyszer csak vége, a két percünk lejár. Szörnyülködés szalad át az arcán, és még mielőtt felállnék, kinyújtja a karját, és az ujjaimra teszi a kezét.

– Kris a nevem – töri meg újra a szabályokat.

Az ide-oda csúsztatott székek zenebonája közepette senki sem hallja. Nagyot nyelek, és minden szándékom ellenére kimondom:

– Lydia.

Szinte észrevehetetlenül megszorítja az ujjaimat, miközben felállok, hogy továbbmenjek.

– Jó volt találkozni, Lydia.

Meg vagyok rémülve, és hálás vagyok, hogy továbbmehetek a nyolcas asztalához. Hála istennek, gondolom, miközben leülök az idegennel szemben, akinek szűk felsője és súlyemelőteste szerencsére semmiféle hatást nem gyakorol az én szikraköpködős motoromra. És én sem az övére, derül ki hamarosan, tekintve, hogy némileg otromba módon „találkozzunk utána a bárban” jellegű pillantásokat vet a lányra, aki az imént hagyta ott az asztalát. A lány nyíltan viszonozza és vigyorog, én meg sajnálatot érzek az éppen vele szemben ülő fickó iránt. A két percünk felénél járunk, de nem hinném, hogy a lány egyetlenegyszer ránézett. Kikapcsolom az agyamat, de a nyolcassal ellentétben vagyok olyan jól nevelt, hogy érdeklődést színlelek. Mindketten megkönnyebbülünk, amikor lejár az idő.

A kilencest puszta megkönnyebbülésből legszívesebben megcsókolnám, egyrészt mert közeledünk a végéhez, meg azért, mert nem kell tovább bámulnom a nyolcast, amint valaki mást stíröl, és leginkább azért, mert Ryan az. Lerogyok a vele szemben álló székre, ő meg későn kapcsol. Pillantásából simán kiolvasható: „Hát te meg mi a francot csinálsz itt?” Közelebb hajol az asztal fölött, félig nevetve, félig hitetlenkedve. Vállat vonok, tehetetlenül, a kezemet felfelé fordítva. Egy másodpercig furcsa érzés, aztán Ryan lassan végigsimítja az arcát, és komoly arckifejezéssel hátradől. Néhány másodperc múlva én is megnyugszom, kész vagyok játszani, tágra nyitom a szememet, és egyenesen az övébe mélyesztem a tekintetemet, pókerarccal. Ryan hasonlóképpen, de aztán elgondolkodóbbá válik az arckifejezése, miközben azon töpreng, hogy milyen nehéz lehet számomra, hogy részt kell vennem ezen az estén. A szemöldöke lejjebb szalad a megrökönyödéstől; helyettem is fáj neki az ügy, részvétet érez, és nem tehetek mást, mint hogy szorosan megfogom az asztalon heverő kezét, és nézem őt, mert hirtelen megrázott, hogy egy randizós eseményen vagyok, és az imént határozottan éreztem valamit egy új férfi iránt. Ryan ajka elkeskenyedik, és olyan világosan látom, mi lehet a fejében, mintha világító betűkkel írta volna ki a levegőbe. Büszke rám. Nem hitte volna, hogy van annyi bennem, hogy ilyesmire vállalkozom. Úgy néz rám, mint valami amazon hercegnőre, és amikor a második percünk is letelik, különösen erősen megszorítja a kezemet, aztán tovaenged győzedelmes utamon. Ebben a pillanatban akkor sem szerethetném jobban, ha a hús-vér öcsém volna. Nagy levegőket veszek, hogy a könnyeket megállítsam, ő meg látván küszködésemet, azt tátogja felém hangtalanul: „Húzz el, lúzer!”, csak hogy nevetésre ingereljen. A trükk beválik: az amazon hercegnő egyre apadó ereje végigvisz a maradék hat asztalon. Minden partnerem egyformán felejthető, számomra legalábbis mindenképp. Egyetlen ismeretlen volt a mai estén, akire emlékezni fogok. A hetes. Kris. Szabályszegő. Viking.

Kate és a csapata ugyanolyan gyorsan visszapakolják a kellékeket a kisteherautóba, mint ahogy felépítették a helyszínt. Ryan meg én átvágunk a kicsi parkolón, miután elköszöntünk tőlük, és bezártuk az épületet.

– Mi a véleményed? – kérdi Ryan. Kihúzza a napszemüvegét a pólója nyakkivágásából, és előveszi a farzsebéből a telefonját meg a slusszkulcsát.

– Hát – vonom meg a vállamat –, úgy tűnt, hogy jól ment. Az adatlapokat mindenesetre szépen teleírták.

Kate elvitte magával a kitöltött lapokat, hogy az egymásra talált párok tagjait összekapcsolja. Sikerült némelyikre lopott pillantást vetnem, miközben pakoltak. Az egyiket rikítózöld kiemelőfilccel írták tele. Vajon mit árul el a tollválasztás a kitöltőről, tűnődtem. Társaságkedvelő, szereti, ha észreveszik? Mohó és feltűnősködő? Olyan szétszórt figura, aki semmi mást nem tudott előhalászni a táskája aljáról?

– Csendes táncesteket is szerveznek – jegyzi meg Ryan.

– Igen, Kate mesélt róla.

Kinyitom a kocsim ajtaját, és ledobom az ülésre a mappát, amit haza akarok vinni, hogy egy kicsit utolérjem magamat a munkámmal.

– Nem is tudom, jó ötletnek tartom-e – folytatom, és az egyik karomat a kinyitott kocsiajtóra fektetem. – Nekem a zene épp arról szól, hogy megosztozunk a rezgésen, és ugyanarra az ütemre táncolunk. – Jó, hát ez egy kicsit hippisebben hangzott, miután kimondtam, mint a fejemben. – Te kipipáltál valakit? – kérdezem végül, hogy továbblendüljön a beszélgetés.

Ryan égre emeli a tekintetét. Naná.

– Hát igen. Mindet, kivéve a négyes számút. Ő halálra rémisztett. Levette a szemüvegét, rám meredt, amitől totálisan emlékeztetett anyámra, mielőtt jól lehordana. – Hallgat kicsit. – És persze téged sem.

– Persze – hagyom helyben szárazon. Nem mintha szerettem volna, de ez akkor is úgy hangzott, mintha olyan nő lennék, akit nem érdemes megjelölni.

– Nem úgy értettem… – próbálja jóvátenni, de csak még rosszabb.

Felnevetek, hogy ne érezze rosszul magát.

– Tudom, hogy értetted. Csak azért voltam ott, hogy meglegyen a létszám.

Ő is kinyitja az autója ajtaját.

– Csakugyan?

– Hogy érted?

– Tényleg csak a létszám miatt? – Elvörösödik.

Nem értem, miért kérdezi. Egy rettenetes másodpercre átfut az agyamon, hogy akadozva megpróbál szerelmet vallani nekem, és rám tör a pánik, még ha tudom is, hogy nevetséges.

– Csak azért, mert odajött hozzám korábban egy fazon, és megkért, hogy ezt adjam oda neked.

Egy másodpercig majd megbolondulok a megkönnyebbüléstől, annyira örülök, hogy nem ugrottam be, és nem mondtam semmi hülyeséget. Csak aztán jut eszembe, hogy valójában mi hangzott el az imént, és hogy pontosan mit is jelent. Felforrósodik az arcom, mert meglátom, hogy Ryan egy összehajtogatott papírt tart a kezében. Úgy rántom ki az ujjai közül, mintha lángolna, és a táskámba tuszkolom, inkább azért, hogy véget vessek ennek a beszélgetésnek, nem azért, mert tudni akarom, mi áll benne.

– Nem olvastam el – mondja Ryan nem túl meggyőzően. Nem néz a szemembe közben.

– És én sem fogom – felelem. – Megyek. – Mivel ez a beszélgetés már aligha vehet kínosabb fordulatot, beszállok a kocsiba, és bevágom az ajtót.

Véletlenül túlságosan felpörgetem a motort. Dühös vagyok magamra. Nemet kellett volna mondanom, amikor Kate megkért, hogy ugorjak be.

Amikor elég távolra kerülök a munkahelyemtől, szándékosan a másik irányba fordulok, és egy nemrég elkészült lakóparkba jutok. Leállítom a kocsit a járda mellett. Az egyforma vörös téglás házak arctalanok és régi vágásúak, még rájuk vár, hogy a vállalkozó szellemű friss házasok babérfákkal személyesebbé tegyék őket, vagy a helyi fontoskodók csipkefüggönnyel, így akarván berendezni leskelődőhelyüket. A tekintetem megállapodik a táblán, amely tudatja velem, hogy a Wisteria Close nevű helyen járok. Hunyorgok attól a nyilvánvalóan hiú erőfeszítéstől, hogy egy kis színt lássak bele ebbe a sivár, világvégi helybe. Mindazonáltal a hirdetőtábla tanúsága szerint már csak két ház eladó, azaz reményből még sincs kevés ezen a tájon. Azon veszem észre magamat, hogy az égre emelem a tekintetem, mert tele vagyok cinizmussal ekkora optimizmus láttán. De csak az időt húzom mindezzel. Szinte érzem, ahogy vibrál az anyósülésre tett táskámban valami erő. Mintha a benne lévő üzenet visszafojtott lélegzettel várná, hogy végre kibontsam, és mozgásba lendülhessenek az események. Még akkor is azt mérlegelem, nem volna-e jobb azt választani, hogy széttépem anélkül, hogy belenéznék, amikor az ujjaim benyúlnak a táskámba, és megtalálják a papírlap szélét. Lehúzhatnám a kocsi ablakát, és én lehetnék a legelső személy, aki szemetel a Wisteria Close-on, csak én nem vagyok olyan ember, aki ilyesmit tesz. Mindig feldühödöm, amikor valaki könnyedén ott hagyja a szemetét maga mögött, meg ha homokba ásott csikkeket látok a vízparton. Vagy használt szendvicscsomagolást a parkban. Tehát, mondom magamnak, azért nem teszek ilyesmit, mert én nem vagyok szemetelős. Kiveszem a levelet a táskából, és a kormányra téve kisimítgatom.

Szia, Lydia,

észrevettem, hogy nincs adatlap a kezedben, ezért megkockáztatom a következtetést: nem úgy tervezted, hogy ma részt veszel az eseményen. Megjegyzendő, hogy én sem, tényleg. Az ilyesmi általában nem rám vall, de éppen ez a lényeg – hogy megpróbálok kilépni a szokványos keretek közül, ugyanis a megszokás az utóbbi időben nem túl jól működött nálam. Mindegy is. Azon gondolkoztam, hogy meghívhatnálak-e valamikor egy kávéra vagy teára, esetleg valami vegán chai-lattéra, zabtejből, ha az ilyesmit szereted. Az a gyanúm, hogy el fogom szúrni, meg kevés is már a hely, ezért leírom a számomat. Tényleg nagyon szeretnék újra találkozni veled.

Kris

A kék tollal írott sorok nem rendetlenek, de nem is pedánsak, a levélben nincsenek mosolyjelek, sem a végén x-ek a csókokat jelölendő, semmi, ami félelmet vagy rosszallást keltene. Rövid, de amíg egy pillanat alatt átfutom, lelassul az idő, és hallom a sorok közötti szavakat. Sok mindent megtudok Krisről. Valamilyen nehéz időszakon van túl. Azonnal elfog a kétely, hogy annyira nehéz időkön lehetne túl, mint én, aztán azonnal rosszul is érzem magamat miatta. Több eszem is lehetne, mint hogy ilyen feltételezésekkel éljek.

Így hát arra a következtetésre jutok, hogy valamiféle átmeneti gondja lehetett, valószínűleg romantikus jellegű, de abból a tényből kiindulva, hogy egyedül bukkant fel egy randizós estén, sikerült megőriznie az önbizalmát, vagy eleve bátor, vagy mindkettő egyszerre. Nem teszem hozzá, hogy elkeseredett, mert ami azt illeti, a mai estén egyetlen embert sem láttam különösebben elkeseredettnek. És végül úgy tűnik, nem veszi magát túl komolyan, ha ez a chai-lattés poén alkalmas arra, hogy ezt megítéljük. Csupán ennyi van a kezemben, és ha összerakom a röpke találkozásunkon szerzett tapasztalataimmal, elég ahhoz, hogy helyet engedjek neki, hadd üljön le az életem várótermében.

Ébren

Június 14., péntek

– Ugyanakkora vagyok széltében, mint hosszában – morog Elle, és leroskad a kanapémra. – Most már muszáj lesz itt maradnom a szülésig. Képtelen vagyok felállni.

– Fenségesen nézel ki – felelem –, akár maga a Földanya. – A hüvelyk- és mutatóujjam összeérintésével mudrát formázva igyekszem minél jógásabbra venni a figurát.

– Fenségesen kerekded – fújtat a nővérem. – A lábam még megvan? Egy hónapja nem láttam. És átkozott meleg van itt bent.

Elfordulok, hogy ablakot nyissak, ezzel leplezem a nevetésemet. Elle nem afféle ragyogó, elégedett terhes. Hanem mogorva és követelőző. Amikor múlt héten találkoztam Daviddel anyánknál, bizalmasan bevallotta, hogy egyre jobban megrémíti Elle; úgy írta le, hogy időnként Jekyll, ám az idő nagy részében Hyde. Minden centiméter, amivel a kislányuk növeli Elle derékbőségét, ugyanolyan arányban csökkenti a tűrésküszöbét. Anyánk megpróbálta egy kicsit enyhíteni David aggodalmait azzal, hogy elmesélte, annak idején az ő hangulatára is hasonló hatással volt a terhesség, és szabályosan kivetkőzött önmagából, de aztán továbbment, és azt is megosztotta vele, hogy a kitolási szakaszban annyira szorította apám kezét, hogy két ujjcsontja elrepedt. Szerintem, ha újraélhetné azt a napot, amelyen születtem, az egyetlen változtatás, amit szeretne, az volna, hogy hármat is eltörjön. Vagy négyet. Vagy ha lúd, legyen kövér, egyszerűen úgy kicsavarná apám karját, hogy onnantól már csak hiú ábránd lenne a szörfbajnoki cím a számára. Mindenesetre a lényeg, hogy szegény David fejében az Elle-lel és a babával kapcsolatos aggódnivalók már amúgy is igen hosszú listáján mostantól ott szerepel az a lehetőség is, hogy szülés közben megsérülhet. David vérbeli tervező; nem túlzottan van odáig az olyan helyzetekért, amelyeket nem tud irányítani számokkal meg kármegelőző listákkal.

– Kérsz teát? – kérdezem.

Elle a kézfejével kisöpri sötét frufruját a szeméből.

– Úgy gondolod, még nincs elég melegem?

Muszáj elénekelnem neki egy idevágó slágert, annak ellenére, hogy pontosan tudom, ettől csak még mogorvább lesz.

– Úgysem leszek már soha szexi – morogja valóban.

– Szedd már össze magad – nevetek. – Kérsz jeges vizet?

Vonakodó beleegyezésként megrántja a vállát.

– Legyen, bár rögtön utána klotyóra kell majd mennem, miközben képtelen vagyok felállni erről a hülye kanapéról.

– Majd felrángatlak – vetem oda neki a konyhába menet. Nem kerülte el a figyelmemet, hogy a korábbi szerepeink fokozatosan felcserélődtek, amióta Elle terhes lett. Tavaly nagyjából ő volt az, aki miatt sikerült megőriznem az ép eszemet, idén én próbálom viszonozni a kedvességét. A korai hónapokban én tartottam karban a gyömbéreskeksz-raktárát, hogy sose fogyjon ki, az utóbbi időben pedig mindig az én hűtőmben áll készen egy rakás jégkocka, mert Elle-nek folyamatosan melege van, függetlenül az aktuális időjárástól. Tudom, hogy David is örül neki; több szem többet lát, motyogta oda sötéten néhány hete, ráadásul a munkája időnként több napra is elszólítja otthonról. És önző módon: kitölti az én üres időmet is. Nagyra értékelem, hogy van valami más, amire összpontosíthatok a könyörtelen egyszemélyes vacsorák meg a hétvégenként előálló nagy kérdés mellett, hogy ugyan mit kezdjek magammal. Régebben sosem tűnt fel, mennyire átadtam magamat a Freddie-től való függésnek. Csak most értettem meg, amikor a legkisebb nyomorult döntést is saját magamnak kell meghoznom, hogy mennyivel könnyebb, ha van valaki, akivel megosztozhat az ember a napi terheken. Még ha csak abban a kérdésben is, hogy mi legyen a vacsora. Bár ha már itt tartunk, ez éppenséggel olyan kérdés volt, amit rendszerint én döntöttem el mindkettőnk nevében. De így, hogy nincs körülöttem senki, akit megkérdezzek, vagy akinek főzzek, annyival unalmasabbá tette a döntést, hogy sokszor nem is bajlódom vele, inkább eszem egy pirítóst. Vagy egy pohár bort. Ha már nekem kell kitalálnom…

– Ez mi?

Odakapom a fejemet Elle hangjára a hátam mögött. Nem hallottam, hogy utánam jött a nappaliból, és nem gondoltam rá, hogy eltegyem szem elől Kris levelét, ami e pillanatban a konyhaszekrényemen lévő csészék mögött áll feltámasztva, és azóta nem történt vele semmi, hogy találkoztam a küldőjével a csendes randin. Nem tudom, mihez kezdjek az üggyel, hogy őszinte legyek. Megkísértett, hogy egyszerűen kidobjam a levelet, de végül képtelen voltam rávenni magamat, hogy odahajítsam az üvegek és üres konzervdobozok közé, és mivel arra sem tudtam rájönni, vajon miért nem, betuszkoltam a polcon lévő dolgok mögé, és hagytam, hátha eldönti a sors, mi legyen vele. Ami nem volt jó ötlet, mint most kiderült, mert a sors bizony úgy döntött, hogy a papírlap kicsusszanjon a csészék mögül, és most ott heverjen írással felfelé a tálalón, úgy, hogy bárki láthassa. Vagy, hogy pontosabb legyek, Elle láthassa.

– Ki az a Kris?

Némán állok és bámulom a nővéremet, a fagyasztó ajtaja még mindig nyitva, árad belőle a jeges hideg. De mindez nem segít az arcom forróságán.

– Senki. – Úgy döntök, a lehető legkevesebbet árulom el.

– Nem senki – mondja Elle, és újra ránéz a lapra. – Hanem valaki, aki meg akar hívni téged kávézni.

Leteszem a poharát az asztalra, és becsukom a fagyasztó ajtaját, hogy ezzel is teljen az idő.

– Semmi rosszat nem tettem – tör ki belőlem.

Elle leül, és közelebb húzza magához az asztalon lévő poharat.

– Leülsz egy picit, Lyds? – kérdezi.

Nem akarok leülni, és nem akarok beszélni a levélről, de megteszem, amire kért, mert olyan jeges pillantást vet rám, és annyira vészjóslón simogatja a hasát.

– Mesélj róla – kéri határozott hangon.

Úgy húzom össze magamat, mintha az iskolában a tanár ott marasztalt volna óra után, hogy magyarázzak meg egy levélkét, amit körbeadtak az osztálytársaim. Pislogok, túlságosan gyorsan, aztán hosszú, lassú sóhaj hagyja el a számat.

– Csak egy fickó egy csendesrandi-estéről.

Elle szeme elkerekedik a meglepetéstől.

– Elmentél valami randiestére? Mikor? Hová?

Elcsigázottan az égre emelem a tekintetemet.

– Természetesen marhára nem. Hanem egy rendezvény volt, amit én szerveztem a városházán. A munkámat végeztem, Elle, ennyi. Nem úgy készültem, hogy részt veszek, de egy nő szó szerint az utolsó pillanatban esett ki a résztvevők közül, és valakinek be kellett ugrania helyette. Csak én voltam kéznél, meg én vagy én. Nem volt választásom, és hidd el, nem különösebben telt benne örömöm.

Nem akartam, hogy ez ilyen élesen hangozzon, de így sikerült.

– Ezt ne csináld – kéri Elle komoly arccal.

– Mit? Semmit sem csináltam. Csak ültem, és mindannyiukkal farkasszemet néztem pár nyomorúságos percig, körbejártam a termet az utasításnak megfelelően, és ennyi, vége a sztorinak.

– Nem erre gondoltam, te buta – mondja, és a szemében kicsordulni készülő könnycseppek csillannak meg, amikor a fejét csóválva felnéz a mennyezetre.

– Megtennéd, hogy magadban tartod? – kérdezem, és vagy tíz szempontból egyszerre érzem magamat hűtlennek. – Különösen anya előtt.

Elle fáradtan beszippantja az arcát.

– Az istenért, Lydia, én nem haragszom rád, nem is ítélkezem, meg nem is gondolok rosszat rólad, ha ezt hinnéd – mondja.

Persze fején találta a szöget. Klassz, mindjárt sírva fakadok.

– Tudod, hogy nem mondtam volna igent, hogy részt vegyek ilyesmin, ha Freddie még élne, ugye?

A kezem felé nyúl, és folyni kezd az arcán a könny.

– Te meg ugye tudod, hogy meg sem kell ezt kérdezned? – feleli. – De már nincs itt veled, és túl fiatal vagy hozzá, hogy állandóan egyedül legyél. Mind aggódunk érted.

– Nem vagyok egyedül. – Nagyot nyelek. – Ott vagy te, meg anya, és hamarosan ott lesz a kisbaba is. És nagyon lefoglal a munka, tudod, most mindenféle… – Elhal a hangom, mert meghallom, milyen szánalmasan hangzik mindaz, amit mondok. Vannak más barátaim is, természetesen, de Elle mindig túlságosan jól betöltötte az életemben a legjobb barátnő szerepét ahhoz, hogy ne nagyon legyen szükségem senki másra. Ha nem vele voltam, hát általában Freddie-vel. Az életemet teljesnek éreztem így; sohasem gondoltam volna, hogy lesz idő, amikor Freddie nem lesz velem, Elle-nek gyarapodik a saját családja, én pedig magányosan bóklászom körbe a házamban, és bort vacsorázom.

– Tudod, hogy értem – mondja. – Már meg akartam említeni egy ideje, de nem tudtam, hogyan. Tudod, mind mennyire imádtuk Freddie-t, de bármennyire hiányzik, őt semmi sem hozhatja már vissza.

Bólintok, és közben megtörlöm az arcomat az ujjbegyeimmel. Az jut eszembe, bárcsak elmondhatnám neki valahogyan, hogy igenis létezik olyan módszer, amivel vissza lehet hozni Freddie-t, és hogy milyen különleges élmény átcsusszanni a másik valóságba.

Figyelem Elle-t, aki szemlátomást bőszen keresgél a fejében, hogy a lehető legpontosabb kifejezést találja meg.

– Tehát én és David, és anya is, mind úgy gondoljuk, hogy jó ötlet volna kicsit bővíteni az ismerőseid körét.

Úgy rándul meg az arca, miután végigmondja, mint aki csendben vicsorogva, vállát megemelve készül fel a harcra a válaszom után.

– Bővíteni a kört? – ismétlem lassan a kifejezést. És aztán lassan, ahogy az intravénás sóoldat szokott az ember vérkeringésébe csöpögni, megvilágosodik bennem a felismerés.

– Ó, már értem. Tehát mind úgy gondoljátok, túlságosan belétek kapaszkodom.

Elle a lélegzetből is kifogy.

– Micsoda? Nem, dehogyis, nem erről van szó, Lydia. Istenem, dehogy.

Nem is figyelek oda rá igazán, mert csak annyit hallok a fejemben, hogy túlságosan sok idejüket lekötöm, hogy Elle és David szeretnék visszakapni az életüket, amiben csak ketten vannak, vagy hárman, és hogy anya belefáradt, hogy miattam aggódjon. Mindnyájan szeretnék visszakapni a normális életüket, amit úgy kell lefordítani, hogy muszáj találnom új embereket, akikkel az időmet tölthetem, és más helyeket, ahol időnként lehetek. Remek. Tényleg remek. Hirtelen mozdulattal felpattanok az asztaltól, és feldobom a kannát a tűzhelyre, aztán a csészékkel vacakolok, csak hogy csináljak valamit.

– Kérsz teát?

– Nem kérek teát, és nem gondolom azt, hogy túlságosan ránk támaszkodsz – mondja Elle. A hangja halk és elszánt. – Sohasem mondanék ilyet, és ezt te is tudod.

Odafordulok, és a konyhapult szélének dőlök.

– Minden rendben – mondom nyers hangon. Nem vagyok képes elengedni a sértettségemet. – Igazatok van, mellesleg. Te túlságosan el leszel foglalva, ha megérkezik a kisbaba, anyának meg ott van az a Stef nevű illető most, tehát… – Megrántom a vállamat.

Stefan, más néven Stef, anyával dolgozik együtt. Anya néhányszor bedobta már a nevét a beszélgetéseink során az elmúlt hónapokban. Stef ezt mondta, Stef azt csinálta. Aztán Stef ott ült a konyhájában, és sajtos makarónit eddegélt, pár héttel ezelőtt, amikor váratlanul beállítottam hozzá munka után, és anyából a jelenet olyan pánikot váltott ki, és úgy pironkodott, mintha nem is vacsora közben, a The Chase-t nézve találtam volna őket, hanem egyenesen az ágyban törtem volna rájuk. Végig követett a bejárati ajtóig, amikor igyekeztem kimenteni magamat, és azt motyogta, hogy csak barátok, és Stef azért ugrott be, hogy valamit megnézzen a laptopján, mert villogott, és mivel amúgy is túl sok kaját főzött vacsorára, ott marasztalta, és megkínálta egy tányérral. A legkevesebb, amit megtehetett, tényleg, hiszen Stef megspórolt neki egy kisebbfajta vagyont. Meg akartam mondani neki, semmi szükség rá, hogy nekem magyarázkodjon, de igazából csak boldogságot éreztem, amiért talált végre magának valakit. Elle-lel a tinikorunk és a felnőtt életünk nagy részét azzal töltöttük, hogy románcra biztattuk. De azt is be kell vallanom, hogy számomra az ügy ebben a pillanatban nem tűnik a legjobb időzítésnek. Önző vagyok, mi? Igazából meg azt sem akarom, hogy veszni hagyjon egy olyan esélyt, amilyen talán sosem bukkan fel újra. Csak mégis… még magányosabbnak érzem magamat, mint valaha.

– És milyen volt? – kocogtatja Elle a körmével a levelet. – Ez a Kris.

Hálás vagyok, amiért úgy döntött, tudomást sem vesz az ellenséges viselkedésemről.

– Igazából nem is nagyon emlékszem rá – mondom könnyedén. Igaz is, meg nem is. – Elég rokonszenves volt.

Bólint és nagyot nyel.

– Vonzó?

Mogorva arcot vágok. Vállat vonok. Hazudok.

– Átlagos.

– Ez nem sokat mond – jegyzi meg gúnyos hangsúllyal. – És fel fogod hívni?

A fejemet rázom.

– Nem hinném.

Elle hála istennek nem kérdezősködik tovább.

– Sohasem lesz senki olyan, mint Freddie, de ez nem jelenti, hogy sohasem lehetsz újra boldog, Lyds.

– Hát igen. – Nem mondom el neki, hogy mennyivel jobban félek attól a gondolattól, hogy idővel valaki talán újra boldoggá tesz. Lehet, hogy Kris arcának apró részleteire nem emlékszem, de azokra az érzésekre nagyon is, amiket felkavart bennem, ahogy arra is, hogy valamiképpen azokban a pillanatokban egyáltalán nem jutott eszembe Freddie Hunter.

– Rendben volt, hogy őszinte legyek. Nem vette magát túl komolyan.

A nővérem szemében reménykedés csillan fel, de igyekszik lazára venni.

– Egyértelműen nincs semmi komoly egy csésze kávéban.

– Ezt csak úgy mondod. Magamra boríthatom, és harmadfokú égési sérüléseket szenvedhetek.

Mosolyog, hálás a buta viccért.

– Vagy esetleg tökéletesen kellemes időt tölthetsz a társaságában.

– Átgondolom – mondom, mert nem szívesen véglegesíteném az elhatározásomat.

– Ne gondolkozz túl sokáig – feleli Elle. – Kellemes alaknak tűnik.

Elveszem tőle a levelet, és félbe hajtom.

– Ne éld bele magad. És tényleg: a világért se szólj anyának.

– Megígérem – mondja a nővérem, aztán undorral a pohár vízre néz. – Ez a rohadt jég máris megolvadt.

Ó, ismét a régi jó terhes Elle!

A telefonom mintha égetné a tenyeremet. Elle fél órája ment haza, én meg még mindig a konyhaasztalnál ülök, előttem Kris levele, a telefon a kezemben, és megpróbálom kitalálni, vagyok-e elég bátor ahhoz, hogy küldjek neki egy üzenetet. Vagy hogy egyáltalán akarok-e. Vajon csak azért csinálom ezt, hogy Elle-nek örömet szerezzek? Talán nem, tekintve, hogy megtartottam az üzenetet. De vajon mit kellene írnom? Újra átolvasom a levelet, és az egész testemet elfutja a forróság az izgalomtól. Nem írtam be a számot a telefonomba, ezért kinyithatom az üzenetíró ablakot, és beírogathatok bármit anélkül, hogy félnem kellene, netán véletlenül megnyomom a Küldést.

Szia, Kris! Lydia vagyok, emlékszel, a randiestéről.

Fújtatva törlöm ki. Vajon hány Lydiát ismerhet? És lehet, hogy engem már el is felejtett, tehát jobb is lenne, ha nem bajlódnék ezzel.

Helló

Jaj istenem, ez így nem jó.

Hahó

Az istenit! Miért ennyire bonyolult ez?

Szia, Kris! Valamikor szavadon fognálak a vegán chai-latte ügyében, ha még áll az ajánlat. Lydia

Azt hiszem, ennél többre nem vagyok képes. Rövid, könnyed, benne van, hogy nekem mindegy, akarod-e, vagy sem. Beütögetem a számot, aztán megnyomom a Küldést, mielőtt inamba száll a bátorságom. Aztán leejtem a fejemet az asztalra, és felnyögök.

Nem kell sokáig várnom a válaszra, maximum tíz percet. Értékelem ezt a gyorsaságot – azt szűröm le belőle, hogy nem olyasvalaki, aki játszadozik a másikkal, csak a látszat kedvéért.

Helló, Lydia! Örülök, hogy hallok felőled. Itthonról dolgozom, szóval viszonylag szabad vagyok. Mondd meg, hol és mikor jó neked, és én ott leszek. K.

Álomban

Június 17., hétfő

– Egy kicsit megcsúszott a munkában – közli Jonah, és leteszi a kávéscsészémet a dohányzóasztalra.

– Egyszerűen írt egy sms-t? – kérdezem.

Bólint.

– Azt üzente, hogy kezdjük el nyugodtan nélküle.

A szememet forgatom, egyrészt azért, mert Freddie késik, másrészt meg azért, mert a könnyebb utat választotta, és Jonah-ra hagyta, hogy szóljon nekem. Este nyolc óra elmúlt, a jóisten áldja meg. „Nélküle kezdeni” azt jelenti, hogy ő nem fog részt venni benne. Dühítő. Már hetekkel ezelőtt bejelöltük a konyhai naptárban ezt a napot, inkább Jonah-éban, mint a sajátunkban, hogy összeállítsuk az esküvői zenénket. Kész megkönnyebbülés, hogy még nem költöztek össze Deevel. Úgy volt, hogy már hetekkel ezelőtt megtörténik, de az eddig bérelt lakásának a tulajdonosa szinte szó szerint könyörgött Jonah-nak, hogy maradjon még pár hónapot, amíg nem talál új lakót. Annyira Jonah-ra vall, hogy félreteszi a saját terveit valaki más miatt; a házinénije egy idősebb asszony, aki időről időre előbukkan nála, felbaktat az alagsorban lévő lakásából, és hallgatja Jonah-t, ahogy zenél.

Én nem járok itt túl gyakran, inkább Jonah van otthon a mi nappalinkban.

A lakáson érezhető Jonah jelenléte: rendezett, az egyik falon könyvek és bakelitlemezek, és egy zongora a földszinti ablakfülkében. Nyugalmas. Vagyis az lenne, ha nem volnék dühös Freddie-re, amiért az esküvői előkészületek egy újabb részletét hagyja teljesen rám.

– Hogy van Dee? – kérdezem, hogy témát váltsak.

– Jól, kösz – feleli Jonah. – Máris izgul a lánybúcsúd miatt. Szerintem különféle terveket forral.

– Megkérdezhetem, mik azok?

Vigyorog, és a fejét rázza.

– Titoktartást fogadtam.

Nem tudom, mihez kezdjek ezzel, ezért nem erőltetem.

– Ami a zenét illeti, semmi vallásosat nem akarunk – mondom. – Istentől független szertartás lesz.

– Oké. – Jonah megáll, a kezében a kávésbögrével, és tekintete máris a lemezeket pásztázza. Kopott, Rolling Stones feliratú pólóban, mezítláb van, olyan, mint egy szabadnapos rocksztár. – Valami tradicionálisat vagy…

A fejemet rázom.

– Nem, annál valami személyesebb volna jó. Egyértelműen semmi Wagner-induló és társai.

Jonah leteszi a bögréjét az alacsony ablakpárkányra, leül a zongora elé, aztán eljátszik pár taktust a nászindulóból. Magam alá húzom meztelen lábamat a drapp-fehér csíkos lenvászon kanapén, és felnyögök.

– Kérlek, ne, ideges leszek tőle.

Felnevet, és máris könnyedén átúsztatja a zenét a Somewhere Over the Rainbow-ra, aztán kérdőn felvonja a szemöldökét. A kávéscsészémbe meredek, váratlan érzelmek törnek rám, mert van valami fájdalmasan helytálló a dalban. Túlságosan is a helyzethez illő, ezért megrázom a fejemet.

– És a Beach Boys? – kérdi.

– Nem hinném, hogy akár egyet is ismerek – felelem. Ha zenéről van szó, Jonah-nak tényleg valamikor a hatvanas évek környékén kellett volna élnie. Imádja Elvist meg a Stonest is, de mindig visszatér a Beatleshez.

– Ezt azért biztosan ismered, nem? – kérdezi, és bele is kezd egy szám első ütemeibe, ami azonnal ismerős.

– Ezt csakugyan ismerem. – Már nyúlok is a papírért és a tollért, amit odakészítettem, hogy jegyzeteljek. – Tetszik. Mi a címe?

– God Only Knows – feleli Jonah.

Megereszkedik a vállam.

– Semmi istennel kapcsolatosat nem szeretnék.

– Ez igazából nem az – ellenkezik Jonah, de nem sikerül meggyőznie.

– És mit szólnál valamihez a Beatlestől? – kérdezi. Nem tudok elképzelni olyan alkalmat, hogy Jonah ne azt gondolná, a Beatles a legalkalmasabb zenei aláfestés hozzá.

– A Help? – mosolygok rá.

Elkezdi játszani egy ujjal a dallamot, a kávéscsészével a kezében. Jonah sehol másutt nincs annyira otthon, mint a zongora előtt ülve.

– Lehet, hogy nem teljesen ideillő – jegyzi meg. – All You Need is Love? – Leteszi a csészéjét, és csodaszépen eljátssza a bevezetőt, csak az a baj, hogy képtelen vagyok mást látni mögé, mint az Igazából szerelem esküvői jelenetét.

– Semmi olyat nem akarok, ami Freddie-t Keira Knightley-ra emlékeztetné az esküvőnk napján – nevetek.

Jonah is elvigyorodik, mert ő is jól ismeri Freddie gyengéjét.

– Tökéletesen érthető – vonja meg a vállát.

– Istenem, mi lesz, ha nem találunk semmi jót? – rémüldözöm, és a fejem tetején kontyba tekerem a hajamat.

Jonah az ajkába harap.

– Megpróbálhatok valamit?

Bólintok, mert hálás vagyok bármilyen javaslatért.

Eljátszik pár ütemet, aztán abbahagyja, megrázogatja a kezét, és elölről kezdi. Ez is egy Beatles-szám, ha jól sejtem, de olyan, amit nem ismerek túl jól, ezért különösen fülelek a szövegre. Jonah sötét égen ragyogó fényes csillagokról és soha el nem múló szerelemről énekel, és az arcomon egyszer csak lefolyik egy könnycsepp, mert ez a dal egyszerűen tökéletes.

– Nagyon tetszik – mondom a végén.

Bólint.

– Nekem is ez az egyik kedvencem.

Magamhoz veszem a jegyzettömböt, és felírom a lista tetejére: And I Love Her.

Ébren

Június 20., csütörtök

– Örülök, hogy újra látlak. – Dee feláll, és futó puszit ad az arcomra. – Köszönöm, hogy eljöttél. Nem voltam benne biztos, hogy nem gondolod-e ezt az egészet egy kicsit furának.

Mosolyog, kissé bizalmatlanul, és feszélyezett pillantást vet rám a szempillája alól. Váratlanul ért az e-mailje ma délelőtt, amiben azt kérdezte, találkoznék-e vele egy kávéra. Már több eseményen is találkoztunk, amikor is ő Jonah társaságában jelent meg, de mindeddig nem sikerült olyan közeli barátságot kiépítenünk, amibe beletartozik az, hogy csak úgy összefutunk egy laza kávéra. Mindenesetre most itt vagyunk. Üdvözlésképpen felemeltem a kezemet, amikor megpillantottam a sarokasztalnál, aztán rendeltem egy kávét. Felállt, gyorsan megpuszilt, mielőtt becsusszantam a vele szemben lévő székre.

– Hogy vagy mostanság? – kérdezem.

– Jól. – Közben a csészéje fogantyújával játszadozik. – Sok a munka.

Elmosolyodom, amikor a fickó előjön a pult mögül, és leteszi elém a kávét, közben kutatok az agyamban, mit is mondjak. Kissé nehezemre esik, hogy Deevel csevegjek, ha nincs jelen Jonah mint mediátor.

– Gyanítom, kíváncsi vagy, miért javasoltam ezt a találkozást – mondja Dee.

Értékelem az egyenességét.

– Egy kicsit – ismerem el, de nem állom meg, hogy udvariasan ne tegyem hozzá: – De amúgy is jó, hogy összefutottunk. – Lám, mennyire brit vagyok; alig tudom megállni, hogy megjegyzést ne tegyek a pompás időjárásra.

Dee kanárisárga, ujjatlan felsőt visel, hozzá fekete cicanadrágot, sötét haját magas lófarokba fogta. Mindig az jut róla eszembe, hogy olyan, mint aki folyamatosan úton van az edzőterem felé; egy Spice Girls-bulin egyértelműen Sportynak öltözne.

– Tanácsot kell kérnem tőled. Vagyis igazából inkább segítséget. – Tétovázik. – Jonah-t illetően.

Rémület tör rám.

– Nincs jól?

Dee bólint, aztán ideges mozdulattal megrántja a vállát.

– Igen is, meg nem is. Nagyon aggódom miatta, Lydia. Nem akar beszélni velem a balesetről. És mély hallgatásba burkolódzik, akárhányszor megemlítem Freddie nevét.

Ránézek az asztal fölött: egy hajgumit csavargat a csuklóján, és beharapja a szája szélét. Valószínűleg szép adag bátorságot kellett összeszednie hozzá, hogy ma elhívjon engem ide.

– Én sohasem találkoztam Freddie-vel – folytatja. – Mármint azt tudom, milyen jó barátok voltak, ez nyilvánvaló, és valamennyit arról is, hogy mi történt, de ezenkívül teljesen sötétben tapogatódzom. Még egy fotót sem láttam róla soha. El tudod ezt hinni?

Ez tényleg újdonság számomra, hogy Jonah ennyire bezárkózik Dee előtt. Mindig is sokkal beszédesebb volt, mint Freddie, de ahogy most végiggondolom, ő és én sem túl sokat beszéltünk a balesetről. Mivel magam sem igen vágyom rá, hogy emlegessük, ezért nem tűnt fel Jonah tartózkodása. Végighallgattam a fájdalmas beszámolóját a rendőrségi kihallgatáson, aztán nem is beszéltünk a balesetről többször addig, míg a keserű igazság ki nem bukott belőle a gyászgyűlésen. Freddie-t gyakran emlegetjük, de magát a balesetet nem igazán.

Áttúrom a táskámat a telefonomért, és keresek rajta egy fotót, amin Freddie és Jonah együtt van. Nem tart soká, rengeteg van. Miután a kezébe nyomom, Dee tanulmányozza egy darabig a kijelzőt.

– Hű – szól végül. – Egyáltalán nem ilyennek képzeltem Freddie-t.

– Nem? – Nem tudom eldönteni, mit is akar jelenteni ez.

– Arra számítottam, hogy jobban hasonlítanak egymáshoz, mintha testvérek volnának, azt hiszem – jegyzi meg, aztán egy mosollyal visszanyújtja a telefonomat. – Nagyon jóképű volt – mondja. – Biztosan rettentően hiányzik.

Mit is mondhatnék erre? „Tizenöt hónapja halt meg, és igen, mindennap hiányzik”? „Természetesen nagyon hiányzik, de időnként titokban találkozom vele egy párhuzamos univerzumban, ami jelentősen csökkenti a fájdalmat”? „Igen, de igyekszem újra élni az életemet, sőt ami azt illeti, kilátásban van egy találkozásom egy fickóval, akit egy csendesrandin ismertem meg”? Mindez igaz, de kétlem, hogy Dee azért jött ide, hogy rólam beszéljünk, ezért csak bólintok, és egy halvány, szűkre szabott mosolyt villantok rá.

– Lehet, hogy külsőre nem olyanok, mint a testvérek, de igazából tényleg olyanok voltak – mondom. – Jonah a tinédzseréveit gyakorlatilag Freddie-ék házában töltötte.

Nem teszem hozzá, hogy Jonah otthoni élete igencsak távol állt az ideálistól. Dee valószínűleg már tud a múltjáról, ha pedig nem, nem az én dolgom, hogy tájékoztassam. Maggie, Freddie anyja egyszer elmesélte, hogy adott Jonah-nak egy régi BMX-et a fészerükből a tizennegyedik születésnapjára; ez volt az egyetlen ajándéka aznap. És csak akkor döbbent rá, hogy Jonah nem tud biciklizni, amikor látta, hogy a fiú bolond tinibüszkeséggel átlendíti a vázon a lábát, és megpróbál elkerekezni. Kihalászta őt az árokból, kezelte a vérző sebet a vállán, és a következő hetet azzal töltötte, hogy fogta a nyerget a hátsó udvarukban, ahol Jonah titkon megtanult biciklizni. Valószínű, hogy ez nem olyan történet, amire Jonah szívesen emlékezik vissza, és úgy sejtem, azt sem értékelné túl nagyra, ha megosztanám Deevel.

– Azt hiszem, jót tenne neki a levegőváltozás – szól Dee. Ismét idegesen beharapja az ajkát.

– Egy nyaralás? – javaslom. – Hát, ha szeretnéd meglepni, semmiképp se valami forró helyre vidd, mert nem az a napozós fajta. Hanem talán Olaszországba? Valami történelmi helyre, az tetszene neki.

Szemlátomást feszeng.

– Ennél hosszabb távúra gondoltam – böki ki. – Anyám pár éve Walesbe költözött, és annyira gyönyörű ott, Lydia, kész gyönyörűség ott még sétálni is.

– Walesbe? – kérdezem riadtan. Tudok róla, hogy Dee családja ott él, Jonah meg ő ott töltötték a karácsonyi időszakot, de vajon mit ért azon, hogy hosszabb távú? Csak nem oda akar költözni?

Dee átöleli két tenyerével a csészéjét, és felsóhajt.

– Láttad, milyen karikás a szeme? Alig alszik, alig nyúl a zongorához, még a kocsijában is áttekerte a rádiót valami hírműsorra, hogy ne zene szóljon rajta. A két kezemen meg tudom számolni, hányszor hallottam szívből nevetni – mondja úgy, mintha közben figyelné magát, és bűntudatot érezne.

Csak fél füllel figyelek rá, mert az agyam azzal a gondolattal birkózik, hogy Jonah Walesba költözhet. Lehet, hogy Deenek nem jelent túl sokat a városunk, de Jonah-nak ez az otthona. Ő és Freddie ezeken az utcákon járva kötötték mind szorosabbra a barátságukat, aztán később az itteni pubokban. A tinédzseréveink és az egész életünk legfontosabb pillanatai itt történtek. Elég nagylány vagyok már hozzá, hogy megértsem, a dolgok nem maradhatnak mindig ugyanolyanok, de már így is olyan nagyot fordult a világ velem, hogy az önző felem azt kívánja, a maradék már ne változzon.

– Nem is tudom, Dee. Itt legalább ismerős helyek és emberek veszik körül. Lehet, hogy most inkább erre van szüksége.

– Vagy az is lehet, hogy éppenséggel könnyebb volna neki továbblépni valahol másutt – ellenkezik, aztán megvonja a vállát. – Nem tudom, őszintén, tényleg nem. Csak azt, hogy nem jól érzi magát, és ha semmit sem teszünk, nem jön rendbe.

Iszom egy korty kávét, és közben eltöprengek a szavain.

– A gyász nem olyasmi, amit rendbe lehet tenni, addig tart, amíg tart – mondom. – Az orvosom szerint figyelmesen végig kell haladni az összes szakaszán, hogy az ember kiléphessen a túloldalon.

Egymásra nézünk.

– Ez eléggé marhaságnak hangzik – jegyzi meg Dee, és mindkettőnkből kitör a nevetés. Ez életünkben az első pillanat, amikor igazán értjük egymást.

– Megtennéd, hogy beszélsz vele? – áll elő a farbával Dee. – Walesről.

Erre a jókedv legapróbb cseppje is kiszalad belőlem. A zsigeri reakcióm az volna, hogy nemet mondjak, hiszen én nem javasolhatom azt Jonah-nak, hogy költözzön innen több száz mérföldnyire. Nem találkozom vele túl sokszor mostanában; ő, aki korábban szinte oda volt nőve a kanapénkhoz, csak nagy ritkán ugrik be hozzám, de van abban valami biztonságot nyújtó, hogy bármikor itt tudhatom a közelben, ha szükségem lenne rá. A lehetőség, hogy egy az egyben eltűnjön az életemből, rettentő elkeserítő, de mi van, ha Deenek mégis igaza van? Mi van, ha a friss walesi levegőn eltűnnének azok a sötét karikák a szeme alól? Mi van, ha az itteni árnyak annyira hosszúra nyúltak, hogy már egyáltalán nem is látja tőlük a fényt?

– Hadd gondolkozzam rajta – felelem. Ez a legtöbb, amit mondhatok.

Ébren

Június 28., péntek

Ingadozom: a megbánásomat az egytől tízig terjedő skálán hol nyolcra, hol tizenegyre értékelem, és olyan ideges vagyok, hogy alig bírom megenni a reggelimet. Nem meséltem senkinek a Krisszel megbeszélt mai találkozómról, és már számolni sem tudom, hányszor vettem a kezembe a telefonomat, hogy lemondjam. Igyekszem úgy irányítani magamat, hogy ne randinak lássam; bármi lehet, amit csak akarok, ezért azt mondom magamnak, hogy ez baráti találkozás lesz egy laza, munka utáni itallal körítve. Még ha Kris nem számít is igazi barátnak, hiszen csak egyetlenegyszer találkoztunk pár igen intenzív percig. Váltottunk néhány üzenetet az elmúlt két hétben; küldött nekem egy légi felvételt a tengerről, ami az egyik általa tervezett épület tetejéről készült, én meg küldtem neki egy fotót az odaégetett vacsorámról, amikor megkérdezte, hogy szeretek-e főzni. Egészen eddig nagyon könnyed volt az egész, és ez az egyetlen oka, hogy egyszer sem nyomtam meg a Küldést egyik törlésre szánt üzenetem megírása után sem. Vagyis nem az egyetlen. Úgy érzem, ha sikerülne túljutnom egy randin, vagyis egy „laza, munka utáni itallal megspékelt baráti találkozáson”, azzal újabb akadályt is átugranék. Vagy legalább átmásznék rajta valahogy, még ha közben lehorzsolnám is a bőrt a lábszáramról. Próbálom nem túlgondolni a dolgokat, de elég őszinte vagyok magammal ahhoz, hogy tudjam, nem akarom az életem hátralévő részét egy üres karosszék bámulásával tölteni. Most jól meg is nézem magamnak azt a kék széket, amin alig ültem még, mert korábban csakis Freddie felségterülete volt. Nagyon ritkán használom mostanában is; valahogy fura. Mintha a párnái Freddie fenekéhez idomultak volna. A tévében épp Piers Morgan szapulja a vegetáriánusokat, így hát felállok, hogy kikapcsoljam. Már épp megnyomnám a távirányítót, amikor felvillan egy vacak reklám, amelyben a PodGods kávé szerepel. A lélegzetem is eláll, aztán a fejemet csóválva nagyot fújtatok, mert egészen biztos, hogy Freddie ennél sokkal jobb munkát végzett volna. Kikapcsolom a tévét, és megállok a szoba közepén, aztán hirtelen ötlettől vezérelve letelepszem Freddie székébe, hogy ott egyem meg a pirítós maradékát. Feszengek. Izgek-mozgok. Ülök egy percig, vagy maximum kettőig, mielőtt újra felpattanok, és zavarodottan megállok a kandalló előtt. Pár héttel ezelőtt valami szeszély folytán vettem néhány új párnát a kanapéra. Élénk színűek, hímzettek, és most felkapom az egyiket, aztán kipróbálom, milyen, ha Freddie székére teszem. Működik. Tény, hogy Freddie utálta volna ezeket a párnákat, az meg végképp biztos, hogy nem lett volna hajlandó elfogadni, hogy a székére kerüljön az egyik. Belököm az utolsó falat pirítóst a számba, visszateszem a párnát a helyére, aztán kimegyek a konyhába, hogy elkészítsem az ebédet, amit a munkába viszek majd.

Félúton járok a buszmegálló felé, amikor ráébredek, hogy a mobilomat a dohányzóasztalon hagytam. Tétovázom, mert nem akarok elkésni, és nem ismerem jól a buszmenetrendet; csak azon ritka alkalmakkor használom, amikor pubba megyek munka után. De közben nem akarok a telefonom nélkül lenni egész nap, azért sem, mert jó, ha kéznél van, ha mégis úgy döntenék, hogy lemondom a laza italt Krisszel. Vagy esetleg ő mondaná le, ami elég nagy megkönnyebbülés lenne; én meg nem is tudnék róla, hogy kikerültem a kutyaszorítóból, mert a telefonom nincs velem. Mérlegelek, és úgy döntök, hogy csak egyetlen dolog rosszabb, mint találkozni Krisszel, mégpedig az, ha felültet, így hát visszaviharzom a készülékért. A nappaliban zsebre teszem, és még mielőtt meggondolnám magamat, újra ráteszem az élénk színű párnát Freddie székére. Az ujjaim szinte bocsánatkérőn időznek egy kicsit a széke támláján, de a párnát ott hagyom, aztán futok, hogy elérjem a buszt.

Ismeritek azt az érzést, amikor egy-egy munkanap mintha egy egész hét volna? Az enyém nem ilyen volt ma – inkább mintha újra meg újra megforgatott volna egy forgóajtó –, és most Birkenstock papucsba bújtatott lábamat a kávézó felé kapkodom, ahová a Krisszel való találkozást szerveztem. Nem voltam benne biztos, mit kellene felvennem; a farmer túlságosan olyan érzést keltett volna, mintha semmiféle erőfeszítésre nem lettem volna hajlandó, ám remélem, a kék-fehér ujjatlan ruhám laza nyári vibrálást sugároz. A hajam lófarokban kezdte a napot, aztán ebédnél lazán lelógott, most pedig kusza kontyba tűztem, mert leengedve túl meleg volt. Atyám, a laza italoknak nem kellene ennyire nagy nyomást gyakorolniuk, nem? Valószínűleg még távolról sem vagyok kész rá, hogy bárkivel randizzam; haragszom magamra, legelsősorban azért, mert belekeveredtem ebbe a helyzetbe, és még most, menet közben is a telefonom után kotorászom. Vajon túl késő van már lemondani? Tudom a választ: igen, túl késő – már öt perccel ezelőtt is az volt. Ó, meg is van. Ránézek a kijelzőre: semmi üzenet senkitől. Már látom is a kávézót magam előtt. Az ujjaim még mindig a kijelző fölött köröznek, és ekkor meglátom Krist, aki a másik irányból érkezik épp, velem szemben. Basszus, most már tényleg nem mondhatom le, faragatlanság volna. És voltaképpen… amint meglátom, eszembe jut, mi volt az, amit vonzónak találtam benne. Sötét farmerban van meg egy pólóban, és amikor belép a kávézóba, leveszi a napszemüvegét, és a pólója nyakkivágásába akasztja. Nem tudom, mi van ebben a könnyed mozdulatban, ami lenyugtat; azt hiszem, időközben építettem ebből a fickóból a fejemben egy rémisztő idegent, pedig valójában normális és szimpatikus. Csak ihatok egy kávét egy normális fickóval, nem? Visszacsúsztatom a telefont a táskámba, egy hajfürtöt a fülem mögé simítok, így vértezem fel magamat a belépéshez. Meg tudom csinálni. Ez csak egy ital munka után, egy baráttal.

Áldott hűvösség van bent a kávézóban, és bár többen is ülnek odabent, akik a munka utáni italukat szürcsölik, könnyen észreveszem Krist egy asztalnál a sarokban. Megemeli a kezét, amikor meglát, és az arckifejezését megkönnyebbülésnek olvasom, ahogy a helyiségen keresztül feléje tartok.

– Szia – köszöntöm.

Feláll, hogy üdvözöljön, és már beugik az is, milyen magas. Egy kínos pillanatig nem tudjuk eldönteni, hogy megöleljük-e egymást, aztán egy rettenetes pillanatig majdnem kezet fogunk, végül Kris felnevet, és egy könnyed puszit nyom az arcomra, a tenyere közben melegen rásimul meztelen vállamra.

– Hát eljöttél – ül vissza a helyére. – Én tök egyszerű kávét rendeltem, de kérhetünk mást is, ha szeretnéd. Szerintem lehet bort is kapni, ha azt kérnél.

Egy kávéskannára mutat az asztal közepén, mellette két csésze áll.

– A kávé megfelel. – Mosolyogva figyelem, ahogy mindkettőnknek tölt. Valószínűleg jobb, ha hagyok a szervezetemnek egy kis pihenőidőt.

– Voltál már itt korábban? – kérdezi.

Bólintok.

– Párszor munka után, születésnapokon, búcsúpartikon, tudod. – Jó hely, barátságosan felújított öreg gabonaüzlet, a padlót fényesre sikálták, a falakon fafelületek. Elég későn nyitnak, és szerény ételeket szolgálnak fel, amelyek kellemes változatosságot jelentenek a szokásos étteremláncokhoz képest. – Esténként egész sokan szoktak itt lenni. – Atyám, de unalmas vagyok.

– Nos – mondja Kris, és leteszi a kannát. – Nézzük egymást pár percig újra csendben, csak a hagyomány kedvéért?

– Nem bánod, ha nem? – Felnevetek, és a feszültség elillan. – Istenem, elég fura este volt, nem?

Úgy néz, mint akit szórakoztat a gondolat.

– Kész őrültség. Fogalmam sincs, miért csináltam, hogy őszinte legyek.

– Hát, én pontosan tudom, miért csináltam – mondom gondolkodás nélkül. – A városházán dolgozom, és a nyakamra tapostak, hogy segítsek kiegészíteni a létszámot.

Más talán megbántódott volna, de Kris csak nevet.

– Valami ilyesmire gondoltam. – Felemeli a csészéjét, és az enyémhez érinti a peremét. – Örülök, hogy vállaltad a beugrást.

Amikor mosolyog, ráncok futnak szét legyezőszerűen a szeme sarkából, és tudjátok, mi a helyzet? Voltaképpen máris minden rendben van. Meglazítom a vállamat, iszom egy kortyot, és lassan kifújom a levegőt.

– Hogy alakult az épületed? – kérdezem, bár nem vagyok biztos benne, hogy jól fogalmaztam. Építész; épület?

– Hát, viszonylag jól – feleli. – Már a vége felé járunk. Nem több pár hétnél, és elkészül.

– Milyen jó lehet, hogy ilyen kézzelfogható eredménye van a munkádnak – jegyzem meg. – Amikor látja az ember, hogy a papírra vetett dolgok valósággá válnak.

Úgy von vállat, mint aki azt mondja, „ez is előfordul”.

– Néha az. Meg kész csőd is lehet elejétől a végéig, az épülettől meg az ügyféltől függően.

– És mindig ezzel akartál foglalkozni?

– Amellett, hogy Ferrari-tesztpilóta legyek, nagyjából igen – feleli.

– Azért az állásért nyilván elég kemény harcok mennek – állapítom meg.

– Nem árt, ha olasz hozzá az ember – mondja Kris.

– Aha. Te nem tűnsz olasznak.

– Túl magas vagyok? – kérdi Kris. – Ami azt illeti, félig svéd vagyok. Apám brit, anyám stockholmi.

– De mindig itt éltél?

Bólint.

– Gyerekként Svédországban töltöttük a nyarakat. A legidősebb nővérem most ott él, ha tudom, meglátogatom őket.

– Több testvéred is van?

Vigyorog.

– Három is. Három idősebb lány. Én vagyok az egyetlen fiú.

A mindenit.

– Akkor neked legalább nem kellett a testvéreidtől örökölt ruhákban járnod – jegyzem meg. Mielőtt végre magam vásárolhattam, nemigen volt olyan cuccom, amit előbb ne Elle hordott volna.

– Erre azért ne fogadj – nevet Kris. – Az anyám elég haladó szellemben nevelt minket.

Kezdem úgy érezni, hogy élvezem a társaságát. A mosolya könnyed, és úgy tűnik, nem elvárásokkal érkezett. Beszélgetünk a munkájáról, aztán az enyémről, az ország ingatag helyzetéről, az egyszemű macskájáról, amit azért fogadott be, mert odaszokott a kertjébe, és nem volt hajlandó elmenni, meg Kalózról, a hűtlen macskáról, ami viszont gyakorlatilag elhagyott engem egy másik nőért. Újratölti a csészéinket, s amikor felemeli az étlapot és azt javasolja, együnk valamit, rádöbbenek, hogy már nem vagyok ideges, átvette a helyét az éhség. Rendelünk egy kétszemélyes hidegtálat, és egyszer csak megkérdezem, mi hozta a villámrandiestre.

Kris sört iszik a vacsorához, és most azt bámulja maga előtt.

– Azt hiszem, a magány. Korábban házas voltam. Pár éve váltunk el.

– Ó – tör ki belőlem. – Sajnálom. – Amint kimondom, már utálom is magamat, mert ugyanazt a lapos közhelyet szajkózom, amit már olyan sok embertől hallottam magam is.

– Hát igen, én is így éreztem egy darabig – feleli bánatosan. – Nagyon sajnáltam magamat, ami azt illeti. Natalie-t nem annyira; ő Írországba költözött a főnökével, akinek véletlenül épp Ferrarija van.

– Atyám. – A fogpiszkálóval körbe-körbe kergetem az olajbogyót a tányéromon. – A szemét.

– Hát igen. – Halkan felnevet. – Mindenesetre egyszer csak elegem lett belőle, hogy csak magam legyek, plusz a félszemű macskám, és azon kaptam magamat, jelentkeztem, hogy vadidegeneket bámuljak a városházán.

– És a végén kipipáltál másokat is? – kérdezem. Jól van na, tudom, hogy ez álszerénykedés, és bókokat akarok vadászni.

– Nem – és a szeme vidáman felragyog. – És te?

– Nekem nem is volt adatlapom, nem emlékszel?

– Aha, tényleg. Csak a munkádat végezted. Már emlékszem. – Aztán csendesen hozzáteszi. – A rend kedvéért megjegyzendő, hogy egész jól csináltad.

Érzem, ahogy felfut a nyakamon a forróság, mert nem nevet, hogy csökkentse a bók értékét.

– Köszönöm. Akkor megijedtem, de örülök, hogy megtettem. – Szünetet tartok, ugyanúgy, ahogy ő az imént, és hozzáteszem: – Most.

– Miattam, ugye? – felnevet, és a tekintete az enyémbe mélyed.

– Az olajbogyó miatt – felelem, mire a szívéhez emeli a kezét, mintha megsebeztem volna.

Rám néz a söröspohara pereme fölött.

– Miért ijedtél meg?

Tudtam, hogy az este folyamán muszáj lesz beszélnem az életemről, és sokat tűnődtem rajta, hogy mennyit áruljak el. Nem azért, mert hazudni akartam; egyszerűen csak nem szerettem volna, hogy Kris más szemmel nézzen rám, mint most. Ő az első ember, aki normális módon kezel a baleset óta, részvét nélkül meg anélkül, hogy folyamatosan sanda pillantásokkal méregetne, jól vagyok-e. Kész megkönnyebbülés.

– Jó ideje nem randiztam senkivel.

Kris a villája hegyével lehámoz a halomról egy szelet Serrano sonkát.

– Nem?

Ez egy „árulj el többet!” típusú nem, én pedig fejben válogatok a rendelkezésemre álló kifejezések között, hogy melyik volna a legmegfelelőbb.

– Volt valakim – mondom végül, aztán rögtön hozzá is teszem: – Freddie, a barátom. Hosszú ideig voltunk együtt, aztán, ööö… meghalt.

Tessék. Kimondtam. Kris leteszi a villáját, és rám néz, rezzenéstelen tekintettel. Kérlek, fut át az agyamon. Kérlek, ne mondd, hogy mennyire sajnálod a veszteségemet.

– Jézusom, Lydia, nem csoda, hogy megrémültél. Hiszen biztosan megjártad a poklot oda-vissza.

Tökéletes leírás. Voltak napok, amikor olyan közel álltam a lángjaihoz, hogy majd lepörkölték a szemöldökömet, de most úgy érzem, lassanként talán távolodom a perzselő hőtől.

– Valami olyasmi. Te vagy az első. Tudod, az első férfi, amióta…

Nem hagyja, hogy sokáig dadogjak.

– Akarsz róla beszélni, vagy nem akarsz róla beszélni?

– Nem bánod, ha nem? – mondom, hálásan a választási lehetőségért, meg azért, hogy nem erőltette, hogy részleteket halljon. Ez az este eddig Krisszel egy kisebbfajta varázslat: könnyedebb és ragyogóbb, mint az átlagos estéim. Nem szívesen ereszteném el ezt az érzést.

– Ebben az esetben volna kedved meginni egy koktélt erről a rémséges listáról? – Azzal a kezembe nyom egy laminált, neon-türkiz kártyát az étlaptartóról.

És ilyen egyszerűen átkormányoz minket a múltból vissza, a jelenbe.

* * *

– El sem hiszem, hogy már tíz óra van – jegyzem meg, és a kabátomat átvetem a táskámon, mert még mindig meleg van, amikor kilépünk a kávézóból. – Eredetileg úgy terveztem, hogy nem maradok tovább egy óránál.

– Én is – feleli Kris. – Megkértem a legidősebb nővéremet, hogy küldjön hamis segítségkérő üzenetet, ha ne adj’ isten érkezne tőlem egy kód.

– Csak nem? – nevetek.

– De még mennyire, hiszen akár lehettél volna valami rémséges banya is – feleli, és felveszi a lépteim ritmusát. A főutcán álló taxiállomás felé indulunk, már kevésbé erős a forgalom. Ez is egyike azoknak a balzsamos angliai estéknek, amelyeket még élvezetesebbé tesz a tény, hogy sosem lehet készpénznek venni őket. – Úgy volt, hogy váratlan, titokzatos módon eltöri a karját, ha a lila szót írom neki.

– Lila? – Viccesebbnek találom a dolgot, mint amilyen valójában, valószínűleg a véremben keringő alkohol miatt. – Mint a Purple Rain meg a Cadbury csoki papírja?

Bólint, és úgy kerül meg, hogy ő legyen közelebb az úttesthez.

– Mit mondhatnék? Nagy Prince-rajongó vagyok.

– Innentől kezdve mindig lila bársonyöltönyben foglak magam elé képzelni. – Lelassítom a lépteimet, amikor közelítünk a taxikhoz, amelyekből több is ott vesztegel utasra várva.

Rám mosolyog, amikor megállunk, aztán könnyedén végigsimítja a hajamat.

– Én már annak is örülök, hogy egyáltalán gondolni fogsz rám. – A tekintetéből látom, hogy ebben a pillanatban nem számít tőlem többre.

– Köszönöm. – Elfog a rémület, mert azt hiszem, én határozottan többet akarok most. – Tényleg nagyon jól éreztem magam ma este.

– Köszönöm, hogy az első lehettem – mondja, én meg megfogom a kezét.

– Örülök, hogy te voltál – mondom kifulladva. Olvassa a jeleket, és lassan lejjebb hajol az arcom felé.

– Reszketsz – jegyzi meg.

– Csókolj meg – kérem, ő megteszi. Lehunyom a szememet, és ezernyi elfelejtett érzés fut át rajtam. Különös, csodaszép, szexi és szomorkás, ahogy a tenyere a derekamra tapad, a szája gyengéd, és a csók szinte túl rövid. Valami megváltozott bennem. Olyan, mint kinyitni egy vadonatúj parfümösüveget: romantikus, virágos jegyek és késő esti ámbra. Olyan illat, amit nem ismerek fel; nem a sajátom, de azt hiszem, idővel annak tudnám érezni. Azt hiszem, idővel még meg is tudnám kedvelni.

– Jó éjt, Lydia – suttogja Kris.

Még mindig a kezét fogom, ő pedig röviden megszorítja, miközben kinyitja a taxi ajtaját.

Zavarban vagyok, és megpróbálok háttal bepréselődni. Felnevet.

– Talán könnyebb lesz, ha elengeded a kezemet.

Összekapcsolódó kezünkre nézek, és a fejemet csóválom. Én is nevetek.

– Jó éjszakát. – Újra felnézek rá az ülésről.

– Láthatlak újra valamikor? – kérdezi, karja a kocsiajtó tetején nyugszik. Nem tesz úgy, mintha nem érdekelné, mit válaszolok.

– Nagyon szeretném – felelem, és én sem tettetek semmit. A taxis indexel, hogy induljon. Hátradöntöm a fejemet a támlára, és lehunyom a szememet, miközben a sötét utcákon át az otthonom felé hajtunk. A lelki szemem előtt megjelenik anya és Elle, ahogy ott állnak egymás mellett, és izgatottan feltartják a hüvelykujjukat, mintha egy tehetségkutató első fordulóját teljesítettem volna. Veszek egy mély lélegzetet, megpróbálom elkapni annak a titokzatos illatnak a maradványait.

Álomban

Július 6., szombat

– Nem fogom felvenni.

Elle áll előttem nevetve, és egy „a menyasszony nővére” feliratú szalagot visel átvetve a felsőtestén. Napbarnított és nagyon kipihentnek látszik piros, vállpánt nélküli overalljában és magas sarkújában. Sokkal inkább hasonlít a régi önmagára, mint amikor utoljára láttam. Bűntudat fut át rajtam a gondolatra, hogy nem jöttem vissza gyakrabban az elmúlt hónapban. Egy fátylat tart a kezében, amelyen különféle ostoba lánybúcsúkellékek fityegnek. Paracetamol. Giccses műanyag jegygyűrűk. Pezsgősdugó. Az óvszert nem látom, de fogadni mernék, hogy az is ott van valahol.

– Márpedig muszáj lesz – mondja Elle. – Dee készítette, megsértődne.

– Dee készítette?

Elle a fátyolhoz erősített hajcsattal matat, vérvörös körömlakkja makulátlan.

– Meg kellene köszönnöd nekem. Eredetileg mindenkinek ugyanolyan pólót akart rendelni, neonpink felirattal.

– Nekem még mindig tetszik az ötlet.

Odafordulok Dee hangjára. Egy pezsgősüveggel a kezében lép be a konyhámba. A lehető legnagyvilágibb külsejét mutatja combközépig érő kék flitteres ruhájában, szokásos lófarokfrizuráját ruganyos Katalin hercegnés fürtökre cserélte. Nem az a külső, amit jósoltam volna, ha tippelnem kell. – Gondoltam, iszunk még ebből a jó kis cuccból, mielőtt nekiindulunk. – Felém lengeti az üveget, a szeme ragyog.

Elle tapsol, és már fordul is a szekrény felé, amelyben a poharakat tartom. Néha nagyon bosszantja, hogy ennyire kevéssé teszek ki magamért az üvegnemű kérdésében; pedig hőn szeretett, eklektikus, bolhapiacon, kocsik csomagtartójából és adományboltból szerzett kollekciómban minden helyzetre megvannak a megfelelő poharak. Vésett üvegből készült, magas falú poharak, nyurga talpas pezsgőspoharak, vörösboros, fehérboros pohár, koktéloskelyhek, meg egy igazán szép színezett üveg üdítőspohárszett a hatvanas évekből. Igyekszem, hogy az arcom ne torzuljon el, amikor előveszi a koktéloskelyheket a hátsó sorból. Ritkán vásárolok hiányos szetteket, de ezek a lehetetlenül magas, karcsú nyelű, halvány rózsaszín poharak utánam kiáltottak egy hűvös vasárnap délelőtt, hogy segítsek rajtuk, amint piszkosan és óvatlanul odadobva hevertek egy rakás serpenyő meg tányér között egy kocsi csomagtartójában. Freddie morgott, amiért cipelnie kellett őket, a nő meg, aki árulta, morgott, amiért be kellett csomagolnia nekem, de én akkor is megvettem őket, és imádom mindhármat. Annyira, hogy neheztelek is Elle-re, amiért ilyen óvatlanul lóbálja őket.

– Majd én – mondom. Elveszem az üveget, és öntök mindenkinek.

– El sem tudom hinni, hogy két hét múlva megházasodsz – sóhajt Elle szentimentálisan. – Bárcsak nekem is lehetne újra esküvőm.

Épp a fóliát szedegetem le a pezsgőről. Felkapom a fejemet.

– Tényleg?

Nekidől a konyhapultnak. Hajcsatján megcsillan a fény.

– Annyira romantikus – jegyzi meg, hirtelen jött sóvárgással. – A ruha, a szertartás, a virágok…

Nagyon tetszik, hogy annak ellenére, hogy a hotelban majdnem minden hétvégére esküvőket szervez, még mindig elfogja a nosztalgia, ha a sajátjára gondol.

– De újra Davidhez, ugye? – kérdi Dee, miközben letelepedik a konyhaasztalhoz. Elle jóindulatúan forgatja a szemét.

– Persze.

Mindketten tapsikolnak, amikor a dugó pukkan.

– Nem tudom, én egyáltalán férjhez megyek-e valaha – tűnődik Dee.

Elle rám néz, aztán Deere.

– Én eddig azt hittem, hogy közted és Jonah között egész komoly a dolog.

– Arrafelé halad – veszi el Dee a kezemből a poharat. – De nem vagyok biztos benne, hogy ő afféle házasulós típus.

– De te az vagy? – kérdezem.

– Mindenki házasulós típus – szól közbe Elle, mielőtt Dee válaszolhatna. – Higgyetek nekem, én már sok mindent megtapasztaltam a hotelban. Szerintem nem létezik olyan, hogy házasulós típus. Sokkal inkább a megfelelő időzítés, a megfelelő személy kérdése, és bingó, már ott is találod magad, ahogy habcsókruhában lejtesz a két padsor között.

Dee halkan fújtat.

– Akkor talán a bingót nem szereti.

Megütközöm. Itt, ebben a világban Dee egyértelműen része a baráti körömnek. Egészen közeli, ha azt nézem, hogy ez a lánybúcsúm, ő meg itt van a konyhámban Elle-lel és velem. Bizonyára ebben a világban sikeresebb a kapcsolata Jonah-val, ha a házasságon tűnődik. De hiszen az a Jonah, akit ő itt ismer, szintén más, nyíltszívű és nevetős; pont amilyen régen volt.

– Adj neki időt – mondom. – Mindig is sokat gondolkodott a dolgokon. Meg fog történni, amint kész lesz rá. Ebben biztos vagyok.

Nem úgy tűnik, mintha meggyőztem volna.

– Lehetséges.

– Jonah Jones – mondja ki Elle élvezettel, aztán felnevet. – Titokban bele voltam zúgva kábé tizenhat évesen.

– Ne már! – nevetek döbbenten. Sohasem említette ezt korábban.

Piros foltok ütköznek ki a nővérem arcán.

– Sosem árultam el, mert kínosnak éreztem! – Félig kiissza a pohara tartalmát, aztán a kezében ingatja. – Mit is mondhatnék? Mindig körbelengte az a töprengő hangulat, hozzá az a haj és az arccsontjai…

Elfordulok, és a pezsgősüveg után nyúlok, hogy adjak magamnak egy kis időt e gondolat feldolgozásához. De nem igazán sikerül.

– Szerintetek is nagyon jóképű, nem? – jegyzi meg Dee álmatagon, mint egy vágyódó tinilány.

Elle bólint.

– Hozzáöregedett az arcához.

Éles pillantást vetek rá.

– Öregedett?

Felnevet.

– Úgyis tudod, mire célzok. Van valami – a szájára mutat – Mick Jagger-es benne, nem?

Nem mondhatnám, hogy Jonah bennem is felidézné Mick Jaggert, de kitör belőlem a nevetés, mert értem, Elle mire gondol. Arányaiban Jonah szája egy picit nagyobb az arcához képest, és ez valamiféle fura vonzerőt ad neki, amit nem lehet nem észrevenni. Más, mint Freddie, mert utóbbi maga az energia és a hő, míg Jonah fesztelen és laza. Ők együtt a nappal meg az éj, ugyanannak az éremnek a két oldala. Talán ez hiányzik annyira Jonah-nak a kinti, éber világban – elveszítette a hőforrást.

– De én akkor is nagyon szeretem – közli Dee.

Elle meg én letelepszünk egymás mellé. Két kézzel lesimítom fekete ruhám szoknyarészét. Nyáriasan rövid, bulira termett és ártalmatlan, de nem igazán tetszik. Nem olyan, amilyet általában választani szoktam. Eltöprengek azon, hogy itt mennyivel konzervatívabb a ruházkodásom. Általában inkább farmer plusz póló típusú lány vagyok, vagy nevezzük bohémnak az öltözködésemet. Most döbbenek rá, hogy még mindig gőzöm sincs, milyen is lesz a menyasszonyi ruhám; milyen furcsa és bizarr dolog ilyesmit nem tudni a lánybúcsú napján. Még csak azt sem tudom, hol van. Feltehetően anya őrzi, a házamban sehol sem láttam.

– Szeretnéd, hogy Lydia mondjon neki valamit az érdekedben? – ajánlja fel Elle a szolgálataimat anélkül, hogy engem megkérdezett volna.

Atyám, remélem, hogy Dee nemet mond.

Dee megrázza fényes fürtjeit.

– Az elég elkeseredett színben tüntetne fel engem, nem?

– Nem feltétlenül, ha finoman történik – ellenkezik Elle. – Egy kis kísérlet még senkinek sem ártott, csak épp ellenőrizni a víz hőfokát.

Dee kicsit felvillanyozódik, és rám néz.

– Neked is ez a véleményed?

Nemet akarok mondani, mert tényleg nem ez a véleményem, kedves Dee. Egyáltalán nem így gondolom, mert ha jobban összeboronállak titeket, nagy valószínűséggel elhúzol Walesbe a nem is olyan távoli jövőben, a nagy fene túrázgatós walesi életbe a walesi völgyek közé a walesi anyád társaságában. De ezt nem mondom ki hangosan.

Mosolygok, bólintok, és inkább újratöltöm a poharainkat, aztán koccintunk, mintegy csendes köszöntő gyanánt, hiszen nagy habozva beleegyeztem, hogy közvetítő szerepet vállalok Dee és Jonah eljegyzésének ügyében. Hogy a francba történhetett ez meg?

– Bárcsak ne rendeltél volna kacsát, Elle. Pontosan tudod, milyen érzéseim vannak ez ügyben.

Anya eltolja magától az arcpirító ételt a forgótálcán, aztán megállítja, és szed magának a sörtésztában sült garnélából. Bár egész életében megingathatatlan húsevő volt, attól az egy gondolattól még a hideg is kirázza, hogy az emberek képesek megenni a kacsákat.

– Kettős mérce – feleli Elle, és úgy forgatja az evőpálcikáit, mint egy profi.

A helyi kínai étteremben vagyunk, mint már nagyon sokszor az elmúlt években. Anya és Elle vesz részt a bulin természetesen, Dee, kiegészülve Juliával és Dawnnal a munkahelyemről, és June nénivel, anya nővérével; akinek a másik oldalán Lucy ül, az unokahúgom, aki Elle és köztem járt iskolába, már ha éppen úgy tartotta úri kedve, hogy felbukkanjon ott. Tényleg fogalmam sincs, miért van ő most itt; mindig olyanformán nézett rám kissé hosszúra szabott orra fölött, mint aki meg van róla győződve, hogy felsőbbrendű nálam. Pedig nem az. Tehát nyolcan vagyunk, mindnyájan vállszalagot viselünk, amin a menyasszonyhoz fűződő kapcsolatunk van feltüntetve. Menyasszony! Örömanya! Első nyoszólány! Lopott pillantást vetek June nénire, és látom, hogy az ő szalagjára ez van írva: Tyúkanyó küldetésen. Ez meg vajon mit akar jelenteni, töprengek. Mit tesz vajon egy tyúkanyó egy küldetésen? Tojást lop? Kémkedik a szomszédos tyúkketrecben? Fogalmam sincs, honnan ered ez a nevetséges gondolatmenet, de így is halkan nevetek magamban, ami nagymértékben Dee pezsgőjének köszönhető az utána következő borral, amit úgy hordanak körbe, mintha holnap reggel eltávolítanák a májamat, és többé úgysem ihatnék egyetlen korty alkoholt sem. Az az igazság, hogy én ragaszkodnék a saját májamhoz, ezért megpróbálok lassítani, de egy emelkedő sauvignonárral szemben úszom küszködve, és attól félek, hogy az este további részében egyszer csak alá fogok merülni.

– Min nevetsz? – kérdi Elle, aki mellettem ül.

– Ezeken a hülye vállszalagokon – felelem, és rábökök arra, amit nagy morcosan hajlandó voltam magamra ölteni. Az, hogy menyasszonyként vagyok megjelölve, hangos füttyvihart váltott ki egy rakás alig serdült férfival teli kocsiban, a pultos meg ajánlatot tett nekem, mondván hogy szívesen megcsókol. Nem sokat javított a dolgon, hogy közben egy vörös fóliába csomagolt óvszer fityegett kettőnk között a fátylamról. (Igen, az is meglett végül. Dee segítőkészen úgy ragasztotta fel, hogy pontosan a két szemem közé essen.)

Elle megragad egy kis tasakot, ami a fátyol hátsó részén függ.

– Fahéj?

Dee odanyúl, és megkocogtatja.

– Természetes ajzószer, tudomásom szerint. – A drámai hatás kedvéért tart egy kis szünetet, aztán hamis suttogással, valójában hangosan hozzáteszi: – Férfiak számára. – Felemelkedő karja nyomán mindenkinek egyértelmű lesz, mire is gondol. – Az esetleges nászéjszakai nehézségek ellen.

– A fahéj? Ebben biztos vagy? – June néni szemöldöke felszalad. Már a harmadik meggondolatlan pohár bornál tart, pedig elvétve iszik. És nagyon ritkán hagyja el a házat Bob bácsi nélkül. Ők legszívesebben kirakóst játszanak az ebédlőjükben, vagy együtt sajátítanak el valami új hobbit. Amikor legutóbb náluk jártam, azon a széken ültem, amit ők kárpitoztak újra, olyan tortát ettem, amit ők sütöttek a közeli gimnáziumban tartott délutáni sütőszakkörön, és olyan bodzabort ittam, amit Bob bácsi kotyvasztott a fészerben. Olyan emberek, akik szeretik a társaságot, és mindig párban járnak. Bob és June. June és Bob. Ebben a pillanatban June néni épp a ritkán megfigyelhető páratlan verziójában lép fel, és a fahéjjal kapcsolatos felismerések ereje tőle szokatlan lilás árnyalatúra színezte az arcát. – Nos, ez sok mindent megmagyaráz.

Elle nevetni kezd mellettem, mert gyorsabban vág az esze, mint az enyém.

– Ó, June néni, talán Bob bácsi nagy fahéjfogyasztó lett az utóbbi időben?

Anya megemelt szemöldökkel bámul a nővérére, és kis híja, hogy Lucy meg nem fullad a garnélás szendvicsétől.

– Mostanában sokat próbálkoztunk vele, hogy fahéjas csigát süssünk, mert az Bob kedvence – közli June néni, miközben Szent Krisztián-medálos ezüst nyakláncát csavargatja, amit azóta hord, amióta eszemet tudom.

– Nos, tudod, hogy szól a mondás, June – mondja pléhpofával Dee, miközben a különleges sült rizsből szed egy adagot a tányérjára –, ha fahéj a reggeli, estére Bobod szexi.

Kitör belőlem a nevetés, mert Dee még sosem találkozott a mi kardigános, lelkes óriászöldség-termesztő Bob bácsikánkkal.

– Dee, ilyen mondás egyszerűen nem létezhet.

– Szerintem kiderülhet, hogy June igenis így látja a helyzetet – szól át Dawn az asztal másik oldaláról. – Lehet, hogy én is bevásárolok a héten fahéjból. Én meg az én „Bobom” – két kezével idézőjelet rajzol a levegőbe, mint aki az ártatlan férfi inkognitóját védelmezi, aminek nem sok értelme van, hiszen mind tudjuk, kiről beszél – egy ideje próbálunk összehozni egy második gyereket, és ő már odajutott, hogy szó szerint bármit megtenne azért, hogy soha többé ne kelljen velem ágyba bújnia. Teljesen kimerült.

– Szegény „Bob”. – Julia a fejét csóválja. Alig evett pár falatot, de a bort derakasan fogyasztja. – Hát, én elmondhatom magamról, hogy nálunk nincs szükség a fahéj csodaerejére. – Elfordulok, hogy ne legyen a mosolyom túl nyilvánvaló, mert eszembe jutott, ahogy Julia és Bruce lejtettek Dawn esküvőjén; határozottan egy hullámhosszon vannak.

– Nekem sem – emeli égre Elle a tekintetét. – Az én „Bobom” anélkül is épp elég harcrakész, rendszerint hajnali hatkor, amikor én még megpróbálnék szundítani egy fél órát, mielőtt az ébresztő megszólal.

Elkésett pillantást vet anyánkra, mintha elfeledkezett volna róla, hogy ő is ott van.

– Bocs, anya.

– Ó, „Bob” – nevetek. – Milyen indiszkrét népség vagytok, hogy a húsgolyó fölött osztjátok meg egymással a hálószobatitkaitokat.

Lucy leteszi az evőpálcikáit, és a borospohara után nyúl.

– Bocs, de Bob az apám, és inkább valami másról beszélgetnék. Kösz.

Mind hahotázni kezdünk az éles megjegyzés hallatán, de Lucyt mindez a legkevésbé sem szórakoztatja. Hogy megkímélje az unokahúgát a további pironkodástól, anya benyúl a táskájába, és kivesz belőle egy kicsi, díszpapírba rejtett csomagot.

– A megfelelő pillanatot vártam, amikor odaadhatom neked – nyújtja felém.

A nevetés lassan elhal. Mindenki kíváncsian figyel. Valamiféle ékszerdoboznak tűnik a dolog.

– Mindig zavart a nevelésetek közben, hogy az apátokkal nem tudtunk jó példát mutatni a házasságból – jegyzi meg anya.

Elle-lel egyszerre tör ki belőlünk a válasz.

– Fantasztikus voltál – mondom, ugyanabban a pillanatban, amikor Elle. – Egyszerre voltál anyánk és apánk.

– Nem hiányoltuk – teszem hozzá, és komolyan gondolom.

– Az a hülye szörfözés az ő korában – morogja June néni, és viszolyogva felfelé lendíti a két tenyerét.

– Mindenesetre – folytatja anya –, az én szerelmi életem kudarca ellenére, remélem, hogy a nagyszüleitek, az én szüleim példája segített megmutatni, milyen a jó házasság.

Elle-nek és nekem az apai nagyszüleinkkel nem volt kapcsolatunk, anya szülei nyújtották gyerekkorunkban az oly szükséges erős családi hátteret. Tökéletesen rendben tartott házuk, ami néhány ajtóval arrább volt tőlünk, gyakorlatilag a saját otthonunk kiterjesztése volt, és az ő asztaluknál zajlott a legtöbb vacsoránk. Ha nagyon igyekszem, még a házuk illatát is fel tudom idézni, a bútorfényesítő, a sült hús és a pipadohány hívogató keverékét. Az említésükre szemlátomást még Lucyra is rátörnek a nosztalgikus érzések.

– Annyira hiányoznak. – Elle szeméből, a bor adta érzelmességben, könnyek csordulnak ki.

Bólogatok. Mindnyájan hiányoljuk őket, anya és June néni a legjobban.

– Nyisd már ki!

Örülök, hogy Dee közbeszólt. Másodpercekre voltunk attól, hogy vészesen ránk törjön a részeg mélabú.

– Máris. – Reszkető ujjakkal bontogatom a fehér-ezüst csíkos szalagot.

A csomagban piros bársonydoboz lapul, a sarkai a szövetig lekopva. A fedelét kinyitva egy ismerős, markazitból készült, páva alakú brosst találok. A madár egyenesen rám bámul szigorú zöld szemével. A pénzben kifejezhető értéke csekély, de anyának nagyon sokat jelent, és nekem is. A nagymamám nagyon szerette, minden esküvőn, keresztelőn és temetésen ezt viselte. Van egy homályos emlékem, hogy valamilyen családi ünnepen az ölében altatott, én meg csukott szemmel feküdtem, és az ujjaimmal követtem a páva domborművű tollait. Még most is szinte érzem a nagymamám parfümjét, pedig aligha lehettem ötévesnél idősebb.

– Ez volt az első ajándék, amit a nagypapa adott a nagyinak, aki úgy tizenhat éves lehetett akkor – meséli anyánk.

Elle gyengéden megérinti a brosst.

– Ezt viselte a diplomaosztómon. Most is előttem van, hogy oda volt tűzve a lila kosztümjére, amit annyira szeretett.

Elle a nagyi óráját viselte az esküvője napján, ami szintén felbecsülhetetlen értékű családi darab, habár pénzbeli értéke elenyésző. Néha látom a csuklóján családi összejöveteleken is.

Mivel túlságosan elhomályosult a tekintetem, nem is igen tudok felelni, inkább a másik oldalamon ülő Dee kezébe nyomom a dobozt, hadd nézze meg. Minden tőle telhetőt megtesz, de megértem, hogy azok nélkül az emlékek nélkül, amelyekben a nagyink szerepel, hajtókáján ezzel a brossal, családi és egyéb ünnepeken, valószínűleg valóban nem kelt túl mély benyomást.

Dawn udvarias pillantást vet a madárra, és továbbadja Juliának.

– Vannak, akik nem hajlandók pávákkal kapcsolatos tárgyat bevinni az otthonukba – jegyzi meg a gyors szemle után, brutális őszinteséggel, mint mindig. Odanyújtja Lucynak az ékszert. – Úgy hiszik, hogy balszerencsét hoz. Egyszer hazavittem egyetlen tollat, anyám meg azonnal kivitte a kukába.

– Ó! – Az információ azonnal átlendít a szentimentális posványból a félelembe. Nem kellemes a tudat, hogy bármi is balszerencsét hozhat rám. Rögeszmésen ügyelek rá, hogy ebben az életben semmi olyat ne tegyek, ami közelebb hívhatná a másik világomat.

– Nekem már semmi sem marad, mire férjhez megyek – morog Lucy. – Nem mintha akartam volna, egyébként – és fintorogva nézi a brosst –, de nem ez a lényeg.

June néni általában visszafogja magát, ha Lucyval van; nyilvánvalóan már rövid úton rájött, hogy mindig a legkisebb ellenállás irányába való menetelés a legkönnyebb opció, ha egyetlen lányáról van szó. De ma este nem.

– Ne aggódj, szívem, még megvan a műfogsora, ahhoz is nagyon ragaszkodott.

Az elhangzottak után beálló röpke csöndben mind Lucyra nézünk, de nem merünk nevetni.

– Nem, sajnos már nincs – szól anya. – A jótékonysági boltnak adtam. Benne maradt a szép sötétkék táskájában.

Annyira erősen ráz a nevetés, hogy az epres óvszer belecsapódik a szemembe.

Tizenegy után, egy-két pohárral túl azon, amit egyszerű jókedvnek lehet nevezni, hoiszin-mártásos kacsával tele gyomorral, azon kapom magamat, hogy a The Prince egyik asztalán táncolok. Nyilvánvalóan elkerülhetetlen volt, hogy itt kössünk ki, ugyanannyira, mint az, hogy Freddie legénybúcsújának is ez legyen a végállomása. A lánybúcsús társaság az étterem után háromfősre fogyatkozott. Dawn és Julia egy taxin osztoztak az otthonaik irányába, a még mindig jeges hangulatú Lucy az anyánk és June néni számára kijelölt sofőrként tette hasznossá magát, így hát hárman maradtunk. Alig pár perccel fél tíz után Elle, Dee és én lélekszakadva léptünk be a The Prince ajtaján, és mindhármunkat megszállta valami Destiny’s Child típusú önbizalom. Nem tudom, melyikünk Beyoncé. Én biztos nem. De amit a tehetség terén megtagadott tőlünk a sors, azt lelkesedéssel pótoljuk, miközben a kocsma az All the Single Ladies-refrént zengi a vezényletünkkel. Az igazat megvallva, nem tudom a dal szövegét, de ennek nem nagyon van jelentősége, mert a helyiségben senki más sem. Elle a két karját lengeti a feje fölött, Dee a gyűrűsujját a magasba tartva rázza a vállát, Freddie meg azt kiabálja, hogy alig két hét múlva az ő ujjára is gyűrű kerül. Egyik részem kissé neheztel, amiért ilyen kurtán-furcsán tárgyiasítva utal rám, de amikor megemlítem neki, Freddie Beyoncét hibáztatja, és lerángat az asztalról.

– Csinos ruha – vigyorog, miközben talpra segít.

– Szerinted az? Nem túl felnőttes?

– De hiszen te már teljesen felnőtt vagy, Lydia Bird. – Megérinti a ruhám nyakkivágásának csipkéjét. – Másképpen áll rajtad, de ez jó különbség.

Igen, gondolom, tényleg más. Jonah is felbukkan, és a Freddie kezében lévő üres sörösüveget egy telire cseréli, aztán odahajol hozzám, arrább tolja az óvszert, és puszit nyom az arcomra.

– Klasszul énekeltél odafent – hazudja.

– Vigyázz a… – intek bizonytalanul a különféle függelékekkel teleaggatott fátyol felé.

Jonah a fejét csóválja.

– El sem tudom hinni, hogy tényleg felvetted.

– Te tudtál erről?

Odanyúl, és megtapogatja az óvszert.

– Ezt tegnap éjfélkor én magam tűztem ide.

– A tárcádból származik? – nevet Freddie. – Őrizd meg, Lyds, lehet, hogy érni fog valamit az Antiques Roadshow-ban.

Elfintorítom az orromat, egyáltalán nem tetszik a megjegyzés. Nagyra értékelem Dee erőfeszítéseit, és azt, hogy Jonah segített neki. És azért is hálás vagyok, hogy Freddie és társai itt kötöttek ki, és nem valahol a városban, ami egy utolsó pillanatban történt módosítás volt, mert kiderült, hogy holnap Freddie-nek muszáj dolgoznia. Elő kell készítenie valamilyen anyagokat egy fontos új ügyfél számára. Egészen szupertitkos az ügy, mert egy céget abban a reményben igyekeznek megnyerni, hogy a legnagyobb riválisuk orra elől halásszák el az üzletet. Freddie ennek a gyönyörűségnek él most, olyannyira, hogy még arra is kész, hogy a legénybúcsúját lerövidítse, csak hogy hétfőn ő lehessen közel s távol a legfelkészültebb. Kétség sem fér hozzá, hogy ez is egy olyan életbölcsesség, amit Barack Obamától lopott.

Fél óra múlva Jonah a zongoránál ül, Elle egy távoli sarokban David ölében, Dee pedig olyanformán dől nekem ácsorgás közben, mint azok, akik úgy érzik, egyedül már nem képesek tartani magukat, amiből arra lehet következtetni, hogy ő is épp eleget ivott.

– Ne mondj neki semmit – magyarázza, miközben beletuszkolja a szívószálat a kezében szorongatott palackba. Elképzelni sem tudom, mi rejtőzhet benne: az italnak szörnyűséges kék színe van. Könnyen lehet, hogy a mai este folyamán nem ez volt a legjobb ötlet, ami Dee fejében megfogant.

– Kinek?

Kihúzza a szívószálat az italból, és a még mindig csöpögő végével megütögeti a gyűrűsujját.

– Jonah-nak. Elle-nek igaza van. Ő Mick Jagger, de én nem vagyok Jerry Hall.

Felnevetek, mert ez nevetséges.

– Nem, ő nem Mick Jagger, és Jerry Hall simán megenné reggelire.

De ő csak a fejét csóválja. Nem győztem meg.

– Még csak énekelni sem tudok. Adele az, akire szüksége van, nem én. Én sohasem leszek Adele.

– Épp az imént voltál egész vállalható Beyoncé – mutatok rá. – Ne csináld már, hagyd abba az önsajnálatot. – Barátságos, támogató mozdulattal megszorítom a vállát. – És klassz hajad van.

– Nem, te vagy az, akinek klassz haja van – sóhajt színpadiasan. – Jerry Hall-hajad van.

– Inkább pénzem volna annyi, mint neki – poénkodom, hogy könnyed maradjon a hangulat.

Elcsendesedve bámuljuk Jonah-t. Le sem néz a billentyűkre, miközben játszik, két keze öntudatosan és biztosan mozog, a közönség meg vele van, mint mindig, amikor itt vagyunk.

– A DNS-ébe van kódolva, igaz? – jegyzi meg Dee. – Mármint a zene.

Bólintok, és hirtelen szétárad bennem az elkeseredettség, a lánybúcsúra felvett magas sarkúmtól egészen a nevetséges fátyolig, mert Deenek tökéletesen igaza van.

– A csontjaiban. – Végigfut az agyamon, hogy az éber világban milyen elveszett most Jonah. Ha mostanában a zenét is kiiktatja az életéből, akkor még nagyobb a baj, mint eddig gondoltam. Talán mégiscsak Wales a legjobb hely számára.

Dee lerogy a mögöttünk lévő asztal mellé, én pedig kimentem magamat, és elmegyek vécére.

A fülkébe zárkózva én is lerogyok a lecsukott fedélre, és előveszem a telefonomat a táskámból, inkább csak megszokásból, nem azért, mert égek a vágytól, hogy ránézzek. Szusszannom kell egyet.

A háttérkép felvillan. Párizs a hóban, sokkal jobb, mint az a készen szerzett kép, amit az éber életemben választottam. A fejemet a fülke falának támasztom, és a képet bámulom, szinte érzem a kávéscsészére fonódó fagyos ujjaimat, élénken látom a kávézók előtti ponyvatetőkről lógó jégcsapokat, és a számon ott a hideg csókok emléke. Különös visszagondolnom erre az utazásra, inkább olyan, mint egy filmrészlet, nem mint a saját életem.

– Minden rendben odabent?

Felugrom. Önző módon túl sokáig foglaltam el a fülkét.

– Egy pillanat – visszatuszkolom a telefont a táskámba, és lehúzom a vécét, habár nem is használtam. A kint várakozó nő kíváncsian néz rám, és amikor véletlenül megpillantom a tükörképemet, tudom is, miért – afféle rocky-horror menyasszonnyá változtam időközben. Sóhajtok, hideg vízbe mártott ujjaimmal megdörgölöm a szemem alját, hogy eltüntessem a szempillafesték-maradványokat. Nem egészen az volt a terv, hogy a lánybúcsúm estéjét így töltöm, bőgve a hülye vécében.

Odakint megállok a hűvös, kőlapokkal burkolt folyosón. Nem tudom eldönteni, hogy vissza akarok-e menni a zajos kocsmába, vagy kikiáltani az este végét, és hazamenni. Az ajtó egyszer csak felpattan, kiárad bentről a zene meg a mulatozók rekedtes zaja, és kilép Jonah Jones.

– Itt rejtőzködsz? – kérdezi mosolyogva, és becsukja maga mögött az ajtót, kirekesztve a zajt.

– Nem – felelem, amikor lehajol hozzám. – Egy kicsit.

– Elég nehéz eltéveszteni téged ebben a cuccban – a fátylamra mutat, és nekidől a túlsó falnak.

Bólintok, és kibontogatom a hajamból a csatot. Közben átfut a fejemen, hogy bárcsak kihajítottam volna a vécében a kukába.

– Nem a tárcámból származik – jegyzi meg Jonah. – Csak hogy tudd.

Egy-két másodpercbe beletelik, mire rájövök, hogy a piros fóliába csomagolt óvszerről beszél.

– Dee vette.

Vajon akarom elképzelni Deet, amint eperízű kotont vásárol? Nem igazán.

– Kedves tőle – mondom.

– Ja – hagyja helyben Jonah.

– Nagyon kedvelem őt – mondom, és átfut rajtam, nem kellene-e most rögtön átugranom arra a témára, hogy Dee azt szeretné, hogy Jonah feleségül vegye.

– Nem nehéz kedvelni – feleli Jonah.

– És szerelmesnek lenni belé? – kérdezek vissza. A hangom könnyed.

Csalódott, elcsigázottságra valló hang hagyja el Jonah száját.

– Szerintem én nem is tudom igazán, hogy mi a szerelem, Lydia – mondja. – Neked könnyű, ti már időtlen idők óta együtt vagytok Freddel. Együtt nőttetek fel, érted? De mi van, ha két embernek nincs meg ez a közös történelme, ha nincsenek meg a közös múltnak ezek a rétegei, és nem tudnak erős alapot létrehozni?

Sokkal mélyebb válasz ez, mint amire számítottam tőle, olyannyira, hogy egészen felkészületlenül ér. Hirtelen fogalmam sincs, mit válaszoljak.

– Nekem meg Deenek nincs ilyen – folytatja. – Nem fogtam a homlokát, amikor először berúgott és hányt, nem vittem a teletömött hátizsákját utána a suliból hazafelé. Nem én segítettem hazatolni a kocsiját, amikor megfeneklett egy hóviharban, és nem hagytam, hogy az enyémről másolja a kémiaházit minden hétfői óra előtt.

Kifogy a levegőből, nekem meg még mindig gőzöm sincs, mit mondjak erre, hiszen épp most sorolta fel azokat a dolgokat, amelyek a mi kettőnk barátságát megalapozták annak idején. Pontosan ebben a pubban tartotta a homlokomat, amikor tizenhét évesek voltunk, és az én kocsimat tolta, amikor egyszer teljesen kétségbeesve felhívtam.

– Minderre nincs szükség ahhoz, hogy szerelmes légy valakibe, Jonah – mondom végül bizonytalanul. – Az, ami tegnap, múlt héten vagy tíz éve történt… mindez nem fontos. Ami igazán számít, az a most, az itt, a ma, a holnap meg a jövő év. Vannak emberek, akik első látásra egymásba szeretnek és együtt maradnak örökre, mások meg elveszik a gyerekkori szerelmüket, és a válóperes bíróságon kötnek ki. Az ember nem tudja megjósolni, mit hoz az élet, Jonah, csak annyit tehet, hogy igyekszik mindenből kihozni a legjobbat, bármi is az.

Fogalmam sincs, hogy honnan jött mindez, mert magam sem hiszek százszázalékosan a saját magam által mondottakban. Az éber életemben csupán a kincset érő tegnapok maradtak meg számomra Freddie-ből.

Jonah a padlót fürkészi, aztán felemeli a fejét, és újra rám néz, sötét szeme kifürkészhetetlen.

– És mi van akkor, ha valaki szerelmes lesz a barátjába?

Freddie jut eszembe.

– Akkor nagyon szerencsések.

Jonah zord arccal bólint.

– Igen. Már ha a barátjuk viszontszereti őket.

Már nyitom is a számat, hogy feleljek valamit, bármit, de egy hang sem jön ki rajta, mert hirtelen elkezdek rettegni, merre is visz minket ez a beszélgetés. Félek, hogy valami teher telepedik rá most a közöttünk lévő kapcsolatra.

– Az volt életem legjobb sztorija, hogy én lehettem Freddie Hunter szárnysegéde – mondja Jonah, és elfacsarodik a szívem, mert egy másik univerzumban pontosan ugyanezeket a szavakat mondta Freddie temetésén. Odaát hozzátette, hogy dicsőség volt és kitüntetés; de nem hiszem, hogy itt is ez következik.

Freddie, mintegy végszóra, kiszáguld a kocsma ajtaján, és szélesen elmosolyodik kettőnk láttán.

– Helló! A szívemnek két legkedvesebb ember egy helyen.

– Helló. – Lábujjhegyre állok, és arcon csókolom. Most veszem észre, hogy reszketek.

– Elmegyünk enni egy curryt? – kérdezi Freddie, és ő is a falnak dől Jonah oldalán. Feltűnik, hogy ugyanígy álltak az iskolában is, hátukat a falnak vetve, és így vártak a nap végén. – Mindjárt éhen halok.

– Te mindig majd éhen halsz – mondja neki Jonah, és úgy rázza meg magát, mint aki le akarja rázni a túlságosan vékony jégre tévedt beszélgetésünk emlékét is. – A te estéd, te döntesz, mi legyen, haver.

– Lyds? – fordul felém Freddie. – Velünk tartasz?

A fejemet rázom.

– Nem hinném, hogy illendő a menyasszonynak veletek tartania a legénybúcsún. Inkább megyek, és megkeresem Deet meg Elle-t.

– Amikor legutóbb láttam őket, éppen tequilát rendeltek – vigyorog Freddie. – Durva dolgok vannak készülőben.

Eltűnik a férfivécében, közben valamit dudorászik, ami halványan emlékeztet a kocsmából kiáradó számra, mi meg, ismét kettesben maradva Jonah-val a folyosón, egymásra nézünk.

– Felejtsd el, amit mondtam, hülyeségeket beszélek összevissza. – Nagyot nyel, és megdörzsöli a tarkóját. – Sok sört ittam.

Bólintok, hálásan fogadom a hazugságot.

– Jobb lesz, ha újra bemegyek – mondom.

Bólint, és még egy nevetést is kiprésel magából, miközben eltolja magát a faltól.

– A tequila és társai.

Néhány lány, akiket halványan felismerni vélek az iskolai éveimből, felrántja az ajtót, én meg jelzésnek veszem, hogy induljak. Elle után kutatva török át a tömegen. Még mindig össze vagyok zavarodva, akárhogy próbálom a Jonah-val folytatott beszélgetést száműzni az agyam hátsó részébe. Nem sikerül kiszúrni sem a nővéremet, sem Deet, ezért feladom, és leülök egy üres székre, fejemet a játékgép oldalának döntve. Mintha minden elfordult volna ma este pár fokkal: Dee túl habos-babos, Elle túlságosan részeg, Jonah túl komoly, Freddie túl macsós. És akkor magamat még nem is említettem a Konzervatív Párt jelöltjéhez illő fekete ruhámban, meg a kidekorált fátylamban. Lehunyom a szememet. Holtfáradt vagyok, legfőbb ideje nyugovóra térnem. Nem akarok tequilát, sem Dee társaságát, sőt még Elle-ét sem. A mai estén mintha végig kötélen próbáltam volna járni. Voltaképpen jó hasonlat ez az egész mostani életemre – folyamatosan ott állok egy láthatatlan drótkötélen két világ között, és csak reménykedem, hogy nem bucskázom le, és nem halok szörnyet. Egy olyan lánynak, akinek rossz az egyensúlyérzéke, ez kifejezetten nehéz feladat.

Ébren

Július 7., vasárnap

Lüktet a fejem, pedig egy korty alkoholt sem ittam este, mielőtt bevettem volna a pirulát. Lehetek vajon másnapos a két világ között? Ezek az utazások mindig fárasztók, de ma úgy érzem magamat, mint akin keresztülment az úthenger, testileg és lelkileg is.

Három paracetamoltabletta meg két nagy csésze kávé sem sokat lendít az energiaszintemen meg a hangulatomon. Ebéd gyanánt megkóstolok egy kis levest, amibe csíkokra vágott pirítóst mártogatok, ahogy gyerekkoromban oly sokszor, de úgy tűnik, ez sem húz ki ebből a rémséges állapotból. Úgy érzem magamat… nem is tudom, mintha sebeim lennének, azt hiszem. Mintha sebek borítanák a bensőmet, mintha valaki odabent rugdosta volna a labdát, és a belső szerveimet használta volna kapunak.

A kanapén töltött délután is csak keveset használ. Olyan levert vagyok, mint aki súlyos betegségből lábadozik. A hírekben elhangzik, hogy ma július 7-e van, vasárnap. Fáradt agyam nem képes matematikai műveleteket végezni, ezért az ujjaimon számolom ki, hány nap van még július 20-ig. Tizenhárom. Egy hét és hat nap múlva Freddie meg én össze fogunk házasodni, és még a saját esküvői ruhámat sem láttam. Ahogy az esküvő körül forognak a gondolataim, előbb-utóbb eljutnak Jonah-hoz is, Freddie legjobb barátjához és tanújához. Az a beszélgetés, amit tegnap éjjel az álombeli világban folytattunk a pub folyosóján… Egészen idáig megpróbáltam nem gondolni rá. Végtére is, itt nem érvényes. Vagyis nem teljesen. Vagy igen? Jonah nem mondott semmi konkrétat, és nem lépett át semmilyen határt, de elég közel kerültünk egy ponthoz; egészen közel ahhoz, hogy halljam a ki nem mondott szavait. Felsóhajtok, és lehunyom a szemem, fejemet hátrahajtom a párnákra. Miért kell mindennek olyan átkozottul bonyolultnak lennie? Talán félreértelmeztem Jonah szavait. Ez is lehetséges. De a szívem mélyén tudom, hogy nem, nem tévedtem. Nagy feszültség ült köztünk a levegőben, és volt valami a sötét pillantásában, ami olyan kérdéseket vetett fel, amelyekre nem könnyű választ adnom. Itt, az éber világban sohasem beszélt volna ilyen merészen, és ez határozottan kínos zavart okoz majd az álombeli életemben.

Lehet, hogy a nagy napunkon hirtelen halaszthatatlan kötelesség szólítja el majd valahová. Azok után, amiket tegnap este mondott, könnyebb is volna, ha nem lenne ott, számomra legalábbis. De Freddie számára nem, aki megérdemli, hogy a legjobb barátja vele legyen az esküvője napján. Nem látok más utat, mint azt tenni, amit Jonah tanácsolt – teljesen elfeledkezni mindarról, amiket mondott.

Inkább alszom, mint ébren vagyok, amikor nem sokkal öt óra után megrezzen a telefonom. Röviddel ezelőtt sikerült elvonszolnom magamat a tusolóig, és most visszaheveredtem a kanapéra pizsamában. Legalább tiszta vagyok, miközben úgy teszek, mint aki valami filmet néz, ami olyan rossz, hogy még a főszereplő nevét sem tudtam megjegyezni. Előhalászom a mobilomat valahonnan a fejem alatti párnák közül, és a kijelző tanúsága szerint üzenetem érkezett – Kristől. Egy-két üzenetet váltottunk az utóbbi időben, de személyesen nem találkoztunk a „laza, munka utáni ital” óta. Valahogy nem tűnt helyénvalónak, még ha szerettem volna is.

Mit szólnál egy kávéhoz? Örülnék egy barátnak, ha ráérsz. Puszi, K.

A hüvelykujjaim már mozdulnak is, hogy valami kegyes hazugságot pötyögjenek be, nehogy megbántsam szegényt.

Anyámnál vagyok. Családi buliféleség, holnap rád csörg

Törlöm. Kris az egyetlen ember, aki nem játszik kettős szerepet az én bonyolult kettős életemben, és az üzenete úgy hangzott, mint akinek nehéz napja volt. Csak képes vagyok rá, hogy egy bajban lévőnek valami kedvesebbet nyújtsak, mint egy lepattintást, nem?

Helló! Minden rendben? Iszonyú másnaposan heverek itthon. Úgy tűnik, rossz passzban vagy, hívj fel, ha akarsz. Puszi, L.

Abban a pillanatban válaszol.

Teljesen fura volna, ha beugranék hozzád egy órára? Tényleg jót tenne, ha elhagyhatnám a házat.

Ó. Hát erre nem számítottam. Azt már nyilvánvalóan tudja, hogy ráérek, így hát javában tipródom, amikor egy pittyenéssel újabb üzenet érkezik, még mielőtt összeszedhetném a gondolataimat.

Bocs. Felejtsd el. Nagyon szar napom volt, tudod, hogy megy ez néha.

És pontosan azért, mert tudom, hogy megy ez néha, azt válaszolom neki, hogy nem, nem fura, és igen, jöjjön csak. Aztán óriási pánik tör rám, és magamra kapok pár társaságibb jellegű ruhadarabot.

A konyhaasztalnál ülünk, és kávézunk. Kris elmeséli, hogy a volt felesége aznap reggel előkerült a semmiből. Egyszerűen bement a házba a kulccsal, amelynek visszaadásával korábban nem gyötörte magát, aztán csak annyi ideig maradt, míg megtöltött egy kék IKEA-s szatyrot pár holmival. Kifelé menet még annyit elmondott a volt férjének, hogy három hónapos terhes, és ikreket vár.

– Atyám, nem is tudom, mit mondjak erre. – El vagyok szörnyedve Kris nevében, aki most úgy néz ki, mint egy megvert kutya. – Mondhatok rá ezt-azt?

– Én már akkor megtettem, miután elhúzott – vallja be Kris. – De nem sokat segített. És még a vízforralót is elvitte. – Felhajtja a kávéját. – Ki csinál ilyet, Lyida? Hogy elvisz egy vízforralót?

A fejemet csóválom.

– Különleges vízforraló volt?

– Illett a kenyérpirítóhoz.

– Azt is elvitte?

Bánatosan bólogat.

– Se tea, se pirítós.

A szemébe nézek, és örömmel látom, hogy halvány fény csillant meg benne, arról tanúskodva, hogy kezdi szórakoztatni az ügy.

– Valószínűleg tudsz szerezni egy teljes új szettet húsz fontért a szupermarketben – vélekedem.

– Pedig még csak nem is szeretem a rohadt pirítóst – közli. – És nem is teázom.

Igyekszem nem nevetni, de nem tudom megállni, mert mennyire röhejes dolog ez, tényleg, felbukkanni, és konyhai felszereléseket zsákmányolni.

– Felajánlottak egy új munkát – vált témát Kris. – Vagy valójában inkább partnerséget.

– Ez jó – mondom. – Vagy nem? Jól hangzik.

Bólint. De az arca ellentétes érzelmeket tükröz.

– Londonban.

Ó.

– És hogy látod, elfogadod? – kérdezem tétován.

– Valószínűleg – feleli. – Az egyik egyetemi barátom ajánlotta, bővíteni akarja a cégét.

– Értem – felelem. A hír, hogy elköltözik, igen gyors változást hoz a kettőnk közt lévő dinamikában; mármint nyilván soha többé nem látom.

– Kérsz még egy kávét? – A kezemet a vállára teszem, miközben felállok, hogy újat hozzak.

– Csak dicsekedni akarsz, mert neked van vízforralód.

– Meglehet – mondom, de már nem jár az eszem sem a kávén, sem a vízforralón. Arra gondolok, hogy milyen kellemes Kris társaságában lenni, meg arra, hogy ha az ember alaposan megnézi, szürke szemében zöld pöttyök is vannak. És amikor kinyújtja felém a kezét, hogy odahúzzon az ölébe, hagyom.

Sóhajt, és körém fonja a karját, az arca a hajamban. Nem tudom eldönteni, hogy melyikünk nyugtatja meg a másikat. Nem azért jött ide, hogy a vízforralóról beszélgessünk. Azért jött ide, mert az, hogy találkozott a nővel, akit szeretett, és akit elveszített, totál kiütötte; jobban megértem az érzéseit, mint sejtené. Azért van itt, mert a konyhám csodálatosan messze esik az élete minden más részétől; ezt is értem. Nem ismerjük egymás családját vagy barátait – még egymást sem túl jól –, de e pillanatban pont ez orvosolja végképp a helyzetünket. Én ugyanaz vagyok számára, mint ő nekem: egy üres lap. Nagyon rokonszenves férfi, és az életünk egy másik fázisában akár egy fejezet lehetnénk a másik életében, sőt talán egy teljes könyv, de ő Londonba készül, az én életem pedig e pillanatban túl bonyolult ahhoz, hogy helyet tudnék adni benne egy új embernek. Ennek a történetnek csak egy lapja van: egy férfi meg egy nő találkoznak, megmentik egymást, aztán elbúcsúznak.

– Lydia – mondja Kris, két tenyerébe fogva az arcomat, aztán az ujjaival a hajamba túr, és úgy csókol meg, hogy minden racionális gondolat elillan az agyamból. Rossz hangulata találkozik az én körberugdosott szívemmel, és mindketten elvesztjük az önuralmunkat.

– Nem ezzel a céllal jöttem ide – mondja, miközben áthúzza a pólóját a fején, és én hiszek neki.

– Tudom. – Reszketni kezdek, amikor az ujjai megtalálják a melltartóm kapcsát.

– Abbahagyjam? – Egyik keze meztelen mellemet simogatja, a másik keze hüvelykujja letörli az arcomon végigfolyó könnyeket.

– Ne – suttogom, és megcsókolom. – Ne.

Sosem gondoltam, hogy szeretkezni fogok valaha mással is Freddie-n kívül. Nos, az alkalmankénti Ryan Reynolds-fantáziáimtól eltekintve. De Kris pontosan olyan, amilyen férfira szükségem van. És nem gond, hogy sírtam, mert ő is sírt. A homloka az enyémen nyugodott közben, a keze melegen a tarkómra tapadt.

Csendesen fekszünk az este nyugalmában, lassan elcsitul a lélegzetvételünk. Végül felemeli a fejét, és rám néz, a szeme komoly.

– Na, végre sikerült elfeledkeznem a rohadt vízforralóról.

Az arcomat a vállába temetem, úgy nevetek.

Visszaülök a konyhaasztalhoz, immár egyedül, és megtöröm az alkoholtilalmat egy késő éjszakai brandyvel, amit a karácsonyi dolgok tárolására szolgáló szekrényem hátuljából ástam elő. A gyásztanácsadó könyveim figyelmeztettek rá, hogy normális, ha az ember olyasmit is megtesz, ami egyébként nem rá vall, még lista is van hozzá. Én nem fogok repülőkről leugrálni, sem vadvízi evezős túrákra menni, habár azt nem lehet kizárni, hogy egy adott pillanatban levágatom a hajamat egész rövidre.

Nagyon igyekszem, hogy ne bánjam, ami ma este történt köztem és Kris között. Csodálatos volt, és még annál is erőteljesebb élmény, mert mindketten tudtuk, mi volt: búcsúzás. Talán gondolhatnék úgy rá, mint egy metaforikus ejtőernyős ugrásra; keresve sem találhattam volna lágyabb és szebb földet érést. Ő értette, milyen az a mindent elárasztó hiányérzet, amikor többé már nincs jelen az életedben, akit szerettél, meg azt is, hogyan érezheti magát valaki, akiből túl sokat vitt magával egy másik ember ahhoz, hogy működni tudjon. Úgy semmiképp, ahogy korábban. Meg kellett vizsgálnom azokat a részeket, amelyek megmaradtak belőlem, és építenem kell egy új verziót, egy Lydia 2.0-t, új alkatrészekkel egészítve ki a régieket. Ma egy kicsi, életigenlő rész épült rám, amit Kris adott magából, és én is adtam neki egy apró szeletet – remélem, igazságos üzletnek érzi.

Felhörpintem a brandy maradékát, berakom a mosogatógépbe a kávéscsészéinket, és eltűnődöm azon, vajon miért szeretünk bele egyes emberekbe, másokba meg nem, még akkor sem, ha szeretnénk. Több milliárd emberi lény szaladgál itt a bolygónkon, és hol beleszeretünk egymásba, hol kiszeretünk egymásból, és mindezt sem logika, sem számok vagy a józan paraszti ész nem tudja megmagyarázni. Milyen elképesztően fura népség vagyunk!

Ébren

Július 12., péntek

Jonah az imént felhívott a munkahelyemen, és megkérdezte, beugorhatna-e hozzám este. Azt mondta, túl sok ideje van, mindezt igen könnyedén, de szerintem az esküvő jár az eszében. Valószínűleg azért jelentkezett, mert azt akarja ellenőrizni, hogy nem hullok-e darabjaimra, ahogy közeledik a dátum.

Pár másodpercig pánikba estem, miután letettük, aztán eszembe jutott, hogy Jonah Jones ideát nem ugyanaz, mint az álombeli univerzumban. Itt megbízható, kedves és nem követelőző, és kilencven százaléknál is több esélyt adok annak, hogy nem volt belém szerelmes titokban éveken át. Beugrik egy órára, aztán útjára bocsátom a The Prince irányába, hogy csatlakozzon Deckersék bandájához. Vagy talán épp alkalmunk lesz rá, hogy beszélgessünk Walesről; meglátjuk, hogyan alakul az este. Hogy őszinte legyek, eddig félresöpörtem ezeket a gondolatokat, de ma este megpróbálok túllátni a saját igényeimen, és elgondolkozni azon, hogy neki mi volna a legjobb. Aztán rájövök, hogy miről is lehet szó. Azért jön, hogy elmondja, elmegy.

– Minden rendben? – kérdezem, a küszöbön ácsorogva.

Vállat von, az egyik válla magasabban áll, mint a másik.

– Ahogy szokott.

– Be akarsz jönni? – kérdem végül, pedig tudom, hogy igen.

– Kösz. – Utánam jön, és becsukja maga mögött az ajtót. Nyúlok a vízforralóért, ő elővesz pár csészét, és megcsináljuk a kávét. Örülök, hogy az ebédlőben morajló tévé szolgáltat mindehhez némi háttérzajt. Még sosem éreztem ezt a fajta elfogódottságot a társaságában; persze, voltam már dühös rá, de még sohasem éreztem magamat annyira idegesnek, hogy teljes némaságba burkolózzam, mint most.

– Ülj csak le. – A kanapé másik vége felé hátrálok, két tenyeremmel ölelve a bögrémet.

Belerogy a karosszékbe, ahol korábban mindig ült, Freddie-ével szemben.

– Szép párna. – A mondat végén halovány kérdőjel, ő is ugyanolyan pontosan látja a párna igazi jelentőségét.

– Mi a helyzet a munkáddal? – kérdezem, mintha valamilyen távoli ismerőssel futottam volna össze az orvos várójában.

– Hála istennek csitulnak a dolgok így, a nyári szünet közeledtével – feleli.

– Persze – helyeselek kedvetlenül. – Szerencsés vagy.

Jonah hosszú iskolai szabadságai miatt Freddie-t mindig elfogta a sárga irigység, még ha pontosan tudta is, hogy az idő nagy része azzal telt, hogy Jonah igyekezett utolérni magát a papírmunkával, meg előkészítette a következő tanévbeli órákat.

– Körülbelül ez az, amiről beszélni akarok veled – jegyzi meg. – Egy időre elutazom.

Nos, helyben is vagyunk, gondolom. El fogja mesélni, hogy Deevel a nyarat Walesben akarják tölteni, hogy kitapasztalja, milyen a hely, és gyökeret tudna-e ereszteni ott.

– Már tudok róla – felelem. – Dee mesélt Walesről.

Leteszi a csészét, és megdörzsöli az arcát.

– Nem megyek Walesbe.

– Nem?

Lassan csóválja a fejét, és a szőnyeg egyik pontjára mered.

– Vége Deevel – mondja. – Tegnap este mondtuk ki. Vagy inkább én.

– Ó – sóhajtok. Nem tudom, mit mondhatnék, mert innentől fogalmam sincs, hová vezet a beszélgetésünk. – De én azt hittem… – Elhal a hangom.

– Dee Walesben akar élni – magyarázza Jonah. – Közelebb a családjához.

– Mondta nekem is – felelem. – Szerintem abban reménykedett, hogy te is vele mégy.

Jonah elfintorítja az orrát.

– Nem tudom, mit akarok, Lyds. Nyugtalan vagyok, de Wales nem vonz. Én meg Dee… nem voltunk olyan szinten, érted? Őszintén, szerintem ő sem érezte úgy, de állandó helyet kínáltak neki egy ottani iskolában… – Vállat von. – Így hát ő mindenképpen elköltözik. Úgy sejtem, ha én is vele mennék, megpróbáltuk volna egy kicsit komolyabb mederbe terelni a dolgokat.

– Sajnálom… – komolyan gondolom. – Azt hittem, távolabbi közös céljaitok is vannak.

– Hát igen – mondja rezignáltan. – Egy ideig én is azt gondoltam. Szemétnek is érzem magamat, hogy ilyen hosszan hagytam így menni a dolgokat, mert jobbat érdemelt volna. – Tűnődő arccal iszogatja a kávéját, és olyan érzésem támad, hogy más mondandója is van, nem csak azt akarta elmesélni, hogy szakított Deevel.

– Los Angelesbe utazom a nyárra.

Hűha, várjunk csak.

– Los Angelesbe? – Magam is hallom a kétkedést a hangomban, ahogy magasabbra kúszik a szokásosnál. Sokféle helyet el tudok képzelni, ahová Jonah elutazhatna nyáron, de Los Angeles nincs köztük. Peruba, talán. Végiglátogathatná a görög szigetek kevésbé ismert látványosságait. Hogyne. De Los Angeles? Egyszerűen nem tudom Jonah-t beleképzelni a görkoris, tökéletesen kidolgozott testű hollywoodi emberek világába. Igen, tudom, ez rettenetes általánosítás, de akkor is Jonah Jonesról beszélünk.

– Írtam pár dolgot – mondja. – A baleset óta először.

Újabb váratlan vallomás. Amikor fiatalabbak voltunk, Jonah eljátszott a gondolattal, hogy újságíró lesz, de végül úgy döntött, hogy a feszítő határidőkkel való küzdelem nem neki való. Ehelyett egyéb dolgokat írt – dalokat és zenét –, sőt még regényekkel és forgatókönyvekkel is próbálkozott. Hihetetlenül kreatív, emiatt is gondolom úgy, hogy biztosan hihetetlenül jó tanár.

– De jó – mondom, de még mindig nem tudom, hogy a beszélgetésünk merre kanyarog. Alkotói szabadságra menne talán? – Miket írsz?

– Az történt, Lyds – kezdi, aztán elhallgat, és rám néz, elmélyülten vizsgálja az arckifejezésemet –, hogy írtam egy forgatókönyvet, elküldtem pár ügynökségnek, és a dolgok sokkal gyorsabban mozgásba lendültek, mint hittem volna.

Hevenyészett beszámolója alapján még mindig nem teljesen értem, miről szól ez az egész. Az az érzésem, hogy még nem mondott el mindent.

– Hűha, Jonah – nevetek meglepetten. – Ez izgalmasan hangzik.

– Az. Őrület. – Ő is nevet, feszélyezetten, és ebben a pillanatban döbbenek rá, hogy milyen sokat jelent neki ez az egész.

– Szóval azért utazol Los Angelesbe, hogy…

– Három filmes cég is érdeklődik – mondja, és ügyetlenül próbál úgy tenni, mintha jelentéktelen ügyről volna szó. – Találkozom velük, meghallgatom, milyen ötleteik vannak a munkámmal kapcsolatban, és hasonlók.

– Három stúdió akarja a forgatókönyvedet filmre vinni? Érted harcolnak?

Elképzelem, ahogy alacsony kalóriás, szénhidrátmentes ételekre esküdő hollywoodiak küzdenek Jonah-ért egy fájdalmasan menő étterem napsütötte teraszán.

Jonah újra felnevet.

– Nem, semmi ilyesmiről nincs szó. Egyszerűen az ügynököm szerint jó ötlet volna puhatolóznom egy kicsit, mi a rokonszenves. Vagy voltaképpen, ki szimpatikus.

Elég nehéz feldolgoznom a hallottakat.

– Mondd már, mi ez a forgatókönyv, amit mindenki annyira meg akar szerezni? Megírtad a Star Wars következő részét? – A bögrémet az asztalra teszem. – Uramisten, már értem, megírtad! És házad lesz Hollywood Hillsben, a Bruce Willisé mellett!

Nem tudom, miért éppen Bruce Willist választottam. Valaki fiatalabb is lehetett volna. Például Ryan Reynolds. Egyértelműen nem pörgök teljes fordulatszámon.

– Azt hiszem, kicsit túlgondolod ezt a dolgot – feleli Jonah. – Egy forgatókönyv, amit opciósan kiválasztanak, még egymillió mérföldre van attól, hogy valaha film is készüljön belőle. Ez csupán a küszöb. – Megint olyan arcot vág, amiből látom, hogy feszeng amiatt, amit még mondani készül.

– Az a helyzet, Lyds, hogy valamilyen szinten Freddie-ről szól – folytatja, és végig a szemembe néz. Erősen figyeli a reakcióimat. – Persze elég távoli, általánosított formában. Mármint… inkább a barátságról, meg arról, milyen elveszíteni egy barátot.

– Írtál egy filmet Freddie-ről? – Furcsa ötletnek tűnik első hallásra, aztán belém hasít egy rettenetes gondolat. – Meghal benne? – A hangom éles, nagyon magas és éles.

– Nem konkrétan róla szól – mondja Jonah. – Sokkal inkább tinédzser fiúkról, meg a férfiak közti barátságról és arról, milyen érzés a veszteség.

Szörnyeteg vagyok. Nem lehet másképp, mert semmi másra nem tudok gondolni, mint arra, hogy Jonah sokkal szabadabb és pontosabb módon ki tudja fejezni az érzéseit, mint én valaha is képes leszek, és miközben élt ezzel a tehetségével, a veszteségét nagyobbra festette az enyémnél. Ahelyett, hogy vele örülnék, képtelen vagyok lerázni magamról a gondolatot, hogy profitálni akar a bennünket érő elképzelhetetlen szörnyűségből. Ami Freddie-vel történt, ami elsősorban velem történt, és nem az istenverte Jonah Jonesszal.

– Sosem mondtál semmit erről – ráncolom a homlokomat. – Egyetlenegyszer nem említetted meg, hogy újra írni kezdtél.

– Nem árultam el senkinek – feleli. – Még Deenek sem.

De én nem Dee vagyok, hanem Lydia, a legrégebbi barátod, és Freddie-ről írtál, szóval nekem el kellett volna mondanod.

– Azért kezdtem írni, mert valahogy meg kellett szabadulnom a fejemben keringő sok rossztól, érted? – Megnyugtatást keresve az arcomat pásztázza. – Hatalmas teher ült rajtam.

Na, ezt valóban át tudom érezni.

– És ahogy teltek az oldalak, elkezdtem élvezni magát az írás folyamatát. Eszembe jutott, milyen volt az enyémtől eltérő világokat teremteni, és azzal tölteni az időmet, hogy egy olyan cselekményen gondolkozzam, ami nem az én mindennapi történetem.

Elképzelése sincs róla, mennyire elevenembe vágnak a szavai. Azt kivéve, hogy nekem nem kell megírnom azt a másik világot; én átélem.

– Tehát akkor hogyan? Te magad vagy ennek a történetnek a főhőse?

Ez övön aluli volt, és utálom is magamat érte. Arra utalok, hogy a való életben Freddie-hez képest Jonah minden volt, csak nem hős.

Jonah előredől, miközben a széke szélén egyensúlyoz.

– Nem ilyesmiről van szó – mondja. – Ahogy mondtam, nem rólam és Freddie-ről szól, nem konkrétan. De ő inspirálta, ezért akartam, hogy tudj róla.

– Köszönöm – felelem, és buta libának érzem magamat.

– Nem bánod? – kérdezi.

– Azt hitted, bánni fogom? – Nem azért felelek a kérdésére kérdéssel, mert ellenséges akarok lenni. Csak szeretném kideríteni, hogy az önző érzéseim bármilyen formában igazolhatók-e.

– Őszintén, nem tudom – mondja, és én hiszek neki. – Csak azt nem akartam, hogy azt hidd, nyerészkedni akarok ezen az egészen.

– Nem hittem azt. – Felsóhajtok, mert pont most sikerült meglátnom az érzéseimet a maguk teljes valójában, és nem vagyok büszke magamra. – Ha bármit érzek, hát azt, hogy irigyellek.

Hitetlenkedve néz rám.

– Irigyelsz?

Most én küszködöm, hogy megtaláljam a megfelelő szavakat.

– Éppen csak azért… mert rajtam is hatalmas teher ül, érted? Te el fogsz menni valahová máshová, új emberekkel találkozol, olyan helyen leszel, ahol nem vesznek körül az emlékek, nem azokat bámulod folyton.

Bólint, és a tekintetéből látom, hogy jobban érti, amit mondok, mint amennyire a legtöbb ember képes lenne rá.

– Valószínűleg elutazol oda a nyári szünetben, és látni fogod, mennyire jól érzed ott magadat, aztán úgy döntesz, soha többé nem térsz ide vissza.

Jonah feláll, és leül mellém.

– Visszatérek, Lydia. Megígérem.

– Ezt nem tudhatod. Kaphatsz egy visszautasíthatatlan ajánlatot.

Kételkedő arcot vág.

– Még korai ilyesmiről beszélni. Akár itthonról is meg tudnám oldani ezeket a beszélgetéseket, Skype-on vagy hasonlóképpen – jegyzi meg. – Legalább annyira azért megyek oda, hogy ne itt legyek, mint azért, hogy ott legyek, ha érted, mit akarok mondani ezzel.

– Valamiféle menekülés – jegyzem meg tompán.

– Nem szeretek úgy gondolni magamra, mint valakire, aki elmenekül – mondja. – De igen, egy kicsit lehet, hogy igaz.

Egy percig csendben ülünk egymás mellett, és röviden eljátszom a gondolattal, mi volna, ha én is valami hasonló vállalkozásba kezdenék. Vagy felszállnék egy repülőre, hogy eljussak a világ túlsó felére, és egy kis időt eltöltsek ott, csak hogy megtudjam, könnyebbnek tűnik-e arrafelé az élet.

– Tehát miről is van szó pontosan? Azt tervezed, hogy elutazol Los Angelesbe, és reméled, hogy jól alakulnak ott a dolgok?

– Úgy érzem, eljött az ideje valami változásnak – vonja meg a vállát. – Los Angeles is van olyan hely, mint bármelyik másik.

Deenek részben igaza volt; Jonah-nak tényleg levegőváltozásra van szüksége, de remélhetőleg nem örökre.

– Jó neked, Jonah – mondom halkan, mert megértem, hogy valamilyen furcsa kerülőutat téve, azért jött el hozzám ma, hogy a jóváhagyásomat kérje. – Remélem, ez a lépés valami jónak a kezdete lesz számodra.

– Ez nagyon fontos nekem – mondja őszintén, és megragadja a kezemet. – Te mindig nagyon sokat fogsz jelenteni, Lyds. Nem akarom, hogy valaha elveszítsük ezt a barátságot.

A lánybúcsúmon történtek még visszhangoznak halványan a fejemben, és a két világom nagyon közel kerül egymáshoz. Ám itt, hála istennek, ugyanazok vagyunk, mint mindig. Régi barátok.

– Én sem – szorítom meg az ujjait.

Vet egy pillantást a székre, ahol régen Freddie ült mindig, aztán körbenéz a nappalimban.

– Kezd ez a hely kicsit jobban a tiéddé válni mostanában.

– Úgy gondolod? – Meglepnek a szavai. Nem sokat változtattam: itt egy új párna, ott egy lámpa, egy vidám keretű tükör, amit a minap munkából hazafelé pillantottam meg. De valamennyire mégis értem, mire gondol. Ez elkerülhetetlen, gondolom. Szükségszerű, hogy az életem formái megváltozzanak.

Újra csendbe burkolózunk, aztán kimondok valamit, amit nem terveztem.

– Találkoztam valakivel.

Jonah olyan arccal néz rám, mintha kinőtt volna a második fejem.

– Valakivel?

– Néhányszor találkoztunk.

Úgy csóválja a fejét, mintha a világ legvalószínűtlenebb gondolatát hallotta volna.

– Sosem tudtalak volna elképzelni, hogy bárki mással randizz.

Fáj az ítélkezése.

– Nem te vagy az egyetlen a világon, akinek valamit kezdenie kell az életével Freddie nélkül.

Átfogja a vállamat, és közelebb húz magához.

– Nem úgy értettem. Hanem egyszerűen… az, hogy te meg valaki más. Olyan bizarrul hangzik.

Csendben ülünk egy darabig, kellemes érzés, hogy a karja a vállamon fekszik, a fejünket a háttámlának döntjük.

– Nagymenő forgatókönyvíró.

Halkan nevet, amikor gyengéden a vállába bokszolok. Olyan ismerős otthonossággal, ami jobban hiányzott, mint amennyire eddig feltűnt.

– Rendeljünk egy pizzát? – kérdi Jonah.

A dohányzóasztalra nézek. Megszámlálhatatlan pizzát látott már az évek hosszú során át, Freddie és Jonah szokásos focimeccsnézős vacsoráját.

Szerintem még egyet elbír.

A lépcsőn állva intek búcsút Jonah-nak, miközben beszáll a Saabjába kilenc óra után. Jonah Jones Los Angelesben. Ki gondolta volna? Azok ott megeszik reggelire. Vagy talán nem. Talán a pizzát tojásfehérje-omlettre cseréli, és a kávét zöldséglére. Miután becsukom az ajtót, két gondolattal vigasztalom magamat. Az egyik, hogy nem vallott szerelmet, és másik, hogy legalább nem a hülye Wales.

Ébren

Július 20., szombat

Esik. Szombat reggel fél hét van, eső veri a hálószobám ablakát, annak a trópusi viharnak a maradványa, amely az Atlanti-óceántól a Karib-tengerig végigszáguldott a világon. Az ágyban fekszem. Ma lett volna az esküvőm. És valahol még mindig ez az esküvőm napja, valahol egy másik világban, az enyémen túl. Vajon ott is úgy esik, mintha dézsából öntenék? Vajon mind ott kucorgunk anya konyhájában a köntöseinkben, kávéscsészét szorongatva bámulunk kifelé az ablakon, és átkozzuk a felhős eget? Vagy ünnepi reggelit eszünk éppen, együtt az asztal körül, és cseppet sem törődünk az időjárással, mert ma van az esküvőm, és ha úgy alakulna, hát egy jégvihar kellős közepén, farmerban állva is feleségül mennék Freddie Hunterhez? Remélem, az utóbbi.

A családtagjaim azt az utat választották, hogy nem említették a dolgot az elmúlt napokban. Elle dolgozik; ez az utolsó esküvő, amit megszervezett a hotelban, mielőtt szülési szabadságra megy. Nyolc hónapos terhes, és igyekszik, hogy a hasa ne lógjon bele minden fotó sarkába. Stef, akivel még mindig nem mutattak be bennünket egymásnak hivatalosan, elutazott anyával hétvégére. Anya óriási körítéssel árulta el ezt nekünk. Állítólag úgy készült, hogy elutazik a Tóvidékre, és valami istentelen csoda és véletlen folytán Stef ugyanakkorra, ugyanoda foglalt magának szállást. Így hát együtt utaznak, hogy spóroljanak a benzinköltségen. Még Davidnek is, aki egyébként sohasem tesz megjegyzéseket semmire, muszáj volt a homlokáig emelnie az újságját, nehogy anya észrevegye, hogy nevet.

Pár napja már, hogy Jonah is elutazott, így hát az immár nem létező esküvőm összes fontos szereplőjét lefoglalja valami más. Furcsa tud lenni az élet, nem igaz? Ma anya gomblyukdíszeket tűzött volna fel, Jonah idegesen ellenőrizgette volna, hogy a gyűrűk még mindig a zsebében vannak-e, a szomszédok papucsban osontak volna ki az utcára, hogy lássanak minket. És mivel ezek egyike sem fog megtörténni, a mai napjukat másféle teendők kötik le: munka, a Tóvidék és Los Angeles. Akár egy polc a szupermarketben, amit szezonkezdetkor új áruval pakolnak tele. Az egyetlen ember, aki nem talált magának más elfoglaltságot, én vagyok. De nem is kell, mert én viszont, ha törik, ha szakad, ott leszek az esküvőmön.

Álomban

Július 20., szombat

A ruhám hihetetlenül gyönyörű. Az anyám hálószobájában állok a tükör előtt, egyedül, indulásra készen, és teljesen lenyűgözve bámulom a nőt, aki visszanéz rám. Nem tudom, hány óra van, hogy van-e még pár percem, vagy késésben vagyok-e, mint általában, de bárhogyan is, még szükségem van némi időre ahhoz, hogy összeszedjem magamat. Valaki az egyik vállamra fésülte át a hajam: laza hullámok és csavart fürtök gyönyörű hajfonatokba rendezve. Felemelem a kezemet, ujjaimmal végigsimítom a csavart ezüstdrótból és ezüstcsillagokból font fejéket, ami a homlokomat övezi; mintha egyenesen az éjszakai égről zuhant volna le. A ruhám nem fehér, hanem halvány tengerzöld árnyalatokban játszó selyem, amit vékony csipkével borítottak be. Annyira finom, hogy szinte félek megmoccanni. Amikor erre-arra fordulok benne, további csillagokat látok felfényleni rajta. Isten tudja, hol bukkanhattam rá; félig hableány, félig holdistennő, légies és lenyűgöző. Az ujjaim végigfutnak a ruha derekán, és ott találom a nagyi markazitpáváját.

– Az autó most futott be, Lydia, kedvesem.

Anya bukkan fel mögöttem az ajtóban, és megpróbálja a fülébe tenni az egyik kedvenc gyöngy fülbevalóját. Csodálatosan néz ki Jackie Kennedy stílusú csónak nyakú ruhájában, ami szintén tengerzöld, csak az én ruhámnál valamivel mélyebb árnyalatú, és anya sötétkék kiegészítőkkel vette fel.

– Carol Middleton a fasorban sincs hozzád képest – mosolygok rá a könnyeimen át, mert tudhatom, hogy az anyám hogy néz ki az esküvőm napján.

– Te is szépen lekörözted Katalint és Meghant. – Előrelép, és megfogja a kezemet; jólesőn nyugtázom tökéletes natúr árnyalatú körmeit meg az ismerős májfoltot, amely ellen a világ összes krémjét kipróbálta már.

– Készen állsz az indulásra?

Bólintok.

– Azt hiszem.

– Akkor gyerünk. – Még egyszer, utoljára megszorítja a kezemet. – Minél hamarabb férjhez adunk, annál hamarabb a kezembe kaparinthatom a gin-tonikomat.

Itt nem esik. Elle segít kiszállnom a kocsiból, és felnézek az égre, ami a francia spaletták levendulaszínében tündököl. A nővérem sötét haját kontyba fogta össze a tarkóján, és nagyon csinos a Földközi-tenger kékjében tündöklő ruhájában. Victoria, az esküvőszervező is mindent megtesz, hogy segítsen; egy rövid pillanatig úgy érzem, mintha ő meg Elle kötélhúzásban vesengenének, és én volnék a kötél. Elle tekintete összetalálkozik az enyémmel, én meg ráhunyorgok, hogy finoman emlékeztessem arra, ezúttal ő is vendég, és nem az események folyásáért felelős személy. Tétovázást látok a szemében, amikor átengedi az irányítást Victoriának. Nem tehet róla; született szervező, és ma előtört a versengő énje.

– Ő itt van már? – kérdezem.

Victoria nevet.

– Persze. Odabent már mindenki téged vár.

A pajta fürdik az arany-mézszínű napsugarakban, óriási ajtaját kitámasztották, a keretében látszik valamennyi a belső térből, amikor elindulunk arrafelé. Milliószor jobban néz ki, mint azok a mesterkélt esküvői helyszínek, amilyeneket a luxusmagazinokban lehet látni; rusztikus, romantikus és hozzánk illő, tele virággal, meggyújtott krémszínű gyertyákkal, és mély, árnyékos ablakfülkékkel. Érzem a lonc meg a fenyő illatát, és zenét hallok, amit nem igazán ismerek fel. A szívem majd szétveti a mellkasomat, úgy lüktet a vágytól, hogy megpillantsam Freddie-t, ahogy rám vár.

Amikor odaérünk a bejárathoz, anya az egyik oldalamra áll, Elle a másikra, és megfogjuk egymás kezét. Szerintem nem terveztük el, hogy így, hármasban vonulunk végig a padsorok között, de képtelen volnék elengedni a nővérem kezét. Elindulunk. Anya, én, Elle. Hárman éltünk együtt sok-sok éven keresztül, hárman ültük körbe a reggelizőasztalt iskolába indulás előtt. Szombat esténként a kanapén kucorogva harcoltunk a távirányítóért, összebújtunk anya ágyában, ha egyikünk nem tudott aludni. Egyértelműen így kell végigvonulnunk itt ma, hármasban.

Megszólal a zene. Amint a zongorista elkezd énekelni egy Beatles-számot, rájövök, hogy Jonah az. Persze hogy ő: ki mást kértem volna meg, hogy zenéljen az esküvőmön?

Az emberek odafordulnak, hogy lássanak minket, a nyugodt hangulat egyszerre feszültté válik, a háttérben várakozásteljes hangok moraja, érzékelhető az izgalom. Fürdőzöm a meleg napsugarakban, ahogy előrefelé lépkedünk. És egyszer csak meglátom Freddie hátát. Körülöttünk ismerős arcok: a munkatársaim, akik közt Phil és Susan úgy ragyog, mintha a saját gyerekük házasodna. Dawn könnyezik, és mintha Ryan is a közelében járna, hogy meghatódjon. Julia azonnal reagált, amint megkapta a meghívót, és tudatta, hogy sajnos nem tud itt lenni; a családjukat látogatják meg Ghánában, a bátyja hatvanadik születésnapján.

Jonah szerelemről és csodaszép rózsákról énekel, June néni egy másodpercre elkapja anya kezét, felém meg felemeli a hüvelykujját egy pillanatra, amikor elhaladunk mellette. Még Lucynak, az unokatestvéremnek is sikerül egy mosolyt varázsolnia az arcára a méretes korallpiros kalap alatt. Nem merek a háta mögé kukucskálni, de bárki ül ott, a világon semmit sem fog látni. Freddie családtagjai a másik oldalon gyűltek össze – számomra kevésbé ismerős távolabbi rokonok, akik mindig felbukkannak, ha esélyt látnak az ingyenkajára –, és a pubbeli cimborák is megtisztelték az eseményt azzal, hogy felöltötték az ünnepi öltönyüket, amelyek valószínűleg megjártak már pár esküvőt, temetést és állásinterjút. Freddie anyja elöl ül élénk narancsvörös ruhájában, ami jobban illene a tengerparthoz, mint ehhez a pajtához, de mindegy is, mert most érek egy vonalba Freddie-vel, és ő most fordul oda, hogy rám nézzen. Atyám, a szívem! Egyedül lépek előre, ő meg tetőtől talpig jól megnéz magának, aztán újra a szemem vonalába emelkedik a tekintete, és belemélyed, engem meg annyira megrohannak az érzelmek, csoda, hogy lábon tudok maradni.

– Hát itt vagy. – Úgy suttogja, mintha tudná, milyen sokat utaztam, hogy itt legyek, és bár kétségkívül eltér a szabályzattól, de odahajol, és szájon csókol, a szája meleg.

– Te meg itt – motyogom elképedt arccal. Megfogja a kezemet, és én nem akarom, hogy elengedje.

Halkan felnevet, csak én hallom a suttogását:

– Mintha bárhol másutt lehetnék.

A szertartásvezető megköszörüli a torkát, belekezd, köszönti az egybegyűlteket. Elmondja nekik, hogy mennyire örülünk, hogy itt vannak velünk életünk egyik legfontosabb napján. Elmondja nekik, hogy azt választottuk, mi magunk írjuk meg az eskünket, amit végigbólogatok, és csak amikor tényleg felfogom a szavait, akkor döbbenek rá, hogy fogalmam sincs, mit fogok mondani. Rám tör a pánik, a torkomba mintha egy óriási molylepke ült volna. Lenyelem, amikor a szertartásvezető mosolyogva Freddie-hez fordul; legalább ő lesz az első.

Freddie megköszörüli a torkát, aztán újra, a biztonság kedvéért. Egy pisszenést sem hallani. Freddie idegessége egészen kivételesen az arcára is kiül.

– Hogy őszinte legyek – kezdi –, nagyon sokat küzdöttem vele, mit is mondhatnék ma. Mindig is Jonah volt a szavak varázslója. – A válla fölött odafordul a barátja felé. – Még meg is kértem, hogy segítsen, de azt mondta, hogy ez olyan házi feladat, amit nem másolhatok le az övéről.

Az emberek halkan felnevetnek, Jonah is, miközben megvonja a vállát egyetértésképpen. Elkapja a tekintetemet, maximum egy másodperc töredékére: alig kivehető bocsánatkérés mindazért, amit a lánybúcsúmon mondott. A gyomrom ugrik egyet, mert az éber életemben máris hiányzik, és eltűnődöm azon, hogy vajon az Államokba kerül-e át az állandó otthona.

Freddie vár, hogy az emberek elcsendesedjenek, mielőtt újra rám összpontosítana.

– Lyds, tizennégy éves voltál, amikor megismertelek. Óriási szőke haj és végtelen hosszú lábak, én pedig ott voltam a BMX-emmel meg egy megbízhatatlan fényforrással, amit anyám szerelt fel rá. – Ezúttal az anyja felé fordul, hátrafelé. Az emberek újra nevetnek. Ahhoz képest, hogy ideges, Freddie igencsak gyorsan elérte, hogy a tömeg a tenyeréből egyen.

– Isten tudja, miért… – Elharapja a mondatot, és bocsánatkérő pillantást vet a szertartásvezetőre, aki lehajtott fejjel, méltóságteljesen áll, még ha ez nem is vallásos ceremónia. – Mármint a jó ég… – Freddie újra elhallgat, a szertartásvezető alig észrevehetően az égre fordítja tekintetét, az emberek itt-ott fojtottan nevetgélnek. Freddie vár, hogy elhalkuljanak, mielőtt újra belefog a mondandójába.

– Amit mondani próbálok a saját szavaimmal, és ezúttal istenkáromlás nélkül, hogy fogalmam sincs, miért mondtál igent nekem, és hogy vajon hogyan sikerült megtartanom téged ilyen sok éven át. Okosabb vagy nálam, és sokkal kedvesebb is. Annyira más ligában játszunk, hogy ez még csak nem is vicces. De te mégis igent mondtál nekem, és ezért én vagyok a világ legszerencsésebb embere.

A szavai tökéletesek, mert a sajátjai.

– Tudom, hogy néha az őrületbe kergetlek, de egyvalamit megígérhetek: mi, te meg én, ez örökre szól. Mindig vigyázni fogok rád. Mindig figyelek majd, hogy bekend magad naptejjel, és hideg reggeleken begombolom a télikabátodat. Fényt hozol az életembe, Lydia Bird, és nem akarom nélküled élni az életemet.

Ó, Freddie, ha tudnád. Ezt a szövetséget kötjük meg, amikor szeretünk valakit, nem igaz? És valahol, az ösvény egy pontján az egyik személy mindig módot fog találni rá, hogy a másik nélkül haladjon tovább. Most, hogy Freddie-re nézek, egészen halványan vigaszt tudok meríteni abból a tényből, hogy neki sohasem kell olyan szívfájdalmat átélnie, mint amilyet nekem kell elviselnem az éber világban.

Küzdök az összeomlás ellen. A szemem sarkából látom Elle-t; a könnyek itt-ott festékcsíkokat hagytak az arcán. Viszont én nem engedem meg magamnak a sírást. Tiszta hangon kell beszélnem, el kell mondanom mindazt, amit sosem tudtam.

– Freddie – próbálgatom a hangomat, hogy elég elszántan szól-e. Nem tökéletes. Nagyot nyelek, megköszörülöm a torkomat, és Freddie egészen biztosan érzi, mennyire közel állok ahhoz, hogy elveszítsem az önuralmamat, mert odanyúl, és megfogja a kezemet. Pár pillanatnyi csend közöttünk, és a teremben körülöttünk. Mindenki várakozik. Nagy levegőt veszek, mert ezek a szavak többet jelentenek majd mindegyik másiknál, amelyeket valaha kimondtam.

– Nézlek, ahogy itt állsz ma, Freddie, és a szívem… nos, csodálkozom, hogy itt van benne ez a sok minden, és mégsem szakad szét az illesztékeinél. – Felemelem a kezemet a szívemig. – Tele kívánságokkal, meg azzal, hogy egy napon majd mi lesz, meg bárcsakokkal. Tele tegnapokkal. Mindent erre az egy helyre tettem el, hogy biztonságban legyen. Tele a holnapjainkkal is. A gyerekeink arcával, a helyekkel, ahová elmennénk, a győzelmes pillanatokkal és a nehézségekkel. – Freddie mellére fektetem a tenyeremet; érzem a szívverését, kezemet a kezében. – Az életünk tizennégy éves korom óta összefonódik. – Tekintete az enyémbe mélyed, összekapcsolódunk. Teljes valómban érzem a jelenlétét, a testem minden egyes sejtjében, a világom minden változatában. – Az idő végül mindent megváltoztat, Freddie, és most döbbenek csak rá, hogy ez így van rendjén, mert mindaz, amink van, így többé válik, mint csupán az itt meg a most. Te és én, mi vagyunk az idő egésze, a mindig és a mindenhol. Ha egymillió életem volna, akkor is mindegyikben megkeresnélek, Freddie Hunter.

Ránézek, ő meg rám, és mindketten sírunk. Nem hangos zokogás ez, amitől mindenki kínosan érezné magát, hanem kicsi, csendes vízfolyás, amelyekből folyók lesznek, aztán tengerek. Mindig így akarok magunkra visszaemlékezni.

A szertartásvezető mindjárt házastársaknak nyilvánít minket, és én már alig várom, hogy kimondja hangosan a szavakat, hogy férj és feleség vagyunk, és megszólaljanak a harangok, és csengjenek-bongjanak, egyre hangosabban és kitartóbban. Reszketek, egész testemben rázkódom a hirtelen herkulesi erőfeszítés miatt, hogy itt tudjak maradni. Egy végtagomat sem tudom nyugton tartani. A harangokat már nem esküvői harangnak hallom, és bármennyire igyekszem, és bármennyire nem akarom, egyre távolabb sodródom, spirális vonalban a sötétségen át, és az erőfeszítéstől a pizsamámat átitatja az izzadság. Hogyhogy pizsamában vagyok? Még mindig hallom az esküvői harangokat. De aztán rájövök, hogy nem harangok. Hanem a mobilom, lármásan és makacsul harsog az éjjeliszekrényemen, hívogat át az egyik világból a másikba. Nem bírom elviselni a zajt, sem a puszta, könyörtelen szomorúságot, miközben a készülék után tapogatózom, még mindig félálomban. Talán vissza tudok még menni. Talán ha valamiképp sikerül megragadnom az álom maradványait, még újra át tudok nyomakodni valahogyan annak a pajtának az ajtaján, mielőtt bezárul. De miközben próbálok belekapaszkodni ezekbe a gondolatokba, már látom a telefonom kijelzőjén a neonkék nevet a szempillámon átszűrődve. Elle. Azonnal felébredek. Rettentően megijedek.

– Lyds, egyedül vagyok itthon. – A nővérem hangját annyira eltorzítja a fájdalom, hogy alig ismerem meg. – A baba… Segíts!

Ébren

Július 20., szombat

A mentő előtt megérkezem, még mindig pizsamában vagyok. Hívtam a 999-et a vezetékes telefonomról, miközben Elle-lel beszéltem a mobilon.

– Tarts ki! – próbáltam biztatni, és közben már teljes pánikban kutattam a kocsikulcsom után. Felrángattam a cipőmet, és már botorkáltam is ki az utcára.

– Már elindultak, én is megyek, egy szempillantás, és ott vagyok – mondtam neki.

Abból, amit sikerült a rövid, görcsös zihálásból kihámoznom, tudom, hogy a baba hamarosan megérkezik, David munkaügyben elutazott, és Elle nem érti, hogyan tudott ilyen gyorsan ennyire szörnyű lenni ez az egész. Én sem tudom; az egyetlen, szüléssel kapcsolatos élményem mindösszesen az, hogy egyszer nyertem egy terhes aranyhalat gyerekkoromban. Arielnek neveztük el, nyilvánvaló okokból, és egyszerre lenyűgözve és szörnyülködve figyeltük, ahogy pár nappal később hózáporként előtörtek belőle a peték, amiket úgy ontott magából közönyösen, mint egy hóágyú, amibe ideje volna új akkumulátort tenni. Ennyi a tudás, aminek birtokában vagyok, kiegészítve a Call the Midwife című sorozat néhány epizódjából szerzett tudásanyaggal. Úgy érzem, egyik sem készített fel megfelelő mélységben arra, hogy én legyek az egyetlen személy a nővérem körül, amikor megkezdődik a szülés.

Mindez végigfut az agyamon, mire csikorgó kerekekkel megállok az ötpercnyire lévő utcában, és tapogatva keresgélem a kulcscsomómon a ház bejárati ajtajába valót, miközben végigszáguldok a kerti ösvényen. Van nálam egy kulcs Elle házához és anyáméhoz is; ez egy olyan dolog, amihez ragaszkodtak a baleset után.

– Itt vagyok, Elle, itt vagyok! – Lehajolok a levélbedobóhoz, és bekiabálok, aztán amikor végre megvan a megfelelő kulcs, a zárba döföm. Nem zárom kulcsra az ajtót, mielőtt felrohanok az emeletre; valami mégiscsak megmaradt bennem a Call the Midwife sorozatból.

Elle az ágya szélén ül, a legvégén, és a karját úgy fonja a fa ágyoszlop köré, mintha egy süllyedő hajón hánykolódna. Sötét haját a fejéhez tapasztotta az izzadság, az arca kész tanulmány, hogyan tud egybeolvadni a pánik és a megkönnyebbülés, amikor letérdelek elé, és a térdére teszem a kezemet.

– Túl korai, Lyds – suttogja, és tágra nyílt szemmel néz rám. Annyira reszket, hogy a foga összekoccan. – Három héttel korábban.

– Minden rendben lesz – biztatom, mert a mentők diszpécsere segített, amikor őt kérdeztem erről egypár perce. – Ennyi idővel hamarabb biztonságosan megszületnek a kisbabák.

Elle nem felel; nem képes rá, mert a teste görcsbe rándul, ami bizonyára egy újabb összehúzódás. Az arca eltorzul a fájdalomtól, és úgy nyögdécsel, mint egy megsebzett állat. A kín lassan lecsendesedik, én meg odaülök mellé, és átölelem a vállát, míg ő elerőtlenedve nekem dől.

– Milyen hosszúak a szünetek köztük? – kérdezem, bár nem nagyon tudom, mit várjak válaszként. – Hozzávetőleg.

– Még nem elég rövidek – vesz levegőt, amikor már tud. – Még messze lehet.

– Rendben – simogatom meg a hátát. A lába véres, de nem említem meg. – Ne csináljunk légzőgyakorlatokat?

Jézusom, remélem, ő tudja, mit kell csinálni, mert az tutifix, hogy én nem. Most azt kívánom, bárcsak jobban odafigyeltem volna, amikor a szülésfelkészítő órákról mesélt. Hogy ne lettem volna annyira marhára elfoglalva saját magammal. De Elle, hála istennek, bólint, és mélyebb lélegzetet vesz annál, mint ahogy eddig csinálta, aztán hosszú sípolással engedi ki a tüdejéből.

– Úgy hangzik, mintha egy lufi eresztene le – jegyzem meg. Elle félig nevet, félig sír.

– Úgy is érzem magamat, mint egy rohadt lufi – nyögi válaszként, és mindketten felnevetünk, reszketősen, majdnem hisztérikusan. – Mi lesz, ha a baba hamarabb megszületik, mint hogy a mentő megérkezne? – Most már inkább sírós a hangja, mint nevetős.

– Akkor majd mi oldjuk meg – felelem, jóval több magabiztossággal a hangomban, mint amennyit valójában érzek. Ha a mentő nem érkezik meg, és a baba úgy dönt, előbújik, egészen biztos, hogy elájulok. Hiszen még a Casualtyt is képtelen vagyok végignézni.

– Nem tudjuk megoldani. – Elle szemlátomást iszonyúan retteg. – Mi lesz, ha történik valami a babával, és senki sem lesz itt, hogy segítsen? – Észreveszem, hogy a lélegzetvétele megint egyre felületesebb, és pár másodpercen belül ismét eltorzítja az arcát a fájdalom. Becslésem szerint két perc. Három semmiképp. A kettő rémisztően kicsi szám.

– Itt vagyok. Segíteni fogok. Ide fognak érni, Elle, de ha mégsem, mi, ketten, együtt meg tudjuk csinálni, oké?

A szemembe néz, rendíthetetlen nyugalommal állom a tekintetét.

– Oké?

Nyel egyet.

– Már túl késő elindulni a kórházba.

– Így hát nem is indulunk neki – felelem.

– David nincs itt. – Eltorzul az arca.

– Nincs – felelem. – Igaz. De én igen, és nem moccanok mellőled, míg ő meg nem érkezik, rendben? Hívtam, és már úton van.

A nővérem megszorítja a kezemet, lenézek a sápadt ujjakra, amelyek az enyéim köré fonódnak. Elle-lel már gyerekkorunkban is mindig megfogtuk egymás kezét, ha féltünk valamitől: amikor a hátsó kertben sátoroztunk ötévesen; amikor apánk felbukkant a semmiből a kilencedik születésnapomon; a nagypapa temetésén, amikor épp huszonegy éves lettem. Ösztönös és nagyon megnyugtató mozdulat. Remélem, ő is ugyanannyi bátorságot merít most belőle, mint én.

– Köszönöm. – A szája széle remeg, és úgy hangzik a szó, mintha tízéves volna. Most tudatosul bennem, hogy nekem kell felnőnöm a feladathoz, és ezúttal nekem kell a nagytestvérnek lennem.

– Szerintem valószínűleg jobb lenne, ha lefeküdnél – jegyzem meg.

– Nem tudom, hogy képes vagyok-e rá.

– Dehogynem vagy képes – felelem határozottan. – Gyere, csináljuk meg most, mielőtt jön a következő összehúzódás.

Együttes erővel sikerül még épp idejében feltámogatnunk párnákkal, mielőtt felhúzná a térdét, és fújtatva nyögdécselni kezdene. Jézusom, hol van már az a mentő? Ahol Elle mozgott, mindenhol friss vérrel kente össze a takarókat. Igyekszem nem törődni vele; gőzöm sincs, hogy ez normális-e, vagy sem.

– Annyira sajnálom, hogy ez pont ma történik – zokogja. A fájdalomtól alig kap levegőt.

Az esküvő halvány emlékképe jelenik meg előttem: a tengerzöld ruhám, Freddie széles mosolya, Elle és anya képe, ahogy hármasban végigvonulunk a padsorok között.

– Ne légy már hülye – mondom neki. – Pont ráértem.

Olyan pillantást váltunk, amiben évszázados bölcsességek rejtőznek, és nincs szükség szavakra. Aztán Elle-t hatalmába keríti az új összehúzódás fájdalma, és eltorzult arccal lehunyja a szemét. Még sosem éreztem magamat ennyire tehetetlennek. A keze után nyúlok, amikor újra kinyitja a szemét.

– Én nem tenném a helyedben – figyelmeztet. – Nem garantálom, hogy nem töröm el az ujjaidat.

Felnevetek, mert már rettentő sokszor hallottuk anyánk szülési sztoriját.

– Semmiképp nem kockáztatnám, hogy tönkretedd az esélyeimet, hogy szörfbajnok legyek – mondom, de nem engedem el a kezét.

– Jézusom, Lydia, most történik, szerintem azt érzem, hogy a baba elő akar bújni – zihálja a nővérem. – Nyomnom kell – mondja sürgető hangon, az egyik karját védelmező mozdulattal a hasa köré fonja, a másik a feje fölött a támlát markolja. Az ujjpercei fehéren virítanak a bőre alatt.

– Ki tudsz tartani még egy darabig? – kérdezem a fogamat vicsorítva, és felkészítem a lelkemet a várható válaszra.

– Nem! – félig sikolt, az arcszíne az erőfeszítéstől akár a főtt cékla. Nem is gondolkodom; az ágy másik felénél termek.

– Megnézem, látok-e bármit, Elle – mondom, és a szavaimból újfent lényegesen több bátorság süt, mint amennyit valóban érzek magamban.

– Oké – sírja. – Kérlek, vigyázz, meg ne haljon, Lyds! Ne hagyd, hogy megfojtsa a köldökzsinór vagy bármi!

Alig látok a könnyfátyolon keresztül, de – édes jó istenem! – ahhoz mégis eleget, hogy tudjam, a mentők aligha fognak idejében megérkezni.

– Azt hiszem, látom a baba feje búbját – közlöm a nővéremmel, és közelebb lépek, igyekszem felidézni minden szülést, amit valaha láttam, vagy amiről hallottam. Ariel nem tud megfelelő megoldással szolgálni a problémára.

– Ide hallgass, Elle! – nézek fel az arcára a térde közül. – Amikor felkészültél, nyomnod kell, egészen addig, míg nem szólok. De akkor, a jóistenért, abba kell hagynod, hogy ellenőrizhessem, nem tekeredett-e valami a nyakára, rendben?

Halálra van rémülve, de bólint, és másodpercek múlva újra rátör a fájdalom.

– Jó – mondom. – Klassz csaj vagy. Most nyomj!

Figyelek, levegőt sem véve, ahogy a baba apró arca lassan, csodálatos módon előtűnik, összekuszált vonásokkal, vörösesbarnán.

– Állj! – kiáltok, Elle két térdével a vállamon. Óvatosan körbetapogatom a baba nyakát, és hála istennek, nem érzem sehol a köldökzsinórt. – Minden rendben, jól van a kislányod – és nyomatékosan bólogatok. – Újra nyomhatsz, ha készen állsz.

A nővérem is vadul bólogat, aztán felsikít. A messzeségből sziréna hangja hallatszik.

– Gyerünk, Elle, ezt már megcsináljuk. – Majdnem kiabálok, a kezem a baba fején. Már a két válla is előbukkant. Segítek, amennyire tudok, ölelem a kicsi testet, segítem a mozgásban, és bátorítom Elle-t az utolsó nyomásra, hogy a síkos, maszatos, csodás kis test a testéből a kezembe csusszanjon.

– Le ne ejtsd, jó? – zihálja.

– Nem engedem el, Elle. Ígérem. – Nem kerüli el a figyelmemet, hogy immár másodjára tettem sorsdöntő ígéretet az elmúlt órában. De nem tudom feldolgozni, túl sok ez most nekem. Minden gondolatot félresöpör az itt meg a most, amikor egy új élet kezdetén valaki az én két karomban vesz először levegőt.

– Itt van! Megérkezett! Ezt kurvára megcsináltuk, mondtam, hogy menni fog! – Egyszerre nevetek és sírok a puszta megkönnyebbüléstől, mindketten sírunk, aztán elveszek egy takarót az ágyról, és bebugyolálom vele a nyávogó hangokat hallató, izgő-mozgó kisbabát, majd Elle karjába teszem, aki magához öleli a drága gyereket.

– Jön már a mentő, hallom – mondom halkan.

– Köszönöm – mondja Elle remegő alsó ajakkal.

Odahajolok hozzá, és megölelem, óvatosan, hogy össze ne nyomjam az unokahúgomat. A sziréna egyre hangosabb, aztán végre megáll a kocsi a ház előtt.

– Óriási voltál – mondom Elle-nek.

– Te is – suttogja. Még mindig kapkodva, zihálva veszi a levegőt a megkönnyebbüléstől.

– Még egy szülésnél sem segédkeztem – közlöm, mintha ez bármelyikünk számára újság volna.

– Elfeledkezel Arielről – ellenkezik a nővérem.

– Igaz. Bár ő nem csinált belőle túl nagy ügyet.

– Hahó! – Egy férfihangot hallunk lentről, aztán lépések zaját a lépcsőn.

– Itt vagyunk fent! – kiáltom vissza.

Két sötétzöldbe öltözött mentőtiszt jelenik meg a szobában, egy kopaszodó férfi, meg egy szőkés hajú nő, lófarokfrizurával. Mindketten megállnak az ágy végénél, és felmérik a helyzetet, miközben bemutatkoznak: Andy és Louise.

– Úgy néz ki, elég mozgalmas reggele volt, kedves – vigyorog Andy Elle-re.

– Kislány lett – mosolyog vissza Elle.

– Megvizsgálhatom? – Louise lehajol Elle-hez, és óvatosan szemügyre veszi a babát. Arrább lépek, hogy végezhessék a munkájukat. Látom, ahogy a köldökzsinórt elszorítják, aztán elvágják.

– Megfogná a kisbabát, míg megvizsgálom Elle-t? – kérdezi Louise.

Amikor a bepólyált kisbabát a kezembe teszi, megkönnyebbülés fog el, amiért valaki levette a felelősséget a vállamról, és odalépek az ablakhoz. A mentőtisztek Elle-ről gondoskodnak, a szavaikat csak elmosódottan hallom, csupán háttérzajként szolgálnak ahhoz, hogy szemügyre vegyem az újonnan született kis lényt. Az ujjbegyem pehelykönnyű mozdulatával végigsimítom az apró orrnyergét, aztán az arcát. Az unokahúgom. Már nem lila, inkább olyan, mint egy szép kis barack, puha, és itt-ott vérpöttyös. Csücsörít, amikor az ajkához érek, ösztönösen, tökéletes Maggie Simpson. Máris milyen okos vagy, gondolom magamban, tudod, hogyan kell túlélni a dolgokat. Remélem, megtartod ezt a tulajdonságod. Mocorog kicsit, elődugja kis kezét, én meg az ujjamat a tenyerébe teszem. Apró, áttetsző ujjacskáival körbefogja az enyémet. Sohasem láttam még ezeknél törékenyebb dolgot. Bámulom a harmatos csöppséget, és szinte összerándulok, amikor rádöbbenek, hogy a másik világban, odaát, ő nem is létezik.

– Ó! – suttogom. Még csak percek óta létezik ebben a világomban, de máris tágította a teret az ott meg az itt között. Ott Elle nem anya. Ott ez a gyerek nem maradt életben. Nem tudom, ez az egész mit jelent, de hirtelen valami mélységes fáradtság tör rám. Az utóbbi huszonnégy óra igencsak durva volt, hogy finoman fogalmazzak. Szinte örülök, amikor eljön a pillanat, hogy visszaadjam a babát Elle-nek, aki mostanra felült az ágyban, és sokkal jobban néz ki, mint képzelném, tudván, hogy épp az imént hozott világra egy gyereket. Fél füllel hallom, ahogy Louise csitítja Elle aggodalmait azt illetően, hogy a baba ilyen villámsebességgel érkezett; úgy tűnik, nincs szabály, hol ennyi, hol annyi időbe telik. Nem egy kisbabát segített már világra a mentőben, sőt egyet egy bevásárlóközpont liftjében. Jobb, mint két napot végigvajúdni, tette hozzá, és gyanítom, igaza van.

A babát Elle karjába teszem, aztán kiállok a lépcsőfordulóba, hogy felhívjam Davidet, és tájékoztassam, mindkét lány jól van, de most már siessen. Az összeomlás szélére kerül. Határozottnak kell lennem: rászólok, hogy hagyja abba a pánikolást, és szedje össze magát.

– Be kell menned a kórházba? – kérdezem Elle-től, miközben óvatosan leülök az ágy szélére, miután Louise és Andy elindulnak lefelé.

Elle a fejét rázza.

– Nem. Louise megpróbál keríteni egy szülésznőt telefonon, és megkéri, hogy jöjjön ide, és vizsgáljon meg még egyszer. – Lenéz a kisbabára. – És őt is.

Egy pillanatig mindketten az alvó gyereket bámuljuk. Nem lep meg, hogy így kidőlt; Elle és az én számomra sem volt épp egy fáklyásmenet az elmúlt egy-két óra, ám az ő számára még eseménydúsabb lehetett.

– Van már valami elképzelésed a nevéről? – kérdezem. Olyan sok ötlet merült fel az elmúlt hónapokban, annyit játszottak vele, hogy én már elveszítettem a fonalat.

Elle a kislány arcát tanulmányozza.

– A Charlotte mellett maradtunk Daviddel, de most, hogy itt van, nem vagyok biztos benne, hogy Charlotte-szerű.

– Hm… – mormolom tűnődve. – Milyen volna, mondjuk… a Lydia Ariel Peach?

Elle mosolya kicsit fáradt, de kétségkívül mosoly.

– Az én életemben csak egy Lydiának van hely.

Az enyémben viszont mindenkiből kettőnek, gondolom. Kettő mindenkiből, kivéve Freddie-t meg ezt a kislányt.

– David most már nemsokára itt kell hogy legyen.

– Alig várom, hogy megérkezzen – feleli a nővérem.

Szemügyre veszem a véres takarókat.

– Ne csináljak neked egy kis pirítóst? Átülhetnél a székre, és megehetnéd, amíg áthúzom az ágyat, mit szólsz? Hogy egy kicsit kevésbé emlékeztessen a szoba… A nyolcadik utas: a Halálra.

Megrándul a szája. Tudja, hogyan viszonyulok a vérhez.

– Borzalmas volt?

– Furcsa módon nem – vallom be. – Az, hogy én voltam az első ember a világon, aki megpillantotta a kishölgyet, inkább különlegesen klassz érzés volt, ha őszinte akarok lenni. – És ez még enyhe kifejezés. Az emberek mondanak mindenféle szóvirágokat, miután egy születés szemtanúi lehetnek; csodának mondják, sorsfordítónak meg kincset érőnek. Számomra ugyanezeket jelentette, és még ezeken kívül is sok mindent: tiszta, emberi varázslat volt. Elle a varázslatok varázslatát mutatta be ma a szemem előtt. A nővérem egy varázsló, a lánya meg egy mestermű.

Valamivel később mindketten alszanak, amikor David beviharzik az ajtón, és kettesével veszi a lépcsőfokokat felfelé. Én a karosszékben szunyókálok, és egy rándulással felriadok, amikor hangosan zihálva belép a szobába.

– Jól vannak – mondom csendesen. David az ágy felé lép, Elle szeme pedig azonnal kinyílik, és Davidet nézi. És az arcára kiülő kifejezés… mindent elmond. Szeretlek, nézd, mit tettem, annyira boldog vagyok, hogy itt vagy végre.

És David arca… az is mindent elmond. Én még jobban szeretlek, csak bámulom ezt a csodát, amit tettél, annyira büszke vagyok rád, én hősöm.

Leül a felesége mellé, Elle pedig a karja közé siklik, újra sírva fakad, ezúttal tiszta örömében, mert végre eljött a pillanat, hogy az új család összes tagja együtt lehet. Én is fürdőzöm egy kicsit az örömükben, aztán lassan kihátrálok a szobából, mert nem akarom megzavarni a hármasban töltött első pillanataikat. Nem veszik észre, és nem is bánom. Így van rendjén.

Még ott maradtam annyi ideig, hogy megtudjam, mégiscsak a Charlotte név mellett maradtak; aztán David óvatosan lehozta a karjában őt a földszintre, hogy Elle rendesen letusolhasson. Ücsörögtünk a kanapén, vizsgálgattuk a kislány miniatűr kezecskéjét és lábát, nyurga végtagjait, amelyek várhatóan hamarosan ki fognak kerekedni, és döbbenetesen sötét haját. David szerint Elle-re hasonlít, és azt hiszem, igaza van. Megérkezett a szülésznő, fürgén és hatékonyan munkához látott a mérlegével. Charlotte kétezer-nyolcszáznegyven grammot nyom, ami állítólag tökéletes, tekintve, hogy három héttel korábban érkezett.

Most már újra itthon vagyok, kezemben egy csésze teával. Még sosem tűnt a ház ennyire üresnek; és én sem éreztem még magamat ennyire magányosnak. A csend szinte fájdalmas. Bekapcsolhatnám a rádiót, de úgy érzem, képtelen volnék elviselni az üres fecsegést vagy az ordenáré poénkodást. Iszonyúan kimerültem. Furcsán érzem magamat… mint aki elveszítette a kapcsolatát a talajjal, ami nagyon meglepő, tekintve, hogy épp az imént volt részem egy földanyás élményben. Talán elértem az érzelmi túltöltöttség állapotába; megházasodni és egy kisbaba születésénél segédkezni néhány óra leforgása alatt? Ez simán tehet ilyesmit az emberrel. De nem tudom könnyen megmagyarázni. Elfog a semmihez sem kötöttség érzése, mint amikor az ember a tengerentúlra telefonál, és távoli kattanások szabdalják a beszélgetést. Elle egy másik országba költözött, olyan helyre, ahol meglátogathatom, de hosszan nem időzhetek. Körülöttem mindenki továbblép, és távolodik tőlem: anya Steffel, Elle a babával, Jonah meg Los Angelesben a szénhidrátmentes zöldségkoktélokkal.

Szegény, meggyötört szívem. Ismeritek azokat az ódivatú zenedobozokat, amelyeket tükrökkel béleltek ki, hogy minden szögből mutassák a benne lassan keringő balerina képét? Nekem van egy, a tetejét színes, festett madarak díszítik; Jonah-tól kaptam egyszer a születésnapomra, amikor még iskolába jártunk. Úgy gondolok most magamra, mint arra a balerinára, a tükrökből visszaverődő millió pörgő változatban.

Iszonyú fáradt vagyok, és olyan nagy erőfeszítésembe telne, hogy feljussak az emeletre, hogy inkább elvonszolom magamat a kanapéig, és rárogyok, összegömbölyödve az oldalamra fekszem, az arcomat a két tenyerembe rejtem, hogy kizárjam a nappali világosságot. Addig sírnék, míg el nem alszom, ha volna annyi energiám; csak a jóisten tudja, mennyire nagy szükségem volna egy jó sírásra az iménti mozgalmas órák után. De nincs hozzá elegendő energiám, és azt hiszem, könnyem sem maradt már. Olyan száraz vagyok, mint a tapló, vagy egy rakás őszi falevél, amit akár egy képzelt láng is fel tudna lobbantani. Amikor lehunyom a szememet, látom a légfuvallatban keringő leveleket, itt is van, ott is van belőlük, és belőlem visznek magukkal egy-egy darabot.

Már besötétedett, mire felébredek. Álomtalan alvásba zuhantam, és most, este tízkor tökéletesen éber vagyok. Megrohan a késztetés, hogy valamit tegyek, vagy menjek valahová, csak elkerüljek innen. Ezen és a jövő héten nem dolgozom; szabadságot vettem ki, de azt nem említettem meg, hogy ha másképp alakulnak a dolgok, Freddie-vel éppen New Yorkban volnánk a nászutunkon. Azt mondtam Dawnnak, hogy ki akarom festeni a konyhát, Philnek és Susannek pedig, hogy elutazom egy wellnessre anyával és Elle-lel, mielőtt megszületik a baba. Egyik sem volt igaz. Azért vettem ki ezeket a napokat, hogy itthon maradjak, és egymás utáni látogatásokat tegyek a másik világban. Őrültségnek hangzik, de igenis el fogok menni arra a nászútra.

Most csap belém a felismerés, hogy nem muszáj itthon maradnom: vannak tablettáim, és utazhatom is. Ami azt illeti, minél többet gondolkozom rajta, annál több értelmet látok benne, hogy elmenjek innen. Ha maradok, a környezetem tagjai igényeket támasztanak az időmre. Elle, a baba, anya. Arra gondolok, hogy Elle és David örülni fog neki, ha egy kicsit magukra maradhatnak, amíg ismerkednek a lányukkal. Ha elutazom, senki sem lesz rajtam kívül, akire gondoljak, és akivel tervezzek. A szívem feldübörög az adrenalinlökettől. Hatalmába kerít az elképzelés, hogy valahol másutt is lehetnék. Szükségem van most erre, nem pusztán csak szeretném. Úgy érzem magam, mint egy túlfeszített húr, közel az elpattanáshoz, óvatosan lazítani kell rajta. Az agyam száguldva keresgél a lehetséges megoldások között: tengerpartok, hegytetők, óceánok. Hová mehetnék? Például a valóságban is felszállhatnék egy New York-i gépre. Egypár percig mérlegelem ezt a változatot, de aztán úgy döntök, hogy az még az én furcsasági skálámon is túl bizarrnak számítana, ha ott lennék párhuzamosan mindkét életemben. Felszaladok az emeletre, kapkodva letusolok, aztán átöltözöm, pár ruhadarabot és fehérneműt szórok egy bőröndbe, amit előrángattam a vendégszobából, napszemüveg, szandál. Elég jól ismerem magamat ahhoz, hogy tudjam, nem akarok valami hideg helyen kikötni. Napsütés. Arra van szükségem, hogy a nap felé fordítsam az arcomat, és érezzem, ahogy beburkolja a bőrömet a forró, ragacsos meleg. Leviszem a földszintre hevenyészve bepakolt bőröndömet, és előhalászom az útlevelemet a konyhai fiókból. Egy borítékban van Freddie-ével, és pár másodpercig mindkettőt a szívemhez szorítom, elképzelem, hogy sorban állunk a reptéren, és ki-ki izgatott mozdulattal, szorosan markolja az övét. Nem merek belenézni a Freddie-ébe; ebben a hangulatban kell maradnom, ebben, ami képes elvinni innen egy egészen vadonatúj helyig. Képtelen vagyok megvárni a reggelt. Egyetlen órát sem tudok várni, így hát hívok egy taxit, és kiviszem a bőröndömet a járdára, hogy kint várjam meg a kocsit az utcán. Bedobok egy kis pénzt meg egy krikszkrakszos levélkét Agnes levelesládájába; úgy érzem, illendő megkérnem, hogy gondoskodjon Kalózról, még így is, hogy gyakorlatilag amúgy is együtt élnek, és a macskát egyáltalán nem fogja megrázni, ha én egy időre eltűnök. Nincs más, akinek üzenetet kellene hagynom, és figyelmeztetnem rá, hogy megőrültem. Anyának és Elle-nek akkor fogok szólni, ha már pontosan tudom, hová megyek. Most csak bezárom az ajtómat, aztán lelkesen bepattanok a taxiba, amikor megáll a ház előtt. Nem tudom lerázni magamról a szorongást, hogy valaki vagy valami megállíthat, megragadhatja a karomat, és azt mondhatja, nehogy elmenjek. De senki sem jön. Egyedül vagyok. A saját hajóm kapitánya vagyok, habár arról halvány segédfogalmam sincs, merrefelé navigáljam.

Ácsorgok az indulási csarnokban, és riadtan bámulom a táblát. Csak ebben a pillanatban kezdik a kétely ujjai óvatosan kocogtatni a vállamat. Az az igazság, hogy most valóban kissé tébolyultnak érzem magamat a reptér kellős közepén, egyedül, rohanvást bepakolt bőröndöm, egy félig teli fiola altatópirula meg az útlevelem társaságában. Senki sem tud róla, hogy itt vagyok. Sarkon fordulhatnék, és hazamehetnék, senki sem tudná meg. Csábító; elgondolkozom rajta. Bárhová nézek, körülöttem párocskák és családok, fáradt gyerekek az iPadjeikkel, meg lánybúcsús utazásra tartó csapatok, ahogy egyenesen a bár felé veszik az irányt. Egyértelműen nem akarok olyan helyre menni, ahol lánybúcsúkba botlom. Tanácstalan vagyok, mit tegyek, így hát csak ácsorgok, hagyom, hogy a tömeg mozogjon körülöttem, megüssék a beszélgetésfoszlányok a fülemet, meg az orromba időnként bekússzon a vámmentes boltban vásárolható parfümök illata.

– Jól van, kedves? – kérdezi valaki, és odafordulva látom, hogy a biztonsági őr. – Jó ideje itt áll már – jegyzi meg. – Segíthetek valamiben?

A férfi elnyűtt arca arról tanúskodik, már alig várja, hogy elteljenek az utolsó évei a nyugdíjazásig. Gyanítom, arra készül, hogy megmutassa, merre van a pult, ahol becsekkolhatok, ám úgy érzem, a beszélgetésünk szolgálhat ennél magasabbrendű célokat is. Ő nem is tud róla, hogy épp most léptették elő a hajóm másodparancsnokává.

– Jól jönne egy kis segítség, ami azt illeti – felelem. – Maga hová menne, ha ebben a pillanatban bárhová elutazhatna?

Ted, akinek a nevét a névtáblájáról olvastam le, furcsállva néz rám, szemlátomást megdöbbentette a kérdésem.

– Haza? – kérdezi.

Félig-meddig nevetek, elkenődve, mert ez a lehető legrosszabb válasz.

– Nem, úgy értem, külföldre. Ha bárhová utazhatna, mit választana?

A szeme a bőröndömet fürkészi, aztán engem, látszik, hogy tépelődik. Vajon mit gondolhat rólam? Hogy a rendőrség elől menekülök? Faképnél hagytam valakit az oltár előtt? Elkésve tör rám a gondolat, hogy remélem, nem a lehető legalkalmatlanabb személytől kértem segítséget az épületben; ez a fickó könnyen itt tarthatna. A keze az övére akasztott adóvevőn, vastag arany jegygyűrűje olyan régóta az ujján van, hogy beleágyazódott a húsba.

– Hát… – mondja habozva. – Valószínűleg olyan helyre mennék, ahol van internetkapcsolat, hogy amikor odaérek, tudathassam valakivel, hogy ott vagyok.

Atyai mondat; szörnyen megkapó egy magamfajta apátlan lány fülének.

– Úgy lesz – ígérem, aztán újra az induló járatok táblája felé biccentek. – Tehát hová?

Ted úgy sóhajt fel, mint aki szíve szerint továbbra is megfordítana, és hazaküldene.

– Jobb lenne, ha először megnézné, milyen lehetőségek vannak egyáltalán. Inkább menjen oda az értékesítési pontokhoz, ne a becsekkolópultnál próbálkozzon.

A távolabbi fal mentén sorakozó bódék felé mutat, amelyeket vörös és sárga fények világítanak meg.

– Aha, értem – felelem. Jó sok van belőlük, tíznél is több, ezért egy újabb kérdést zúdítok Ted nyakába. – Mondana egy számot egy és tizenkettő között?

Az égre emeli a tekintetét.

– Hat.

Hat. Ez sem rosszabb, mint bármelyik másik.

– Köszönöm, Ted – mondom, kissé zavartan, mintha meg kellene ölelnem, vagy hasonló. – Most már… érti… mennem kell.

Oldalra lép, és utánam int.

– Hát akkor jó utat – mondja. – És el ne felejtsen hazatelefonálni.

Bólintok. Igaza van; legalább anyát fel kell hívnom, de most még nem merem, mert félek, hogy lebeszél a tervemről, még mielőtt felszállnék. Holnap is épp elég lesz – anyát épp eléggé lefoglalja most, hogy mielőbb hazajusson a tavaktól, és láthassa újszülött unokáját.

Rendben. Tehát hatos. Megközelítem a bódékat, és sorra elsétálok mellettük, fejben számolgatom őket. Egyes, United Airlines. Szerintem vízum meg a többi hóbelevanc nélkül nem utazhatok az Államokba, ezért úgysem itt kezdeném. Kettő, Air France. Egy kicsit túl közel van; nem lehet garantálni, hogy anya nem jön utánam, és nem hurcol vissza. Emellett: Párizs. Három: Qantas. Ez túl távoli. El akarok utazni, de nem a világ végére. Négyes, Emirates. Hm… Nem hinném, hogy e pillanatban Dubaj csillogása az, amire a lelkemnek szüksége van. Az Aer Lingus az ötös; egy újabb nemleges választás, egyszerűen a közelség miatt. Rendben. A hatos bódé narancsszínben és pirosban virít, hívogat. Szinte csalogat. Air India. Az idegeimet a gyomromban érzem, ahogy felmordulnak. Én nagyjából a Baleár-szigetekre vagy Portugáliába képzeltem magamat, de hirtelen rám tör a felismerés, hogy India milyen vonzó úti cél. Elég távol van ahhoz, hogy anya óvó keze már ne érjen utánam, és pontosan annyira tér el az itteni életemtől, amennyire kell – habár eddig a másodpercig mindezt még nem tudtam. Sohasem gondoltam volna, hogy bárhová egyedül fogok utazni, arról nem is beszélve, hogy egy ismeretlen helyre. Némelyik pult bezárt éjszakára, de a szerencse úgy hozza, hogy ebben a bódéban gubbaszt egy fickó, aki most felnéz, és elkapja a tekintetemet.

– Segíthetek? – kérdezi, és rám mosolyog. A barátságos fogadtatás arra késztet, hogy közelebb lépjek.

– Azt hiszem, szeretnék elutazni Indiába – mondom, valamivel lassabban, mint szoktam, mint aki próbálgatja, milyenek a szavak, amiket kimond.

– Remek – feleli. – És Indián belül pontosan hová szeretne repülni?

– Ó! – Hülyének érzem magamat. – Nos. Hová lehet a leghamarabb eljutni?

Ha meglepi is a válaszom, elég profi hozzá, hogy előttem ne mutassa. Beír valamit a számítógépébe, én meg várakozom, és nagyon izgulok, hogy nehogy azt mondja, nincsen gép közeli indulási időponttal.

– Van egy járat Delhibe két óra huszonhét perc múlva – közli.

– Azt szeretném – csapok le rögtön.

– De attól tartok, tele van – teszi hozzá, és az arcát részvétteli mosolyba rendezi.

Összetörtem. Harminc másodperce sincs, hogy tudomást szereztem a járatról, és máris elvesztett lehetőséggé vált.

Az értékesítő az órájára néz.

– Az azután következő gép kettő tizenkilenckor indul, de Goára.

Úgy néz rám, mint aki attól tart, ezt kizáró tényezőnek fogom tekinteni, de akár Delhi, akár Goa, nekem aztán tök mindegy.

– Azon van még hely?

További billentyűnyomogatás, elgondolkodó csücsörítés, és megszületik az eredmény.

– Van.

Már ki is vettem a hitelkártyám a táskából, és a pulton hever. Csak ekkor szólalok meg:

– Kifizetem.

Egy mikroszekundumra ugyan, de még a férfi profi arca is megrezdül.

– Biztos benne?

– Úgy nézek én ki, mint aki nem biztos a dolgában? – kérdezem. – Itt a bőröndöm meg az útlevelem.

– És a vízuma rendben van?

A lelkesültségem oda.

– Vízumra van szükség ahhoz, hogy Indiába utazzam?

Megértő arckifejezését csipetnyi bosszúság szövi át.

– Természetesen, de online is könnyen kérvényezheti.

Már a kezemben is van a telefonom, és ismét elönt a remény.

– Most? Akár most?

– Természetesen igen, asszonyom, de két nap, míg feldolgozzák.

Sírni tudnék. Ami azt illeti, rettentően közel is járok hozzá, miközben visszacsúsztatom a kártyámat a tárcámba.

– Mindenesetre köszönöm – csóválom a fejemet. – De nekem még ma este el kell utaznom.

Őszinte sajnálatnak tűnő kifejezés ül ki a férfi arcára. Elvonszolom a bőröndömet, és arra gondolok, hogy nagy valószínűséggel pusztán a busás jutalék elvesztése miatt szomorodott el.

A következő pult az egyik legfontosabb utazási vállalaté, amelynek saját légitársasága van, ezért odaküzdöm magamat a bőröndömmel együtt a lány orra elé, aki unott arccal ücsörög a pult mögött. Az iménti csalódás alapján levont következtetések birtokában vadonatúj, sokkal célzottabb módszerrel tudok dolgozni.

– Szeretném a legközelebbi elérhető szabad ülést a legközelebb induló járatra, ami egy meleg országba megy, olyanba, ahová nem kell vízum.

A lány szeme tágra nyílik a cicás szemüveg mögött.

– Értem – mondja, és egy darabig kattingat az egerével, hogy a számítógépe életre keljen. A szendvicset, amit evett, a fiókba dobja. Felnéz az órára, halkan csettint a nyelvével, gondolkodik.

– Talán a mallorcai járatot még éppen elérhetné, tíz perc múlva zár az utasfelvételi pult – mondja. Én meg tudom ugyan, hogy a következő járat első szabad ülését mondtam, de az a helyzet, hogy már jártam Mallorcán korábban, és az a hely Freddie-vel kapcsolatos emlékeket idézne, amire most egyáltalán nincs szükségem.

– És az az után következő? – kérdezem.

A szemüvege mögül hajszálnyit cinikus pillantást vet rám, mielőtt visszafordulna a számítógép felé. Mint aki az imént még szinte csodált elszántságomért, ám most, hogy nekiálltam válogatni, úgy érzi, mintha cserben hagytam volna.

– Ibiza egy húszkor.

– Valami kevésbé turistajárta helyet képzeltem el – mondom.

– Járt már ott korábban?

A fejemet rázom.

– Lehet, hogy meglepné, amit talál. Több része van a szigetnek, és San Antonión kívül nem buliközpont. Átugorhat Formenterára is, ha valami hippisebbet keres.

Döntésképtelen vagyok, ő azonban hosszú, sötétkékre lakkozott körmeivel tovább kopogtatja a billentyűzetet, aztán végül hunyorít.

– Úgy néz ki, maradt még egy üres hely a három negyvenötös spliti gépen is.

– Split?

– Horvátország.

Már nyújtom is neki a hitelkártyámat.

Ébren

Július 21., vasárnap

Furcsa dolog repülőn utazni, ha az ember jobban belegondol, nem? Sem a talajon, sem az űrben, száguld az ember egy konzervdobozban az égen. A közelemben ülő család igyekszik a velük utazó kisgyereket rávenni, hogy egye meg a nem túl ínycsiklandó reggelit, amit a repülőn adnak, én meg az ablaknak döntöm a fejemet, és megpróbálom kizárni a külvilág zajait. A repülő alatt elterülő habcsókszerű felhőréteget figyelem. Egy mestercukrász nem volna elégedett velük, tűnődöm, mert vékony és anyagtalan ahelyett, hogy sűrű, fényes csúcsokat alkotna. Mintha lakkal festették volna őket oda, rózsaszín és sárga sávok húzódnak át a hajnali égbolton, és ahogy elnézek a felhőkön túlra, távoli csillagok keszekusza, elszórt halmazát látom. Vajon az én másik világom is ott van, arrafelé? Vajon itt közelebb vagyok hozzá, mint egyébként? Látszanak onnan ennek a repülőnek a kondenzcsíkjai? Igencsak trükkös elképzelés. Talán a pilóta eltéveszti valahol a légifolyosót, és tévedésből oda érkezünk meg. Lehunyom a szememet, és amint közeledem az álom felé, egyszer csak felbukkan az agyamban egy idézet, amit Elle hálószobájának falán láttam egyszer, azt hiszem, egy Pán Péter-es poszteren: „A második csillagnál jobbra, aztán egyenesen tovább reggelig.”

* * *

Nem is igazán gondoltam át eddig, hogy külföldön leszek. Az utazás eddig inkább az elindulásról szólt, nem a megérkezésről. De most, ahogy lenézek, és tengerrel körülvett szárazföldet látok, körülötte számtalan apró szigettel, meg a vízen csapatnyi ebihalként úszó hajókat hullámos nyomdokvízzel, megérzem a kétely első, erős mardosását. Odalent vörös téglás Monopoly-házikók százai, elszórva a zöldellő szárazföldön, és ahogy közeledünk a talaj felé, az itt-ott megvillanó kék medencék emlékeztetnek rá, hogy melegebb éghajlatra érkezünk, mint az otthoni. Semmit sem tudok a helyről a nevén kívül, és elképzelésem sincs, hogy mihez kezdek a repülőtérről kilépve. Ez valamiféle kaland, én viszont normál körülmények között nem a kalandvágyó emberek táborát gyarapítom. Normál körülmények között… talán ez a lényeg. Hogy az életem nem normál körülmények között folyik, amióta Freddie meghalt.

A nyájat követve áthaladok az útlevél-ellenőrzésen, aztán a poggyászkiadón, majd a bőröndök lökdösődő hulláma kisöpör az épületből a kijáraton át. Azonnal beburkol a forróság. Oldalra lépve egypár másodpercre megállok, és igyekszem összeszedni magamat. A fenébe. Horvátországban vagyok. Fogalmam sincs, milyen nyelvet beszélnek itt, és a papírpénzek is, amiket a reptéren váltottam, teljesen ismeretlenek számomra. Kétlem, hogy akár a térképen képes volnék rámutatni erre a helyre. Röviden, enyhe vágyódással az otthonom ugrik be, anya, Elle meg a baba, és elhatározom, hogy felhívom őket, amint találtam magamnak valami szállást. A szemem fölé emelem a kezemet, mint a látóhatárt fürkésző tengerész, és a lehetőségeimet mérlegelem. Helyi buszokat is látok magam körül, de nem tudom, hol lehet rájuk jegyet szerezni. Turistabuszok is vannak, de gyanítom, hogy ezek mind szervezett turistacsoportokra várnak. Aztán megpillantom a várakozó taxik sorát, és beharapom az alsó ajkamat, amikor egy férfi közelebb lép hozzám.

– Taxira vár?

Annyira felbátorodom az angol szavak hallatán, hogy válaszolok neki.

– Nem tudom pontosan, hová szeretnék menni – felelem.

– Bulizni szeretne?

A szemöldökömet ráncolom. Nem tudom eldönteni, hogy ez egy átlagos kérdés vagy ajánlat akar lenni. Elég rendes figurának látszik, de az ember sosem lehet elég óvatos.

– Vagy egy csendes helyet keres, ahol nyugodtan olvasgathat?

Aha, tehát átlagos kérdés volt.

– Utóbbi – felelem gyorsan. – Nyugodt helyet. Az olvasás is jó irány.

Az órájára pillant.

– A feleségemnek van kiadó szobája.

– Tényleg?

– Makarskában.

Fogalmam sincs, az hol van.

– Étterme van, és fölötte van a szoba. Közel a parthoz.

– Messze innen?

Vállat von.

– Egy kicsit.

Ismét fogalmam sincs, hogy ez mekkora távot jelent számokban.

– Ööö… – Megpróbálom eldönteni, hogy a jó szerencse küldte-e őt, vagy hamarosan meggyilkolnak, és egy szikláról a vízbe löknek. Aztán valami azt súgja, ragadjam meg a lehetőséget. – Rendben.

Őszinte mosoly ül az arcára, amitől teljesen megváltozik.

– Elviszem. Vita meg ad magának egy kis csirkét a ház ajándékaként.

Vita bizonyára a felesége, hacsak nem magáról beszél egyes szám harmadik személyben, ami fura volna. Egyik kezébe veszi a bőröndömet, a másikat pedig először beletörli rövid ujjú kockás ingébe, mielőtt felém nyújtja. Őszintén remélem, hogy nem élő csirkére célzott.

– Petar – mutatkozik be.

– Lydia – felelem, és puhatolódzó mosollyal megfogom a kezét. Röviden megszorítja, valahogy nem gyilkosra valló mozdulattal.

– Erre jöjjön – mondja. Megkönnyebbülök, amikor egy fehér kisbuszhoz vezet, ami a hasonló taxik között sorakozik. Míg a kocsi felé tartunk, egy pillanatra megáll, hogy az egyik autó sofőrjének vállát megpaskolja a nyitott ablakon át. Ettől máris jobban érzem magamat. Az emberek ismerik ezt a fickót itt, és úgy tűnik, még kedvelik is. Kezdek úgy tekinteni Petarra, hogy a jó szerencse sodorta az utamba – ami, isten tudja, talán azt jelzi, hogy a dolgok mégis jobbra fordulnak.

Vita a legújabb kedvenc ismerősöm. Az alatt a néhány csendes másodperc alatt, amíg Petar, akár egy nyájtól elbitangolt jószágot, elővarázsolt a taxiból, alaposan megnézett magának, aztán bólintott, és megölelt. Teljesen váratlanul ért a mozdulat, ezért csak álltam közben deszkamereven az elsötétített családi étterem kellős közepén, továbbra is a bőröndöm fogantyúját szorongatva. Nem afféle túllelkesült, hátbacsapkodós ölelés volt; sokkal inkább gyógyító mozdulat. Körém fonta a karját, majd hátralépett, és a szemembe nézett úgy, mintha egyben a fejembe is belelátna.

– Nálam megszállhatsz.

Leemeli súlyos táskámat a vállamról, és a saját vállára akasztja, miközben beszél.

– A titkaidat is megőrizheted.

Annyira egyszerű és mégis súlyos mondat. Vajon az élettörténetem olyan mélyen az arcomra vésődött, hogy bárki, aki egy kis időt szán rá, hogy odafigyeljen, elolvashatja? Vagy Vita valamiféle varázsló, aki minden szó nélkül képes olvasni a gondolataimban? Nincs elég képzelőerőm ahhoz, hogy igazán hinni tudjak az ilyesmiben, de Vita lényében van valami, talán a csendes nyugodtsága, ami nagyon vonzó számomra. Valamivel magasabb nálam, és nagyjából egy évtizeddel idősebb, karcsú, és igen visszafogott jelenség a farmerjában meg a kifakult kötényében. Sötét haját egyszerűen hátrafogva viseli festetlen arca fölött.

– Gyere! Megmutatom a szobát.

Egy intéssel útjára bocsátja a férjét, és a nyitott teraszajtó felé biccent.

Követem, és már ki is lépünk az étterem partra néző teraszára. Egy pillanatra elnémulok az ámulattól. Megdöbbent a reggeli napfény látványa, a meleg, a tenger csillogása. Ácsorgok az egyszerű, fából ácsolt asztalok és székek között, arcomat a meleg felé fordítom, és mintha valami szabadsághoz hasonló érzés ölelné körül a bőrömet. Senki sem ismer itt. Senki sem ismeri a történetemet. Megtehetem, hogy csak úgy létezem.

– Az volna az – mutatja Vita. – Ott fent.

Az épület oldalán futó kőlépcső tövénél hagyom a bőröndömet, és követem Vitát, mögötte várakozom, míg a köténye zsebében kotorászik a kulcs után. A szoba makulátlanul tiszta és egyszerű: fehér falak, alacsony, fából készült dupla ágy, vörös matracán összehajtogatva a tiszta ágynemű. Nagyon tetszik a szoba kolostori egyszerűsége. Vita kinyitja a dupla zsalugáteres ajtót, amely mögött egy apró erkély bújik meg, amelyről egyenesen a tengerre látni. Egyszerű, alacsony, fa pihenőszék, rajta vörös párna. Ilyen kilátás mellett fölösleges a falakra festett képeket aggatni.

– Az ott a fürdőszoba – mutat Vita a csukott ajtó felé.

– Pontosan ilyen szállást kerestem – mondom, habár valójában egészen eddig a pillanatig fogalmam sem volt róla, mit is szeretnék. – Köszönöm.

Úgy bólint, mint aki előre tudta, hogy így lesz, miközben elmondja, mennyibe kerül egy hétre a szoba.

– Vagy segíthetsz odalent, ha az jobban tetszik. Reggelente és esténként. Olyankor mindig sok a munkánk.

Tehát van egy szobám, sőt most még állásom is lehet, ha akarom. Milyen egyszerű volna itt újraalkotni önmagamat, fut át az agyamon, és átváltozni valaki mássá.

– Rendben – mosolygok Vitára, és halkan felnevetek. – Lehet, hogy az utóbbit választom. Gondolkodhatom rajta egy-két napig?

– Persze – feleli. – Adj magadnak pár napot. Szokj hozzá a helyhez. – A kezembe nyomja a kulcsot. – A tiéd, amíg szükséged van rá.

Az ujjaim a kulcs köré fonódnak, miután kimegy. Amíg szükséged van rá, ezt mondta. Ez más, mintha azt mondta volna, hogy amíg csak akarod; olyan érzésem van, hogy Vita is pontosan érzi ezt a finom különbséget.

Sóhajtva lépek ki az erkélyre. Istenem, micsoda hely! Akár egy képeslap; szemkápráztató színek, itt-ott elszórva egy-két egyszerű épület, háborítatlan nyugalom. Horvátországban vagyok, egy olyan városban, aminek még csak a nevét sem tudom felidézni. Tegnap ilyenkor otthon voltam, és olyan emberek vettek körül, akik ismernek. Ma idegen vagyok egy idegen földön. Nagy teher került le a vállamról.

– Hogy a fenébe értsem azt, hogy Horvátországban vagy? – kiabál anya, a hangját rövid késéssel érzékelem, mintegy a köztünk húzódó jókora távolság bizonyítékaként. – Hiszen tegnap még itt voltál.

– Tudom – felelem. Nagyjából harminc másodperce vagyunk vonalban, és ez alatt a rövid idő alatt sikerült a beszélgetésünket az egyszerű „szia, drágám, mi újság”-tól erre a szintre emelni. – Ez olyan… ööö… spontán ötlet volt, anya. – Elhal a hangom, hiszen azt próbálom megmagyarázni, hogy elszöktem otthonról.

– De a nővérednek most született gyereke. – Több ezer mérföld ide vagy oda, a hangjából így is jól érezhető a teljes hitetlenkedés.

– Tudom azt is – mondom gyengéden. – Ott voltam.

– De Lydia… – kifogy a szavakból. – Miért?

Miért. Hát sikerült, anya, ismét a közepébe találtál.

– Nem tudom – vallom be. – Csak… csak úgy éreztem, egy időre ki kell szakadnom.

Hallgat. Hallom a csöndjében a nyugtalanságot.

– És mennyi időre?

Nem tudom, így hát azt felelem, amit hallani akar.

– Egy hétre, mondjuk. Esetleg kettőre. Szabin vagyok.

– És utána hazajössz?

– Mi mást tennék?

– Őszintén szólva nem tudom, mit gondoljak, Lydia – feleli.

A hangsúlya azt sugallja, hogy teljesen elkeseríti az iránta tanúsított tapintatlanságom, amitől én is elszomorodom, mert csak egy nyomorult, gyáva, link alak vagyok.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Hallom a sóhaját.

– Semmit, szívem – feleli. – Csak aggódom miattad, ennyi.

– Csupán elutaztam nyaralni. – Úgy söpröm félre az aggodalmait, mintha teljesen érthetetlenek és szükségtelenek volnának. A lelki szemeim előtt megjelenik, ahogy ott áll most a háza folyosóján, a homloka ráncba szalad, és a nyakláncát csavargatja. – Küldeni fogok egy fotót a kilátásról. Olvasni fogok a tengerparton. Heverészem a napon. Túl sokat eszem és túl sokat iszom. Csak lazítok, mondjuk, egy hétig, vagy ilyesmi.

A munkáról egy szót sem szólok neki.

Nem volt merszem anya után Elle-lel is megbirkózni, ezért inkább csak üzenetet küldtem neki, megelőzésképpen, ha anya netán felhívná teljes izgalomban. Ez reggel történt, és még nem válaszolt, de úgy képzelem, e pillanatban sokkal elfoglaltabb, mint hogy a telefonját babrálja. Lábujjakat számol, rugdalózót gombol, megpuszilja az apró arc almácskáját. És hasonlók. Az agyam hátsó részébe száműzöm az otthonommal és a kisbabával kapcsolatos gondolatokat, és visszatérek az itthez, a jelenemhez.

Neki sem említettem az állásajánlatot.

Nem sokkal este kilenc után kint ülök az erkélyen, és figyelem, ahogy beesteledik. Vita és Petar épp az imént vendégelt meg odalent, kitűnő sült csirkét és rizst kaptam vacsorára, újratöltögették a poharamat a helyi borral, és bemutattak minket egymásnak a személyzet tagjaival. Odalent az étteremben pezsgő hangulat uralkodik, minden egyes, gyertyafénnyel megvilágított asztal körül zajlik az élet: családok, szerelmesek, napbarnított vállak, itt-ott felhangzó nevetés, a terasz szélén ülő gyerekek lábujjai belefúródnak a lassan hűlő homokba, evőeszköz koccan a tányérhoz, kisbabák alszanak a kocsijukban. Filmbe illően tökéletes jelenet, ami nyilvánvalóan sokszorosan ismétlődik a tengerpart hosszában: fenyőkre aggatott, apró, fehér fényű lampionok, só- és naptejillat, és amint az egyre sötétülő égbolton feltűnnek a csillagok, az emberek kisebb-nagyobb csoportokba gyűlnek. Talán csak a napfény és a nyár teszi, de máris valamivel könnyedebb a hangulatom, és a szívem sem olyan nehéz.

A telefonom az ölemben, hátradőlök a nyugágyban, a kezemben borospohár. Petar ragaszkodott hozzá, hogy a maradékot hozzam fel magammal. Áfonyás és fűszeres jegyei kellemesen tompítják az agyamat. Elle-től még mindig semmi válasz. Sietségemben, ahogy menekültem, nem is mérlegeltem, ő vajon mit érez majd, de őszintén, egy másodpercig sem hiszem, hogy neheztel rám. Valószínűleg minden ébren töltött pillanatát betöltik a baba körül forgó gondolatok; most tanulja, hogyan kell anyának lenni, és e témában aligha tudom neki felajánlani a bölcsességem gyöngyeit. Ha jelent bármit a távollétem, valószínűleg inkább megkönnyebbülést, habár ő maga ilyet sosem mondana.

Kortyolgatom a boromat, és egyszer csak megrezzen a telefon. Végre Elle az.

Horvátország? Mi a franc? Lyds, megláttál alulról, és egészen a reptérig futottál? Máris dögfáradt vagyok. Gyere hamar vissza, hiányzol. Puszi

Mosolygok, aztán elfojtom a feltörő sírást, miután halk pittyenéssel érkezik egy fotó is, amely az angyali arccal alvó Charlotte-ot ábrázolja.

Sokkal tisztább, mint amikor legutóbb láttam, hála istennek! Csodaszép, szavakat sem találok, jól csináltad, nővérkém! Sok puszi innen a távolból.

Megnyomom a Küldést, és mosolygok, míg a szavaim elindulnak a tengeren keresztül hazafelé. Istenem, de csodálatos Elle kisbabája! Én meg nem fogok most babanézőbe menni. De nem is baj, hogy kis időre háttérbe vonultam, és mindenki másnak teret adtam, hogy felsorakozzanak, és apró ruhácskákat meg ajándékokat nyomjanak Elle és David ke-zébe, miközben ők inkább nyugalomra vágynának. David klánszerűen kiterjedt családdal büszkélkedhet, és anya is aligha tudja megállni, hogy ne verjen tábort a küszöbükön.

Valamit elsimít bennem a tudat, hogy Elle így elfogadta az elutazásomat.

Amikor másodjára is rezegni kezd a készülék, először nem törődöm vele, aztán pár másodperc múlva a kezembe veszem, mert rám tör a lelkifurdalás. Először megkönnyebbülést érzek: nem egy újabb elviselhetetlenül aranyos kép a kisbabáról. A második érzelem túl erős ahhoz, hogy fel tudjam ismerni, meg sem próbálom: Jonah hív Los Angelesből.

Gyorsan felveszem, nehogy letegye.

– Helló – lököm a hajamat a fülem mögé, és feljebb ülök a székemben. – Hallasz?

– Helló neked is – feleli. A hangján érezhető, hogy mosolyog, amitől én is mosolyogni kezdek.

– Milyen Los Angeles? – kérdezem. – Meggazdagodtál már? Elvetted feleségül Jennifer Lawrence-t?

– Pont így történt, ebben a sorrendben – nevet. – És te?

Habozok.

– Csak a szokásos.

Nem tudom, miért nem mondom el neki, hogy Horvátországban vagyok. Valószínűleg azért, mert képtelen volnék elviselni egy újabb beszélgetést, amelynek magját az adja, hogy „Mi a francot keresel te ott?”.

– Hány óra van most Los Angelesben?

– Ebédidő – feleli. – Most eszem a világ leghatalmasabb adag olasz tésztáját, és eszembe jutottál.

– Túlfőtt, és halovány rajta a szósz? – kérdezem. Ha már itt tartunk, a bőröm szabályosan kéknek hat az itteni napbarnított emberi testek között.

Felnevet.

– A pincérnőt Lydiának hívják.

– Aha. – Az alapján a szűkös ismeretanyag alapján, ami rendelkezésemre áll arról a helyről, úgy képzelem, csakis egy görkorin suhanó, Cameron Diaz-szerű istennő lehet, és e pillanatban úgy piruettezi körbe az asztalokat, hogy közben tálcát egyensúlyoz.

– Tehát, tényleg minden jól megy?

Rövid szünet után válaszol.

– Hát, tudod, igen, tényleg – mondja, félig nevetve. Hitetlenkedő hangsúllyal. – Rémisztően jól.

– Az azért jó, nem?

– Persze, jó. – Mintha bizonytalanságot is éreznék a hangjában. – Gyorsabban történtek a dolgok, mint valaha remélni mertem volna.

– Eldöntötted már, melyik filmvállalat legyen?

– El – feleli. – Az, ahol azt kérdezték, tudnék-e tovább maradni, és dolgozni még egy kicsit a forgatókönyvön. Talán karácsonyig.

Igyekszik, hogy mindez szuperlazának hasson, mintha szokványos dolog volna azt tervezgetni, hogy egy fél évet még el fog tölteni a világ túlsó felén.

– És mi lesz a munkáddal meg a többi dologgal?

– Szerintem mindent meg lehet oldani – feleli. – Beszéltem az igazgatómmal, elintézi nekem az alkotói szabadságot.

– Hát ez… ez tényleg remek. – Erősen remélem, hogy a hangomon egy leheletnyi sem érezhető abból a csüggedésből, amit nem tudok elrejteni magam elől.

– Szóval, arra gondoltam… ha ki tudnál venni szabadságot a munkahelyeden… hogy nem szeretnél eljönni ide egy-két hétre? Megnézni a látványosságokat? Elmehetnénk a Hírességek sétányához és végre levadászhatnád magadnak Ryan Reynoldst vagy valakit.

Elképedek. Tényleg nagyon meglep az ajánlata, és meg is könnyebbültem, mert eszerint a barátságunk újra olyan, hogy Jonah ezt jó ötletnek gondolja.

– Horvátországban vagyok – felelem.

Pár másodpercig eltart, mire feldolgozza az infót.

– Horvátországban?

– Ez olyan hirtelen elhatározás volt. Last minute.

– Egyedül? Vagy…?

Hallom a kérdést, amit nem mond ki.

– Egyedül, igen.

– Hűha.

Nem is tudom, megsértődjem-e.

– Ennyire megdöbbentőnek találod?

– Nem, nem, tényleg nem erről van szó – feleli. – De kicsit azért meglepődtem.

– Elle kisbabája megszületett.

– Tényleg? Mikor?

– Tegnap reggel.

– Jaj, Lyds, akkor lemaradtál róla! Hamar hazautazol?

Lehunyom a szememet.

– Nem maradtam le. Ott voltam, a saját kezemmel segítettem világra.

Nevetéséből rájövök, hogy nem hisz nekem.

– Komolyan mondom, Jonah, segítettem világra hozni az unokahúgomat. És jól van, kösz a kérdést.

– Atyám, oké. Értem, igen. Bocsánat, de azt hittem, csak viccelsz. – Hallhatóan küszködik, hogy megtalálja a szavakat. – Tehát tegnap ott voltál Elle szülésénél, és ma már Horvátországban vagy egy afféle hirtelen jött ötlettől vezérelt utazáson?

Úgy mondja mindezt, mint aki azt ellenőrzi, hogy jól értette-e. Mintha talán rájöhetnék, hogy valami helytelen van ebben.

– Hát, ja.

Vár egy kicsit, hátha tovább magyarázom, de nem teszem.

– Hát akkor ez klassz – szólal meg végül. – Mondd meg nekik, hogy gratulálok.

– Úgy lesz – felelem, aztán csend telepedik ránk.

– Itt már majdnem este tíz van – dőlök hátra a nyugágyban. – Iszonyú sok csillag van az égen, Jonah, a ragyogás és a szépség egy teljesen új szintje ez számomra.

– Bárcsak láthatnám – mondja csendesen.

– Én is örülnék – suttogom, és hirtelen nagyon távol érzem magam az otthonomtól.

– Azért menj haza hamarosan – mondja Jonah. – Ne tölts túl sok időt ott tök egyedül.

– Nem fogok – ígérem. – Szerintem most már vissza kéne térned ahhoz a tésztahegyhez.

– Igazad van.

– Add át üdvözletemet Ryan Reynoldsnak, ha összefuttok majd.

– Meglesz. – Közben valaki beszél hozzá a háttérben, ő pedig a számlát kéri, zavartan.

– Figyelj, most már hagyom, hogy a dolgaiddal foglalkozz – engedem el.

– Hát igen, úgy néz ki, tényleg mennem kell – feleli, aztán egy szívdobbanásnyi szünet után még hozzáteszi: – Hívj, ha nagyon magányos vagy, oké?

– Kösz. Nem felejtem el.

– És aludj is, Csillagnézőm. – Olyan tisztán hallom a hangját, hogy akár itt is ülhetne mellettem ezen a holdfényes erkélyen.

– Jó éjt, Jonah Jones – köszönök el, és gyorsan leteszem, még mielőtt bármelyikünk mást is mondhatna. Neki sem szóltam az állásajánlatról.

Ébren

Július 22., hétfő

New York, New York, annyira jó hely, hogy kétszer is kimondják. Most tusoltam le, miután reggel csendben figyeltem egy darabig a parton mozgolódó embereket, és most a gyomromban érzem az izgalmat, mert találkozni fogok Freddie-vel, és együtt leszünk New Yorkban, a nászutunkon. Fogalmam sincs, mit fogunk csinálni és hol szállunk meg, mert mindezt a legmélyebb titok övezte. Valószínűleg megkockáztathatnék némi találgatást, hogy mi szerepelhet Freddie útitervében; New York volt az első számú úticél-álmom a némileg megszállott Szex és New York-rajongásom óta, és már vagy millió célzást elejtettem az évek során, hogy mi mindent csinálnék ott, ha egyszer eljutnék.

Reggeli Tiffanynál, majd lovaskocsizás a Central Parkban, utána komp Staten Islandre. Tudom, tudom, csupa közhely, és százezer más remek dolgot is lehet csinálni ott, de nem tehetek róla, ezekre vágyom. Atyaég, az őrületes New York! Ma ott leszek Freddie-vel.

Ülök fenyődeszkákból ácsolt dupla ágyam közepén, az egyik kezemben egy pohár víz, a másikban a rózsaszín tabletta, és szinte meg vagyok rémülve, mert annyira szeretném, hogy minden tökéletes legyen. Mindig úgy képzeltem, hogy New Yorknak még az illata is sajátságos: frissen főzött feketekávé, cukros fánk, újságpapír és taxik kipufogófüstje, bagel- és sörillat, ami azokból a bárokból árad, ahol mindenki tudja a nevedet. Oké, tudom, hogy a Cheers nem New Yorkban játszódott, de ott is biztos minden utcasarkon hasonló helyek vannak. Meg olyan kávézók, mint a Central Perk, leharcolt kanapékkal, újságokkal és remek frizurájú nőkkel.

Ó, New York, New York, tarts ki! Jövök már végre.

Álomban

Július 22., hétfő

– Szerintem meghaltam, és most a mennyországban vagyok.

Freddie nyugtalanító szavait hallom meg először, amikor próbálom orientálni magamat. Egy bokszban ülünk, és minden túl zajos és túl fényes. Freddie velem szemben, és épp egy óriási, szinte a fejével megegyező méretű hamburger utolsó falatjait tünteti el, előttem meg egy félig elfogyasztott grillezett lazactál. Mindketten habos milkshake-et is rendeltünk, és a logó meg az étlap segítségemre siet: az Ellen’s Stardust Diner nevű helyen járunk. Gyorsan megnézem az órámat; úgy érzem, egy kicsit még korán van az ilyen típusú ételekhez. Gondolom, ez az, amit itt brunchnak hívnak.

– Ma már nem eszünk többet – jegyzem meg, és igyekszem palástolni az étteremválasztás felett érzett meglepetésemet. Ez a hely biztosan nem szerepelt volna a kívánságlistámon, de ha igazságos akarok lenni, ez Freddie nászútja is, szóval rendben van.

– Hagyj egy kis helyet még – vigyorog.

– Miért?

Megütögeti az orra oldalát.

– Majd meglátod. Meglepetés.

Mosolygok, örömmel hallom, hogy a napunk során egyensúlyban lesznek a dolgok, mindkettőnk számára lesznek meglepetések. Egyébként is milyen utálatos vagyok; lehet, hogy a hely nincs a listámon, de ez nem jelenti azt, hogy ne értékelhetném nagyra. Bekapcsolom a fejemben a hála gombot. Freddie megszervezte, hogy eljussunk New Yorkba, hogy az álmaim valóra váljanak, nem tehetem meg, hogy azt várom el tőle, hogy minden részletet az én szájízem szerint szervezzen. Emellett az is világos, hogy ezt mókának szánja. Neonvilágítás, diszkógömbök és szemlátomást Broadway-színésznek készülő felszolgálók, akik úgy járkálnak az ételekkel, hogy közben musicalrészleteket bömbölnek. A hétköznapi Amerika a legmagasabb fordulatszámon. Csak váratlanul ért, ennyi az egész.

Néhány másodpercig félig lehunyt szemmel figyelem Freddie-t (a férjemet!), igyekszem nem túl látványosan bámulni. Elemében van ilyen felgyorsult helyeken, ahol a magas energiaszint együtt rezeg az ő ritmusával. A lélegzetem is eláll, amikor meglátom az ujján a platina jegygyűrűt; még fényes és feltűnő, de ahogy egyre ismerősebbé válik majd, lassanként finom vájatot hoz létre az ujján. A saját kezemre is lenézek, és rajtam is ott a gyűrű, egy karcsú fehérarany karika az eljegyzési gyűrűm alatt.

Ó! Muszáj az ajkamba harapnom, mert mindez annyira tökéletesnek tűnik, pontosan, ahogy elképzeltem, aznap, amikor kiválasztottuk a háromköves gyémántgyűrűmet, alig néhány órával azután, hogy Freddie megkérdezte, leszek-e a felesége, mert annyira izgatott voltam, hogy nem tudtam tovább várni.

– Tehát, Mrs. Hunter – szól Freddie. – Indulhatunk?

Mrs. Hunter. Először a gyűrűink, most meg a név. Őszintén szólva, miután Freddie megkérte a kezemet, nem tudtam eldönteni, hogyan is szeretném majd használni a vezetéknevemet. Én Lydia Bird vagyok. Anya, Elle és én – mi vagyunk a Birdök, és mindig is így voltunk együtt mi hárman. Úgy éreztem, nem tudok Lydia Hunterként gondolni magamra, habár a név maga tökéletes. Elle-nek is megvoltak ugyanezek az aggodalmai, amikor összeházasodtak Daviddel, és a végén abban állapodtak meg, hogy Elle neve mögé odaragasztják David vezetéknevét is. Számomra ez nem választható opció – a Lydia Bird-Hunter úgy hangzik, mintha egyenesen Az éhezők viadalából léptem volna ki. Ezt a kérdést az éber életemben nem oldottuk meg végül, de úgy tűnik, itt megszületett a döntés: többé nem vagyok Bird.

– Mrs. Hunter – mondom ki lassan, ízlelgetve a nevet. Muszáj szélesen mosolyognom közben; annyira vágytam rá, hogy Freddie felesége legyek, és most az vagyok.

– Jól hangzik, mi? – Freddie átnyúl az asztalon, és megfogja a kezemet.

Megszorítom az ujjait.

– Jól bizony – felelem. – Még szükség van egy kis időre, hogy megszokjam.

– Számomra mindig Lydia Bird maradsz – mondja Freddie. Pontosan ez az, amit hallanom kellett. Még mindig ugyanaz a személy vagyok, az új nevem semmin sem változtat. Szeretem Freddie-t azért, hogy megérti, milyen furcsa érzés ez nekem.

Az utcára kiérve a Times Square támadást intéz egyszerre valamennyi érzékem ellen. Minden nagyobb, zajosabb és fényesebb, mint vártam. Kapaszkodom Freddie karjába, és nevetnem kell azon, hogy mennyire megdöbbentő számomra ez az egész.

– Hűha! – Az óriási, mozgó hirdetőtáblák látványa meg a Broadway-előadások hirdetései elkápráztatják a szememet, és hátrafelé teszek apró lépéseket, nehogy elsodorjon az emberáradat, miközben ácsorgok, és felfelé bámulok tátott szájjal.

Freddie rám néz:

– Minden rendben?

Bólintok, és eszembe jut, hogy ebben a világban nem ez az első alkalom, amikor mindezt látom.

– Mindig elképesztő, akárhányszor látja az ember. Annyira óriási energiája van.

– A város, amely sosem alszik – nevet Freddie. – Gyerünk, rajtad a sor, hogy leints egy taxit!

– Tényleg?

Gyanítom, hogy könyörögtem azért, egyszer én inthessek le egy híres sárga taxit, de most, hogy itt vagyok, tanácstalannak érzem magam. Megrázom magamat; ugyan mennyire lehet ez bonyolult? Az igazsághoz tartozik, otthon sem túl sok időmet töltöm azzal, hogy taxiknak integetek. Ha a hétköznapjaimban bárkinek taxira van szüksége, felhívjuk a város egyetlen társaságát, és Andrew Fletcher mamája összekapcsol valamelyik sofőrrel, aki gyakrabban, mint nem, éppenséggel Andrew maga.

Freddie megragadja a kezemet, míg ki nem érünk a járda szélére. A forgalom dübörög, a taxik elhúznak mellettünk, és habozva felemelem a karomat nagyjából az út irányába. Freddie-ből kitör a nevetés.

– A jó ég áldjon meg, Lyds, úgy csináld, mint aki akarja is – mondja.

Újra próbálkozom, de olyan, mintha láthatatlan volnék.

– Talán jobb lenne olyannal próbálkozni, amelyik szabad – mondja Freddie. – Tudod, csak a kivilágított számosakat, emlékszel?

Pár pillanatig tanulmányozom a sárga kocsikat, és rájövök, hogy némelyiken az „üzemen kívül” felirat olvasható, illetve némelyik egyáltalán nem világít. Nyilván azokat kell megcéloznom, amelyeken egyszerű szám világít. Rendben, gondolom, megvan. Meglátom a következő üres és működő taxit, amely a mi irányunkba mozog, és úgy nyújtom előre a karomat, hogy lássa, én bizony üzletelni akarok. Kába vagyok a sikerélménytől, amikor lassít, majd megáll. És csak akkor döbbenek rá, hogy nem tudom, hová tartunk, amikor a sofőr kinéz.

– Hová megyünk? – fordulok újra Freddie felé, miközben az ujjaim a nyitott ajtót markolják, mert félek, hogy otthagy minket.

Freddie behajol a kocsiba.

– Four Seasons.

A sofőr bólint, Freddie mosolyogva kinyitja előttem az ajtót.

Egyszerűen elképzelésem sincs, hogy tudtuk kifizetni ezt a helyet. A New Yorkról szóló fantáziáimban – és volt belőlük bőven – egyszer sem szálltunk meg olyan különleges helyen, mint épp a Four Seasons. A márvány, a virágok, az aranyozás, a hihetetlen fényűzés – mindez teljesen felfoghatatlan. Azt akarom, hogy a legutolsó részlet is örökre beégjen az agyamba. Az életem hátralévő részében pontosan emlékezni akarok arra az érzésre, milyen volt végigsétálni az illatosított előcsarnokon Freddie-vel. Ez a régimódi pompa annyira távol áll a hétköznapjainktól, hogy még Freddie is biztosan úgy érzi, csak álmodja az egészet. Sikerül visszafognom magamat, hogy ne törjön fel belőlem a hangos zihálás, miután felmegyünk a lifttel a nyolcadikra, és Freddie kinyitja a szobánk ajtaját. Vagyis inkább a lakosztályunkét, hogy pontos legyek.

– Én rohanok a klotyóra – mondja, és eltűnik a fürdőszobában.

Örülök a távollétének, mert szükségem van egy-két percre, amíg össze tudom szedni magamat. Itt vannak a holmijaink, ez tényleg a mi szobánk, van, amit felismerek, vannak új dolgok is köztük. Úgy sejtem, tegnap érkeztünk. Eltűnődöm rajta, hol jártunk vajon, miket csináltunk, és mennyire élvezhettük a szerencsénket, hogy megtehetjük, hogy egy ilyen fényűző hotelban szálljunk meg. Feltűnik egy rakás aprópénz az egyik asztalon, köztük egy nyugta a Bar SixtyFive-ban elfogyasztott koktélokról. Felsóhajtok, mert legalább ebben az életemben jártam a Top of the Rock kilátón, még ha nem maradt is meg bennem az élmény, hogy milyen volt ott. Az egyik legnehezebb dolog abban, hogy át-átjárkálok ide és mindenféle váratlan helyzetbe kerülök, az, hogy mindig meg kell próbálnom kitalálni, mi volt az, ami kimaradt, és hogy rájöjjek, vajon mire számítsak.

Ez a szoba… Körbenézek, teljes döbbenettel. Annyira pompázatos, annyira a hétköznapi életünk fölött áll. Megállok a kilátóablak előtt, amelyből New Yorkra látni úgy, ahogy már számtalanszor láttam a tévében meg fotókon; de azok messze nem készítettek fel a valódival való találkozásra. Amit most magam előtt látok, az a fém és üveg élő, pulzáló kiterjedése, amelyben a Central Park zöld oázisként virul.

– Van pár szabad óránk – szólal meg Freddie, aki közben odaállt mögém az ablakhoz. A hangja fátyolosságából ki tudom következtetni, mivel szeretné elütni ezt az időt, a fülemen végigsikló ajka forró. Nekidőlök; én is ugyanazt akarom. Megismerni a férjem érintését, és immár a feleségeként szeretkezni vele. Micsoda gyönyörű ajándék.

– Légyszi, áruld már el! – hízelgek. – Már úgyis itt vagyunk, csak még jobban várnám, ha tudnám.

Freddie vállhajlatában pihentetem a fejemet, jóleső melegben és gyönyörrel eltelve, a fehér takarók gyűrötten csavarodnak körénk. Az edzőteremben tett erőfeszítéseim látványosak: a karjaim itt feszesebbek, és a combjaim is. Kicsit fura lenézni és látni a megváltozott önmagamat. Mindez hangsúlyozza a különbséget az itt és az ott között; ezek a finom és nem annyira finom különbségek a két világ között.

– Tényleg szeretnéd tudni?

Próbálom Freddie-t rávenni arra, árulja el a következő pár napra vonatkozó terveit, hogy tudjam, mikor kell visszajönnöm ide, hogy a lehető legtöbb örömöt tudjam kihozni az együtt töltött időből. El fogja mondani; pontosan látom rajta, hogy mennyire szeretné.

– A MoMA? – találgatok. Egy kicsit túlzásba esem. Én tényleg nagyon szeretnék elmenni oda, de a múzeumlátogatás nem annyira Freddie világa.

A fejét rázza.

– Pár hónapra bezárták. Azt hiszem, felújítás miatt.

Átfut rajtam a csalódottság, bár most, hogy belegondolok, szerintem olvastam is valamit a bezárásról. A fontos az, hogy Freddie időt szánt rá, hogy utánajárjon.

– Reggeli Tiffanynál? – Újra csak találgatok, és visszatartom a lélegzetemet, mert a The Blue Box Caféban a fehér hollónál is ritkább esetben sikerül az embernek asztalt foglalnia.

Freddie pár másodpercig még tartja magát, aztán felnevet, és megvonja a vállát.

– Holnap délelőtt tízkor.

– Lehetetlen! – Rám tör a boldogság, az egyik könyökömre támaszkodom, hogy lássam Freddie arcát. Ha a TripAdvisorral ölni lehetne, a kávézó már nem létezne, annyiszor rákerestem, és annyiszor merengtem a kék-fehér étkészleteket meg a Tiffany-kék bőrüléseket bámulva.

– És aztán holnap este a Wicked – folytatja a sort Freddie, látszik, hogy dicséretet vár. – Azt akartad látni, ugye?

Bólintok. Örülök, hogy hallgatott rám, és nem valami újabbat választott. Úgy tűnt, sohasem tudunk időt szakítani rá, hogy egy hétvégét Londonban töltsünk, és megnézzünk valami előadást; és a leghíresebb produkciókra, ha turnéznak, nagyjából lehetetlen jegyet szerezni. Már pár évvel ezelőtt is próbálkoztunk a Wickeddel, de aztán feladtuk. Most külön öröm, hogy a Broadwayn fogom látni. Nem másutt, a Broadwayn! Nevetek, szinte kábulatban, és újra Freddie karjába fészkelem magamat.

– Te vagy számomra a legkedvesebb ember a világon – közlöm vele. A zenés darabok sem épp az ő világa. Tudom, hogy ennek is csak az a célja, hogy én boldog legyek.

– A legkedvesebb férj – javít ki.

– Az is – mondom. Az arcomat a nyakához szorítom, és mélyen belélegzem az illatát. Drága hotelbeli kozmetikumoktól illatozik, öröm érezhető benne, meg New York, New York.

A fürdőszoba is egy külön világ. Padlótól mennyezetig csupa márvány, bárhová nézek. Bvlgari-illattal fürdök, aztán bebugyolálom magamat egy súlyos, fehér köntösbe és papucsba bújok. Úgy érzem magamat, mint aki most lépett ki egy filmből. Az étterembe készülünk, hogy együnk valamit és pezsgőzzünk. Mennyire elképesztően nagyvilági, nem? A nászutunkban minden szerepel, amire valaha vágytam. Freddie a csillagokat is lehozza nekem azért, hogy a lehető legemlékezetesebbé tegye a feleségeként töltött első napjaimat.

Arra számítok, hogy még mindig az ágyban heverészve találom, amikor visszatérek a szobába, de nem. Kint áll az erkélyen köntösben, és amikor közelebb lépek az ajtóhoz, azt is látom, hogy telefonál. A szavakat nem értem, de erőteljes mozdulatai, meg az, ahogy közben ide-oda járkál, arra utal, hogy munkáról van szó. Bosszant, de egyátalán nem lep meg, hogy Vince nem tartja tiszteletben a nászutunkat. Tudom, Freddie megtehetette volna, hogy nem válaszol a hívásra, de ez nem az ő stílusa, és biztos vagyok benne, ezt Vince is nagyon jól tudja.

Éppen a még nedves hajamat fésülöm ki, amikor végre belép. A tükörbe nézve elkapom a pillantását, reménykedve, hogy nem romlott el a hangulata.

– Minden rendben?

Gondterhelt arccal lerogy az egyik karosszékre, és végiggereblyézi ujjaival a haját.

– Nem.

Leteszem a fésűt az öltözőasztalra, és körbepördülök székestül, hogy szembenézzek vele.

– Mi a baj? – Nem igazán szeretnék a munkáról beszélgetni most, de világos, hogy ki kell eresztenie a gőzt a hívás után, elmondania, ami a szívét nyomja, hogy aztán visszaállhasson nászutasüzemmódba.

– Bébi…

A hangsúlyában valami közelgő bajra emlékeztet. Általában nem szokott „bébi”-nek hívni, tudja, hogy nem nagyon szeretem, de nem teszek megjegyzést, mert a tenyerével feldúltan dörzsölgeti az arcát, látszik, hogy valami nagyon nincs rendben. Pörög az agyam. A cég került válságba? Vagy elveszítette a munkáját?

– Mi a baj, Freddie?

A fejét csóválja, aztán odalép elém, és letérdel. Váratlan ez a mozdulat. Behódoló.

– Los Angelesbe kell repülnöm, Lyds. Csak egyetlen nap, remélem.

Megütközve nézek rá, nem egészen értem az egészet.

– Semmi baj – lassan formálom a szavakat, aztán egyszer csak rájövök. – Tehát rögtön innen kell menned, a JFK-ről, pénteken? Egyedül kellene hazarepülnöm?

Nagyot nyel, és elfordítja a tekintetét.

– Ma este.

Teljesen elképedek.

– Ma?

– Csak a holnapi napról van szó – vág közbe, szinte könyörögve. – Olyan hamar újra itt leszek veled, észre sem veszed, hogy elmentem.

Kezd felmenni bennem a pumpa.

– Csak hülyéskedsz, ugye? – kérdezem. – Nászúton vagyunk, Freddie. A kettőnk nászútján.

Gyors ütemben bólogat, nyilvánvalóan zavarban van.

– Szerinted én nem vagyok tisztában vele? Nemet mondtam, Lyds, de nagyon nagy a nyomás ezekkel az ügyfelekkel. A levegőben lóg, hogy holnap aláírnak valaki mással, akik semmiből bújtak elő, és mindenféle ígéretekkel magukhoz édesgették őket. Már hetek óta udvarolok nekik; még a legénybúcsúmat is lerövidítettem miattuk, emlékszel?

Arra kér, hogy megértsem, de én ezt nem tudom megérteni.

– Ez azért mégsem ugyanakkora jelentőségű dolog, nem? – Rászegezem a tekintetemet. Nem hiheti azt valóban, hogy ez rendjén való, hogy a legénybúcsúja lerövidítése egyenértékű azzal, hogy meglép a saját nászútjáról. – Mondj nemet!

A mennyezetre emeli a tekintetét.

– Vince-ről beszélünk, Lyds. Tudod, hogy nem lehet neki nemet mondani.

– Mert különben mit fog tenni, Freddie? Kirúg?

Fújtat.

– Éjt nappallá téve dolgoztam ezért a szerződésért. Ez már az enyém. Nem fogom engedni, hogy valaki az utolsó pillanatban elhappolja az üzletet előlem, gyakorlatilag az orrom elől.

És ekkor már minden világos. Vince-nek nem kellett kényszerítenie Freddie-t, hogy utazzon el.

– És velünk mi lesz? – A hangom már inkább csak csipogás.

A padlót fürkészi, aztán újra rám emeli a tekintetét.

– Jóváteszem, ígérem.

Fejszámolást végzek. Öt napunk van itt, és legalább egyet másutt tölt, de ez akár kettő is lehet, tekintetbe véve az utazási időt. Majdnem a nászutunk fele oda Vince egyetlen csettintésére. Ez nem történhet meg. Nem hagyom. Kinyújtom a kezemet, megfogom Freddie állát, a tekintetemet az övébe mélyesztem.

– Mondj neki nemet. Mondd meg neki, hogy a nászutunk szent.

Freddie rám néz, és a szemünk némán beszélget. Ő arra kér, hogy az ő szemszögéből lássam a dolgot, én meg arra, hogy ő az enyémből. Nincs kompromisszum, nincs középút. Valakinek veszítenie kell.

– Nem tehetem.

Feláll és arrább sétál, mire forró, hirtelen düh lobban lángra bennem.

– Talán inkább nem akarod megtenni – tör ki belőlem, ő pedig megpördül a tengelye körül, és kitárja két karját.

– Nézz körül, Lydia! Nézd ezt a szobát! Szerinted ki fizette mindezt, ki tette lehetővé, hogy eljussunk egy ilyen helyre? A kibaszott Mikulás?

– Ó! – Most esik le a tantusz. Hülyének érzem magamat. – Ó, most már értem. A cég fizette ki mindezt, tehát most tartozunk nekik, igaz? Ez volt végig a terv?

Freddie most már dühös és elkeseredett.

– Természetesen kurvára nem. Te is tudod, hogy már hónapok óta le volt foglalva minden. De néha történik mindenféle, egyszerűen rossz az időzítés, ennyiről van szó.

– Rossz időzítés? – Majdnem kiabálok. – Rossz időzítés? Ennek semmi köze a rossz időzítéshez, Freddie. – Annyira dühös vagyok, hogy reszketek. Hegyeket mozgattam meg, hogy itt legyek vele. Ezért a drága, zavartalan időért. – Ez sokkal több, mint egyszerű rossz időzítés. Ez rólunk szól, rólad meg rólam, és a nászutunkról, amiből egyetlenegy adatik meg az életben. Nem fontosabb ez, mint az a rohadt munka?

Rám mered.

– Most miért viselkedsz így? Nyilván látod, hogy nekem is milyen nehéz ez, nem? – Ez szinte úgy hangzik, mintha Freddie az én viselkedésemet tartaná lehetetlennek. – Szerinted én ezt így akarom csinálni?

– Szerintem mondhattál volna nemet is rá.

Úgy néz rám, mintha pofon vágtam volna.

– Fogalmam sincs, mi van veled mostanában – szólal meg végül.

– Ez meg mit akar jelenteni?

Megrántja a vállát.

– Olyan… nem is tudom. Más vagy. Bármikor kész a veszekedésre.

Felnevetek, mert ebben a helyzetben mindenki vitába szállna a másikkal.

– Hát, elnézést kérek, hogy megmondom, amit gondolok – motyogom. – Tehát akkor mit is kellene csinálnom, amíg te Los Angelesben vagy? Menjek reggelizni Tiffanyhoz egyedül, és nézzem meg a Wickedet úgy, hogy közben ott van mellettem egy üres hely?

Végigsimítja az arcát.

– Áttetetem a jegyfoglalást. Elmegyünk csütörtökön. Meg tudom oldani.

Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz, és azt is, hogy nem ez a lényeg.

– Ha ezt csinálod… – kezdem a mondatot, de nem tudom, hogyan is akarom folytatni.

Freddie rám néz, néhány súlyos másodpercig hallgat, aztán elfordul, és előrángatja a bőröndjét a szekrényből. Leülök, és a karosszékbe süppedve figyelem, ahogy beledobál pár dolgot. Magányosnak érzem magamat. Rettenetes figyelni, ahogy a nászutunk foszlányokra szakad.

– Kérlek, ne menj el! – állok fel. Meg kell próbálnom még egyszer. – Ez túl fontos ahhoz.

Rám néz, és az arckifejezéséből látom, hogy nem fogja megváltoztatni az elhatározását.

– Könnyebbé is tehetted volna a dolgomat – jegyzi meg. – Lemehetnél a wellnessrészlegre, élvezhetnéd a fürdőt, császkálhatnál a városban, míg nem érek vissza. De te nem ezt fogod csinálni, igaz?

Egymásra bámulunk. Komolyan mondja, és én megvilágosodom, hogy a nő, aki korábban voltam, valószínűleg képes lett volna rá, hogy kiélvezze ezeket a dolgokat, amiket javasolt. Hagyta volna, hogy Freddie bűntudat nélkül elutazzon, és a rossz helyzetből is kihozta volna a legjobbat, és ha morogva is, de elfogadta volna a változtatást. Csak hát én már nem az a nő vagyok. Keresztülmentem a legrosszabbon, ami csak történhetett velem, olyan erőkre kellett lelnem magamban, amelyeknek a létezéséről eddig nem is tudtam, és ez megváltoztatott. Az itteni Lydia nem élt túl egy katasztrófát. Én már nem az vagyok, aki voltam. Nem csak a formás karról és csinos combról van itt szó. Hanem arról, hogyan működik az agyam, hogyan tud a szívem szeretni. Freddie-nek igaza van, más vagyok, és a felismeréstől, hogy többé már nem illek ide, majd megszakad a szívem.

Mostanra felöltözött, a bőröndjét is bepakolta.

– Viszlát, míg vissza nem jövök – veti oda nyersen. – Próbálj meg nem utálni.

Ránézek, és rettenetesen sebzettnek érzem magamat. Nem szólok semmit, mert képtelen volnék kimondani azokat a megnyugtató szavakat, amiket hallani akar.

Biccent, aztán még habozik, mint aki mondani akar valamit, de végül nem szól. Felkapja a bőröndöt, és elmegy.

Ébren

Július 23., kedd

Minden rosszra fordult. Azért jöttem Horvátországba, hogy Freddie-vel legyek, áldott zavartalanságban. Hogy a Central Parkban piknikezzünk, megnézzünk egy előadást a Broadwayn, és olyan gyémántokat próbáljunk fel Tiffanynál, amiket sosem engedhetnénk meg magunknak. Arra készültem, hogy eldobjuk az útikönyvünket, és mellékutcácskákban sétálgatunk, keressük a saját kalandunkat, bámuljuk a barna téglás házakat Brooklynban, és olyan kávézókban eszünk isteni dolgokat, amelyek a TripAdvisoron rosszul teljesítenek. Úgy volt, hogy ezeket a klassz dolgokat csináljuk együtt, de most rá kellett jönnöm, hogy ha új emlékekre teszek szert Freddie társaságában, az azzal jár, hogy a régi, drága emlékeimet tönkreteszem.

Ezerszer is végigpörgettem a fejemben a legutolsó, fájdalmas vitánkat, minden szögből megvizsgáltam, és igyekeztem találni valamit, ami nincs ott. Mert makacs szívem kétségbeesetten szeretné elutasítani az igazságot. Hogy a lány, aki voltam, képes lett volna rá, hogy elengedje Freddie-t, ő megértette volna, hogy muszáj elmennie. Próbálj meg nem utálni, mondta Freddie. Elfog a rosszullét, ha az arckifejezésére gondolok. De már tudom, hogy annak a lánynak, aki most vagyok, az a véleménye, hogy nem lett volna helyes elfogadni, hogy elmegy. A francba is, Freddie-nek nemet kellett volna mondania Vince-nek, és kettőnket kellett volna fontosabbnak tartania. De nem ezt tette, és én ezt nem tudom feldolgozni.

Az a helyzet, hogy miután az ember elveszíti élete szerelmét, rákap, hogy elképzeléseket gyártson, mi minden történt volna még. Könnyen megteheted, hogy úgy álmodod, valamennyi elkövetkező napotok tökéletes lett volna, hiszen annyira szeretted az illetőt. Addig origamizhatsz a fejedben minden képzelt helyzettel, míg minden a helyes irányba halad. És a szerelmetek története sohasem ér véget, mert minden fotóra odafesti melléd az agyad a szerelmedet, aki így életed minden fontos napján ott áll melletted. Nem vitatkozik veled, minden elvárásodnak megfelel, sosem hoz megkérdőjelezhető döntéseket, és egyértelműen, nyilvánvalóan, sohasem hagy faképnél a nászutatok kellős közepén.

Rettentő zűrzavar dúl bennem. Rémületemben úgy sírok, teljes testemben rázkódva, mint egy elveszett gyerek. Vágyom rá, hogy az anyám ölelésében találjak vigaszt, vagy Elle karja éreztesse velem, hogy minden rendben lesz, de tőlük most tengerek választanak el. Azért utaztam ide, hogy Freddie-vel kettesben lehessünk, de még sohasem voltam ilyen magányos életemben.

Ébren

Augusztus 3., szombat

– Vigyél több vizet magaddal. – Vita a mögötte lévő üvegfalú hűtő felé fordul, kivesz belőle néhány üveget, és a pulton át felém nyújtja. – Tessék.

Viszonylag korán reggel van még, szombat, alig valamivel hét óra után. Vita ragaszkodott hozzá, hogy szabadságot vegyek ki ma. Már majdnem két hete itt vagyok, és nem vettem be újabb tablettát az óta a rettenetes utazás óta.

A legtöbb napon dolgoztam, saját elhatározásból, nem mintha muszáj lett volna. Először csak azért, hogy másfelé tereljem a gondolataimat, de aztán rájöttem, hogy van abban valami egészen felszabadító, hogy magam elé kötöm az étterem piros kötényét, kezembe veszem a jegyzettömböt és a tollat – jobb ez bármilyen terápiánál. Mára már sikerült eltüntetnem a kékséget a bőrömről a parton, mert a legtöbb délelőttömön eltöltöttem ott pár órát, aztán ebédidő közeledtével felkaptam egy rövidnadrágot, a számra kentem némi szájfényt, és átalakultam Vita szárnysegédévé. A legtöbb estém úgy végződött, hogy Jonah-val beszéltem Skype-on, lábamat az erkélykorlátnak támasztva, és közben a csillagok néztek le rám. Egyszerű, lélekmelengető rutin. Tiszta és katartikus, mintha valami csoda folytán pontosan oda kerültem volna, ahová kellett, egy biztonságos helyre, ahol elrejtőzhetek mindkét életem elől.

Csendesebb pillanatokban Vitával menedéket keresünk a hőség elől, és sztorikat meg fotókat osztunk meg egymással. Láttam már képet róla, ami azon a napon készült, amikor összeházasodtak Petarral nyolc évvel ezelőtt. A férje kevés szavú férfi, de jó a szíve. Tudom, hogy összesen hatan vannak testvérek, már több mint tíz gyerek nagynénje, és hogy ő meg Petar nagyon vágynak saját gyerekre. Cserébe ő is hallhatott Elle-ről meg a kisbabáról, látott fotókat a családtagjaimról, és nagyjából tisztában van vele, hogy szervezőmunkát végzek a városházán az otthoni életemben. Biztos vagyok benne, hogy tudja, elefánt nagyságú részletek vannak még az életemben, amiket nem tudtam vele megosztani, és nagyra értékelem, hogy nem kérdezősködik. Az igazat megvallva, egy kicsit afféle szuperhős iránti rajongást fejlesztettem ki magamban iránta. Mit nem adnék csak a feléért az ő derűjének; olyan csendes erőt és jókedélyt sugároz, hogy szabályosan csüngök rajta. Úgy tűnik, mintha egy-egy alkalmi csettintéssel meg az arcára ülő mosollyal működtetné az éttermet. Úgy képzelem, egy egész országot is ugyanígy tudna vezetni, ha olyan kedvében volna. Petar szerencsés ember, és most én is nagyon szerencsés vagyok vele.

– Emlékszel, merre kell menni?

Bólintok.

– Azt hiszem, igen.

Elmegyek megnézni pár helyi nevezetességet, mégpedig Vita robogójával, hogy megspóroljak magamnak némi gyaloglást. Nem hinném, hogy felültem volna rá, ha még Freddie-vel jövök el ide, ő biztosan a legnagyobb járművet választotta volna, és kért volna egy második bukósisakot. Felszabadító érzés egyedül utazni, és úgy közlekedni itt, mint a helyiek. Az itteni emberek már hozzászoktak, hogy köztük vagyok, a nevemen szólítanak, ha találkozunk, amit elsősorban annak a státusnak köszönhetek, amit Vita barátjaként szereztem.

– Egyenes út vezet odáig – mondja. – És ne rohanj vissza!

Az égre emelem a tekintetemet. Szombat van, ami azt jelenti, hogy egészen biztos különösön zsúfolt lesz az étterem, és nem érzem feltétlenül jogosnak, hogy kivegyem az egész napot.

– Ne morogj – mosolyog rám. – Árt a szépségednek. Meg kell nézned a turistacélpontokat, amíg itt vagy.

– Ez úgy hangzik, mintha az anyám mondta volna.

– Ebben az esetben az anyád nagyon bölcs asszony. – Előveszi a pult alól a robogó kulcsát. – Elég benzin van benne a felfedezőutadhoz.

– Hamarosan visszatérek. Még ebéd előtt.

– Nem kell.

Összefonódik a tekintetünk, aztán felnevetünk, miközben a vállamra lendítem a hátizsákomat. Vita követ a robogóig, és egy papírtasakot tesz a kosarába. Egy bagett kiálló végét pillantom meg.

– Az ebéded – mondja határozottan.

Átlendítem a lábamat a robogón, és becsatolom a bukósisakot az állam alatt.

– Hamarosan találkozunk – mondom.

Vita bólint, a karját összefonja a mellkasa előtt.

– Én itt leszek.

Nem vagyok vallásos, de Vita javaslatát követve leparkolok a város peremén található Vepric szentély mellett. Még elég korán van, nagy itt a nyugalom, csak még hangosabban hallatszik a kabócák dala, kihangsúlyozva a mindent elárasztó békét. A szentély egy fákkal borított domb lábánál bújik meg. Horvátországot mintha vakító türkiz és harsogó zöld színekkel teli festékpalettáról alkották volna meg, és soha erősebben nem látom ezt így, mint most, miközben a széles kőlépcsőkön baktatok felfelé a szentély irányába. Ebben a napszakban csupán pár ember lézeng itt, mindannyian ugyanolyan elmélyülten tanulmányozzák a helyszínt, mint én magam.

A szentély előtt fából ácsolt padok sorakoznak. Ebben a pillanatban üresek, így hát leereszkedem az egyikre egypár percre, és próbálok újra levegőhöz jutni.

Egy kőoltárt látok a természetes, barlangszerű szentély elülső részében, és egy finom vonásokkal festett Szűz Mária-szobor néz le egy magasan elhelyezett falmélyedésből. Nagyon látványos és békés a hely. Beszívom a csendet, hagyom, hogy a szemem körbe-körbe vándoroljon, aztán kis idő múlva egy nő jelenik meg, és leül a mellettem lévő padra. A fejét lehajtva, az ujjai közt sötét gyöngyöket morzsolgatva imádkozik. A baleset után voltak pillanatok, amikor vadul vágytam rá, hogy higgyek Istenben vagy valami magasabbrendűnek a létezésében; biztosan megnyugvást hoz, ha az ember úgy érzi, hogy a dolgokat valamilyen nagyszerűbb cél mozgatja. Bennem nem él semmilyen hasonló hit, de ez nem jelenti azt, hogy ne tudnék vigaszt meríteni az ilyen helyen eltöltött időből. Úgy hiszik, hogy ez a szentély gyógyító erejű. Vajon az összetört szíveket is helyre tudja tenni?

Üldögélek és emlékezetben végigmegyek az elmúlt tizennyolc hónap történésein. Elismerem, milyen messzire eljutottam mára Freddie halála óta, és azt is, hogy milyen hosszú út áll még előttem. Évtizedek, ha szerencsés vagyok.

Röviden visszarévedek New Yorkra: hogy milyen szerencsétlenül alakult, minden megtörtént, aminek nem kellett volna. Nem is tudom, mikor leszek elég erős ahhoz, hogy újra visszatérjek a másik életembe. Ám most ennél nagyobb kérdések várnak megválaszolásra az agyam különféle szegleteiben.

Lehunyom a szememet, a nap felé fordítom az arcomat, és tudatosul bennem, hogy még mindig itt vagyok, lehorgonyozva. Sportcipőbe bújtatott lábam ide gyökerezve ebbe a száraz, poros földbe, és a húsom meg a csontjaim itt ülnek nyugton ezen az egyszerű falócán. A szívem vágtathat ugyan elszabadult csikóként a mellkasomban, kétellyel telve, tartozik-e valakihez egyáltalán, de én akkor is itt vagyok. Lassan, kimérten veszem a levegőt, a fenyőfák illatára összpontosítok és a madarak dalára, egészen addig, míg a szentség mindent átfogó érzete körbe nem fog, mint egy láthatatlan páncél. Ugyanaz a biztonság, mint amit a nagyszüleim ebédlőasztalánál tapasztaltam meg, és amit az anyám ölelésében. Elle fogja a kezemet, Freddie elkészíti a kedvenc angolszalonnás-céklás szendvicsemet, Jonah a zongoránál a The Prince-ben, szilveszterkor. Mindez együtt, mindezek az emberek, olyan biztosan, mintha ők is itt ülnének körülöttem a padokon. Vita derűje, Petar kedvessége, Dawn és Ryan, akik átvették a munkámat. Kris, aki semmit sem követelt tőlem, és Julia másodkézből származó virágai. De mindennél inkább, és mindenekfelett én magam. Pont itt, pont most, ezen a padon, önmagam összes változata egyszerre. Napsütötte vállam, túlnőtt hajam kontyba tekerve a fejem búbján, festetlen arcom, a hullámos pamutfonatok a csuklómon, amit a parti árusnál vettem, a töredezett zöld lakk a körmömön, én, én, én magam.

Valami szétárad bennem, az érzés, hogy teljes ember vagyok, valaki, akit szeretnek, a saját szívem birtokosa, egy suttogás, aztán egy kiáltás.

Én. Én. Én.

Ha valahol másutt volnék, nem egy szentélyben, torkom szakadtából kiáltanám bele a világba: Én, Lydia Bird, még mindig itt vagyok.

Amikor leparkolok a robogóval a járda mellett Vita helyén, Petar éppen az étterem előtti kövezetet mossa.

– Megtaláltad? – kérdezi a felmosónyélre támaszkodva.

Lemászom a motorról, és kikapcsolom a bukósisak csatját.

– Igen. Elképesztő hely.

– Én is nagyon szeretem – feleli. – Imádkoztál?

Az orromat ráncolom bocsánatkérőn.

– Az nem igazán az én világom.

Bölcsen tudomásul veszi, bólint:

– Nem vagyunk egyformák.

– Igaz – felelem. – Habár valamit éreztem… Nem is tudom, hogy mondjam…

– Hogy nem vagy egyedül?

Ezen eltűnődöm.

– Valami olyasmi, de nem egészen – mondom végül. – Inkább – az ujjhegyeimet a mellkasomhoz érintem –, inkább valamiféle elfogadás. Megtaláltam a régi önmagamat, hogy még mindig itt van, és az új ott ül közvetlenül mellette. Barátok lettünk.

– Az új önmagad meg a régi – ismétli lassan.

Nem számítok rá, hogy megérti, mert még abban sem vagyok biztos, hogy én magam valóban értem.

– Azt hiszem… azt hiszem, túlságosan erősen törekedtem arra, hogy mindenkinek minden legyek – mondom, lassan törve az utat összekuszált gondolataim között, legalább annyira a saját magam érdekében, mint a Petaréban. – Nagyon nehéz elfogadni, hogy az élet mindig előremegy, nem? Mindig előre, sosem vissza. Változni kényszerültem, amikor az életem hirtelen száznyolcvan fokos fordulatot vett, de ha nem így lett volna, akkor is változtam volna valamilyen irányba előbb vagy utóbb, nem igaz? Mert mindenki változik, senki sem marad örökre ugyanolyan. Minden annyira törékeny. Úgy hozunk döntéseket, hogy függünk az adott naptól, az időjárástól, a hangulatunktól, a holdállástól, attól, mit reggeliztünk… Nem kérdőjelezhetem meg folyamatosan a döntéseimet, amiket meghoztam vagy nem hoztam meg, nem vádolhatom magamat, hogy hol túl gyenge voltam, hol meg túl kemény. Már látom, hogy körbe-körbe járkáltam, közben őrült mintázatokat írtam le. – Elhallgatok, mély levegőt veszek. – Egyenes vonalban kell haladnom, Petar.

Petar rám néz, zavarba hoztam a kirohanásommal. Nem is tudom, pontosan mennyit értett meg belőle, sőt azt sem, hogy én magam mennyit értettem.

– Nem mindig könnyű elfogadni a dolgokat, amiken nem tud az ember változtatni. – Kiveszi a kezemből a robogó kulcsát meg a bukósisakot. – Menj, pihenj egy kicsit!

Vita bent járt a szobámban, míg nem voltam itt, hagyott egy befőttesüvegben egy csokor vadvirágot, meg egy levélkét, hogy kicserélte az ágyneműt és feltöltötte a palackosvíz-készletet. Leheveredem a friss takarók közé, és most gondolkodom el Petar szavain. Közhelyessé tette már a gondolatot a milliónyi poszter és hűtőmágnes, de az elfogadás koncepciója lassan beleépülni látszik a csontjaimba.

Ahogy ma a szentélyben ültem, szinte úgy éreztem magamat, mintha egyszerre két személy volnék. A Freddie halála előtti régi lány, meg az új önmagam. A nő, aki lettem a baleset óta. Talán nevetségesen hangzik, de ahogy ott ültem a reggel csendjében, úgy éreztem, mintha ez a két verzió egyre és egyre közelebb húzódott volna egymáshoz azon a padon, mígnem végre-végre egy teljes személlyé olvad össze.

Ébren

Augusztus 7., szerda

Tizenhét napja vagyok itt. Szerencsésnek érzem magamat, mert ez hosszabb idő, mint a szokásos üdülési csomagok. Több egy munkahelyi szabadságengedélynél is. Pár nappal ezelőtt írtam egy e-mailt Philnek, amiben megpróbáltam elmagyarázni a helyzetet, vagyis inkább könyörögtem a fizetés nélküli szabadságért, mert még nem érzem késznek magamat rá, hogy hazamenjek. Tudom, hogy túl sokat engedek meg magamnak, túlságosan kihasználom őt, hiszen máris annyira bőkezű és alkalmazkodó volt, és nincs jogom rá, hogy azt várjam tőle, még ezt is megértse. Azt válaszolta, hogy igyekszik még egy darabig zsonglőrködni a feladataimmal, amivel jókora súlyt vett le hámló vállamról. Anyával kicsit nehezebb dolgom volt. Szó szerint nem nevezhetem veszekedésnek a beszélgetésünket, de nem rejtette véka alá forrongó elégedetlenségét. Elle korábbi, naponként érkező üzenetei és fotói is két-három napos időközökre ritkultak. Fájdalmas arra gondolnom, hogy ilyen nehéz elfogadniuk a hiányomat. Őszintén, nem maradnék ilyen hosszan távol, ha azt, hogy itt legyek, nem érezném alapvetően szükségesnek ahhoz, hogy megőrizhessem a józan eszemet. Egy kicsit még muszáj Lydiának, a parti étterem pincérének lennem ahhoz, hogy teljesen túljussak mindezen.

Ébren

Augusztus 14., szerda

Az erkélyen ülök, nézem kicsit a csillagokat, mielőtt nyugovóra térek, magányosan. Tengericsillagként elnyúlhatok egy túl nagy ágyon. Azon gondolkodtam, hogy néhány dolgon változtatni fogok, miután hazautazom. Levágatom a hajamat, és talán felújíttatom a konyhát, ha lesz rá elég pénzem. A Savoy-ágyunk is sokat járt a fejemben. Bármennyire szeretem, nem vagyok benne biztos, hogy valaha is képes leszek úgy aludni benne, hogy nem képzelem oda magam mellé Freddie-t is, alighogy lehunyom a szememet, és ez bizony végtelenül kétségbeesett módszer az elalvásra. Ebben a kérdésben még nem döntöttem, de eltűnődtem rajta.

Bámulom az éjszakai eget, és próbálom kibogozni az életem összegubancolódott, egymásba csavarodott, több színben pompázó szálait. Nem olyan régen újabb, feszült hangulatú beszélgetésem volt anyával. Szerinte felelőtlenség ilyen sokáig itt maradnom, el fogom veszteni a munkámat, de attól is fél, hogy úgy döntök, itt maradok örökre. Egy darabig el is játszottam az utóbbi gondolattal; megtehetném. Eladhatnám a szeretett házamat, kiköltöznék ide, és mezítláb élnék tovább a tengerparton. Vita segítene, ebben biztos vagyok.

De mi lenne Elle-lel, a barátaimmal, anyával? Elviselhetetlennek érzem a gondolatot, hogy a végtelenségig távol maradjak tőlük, még ha ma, ebben a pillanatban nagyon is megfelel így nekem. Ők számomra a horgony, ők az ujjlenyomatom. Meg ott van a kisbaba is. Charlotte. A szívem minden alkalommal fáj egy kicsit, ha eszembe jut, mert pár nap múlva már egy hónapos lesz, és amióta megszületett, egyszer sem tartottam a karomban. A munka egy másik horgony; tudom, hogy nem egy országot irányítok, de a városháza jó hely, nem akarom elveszíteni.

Ezen túl, természetesen, ott van Freddie is. Az óta a rémes, New Yorkban töltött nap óta nem osontam át a hátsó kijáraton a másik univerzumba, mert féltem, hogy csak még tovább rontom a dolgokat. Úgy érzem, mintha egy elromlott iránytű segítségével kellene megtalálnom az utat a szívem térképén, és megpróbálnom kitalálni, hogy hol is lakom most.

És végül: Jonah Jones. Amikor Freddie itt volt velünk, Jonah-nak az volt a kijelölt szerepe az életemben, hogy ő Freddie legjobb barátja, ami valamilyen módon azt is jelentette, hogy az enyém nem lehet. Beleszoktunk ebbe a dinamikába, a saját barátságunkat félretettük, mert versengenünk kellett Freddie figyelméért. De most, hogy Freddie már nincs itt, és nem az ő két oldalán állunk, olyan, mintha elkezdtünk volna emlékezni arra, hajdanában mi vonzott minket kettőnket, Jonah-t meg engem egymáshoz, hogy mit jelentettünk valaha egymás számára. Ő a legrégebbi barátom. A telefonon megjelenő neve láttán gyorsabban kezd dobogni a szívem.

Ébren

Szeptember 22., vasárnap

– Szerintem haza kellene menned.

Vitával kávézunk az étterem teraszán. A bőröm már csak alig néhány árnyalattal világosabb az övénél, annak az embernek a napcserzettségénél, aki minden napját napsütésben tölti, nem pedig úgy szorít bele a napsugárból két hetet a fénycsövekkel világított irodai életbe. A nyári zsúfoltság már tovatűnt, az élet sokkal lazább tempójú lett.

– Tudom – hagyom helyben. Én is ugyanígy gondolom. Az elmúlt hetekben anyával szöveges üzenetekre szorítkoztunk, mert a szóbeli kommunikációnk mindig igen könnyen feszült fordulatot vett, és Elle-lel is egyszerűbb már sms-eket váltani. Az utóbbi pár alkalommal, amikor hívtam, mindig épp rohanásban volt, vagy azért, mert Charlotte sírt, vagy mert épp akkor hányta le David tiszta ingét.

– Ide bármikor visszajöhetsz. Mi nem megyünk innen sehová. – Vita kortyol egyet a kávéjából.

– Jó nektek, hogy ilyen biztosak vagytok ebben – felelem, némi irigységgel a látszólag egyszerű életük miatt.

Az ujja körül csavargatja a köténye zsinórját.

– Mindenki a maga szerencséjének kovácsa, Lydia.

– Tényleg így gondolod? – kérdezem. Nem vagyok biztos benne, hogy egyetértek vele. – Mert néha úgy érzem, mintha az élet csak úgy ide-oda rángatna, és én csak annyit tudnék tenni, hogy megakadályozom, neki ne vágódjam a szikláknak.

Az orrából horkantásszerű zaj tör elő.

– A sziklák nem ölik meg az embert.

– De előfordulhat.

– Tehát itt rejtőzködsz egész további életedben, hogy elkerüld a sziklákat? – Megvonja a vállát, sötét szemében harciasság csillan.

A tenger felé fordítom a tekintetemet.

– Szerinted ezt csinálom?

Vita újra vállat von.

– Miért, nem?

Tudom, hogy fején találta a szöget. Hatvanhárom napja vagyok itt. Hatvanhárom nap anélkül, hogy láttam volna a családtagjaimat, és majdnem ugyanannyi anélkül, hogy Freddie-vel találkoztam volna.

– Mit csinálnál, ha nem félnél, Lydia?

A kérdése egyenesen szíven talál, mint mindig. Azonnal tépelődni kezdek rajta.

– Levágatnám a hajamat – felelem. Ez azért volna nagy szó, mert Freddie úgy szerette, ha hosszú; ha levágatom, az olyan, mintha nem venném figyelembe az érzéseit. Ami őrültség, magam is jól tudom.

– Megcsináljam? – ajánlja fel Vita. – A nővéreimét is mindig én vágom.

Nem tudom eldönteni, hogy viccel-e, de megrázom a fejemet.

– Még nem vagyok rá kész.

Vita hátralöki a székét, és feláll, keze a vállamon.

– Ne hagyd, hogy sokkal tovább nőjön.

Ébren

Szeptember 24., kedd

– Most elég rossz passzban van, nem akar más kezében lenni – mondja Elle. – Még Davidnél sem.

Reggel egyenesen idejöttem, miután tegnap a késő esti géppel hazarepültem. Tíz perce érkeztem, de nem tudom elhessegetni az érzést, hogy Elle jobban szeretné, ha máris mennék. Lehet, hogy előtte ide kellett volna telefonálnom; a házban elég nagy a rendetlenség, és a nővérem úgy néz ki, mint aki az elmúlt pár napot ugyanabban a foltos pólóban töltötte. Ez nagyon nem az ő formája; tudom, mennyire utálja, ha ennyire rossz állapotban kapja el valaki.

– Segíthetek valamit? – Igazán haszontalannak érzem a jelenlétemet. Charlotte paprikapirosan üvölt, úgy tűnik, a tüdőkapacitása felér egy kisebbfajta lóéval. – Nem tudnék… nem is tudom… például elmosogatni?

Elle szemébe könnyek gyűlnek.

– Nem tehetek róla, hogy ilyen rendetlenség van, Lydia. Az ember úgy próbál gondoskodni egy másik emberi lényről, hogy közben két órát alszik éjjel, azt sem egyben, ami után tudod, kinek van kedve takarítgatni.

– Esetleg csináljak egy csésze teát? – Olyan óvatos vagyok, mintha tojáshéjakon lépkednék, mert azt próbálom kipuhatolni, hogy mi jobb, maradni és segíteni, vagy az, ha elmegyek.

– Nem lesz itthon tej, míg David haza nem ér a munkából – mondja Elle, aztán nevetni kezd, tágra nyílt szemmel és tompán. – Már ha ezt nem számoljuk. – A mellére mutat, a babával a vállán. – Mert ez a tej sosem fogyhat ki, sem éjjel, sem nappal, mindig igény szerint rendelkezésre kell állnia.

– Kiugrom és hozok – ajánlkozom boldogan, hogy van feladatom. – Van még valami, amire szükséged van?

Felhorkan.

– Egy jó alvásra? Öt percnél több időre, amit magamra fordíthatok? Arra, hogy a testvérem ne húzzon el valahová, amikor a legnagyobb szükségem volna rá?

– Elle, sajnálom… Nem tudtam, hogy a dolgok ennyire… – Meg vagyok ütközve. – Mondd meg, mit csináljak, hogy segítsek…

Türelmetlen kézmozdulattal szakítja félbe a mondatomat.

– Szerinted én tudtam, mit csináljak, amikor Freddie meghalt? Hogy hogyan segítselek át a legrosszabb dolgon, ami valaha történt veled? Hát megmondom a választ: nem tudtam. Nem, kurvára gőzöm sem volt róla. De tudod, mi az, amit nem tettem meg? Nem menekültem el a rohadt Horvátországba!

Meg vagyok sebezve. Jó lenne vitába szállni, hogy elveszíteni valakit nem ugyanaz, mint amikor érkezik valaki az ember életébe, de nem teszem, mert a nővérem nagyon ki van akadva.

– Fürdésidő van – mondja éles hangon, és a babát átteszi egyik válláról a másikra. – Jobb, ha túlesem rajta, mielőtt újra megéhezik, vagy netán kidől.

Hallom én: Elle azt mondja, hogy menjek el. Nagyot nyelek.

– Segíthetek megfürdetni?

Úgy sóhajt, mint akiből kifogyott a harci kedv.

– Ne ma, oké, Lyds? Gyorsabban végzek egyedül.

Nem lévén választási lehetőségem, kézbe veszem a kulcsaimat.

– Hívjalak később?

A fejével a baba felé int.

– Jobb, ha csak üzensz, ha netán aludna.

Gyanítom, hogy azért is jobbnak találja ezt a megoldást, mert így neki sem kell velem beszélnie.

Anya kocsibejáróján egy számomra ismeretlen autó áll, amikor tíz perccel később megérkezem hozzá. De nem is igazán jut el a tény a tudatomig, annyira lelkesen készülök rá, hogy meglepjem.

Bemegyek a kulcsommal, és lerúgom a Converse cipőmet az ajtó mellett, aztán elindulok a konyha felé. Belépek. És ott találom anyámat melltartóban, amint épp nagyban smárolnak Steffel, az ezúttal meztelen felsőtestű számítógép-szerelővel. Integető kezem megáll a levegőben a látványra, ők meg úgy ugranak szét, mint akiket áram rázott meg.

– Mi a francot csinálsz itt, Lydia? – támad nekem anya azonnal, majdnem kiabálva, rákvörös arccal, és teljesen észszerűtlen mozdulattal maga elé tart egy konyharuhát.

Stef szó szerint bemászik az asztal alá, hogy aztán a másik oldalon bukkanjon elő, kifordítva felkapott pulóverben, kezében anyám blúzával. Anya kikapja a kezéből, és egyetlen szó nélkül magára rángatja.

– Örülök, hogy újra látlak, Lydia, kedves – motyogja Stef, és elrohan mellettem, ki a folyosóra, aztán eliszkol a házból. Nem hibáztatom érte; anya úgy néz ki, mint aki mindjárt ököllel ront nekem.

– Kilenc hét! – kiabálja, még mindig vörösen. – Kilenc hétig odavoltál, aztán meg csak úgy belibegsz ide anélkül, hogy legalább idetelefonáltál volna, hogy hazajöttél?

Rábámulok. Tudtam, hogy Elle és anya is ki volt bukva, de nem számítottam rá, hogy ennyire rosszul reagálnak majd a hazaérkezésemre.

– Meg akartalak lepni – mondom.

– Hát ez sikerült.

– Bocsánat – motyogom.

Felsóhajt, végigfuttatja a kezét a haján, hogy lesimítsa.

– Mikor értél vissza?

– Tegnap este – felelem. Nem mesélem el neki, hogy amikor tegnap hat körül befutottam, a házat hidegebbnek éreztem, mint korábban bármikor, sem azt, hogy kaptam egy hivatalos hangnemben fogalmazott levelet Philtől, amiben az állt, hogy muszáj volt felvenniük valakit a helyemre, és hívjam fel, sem pedig azt, hogy a távol töltött idő megváltoztatott valamit bennem. – Sajnálom, hogy ilyen hosszú ideig odavoltam.

Látom rajta, hogy ingadozik a düh és a hazaérkezésem feletti megkönnyebbülés között.

– Tényleg nem kellett volna ilyen hosszú ideig maradnod.

Bólintok, nyomorúságosan érzem magam.

– Voltál a nővérednél?

– Onnan jövök.

– És hogy van ma?

A kérdése azt sugallja, hogy Elle lelki egészsége napról napra ingadozik, hol ilyen, hol olyan. Az összeszedett, nyugodt, megbízható Elle.

– Feszültnek tűnt. A baba sírt. Nem maradtam hosszan.

Anya fújtat. Nem tudom, hogy azért bosszankodik-e, mert nem maradtam ott tovább, vagy Elle zaklatottsága, netán a baba sírása váltotta ki ezt belőle.

– Nem csupán ingerült. Küszködik, Lydia. Te is tudnád, ha itt lettél volna.

Aha. Tehát miattam.

– Nem tudtam.

– Persze hogy nem – feleli anya.

Mintha a hosszas távolmaradásom felszippantotta volna az összes irántam való részvétüket, és az egészet leküldte volna a csatornába.

– Sajnálom, hogy belegyalogoltam a… tudod.

Lenéz a blúzára. Ő is tudja, hogy félregombolta.

– Szegény Stef – csóválja a fejét.

– Bocsánat.

– Abbahagynád ezt az átkozott bocsánatkérést? Úgysem segít.

Befogom a számat, nem tudom, mit mondjak.

– Ettél valamit? – kérdi végül.

Megrázom a fejemet. A bevásárlás volt a következő tétel a mai teendőim listáján; üresen tátong az éléskamrám. Kinyitja a hűtőt, kivesz egy lasagnával félig teli jénait, és a kezembe nyomja.

– Tessék. Ezt vidd el magaddal.

Lenézek a kezemben tartott ételre, ostoba módon a sírás határán járok, mert mind a két, számomra legkedvesebb ember kiutasított ma a lakásából.

– Köszönöm – nyögöm ki.

Bólint, aztán elfordul, és kinéz az ablakon.

– Akkor én megyek – szólok. – Holnap felhívjalak?

Ismét bólint, a szája összeszűkül.

– Igazán örülök, hogy láttalak, anya – mondom csendesen. – Hiányoztál.

Sarkon fordulok, és eljövök, ő meg hagyja.

Bemászom a kocsiba, könnyes szemmel. Elutasítottnak érzem magamat, és miközben az ismerős utcákon hajtok hazafelé, tudom, hogy eljött az idő, amikor újra vissza kell mennem a másik világomba.

Álomban

Szeptember 24., kedd

Nincs itt. Végre összeszedtem a bátorságomat, hogy visszatérjek, de a ház üres. Némi vizsgálódás után megállapítom, hogy a hűtőben nem találok egyet sem Freddie kedvenc söréből, és a szennyeskosárban is csak a saját ruháimat látom. Hol lehet? Alig pár hónapja házasodtunk össze. Kezd rám törni a pánik. A New Yorkban kitört vita alapvető változásokat hozott? Annyira tönkretettem a boldogságunkat, hogy alig megkötött házasságunk félresiklott? Öntök magamnak egy kis narancslét. Remegő kezembe veszem a telefont, hogy nyomozzak.

Két üzenet villan fel a kijelzőn. Az egyik Elle-től, hogy nem akarok-e később átmenni hozzájuk sült halat és krumplit enni. A másik anyától, aki plusz jegyet ajánl fel egy előadásra Bathban, amit hétvégén készül megnézni. Ők ebben a világban igencsak lelkesen viszonyulnak hozzám. Az ujjammal végigsimítom a jegygyűrűmet. Még mindig a helyén van a gyűrűsujjamon. Hol vagy, Freddie Hunter?

Beírom a nevét, és várok, hogy a telefon kicsöngjön, remélem, nem hangposta fogad. Este hét óra van, bízom benne, hogy már nem dolgozik.

Tovább tart a szokásosnál, mire vonalat kapok, és amikor végre megtörténik, nem a megszokott hangon csörög ki. Ettől összezavarodom, aztán nagyot ugrik a szívem, mert Freddie végre felveszi.

– Freddie? – szólok bele bizonytalanul. Jó nagy ott a hangzavar, bárhol van is épp.

– Lyds! – majdnem kiabálva beszél. – Várj egy kicsit, mindjárt kimegyek innen.

A háttérben beszélgetés zaját és zenefoszlányokat hallok, nevetést és hangos beszédet. Azt hiszem, valami bár lehet az.

– Istenem, nagyon nagy itt ma a forróság – mondja Freddie. Most valamivel tisztább a hangja. – Az ing teljesen a hátamhoz tapadt.

– Hol vagy? – kérdezem összezavarodva.

– Most? – kérdi. – Egy tengerparti bár előtt állok. Vince odabent villogtatja a céges hitelkártyát, abban a reményben, hogy sikerül végre nyélbe ütni az üzletet.

– Csak a munka, semmi szórakozás, jól értem? – A kérdésem tompán cseng, a hangomba megpróbáltam egy kis színlelt könnyedséget vinni.

Felnevet.

– Rómában viselkedj úgy, mint a rómaiak. Rióra is ugyanez vonatkozik, ha épp itt jár az ember.

Rio? Freddie Brazíliában van? Távoli vészjelző szól a fejemben. Lehet, hogy említett valamit, de abban biztos vagyok, nem tudtam róla, hogy jelentősebb időt készül ott tölteni.

– Hiányzol – mondom, azért, mert így igaz, különösen most, hogy újra hallottam a hangját.

– Te is nekem – feleli. – De már nem leszek sokáig távol. Két hét, maximum három.

– Még három hét? – kérdezek vissza elcsüggedve. Nyilvánvalóan semmi sem ért célba mindabból, amit New Yorkban mondtam neki, különben nem ment volna bele, hogy ez történjen. Vagy én nem mentem volna bele. Az alapján, ahogy a hűtőnk kinéz, és az anyától és Elle-től kapott üzenetekből ítélve már több hete távol lehet.

– Ne kezdd újra – sóhajt fel bosszúsan. – Tudod, hogy nem én tehetek róla.

Világos, hogy érzékeny pontra tapintottam.

– Azt mondod, a parton vagy épp?

– Nem – mondja Freddie, erőltetett türelemmel a hangjában, némi passzív-agresszív éllel. – Azt mondtam, hogy Vince-szel vagyok, és megpróbáljuk nyélbe ütni az üzletet a PodGodsszal. Mindenki itt pörög a rohadt parti strand körül, Lydia, ez nem az én hibám, oké?

– Nem mondtam semmi ilyesmit – ellenkezem nyomorúságosan. Hetek óta nem beszéltem Freddie-vel, és most, hogy igen, megint ugyanúgy történt. Ha együtt volnánk, ki tudnánk adni magunkból a félreértéseket, de telefonon keresztül nem olyan egyszerű. Most döbbenek rá, hogy a kapcsolatunk mennyire függött a fizikai közelségtől: az érintésektől meg attól, hogy képesek voltunk-e olvasni egymás vizuális jeleit. E pillanatban egyik luxus sincs meg, és csak csalódást meg szorongást keltő érzések maradtak mindkettőnkben. Hallom, hogy valaki Freddie nevét kiabálja, valószínűleg Vince, és azt mondja neki, hogy jöjjön, és ragadjon fel egy pohár Caipirinhát. Rosszul ejti ki. Ez egyáltalán nem lep meg, Vince az a fajta ember, aki imád nagyokat mondani, és aligha veszi magának a fáradságot, hogy ilyesminek utánanézzen. Nagyobb összeget feltennék rá, hogy úgy utazott el Brazíliába, hogy még csak azt sem derítette ki, hogy mondják a kéremet és köszönömöt portugálul.

– Muszáj visszamennem – mondja Freddie.

– Tényleg úgy hangzik – mondom. Elutasítottnak érzem magamat, és arra gondolok, bárcsak megtalálnám a megfelelő szavakat, hogy mindezt helyrehozhassam.

– Hamarosan hívlak – ígéri még, aztán leteszi, és visszatér a koktéljához, vissza a tengerparti bárba, vissza a nélkülem folyó életéhez.

Ébren

Szeptember 24., kedd

Egyedül ülök a lámpafényes nappaliban, és egy bögre forró csokoládét fogok körbe a két tenyeremmel, abban a reményben, hogy segít elaludni. Micsoda rémes, szörnyű hazaérkezés. Anya és Elle valószínűleg azt gondolják, bárcsak inkább Horvátországban maradtam volna, Freddie meg Rióban dönti magába sorra a koktélokat a tengerparton.

Most látom csak, mennyire számítottam arra, hogy a másik világ menekülőutat kínál az itteniből; menekülést a gyász kemény, könyörtelen frontvonalából. Bár ez a mai délután… nem épp ezzel szolgált. Inkább újra csüggedtnek és kétségbeesettnek érzem magamat, még rosszabbul vagyok, mint New York után, és ahogy végiggondolom a ma este történteket, egyre közelebb kerülök egy letagadhatatlan igazsághoz.

Az itteni gyógyulást lecseréltem az ottani életre. Hozzászoktam, hogy újra meg újra ellátogassak abba a világba, abban a reményben, hogy elfuthatok a gyászom elől, pedig minden valamirevaló gyásztanácsadó kézikönyv, amit valaha olvastam, azt állította, hogy ez nem lehetséges. Talán még annak a hülye dokinak is igaza volt – nem haladtam érzékenyen végig a folyamat összes szakaszán. Helyette a két világ között írtam le cikcakkokat, kerülőutakra tévedtem, és csak lassítottam a haladásomat anélkül, hogy felfogtam volna.

Horvátországban egyszer sem vettem be több pirulát az után a New York-i este után, és ennek következtében sokkal jobban aludtam éjszakánként. A szemem körüli karikák elhalványodtak, és a szívem könnyedébben vert a mellkasomban, mert nem kellett dupla műszakban dolgoznia. A napjaim egyszerűbbek voltak, mert egyetlen életet élni kevésbé stresszes, mint kettőt.

Nem hagyhatom figyelmen kívül a tényt, hogy továbbra is változom, hogy az az önmagam, aki meg-meglátogatja Freddie-t abban a másik világban, egyre kevésbé hasonlít ahhoz a Lydiához, akit Freddie ismer. És nekem, ami azt illeti, jobban tetszik ez az új verzióm. Neki is összetört a szíve, de sokkal elszántabb. Kalandvágyó és erős. Megpróbált lassan előrefelé haladni, sétálni az áradattal szemben, én meg ez alatt az idő alatt végig mást sem tettem, mint igyekeztem visszarángatni.

Ébren

Szeptember 28., szombat

– Egészen biztos benne?

Tekintetem találkozik a fodrászéval a tükörben.

– Igen.

Ott áll a hátam mögött az ollójával a kezében, és ahhoz képest, hogy azért kapja a fizetését, hogy hajat vágjon, határozottan vonakodni látszik.

– Az elmúlt tíz évben sosem vágtam többet két centinél – harap az ajkába.

Ez igaz. Néha kacérkodtam a rétegesre vágással, időnként a frufrumat rövidebbre kértem, de ennél merészebb dologra sosem vállalkoztam.

Megemelem a befont copfot még utoljára.

– Vágja le, Laura!

Nagyot sóhajt, és nem kérdez többet.

Nem sokkal később a kocsimban ülök, a levágott copfom egy tiszta, cipzárazható nejlontasakba zárva hever az ölemben. Több mint egyszerű fizikai súly, ami lekerült a vállamról. Dawn eladományozta a haját pár évvel ezelőtt, nyáron, tegnap este én is utánanéztem a dolognak, és találtam egy jótékonysági vállalkozást, amely tinilányoknak készít parókát. Amikor tizenöt éves voltam, a hajam nagy büszkeséget és örömet jelentett számomra; ebben az érzékeny korszakban szüksége van valamire az embernek, ami mögé elrejtőzhet. Megmelengeti a szívemet a gondolat, hogy a hajam talán egy kicsit szebbé teheti egy másik lány életét, aki küzd valami ellen. Nekem már nincs rá szükségem.

A folyosón ledobom a táskámat, és minden szögből megvizsgálom magamat, végigsimítom a nyakamat, ami most újra látszik, ujjaim eljátszadoznak a rövid fürtökkel az arcom körül. Immár kipipálhatom a gyászkezelő listámon a „Vágasd le a hajad rövidre!” tanács melletti rubrikát. Laura majdnem szívrohamot kapott, amikor bubifrizurát kértem tőle. Felkapott egy rakás magazint, és sorra mutogatta a rövid frizurákat, mert úgy képzelte, rosszul gondolok valamit. De nem így volt – tudtam, mit akarok –, és ahogy most magamat nézem, boldog vagyok, hogy elég bátor voltam megtenni.

Bátor. Forgatom a szót a fejemben, aztán hangosan is kimondom. A tükörképem állhatatosan visszanéz rám, és azt mondja, helyesen döntöttem. A „bátor” szót is hozzáteszem ahhoz a gyűjteményhez, amellyel mostantól az életemet jellemzem.

Itt délután öt óra van, ami, úgy számolom, Los Angelesben délelőtt kilenc. Elküldtem Jonah-nak egy fotót az új frizurámról, és amikor már épp azt gondolom, hogy szombat örömére hosszan heverészik az ágyban reggel, megvillan a telefonom.

Hívlak.

Vigyorgok, ledobom magamat a kanapé sarkába, magam alá húzom a lábamat, és már rezeg is a telefon, feltűnik Jonah nevető arca. Még az ágyban van.

– Hadd nézzelek meg rendesen – mondja, és hirtelen a semmiből rám tör a félénkség, miközben az orromat ráncolva ide-oda forgatom a fejemet, és várom az ítéletet.

– Na, hogy tetszik? – kérdezem.

Ő az első, a fodrászon kívül, aki véleményt mondhat.

– Olyan… olyan ausztrálnak nézel ki – böki ki, és újra felnevet, meg a vállát vonogatja, mert ő is tudja, milyen nevetséges dolgot mondott.

– Ausztrálnak?

– Nem is tudom – feleli. – Talán a napsütötte bőröd meg a frizura együtt, azt hiszem. Úgy nézel ki, mintha valami vízimentő volnál a Bondi Beachen.

– Ez aztán a furán specifikus leírás – emelem a mennyezetre a tekintetemet. – Talán épp valami Baywatch-álmodozás közben kaptalak?

Végigsimítja az arcán a borostát, és olyan arcot vág, amiből akár arra is következtethetnék, hogy igen, de túl illemtudó ahhoz, hogy bevallja.

– Mikor értél haza?

Egész sokat beszélünk mostanában, az estéimnek általában ez az utolsó programpontja. Horvátországban ő jelentette a szálat, ami az otthonomhoz kapcsolt, ő volt az egyetlen ember, aki nem ítélte el élesen az elfutásomat – valószínűleg azért, mert saját bevallása szerint, ő maga is nagyjából ugyanezt tette.

– Néhány napja – felelem. – Nem épp a legbarátibb fogadtatásban részesültem, hogy őszinte legyek. Túl sokáig voltam távol.

– Megbékélnek majd – mondja Jonah. – Hiszen szeretnek.

– Hát igen, tudom – felelem. Persze, igaza van. De inkább témát váltok, mert ha Elle-re és anyára gondolok, elszomorodom. – És veled mi újság?

Iszik egy korty vizet az éjjelszekrényén álló pohárból, aztán visszadől, Los Angelesben szerzett barnasága élesen elüt a takarók fehérségétől. Jobban néz ki, mint amilyennek az itt töltött legutóbbi időkben láttam: egészségesebb, élettelibb, mint aki valami ragyogásra lelt a búzafüves turmix alján. Hátradőlök, és meghallgatom, ahogy elmeséli, hogy folynak a napjai, hogyan dolgoznak a forgatókönyvön, és milyenek az emberek, akikkel az idejét tölti. Csak úgy süt a lelkesültség sötét szeméből. Képtelen vagyok elhinni, hogy visszatér még valaha ide; egészen más körökben mozog már.

– És milyen érzés otthon lenni? – kérdezi.

Felsóhajtok.

– Ugyanolyan. – Csak azután kapok észbe, hogy kimondtam. – Bár ez nem is igaz. Kicsit fura. Mintha nem tartoznék ide többé.

Lassan bólogat.

– Jó ideig elvoltál, de hamarosan újra megszokod az ottani életet.

– Tudom.

– Hamarosan dolgozol is?

Bólintok, a szívem nehéz.

– Elvileg hétfőtől. De közben felvettek valakit. Phil azt mondta, hogy menjek be, de nem tudom, hogy van-e még hely számomra.

Aggodalom ül az arcára.

– Biztos, hogy jól vagy?

– Jól leszek – felelem. – Csak valószínűleg hiányzik a napfény.

– Nagy a világ, Lyds – mondja Jonah. – Valahol mindig süt a nap.

– Hát itt nem. – Már nem vagyok biztos benne, hogy még mindig az időjárásról beszélünk-e. – Neked vannak már terveid, hogy mikor jössz haza?

A fejét rázza.

– Egy darabig még itt leszek. Az alkotói szabadságom karácsonykor jár le, szóval szerintem akkortájt.

Nagyot nyelek, és nem mondom ki, hogy mennyire szeretném, ha hamarabb visszatérne.

– Értem.

– Ha Phil útilaput köt a talpadra, gyere ki ide, és tölts velem egy kis időt – mosolyog évődve. Nem árulom el neki, hogy mennyire vonzónak tűnik ez most.

– Hát igen, ez biztos segítene, hogy elsimítsuk a dolgokat anyával – felelem.

– Igaz, ebben az esetben talán jobb, ha nem teszed – nevet. – Egyébként Phil úgysem fog kirúgni. Hiszen gyakorlatilag családtag.

Elmosolyodom.

– Persze, minden rendben lesz.

A tekintete hirtelen elnéz valahová a képernyőn túlra.

– Mennem kell – mondja. – Akadt némi munka.

– Sürgős szörföznivaló? Filmpremier?

– Mindkettő – feleli. – Aztán ebéd Kate Winslettel.

– Klassz – mondom.

– Az bizony – feleli. – Később még beszélünk, Csillagnéző.

Befejezi a hívást, a képe lefagy a képernyőn, a keze épp búcsút int. Csillagnéző. Néhányszor megmutattam neki, hogyan festenek a horvát égbolton a csillagok az erkélyről nézve, de a becenév ebben a pillanatban nem illik rám. El sem tudom képzelni, hogy Jonah valaha újra látni akarná a mi kis szürke szülővárosunk fölötti eget meg az utcai lámpák fényét.

Végigsimítom az új frizurámat, még mindig szokatlan. Majdnem fiúsan rövid, akár egy sapka.

– Nem hinném, hogy tetszene, Freddie – mondom. – Szerintem igazából rohadtul utálnád.

De én nem utálom. Beletelik egy kis időbe, míg megszokom, de azt hiszem, végül kifejezetten szeretni fogom.

Ébren

Szeptember 30., hétfő

– Ó, te jó ég! – Ryan íróasztala van hozzám legközelebb, amikor besétálok az irodába. Döbbenten talpra ugrik. – Hát visszajöttél, és csodásan nézel ki!

Megkerüli az asztalt, és végigsimítja rövidre vágott hajamat, miközben nem tudja levenni róla a tekintetét.

– Mit tettél vele? Mármint tényleg nagyon tetszik, de ez egy kicsit túl radikális lépés tőled.

Mostanra az összes munkatársam körém sereglett, és mindenki úgy bámul, mintha egy végtagomat vágattam volna le, nem a hajamat.

– Elég kisfiús – jegyzi meg Julia.

– Hangsúlyozza a szemedet – dicsér Dawn. – Atyám, micsoda színed van. – Sápadt karját az enyém mellé teszi.

Tekintetem domborodó hasára vándorol, ő meg felnevet.

– Hát igen. Nem csak a sütitől.

– De örülök! – Ez valóban így van.

Phil jelenik meg mellettem, és megszorítja a vállamat.

– De jó, hogy újra látlak, Lydia – üdvözöl. – Szerezz egy csésze teát, aztán gyere az irodámba pár szóra.

Kicsit mindenki feszeng, ahogy visszatérnek a munkájukhoz, és csak ekkor figyelek fel rá, hogy egy ismeretlen lány ül az asztalom mögött. Tudtam erről, persze, de Louise látványára, ha jól emlékszem, így hívják, elönt az idegesség, a gyomromban érzem. Remek munkaerőnek látszik, az ujjai csak úgy száguldoznak a billentyűkön, aztán felnéz, és rám mosolyog. Biztos vagyok benne, hogy nagyon kedves ember, és nyilvánvalóan olyan gyorsan tud gépelni, hogy kész csoda, a keze majd meggyullad közben, ám én akkor volnék igazán boldog, ha ebben a pillanatban egy füstgomollyá változna át. Egy pillanatig még nézem, hátha megtörténik, amire vágytam, de Louise makacsul a helyén marad. Így hát megfogadom Phil tanácsát, és elindulok a konyha felé.

Nos tehát, a jó hír az, hogy még mindig van munkám. A kevésbé jó, hogy egy másik, mint amit itt hagytam. Phil igyekezett olyan kedvesen fogalmazni, amennyire csak lehet, és szemlátomást nem érezte magát jól a rossz hír hozójának szerepében, de Szuper Lou (Phil nem így hívta) maradni fog, mert mindenkinek az a véleménye, hogy remek munkát végez. Phil elmondta, hogy meg volt kötve a keze, amikor Dawnnál elkezdődtek a reggeli rosszullétek. Természetesen semmi jogom nincs rá, hogy mérges legyek, hiszen a saját döntésem volt, hogy ilyen hosszú időn át távol maradok. A főnököm a lehető legkedvesebben lezsuppolt a könyvtárba. Delia végre úgy határozott, hogy a szögre akasztja a tintát-bélyegzőt, és valakinek a helyére kell lépnie.

Phil úgy tálalta nekem a munkát, mint próbát, egyfajta lehetőséget, hogy helyrebillentsem a könyvtár szekerét. Mintha kaptam volna egy saját, külön projektet. És én hálás vagyok érte, tényleg. Továbbra is a városházán dolgozhatom, és mindenkivel találkozhatom a fenti irodából, még ha csak futólag is, még ha nem lehetek is együtt velük nap nap után. Nem fogok hazudni, úgy éreztem magamat, mint a család fekete báránya, akit az alagsorba utasítottak a helytelen viselkedése miatt, de azt is tudom, hogy iszonyú szerencsésnek mondhatom magamat, hogy egyáltalán még van munkám.

És ha jobban belegondolok, akár még jót is tehet nekem, ha erre a könyvtármodernizálásra vállalkozom. Van néhány részidős munkatárs, akikkel együtt tudnék dolgozni, és a rendszert mindenképp digitalizálni kell. Szervezhetnék pár rendezvényt is. Író-olvasó találkozókat, felolvasásokat. Akár egy rendszeres könyvklubot. Phil tényleg azt szeretné, ha kézbe tudnám venni ott az ügyeket, és önállóan tudnék dolgozni. Kaptam tőle még húsz fontot is, az alig létező büdzsénkből, hogy a városban lévő csilivili írószerboltban vegyek magamnak egy határidőnaplót meg pár tollat. Nagyra értékelem a gesztust. Igyekszem úgy tenni, ahogy javasolta: terveket készítek.

– Fogd a fejét! – adja oda két várakozó karom közé Elle a meztelen, és igencsak dühös arcot vágó Charlotte-ot. A fürdőszobájuk padlóján térdelünk; megengedte, hogy segítsek fürdetni a babát, ami afféle olajágnak számít. A nagy kádjukat használjuk erre, és amikor beleeresztem a gyereket a vízbe, csodás módon megnyugszik.

– Imádja – jegyzi meg Elle, és a karjára hajtott fejjel bámul le a lányára. – Pár napja négyszer megfürdettem, csak hogy abbahagyja a sírást.

– Igazi hableány lesz belőle – mondom.

– Inkább afféle buligyilkos – mondja Elle.

Mosolygok, és a tenyeremmel meleg vizet csorgatok Charlotte pocakjára. Tényleg nagyon élvezi a fürdést, kész varázslat.

– Lehet, hogy ez olyan érzés neki, mintha még mindig a méhedben volna – próbálkozom.

Elle kinyújtja a kezét, és megcsiklandozza a baba talpát.

– Lehet. Köszönöm. Hogy ott voltál velem, amikor született. Mindnyájunk nevében.

Hallom a hangján, hogy küszködve ejti ki a szavakat, és elszorul a torkom, amikor eszembe jut Charlotte születésének napja. Az esküvőm napja.

– A világ minden kincséért sem hagytam volna ki.

És ekkor csap belém a felismerés. Ha tudatos döntést kellett volna hoznom, hogy melyiket választom az esküvő vagy a baba születése közül, nos, bármilyen nehéz beismernem, én bizony itt maradtam volna, ebben a világban. A baba apró kezének érintése az ujjam körül: annak elfogadása, hogy több minden köt ide, mint amoda. Hogy itt az ideje szembenézni az elkerülhetetlennel.

Végzetes, mindent felemésztő esemény történt az életemben. A legrosszabb, ami csak lehetséges. Elveszítettem életem szerelmét, ám aztán, csodás módon, újra utat találtam hozzá – de milyen áron?

A kezdet kezdetén minden ragyogó volt, a legszebb álmaim váltak valóra. És egészen idáig tartott megértenem, hogy bármilyen gyönyörű volt is, nem mehet így a világ végezetéig – sem az a nő nem élhet így örökké, aki itt vagyok, sem az, aki ott. Az ottani nő hadd élvezze a hosszú, csodálatos közös életet Freddie-vel. Isten a tanúm, muszáj hinnem abban, hogy létezik valahol egy világ, ahol boldogok vagyunk, és megadatik nekünk az idő, hogy saját családot alapítsunk, ahol elég szerencsések vagyunk hozzá, hogy együtt öregedjünk meg.

Az utazgatás oda-vissza a két világ között, a látogatások egy olyan világban, ahol a gyászom nem létezik, ahol az elképesztő fájdalom nem változtatott meg visszavonhatatlanul… csodálatos élmény volt. Őszintén, tényleg. Ugyan ki ne ragadná meg az alkalmat, hogy újra láthassa elveszített szeretteit? És nemcsak egyszer, de akárhányszor?

Az emberi agy úgy működik, hogy meg tudjon birkózni a gyásszal. Tudja, még akkor is tudja, ha feneketlenül sötét helyekre zuhantunk, hogy lesz még fény. Csak annyit kell tennünk, hogy haladunk tovább, bátran, egyenes vonalban, még ha lassan is, és így egyszer csak, egy szép napon visszatalálunk. De én nem ezt tettem. Minden irányba bukdácsoltam, szemellenzősen, két lépést előre, hármat hátra. A pirulák jelentették számomra a megnyugvást, a támaszt és menekülőutat, de ez lett a szemellenzőm is, ami a rossz irányba állított, és ott tartott. Most már az összes létező változatomról le kell tépnem ezt a szemellenzőt. El kell búcsúznom.

Álomban

Október 1., kedd

Természetesen tudtam, hogy Freddie-t nem találom itt. Várhattam volna még pár hetet abban a reményben, hogy addigra visszatér Rióból, de semmi sem garantálta volna, hogy ez megtörténik, és most, hogy meghoztam a döntést, muszáj végigvinnem.

Az ágy melletti lámpa ég, halvány éjjeli fény, és az óra tanúsága szerint még alig múlt hajnali öt. Az iPadem ott van, ahol reméltem, Freddie párnáján. Szeretek estébe nyúlóan olvasni, ami néha inkább késő éjszakát jelent, amikor nem tudok elaludni, és ez gyakran előfordul, ha egyedül vagyok. Érte nyúlok, és megnézem, mennyire van feltöltve. Nyolcvanhét százalék. Ez jó. Tehát itt vagyok, a csodaszép Savoy-ágyunkon, és az iPadem is készen áll. Sohasem úgy képzeltem, és nem is vágytam rá, hogy a FaceTime-on mondjak búcsút, de nincs más. Nem engedhetem meg magamnak, hogy még egyszer visszatérjek ide a mai este után.

Leteszem az iPadet, és hátradőlök a párnákra. Pár percet még hagyok magamnak, mielőtt felhívom. Meleg az ágy, és kényelmes, rövid időre belesüppedek a nyugalomba, igyekszem lelassítani a lélegzetvételemet, hogy nyugodt legyek ezekben az utolsó percekben, mert ez sokat számít.

És amikor úgy érzem, valóban készen állok, feltámasztom magamat a párnákra, és magamhoz veszem az iPadet.

Nehezen veszi fel. Érzem, hogy kezd eloszlani a nyugalmam, miközben hallgatom, ahogy kicseng a hívásom, átsugárzik a sötétségen, át valahová a világ másik végébe. Nem fogja felvenni. Kezdődő pánik szorítja el a torkomat; érzem a szívem szélsebes zakatolását miközben a halvány tükörképemre meredek a képernyőn. Felkészítem a lelkemet az üzenetre, hogy Freddie Hunter nem elérhető. Persze hogy nem az; Rióban még éjszaka van.

Gyerünk már, Freddie, suttogom. Kérlek, hallj meg még egyszer, utoljára. Ha bármikor szükségem volt rád, hát most van leginkább.

És ekkor, mintha valami csoda folytán elért volna hozzá a könyörgésem, felveszi. A képernyő felvillan, amikor csatlakozik, és egyszer csak ott van, én meg úgy érzem, sírni tudnék a megkönnyebbüléstől.

– Lyds? Várj csak! – Kinyújtja a kezét az éjjeliszekrényén álló kapcsoló felé. A fény bensőséges ragyogást von az alakja köré, pontosan olyan hívogató, mint amilyen egy pub ablakából kiszűrődő kép volna. – Minden rendben?

Kicsit zavaros a tekintete, és aggódik.

Bólintok, máris vissza kell nyelnem a könnyeket.

– Csak látni akartam az arcodat.

A tegnapi napom nagy részét azzal töltöttem, hogy megpróbáltam megtalálni a megfelelő szavakat, amiket mondhatnék neki, de most, hogy engem néz, csak annyit akarok, hogy megtöltsem szememet a látványával. Ehhez a nyolcvanhét százalék édeskevés.

Hátrahanyatlik a párnán.

– Itt éjjel egy van, cukikám – nyögi.

– Tudom, tudom. Ne haragudj – suttogom. – Csak annyira hiányzol, Freddie. Utálom, amikor vitatkozunk.

– Én is – feleli. – Különösen, ha utána nincs lehetőségünk a békülős szexre.

A fejemet csóválva halkan felnevetek.

– Ígérd meg, hogy sosem változol meg, Freddie Hunter.

– Hé! – A hangja most mély és ismerős. – Tudod, hogy én is úgy érzem, mintha egy örökkévalóság telt volna már el.

– Tényleg? – A zokogás most már forrón fojtogatja a torkomat. Egészen addig a napig nem fogtam fel igazán, mit is jelent az örökkévalóság, míg meg nem láttam Freddie nevét arany betűkkel a sírkövére vésve.

– Persze – válaszolja a világ legtermészetesebb hangján. – Máskor nem maradok ilyen sokáig távol, Lyds, megígérem. Már én is majd megőrülök tőle.

Nekem egymilliószor nehezebb volt, gondolom magamban, de nem mondom ki.

– Nem alszom túl jól mostanában – jegyzem meg inkább. – Túl nagy ez az ágy nélküled.

– Egy rossz szót se mondj rá. Ez itt olyan, mintha egyetlen deszkán feküdnék. – A karját a feje fölé veti, és az ujjperceivel megkocogtatja maga mögött az olcsó fenyőből ácsolt fejtámlát. – Hozd ki belőle a legjobbat, amíg lehet, Lyds. Most úgy terülsz el rajta, ahogy akarsz. Akár egy tengericsillag.

Hozd ki belőle a legjobbat, amíg lehet. Ezt a tanácsot elteszem későbbre.

– Megpróbálom – felelem. – Mindennap. Ígérem.

– Csak aztán hozzá ne szokj teljesen az élethez nélkülem, rendben? – mondja egy szívdobbanásnyi szünet után.

A szám küszködik, hogy szavakat formáljon, bármit, de képtelen vagyok rá, hiszen az vált az életemmé, hogy valamiképpen hozzászoktassam magamat a Freddie Hunter nélküli létezéshez.

– Nagyon szeretlek – mondom.

Elmosolyodik.

– Én meg jobban szeretlek Kieránál.

– Egyenesen a csúcson indítasz?

– Fáradt vagyok. – Elnyom egy ásítást.

– Hagyjalak most már elmenni? – Nem hiszem, hogy valaha lesz még mondat, amit nehezebben mondok ki, mint ezt.

Bólint, én meg a szemébe mélyesztem a tekintetemet. Tudom, hogy kész rá, hogy magamra hagyjon.

– Viszlát, drága szerelmem – köszönök el tőle, ujjammal végigkövetem az arca vonalát a képernyőn, meg az alsó ajka ismerős vonalát.

– Reggel látjuk egymást – motyogja.

Mindig ezzel köszöntünk el egymástól elalvás előtt. Ígéret, kedveskedés, mintha azt mondanánk: „Itt várok majd rád, amikor kinyitod a szemedet.”

– Reggel látjuk egymást, Freddie. – A szavak szinte lángolnak a torkomban, miközben utoljára mondom ki őket. – Most már mennem kell – köszönök el. – Szép álmokat, szerelmem.

Halványan elmosolyodik. Már annyira közel jár az elalváshoz, hogy nem veszi észre, hogy sírok.

– Értettem, leléptem – suttogja, aztán még egyet sóhajt.

Istenem, Freddie Hunter. Igyekszem mosolyogni a könnyeimen át, és figyelem még egy kicsit, pár, egész életemre elraktározandó pillanatig, mielőtt ráveszem magamat, hogy megnyomjam a Hívás vége gombot. Egy pillanatig még látom a kimerevített képét a kijelzőn. Már alszik is, aztán eltűnik – ezúttal örökre.

Ébren

Október 1., kedd

Annyira megrémített az elképzelés, hogy milyen lesz elköszönni, hogy azon nem is sokat gondolkodtam, vajon hogy fogom érezni magamat, ha túl leszek rajta. Ha találgatnom kellett volna, valószínűleg arra tippelek, hogy könnyek között magamba roskadok, kimerülten, összetörve, és leírhatatlanul magányosnak fogom érezni magamat. És, bizonyos mértékig, igazam lett volna. De arra nem számítottam, hogy azt érzem majd, erős vagyok, sem arra, hogy így tudok majd belenézni a fürdőszoba megvilágított tükrébe, mint most, hogy eltölt a csendes büszkeség. Hogy a szívem legmélyéig hatoló bizonyossággal tudom, hogy helyesen cselekedtem. Helyesen az itteni és az ottani önmagam, és mindazok szempontjából, akik szeretnek.

– Micsoda utazáson vettél részt – suttogom a tükörképemnek, és lecsavarom a rózsaszín tablettákat tartalmazó fiola tetejét.

Elkapom a pillantásomat a tükörben, és elmosolyodom, mert ez olyan megjegyzés volt, amiért Ryan halálra szekálna. Talán egy napon ő is megismerheti majd a történetet, ha kitalálom, hogyan tudom olyan formában elmesélni, hogy ne hangozzon úgy, mintha megőrültem volna.

– Rendben – mondom eltökélten, kezemben a nyitott fiolával. Muszáj megtennem. Meg kell mutatnom ennek a lánynak a tükörben, hogy számíthat rám. Reggel fél hat van. Most kell megtennem, aztán visszafekszem az ágyba, hogy még pár óráig pihenjek.

Vita kérdezte nemrégen, hogy mit tennék, ha nem félnék. Elég sokat gondolkoztam már ezen a kérdésen, amióta visszatértem ide, és most újra fel kell tennem magamnak, amint a kezemben tartott pirulákat bámulom. Tizenegy maradt az üvegcsében. Ez tizenegy további látogatás. Megtarthatnám őket. Megtehetném. Ki is pótolhatnám őket, vagy mondhatnám azt is, hogy évente egy látogatást engedélyezek magamnak. Évente eltöltök egy fantasztikus napot Freddie társaságában. Az én születésnapomon vagy az övén. Vagy akár kétévente. Vagy tarthatnék még nagyobb szüneteket, és meglátogathatnám néhány évente. Ötévente bekukkantanék, megnézném, mi minden történt közben velünk. Láthatnám a gyerekeinket. Istenem, micsoda elképzelés. Elkészíthetném a reggelijüket, segíthetnék nekik a házi feladatban. Könnycsepp gördül le az arcomon, mert túl fájdalmas elképzelni, hogy a karomban ringatva altatom el a gyerekünket, akár csak egyszer is.

De ha megteszem, ha valahová biztonságosan elraktározom ezeket a pirulákat, vajon mit fog az jelenteni az itteni életemre nézve? Nyelnem kell egy nagyot, mert tudom a választ. Azt jelentené, hogy az itteni életem mindig is csupán a második legjobb lehet, mindig csak várószoba, és ez nem igazságos sem magammal, sem azokkal, akik ebben az életemben a társaim. Ennek az életnek kell az egyetlen opciónak lennie, sőt ennél is többnek: a legjobb választási lehetőségnek. Azt kell tennem, amit akkor tennék, ha nem félnék. Eljött az ideje, hogy a másik valómat a sorsára hagyjam, átengedjem neki az örömöt, hogy reggelit készítsen a gyerekeinek, és együtt ünnepelje a születésnapokat Freddie-vel, és ne zavarja meg őket önmaga másik, kiélezettebb és életuntabb változatának időnkénti látogatása.

Remegő kézzel tartom a fiolát a kagyló fölé, és ez rendjén is van így, mert tényleg nehéz. Kinyitom a csapot, erősre állítom a vízsugarat, és a lélegzetemet is visszafojtom. A szívem őrülten zakatol, aztán megteszem, gyorsan, egyetlen sietős mozdulattal, hogy ne gondolhassam meg magamat félúton. A pirulákat elkapja a zubogó vízsugár, aztán pár másodpercig együtt örvénylenek a vízzel és rózsaszínre festik, mielőtt némi tolongás után sorra eltűnnek. Figyelem a mozgásukat, és különféle érzések rohannak meg: büszke vagyok magamra, fáj a szívem, megkönnyebbülök és megtört vagyok. Végül mind oda, majd egy sem marad. Elzárom a csapot. Újra megnézem magamat a tükörben.

– Mostantól csak te meg én vagyunk – mondom neki.

Szorosabbra kötöm a derekamon a köntösöm övét, és a lelkemet csendes béke tölti meg.

Október 12., szombat

– Boldog születésnapot, June!

Mindnyájan megemeljük a poharunkat, és köszöntjük June nénit.

– Mindössze tizenhat éves vagy negyvennégy év tapasztalattal! – mondja ki Bob bácsi lelkesen és büszkén a közhelyet, épp elég hangosan ahhoz, hogy cserébe éles pillantást kapjon élete párjától: „Azonnal ülj le, különben megfojtalak.”

A nagy forgalmú helyi étteremben gyűlt össze a család, a szülinapos székének támláján fényes lufik ékeskednek. Anya ül mellettem, Elle pedig velem szemben, a babával az ölében. Ez Charlotte első hivatalos megjelenése. Rettentően megkönnyebbültem, mert határozottan enyhül közöttünk a feszültség Elle-lel. Még mindig nem jutott el a kapcsolatunk arra a szintre, ahol régen volt, de legalább már visszaszokott rá, hogy naponta küldjön videókat Charlotte-ról. Anya könnyekben tört ki, és megölelt, amikor meglátta az új frizurámat.

– Annyira törékenynek látszol, Lydia – mondta. – Nem tudom, mitévő legyek veled.

Az az igazság, hogy nincs szükségem rá, hogy az emberek bármit is tegyenek velem. A hétköznapjaimtól távol töltött idő jellemformáló erejű volt, szükségem volt rá, annak ellenére, hogy jókora terhet rótt a családtagjaimmal való kapcsolatomra. Nem vagyok olyan törékeny, mint amilyennek a frizurám mutat.

Lucy, az unokatestvérem vet rám egy oldalpillantást az asztal másik végéről.

– Na, milyen volt a hátizsákos nyaralás, Lydia?

Hátizsákos… Lucy mindig tudja, mit nem kellene mondania.

– Csodaszép hely Horvátország – felelem. – Neked is el kéne egyszer menned oda.

Szájához emeli borospoharát.

– Kicsit már öreg vagyok az efféléhez.

– Annál inkább élvezed az üdülési csomagokat. – Elle elkapja a pillantásomat Charlotte feje fölött.

Lucy éles pillantást vet rá.

– Ami azt illeti, a Maldív-szigetekre megyek karácsonykor.

– Akkor idén karácsonykor átjöhetnétek hozzánk Bobbal ebédelni – mosolyog anya June nénire.

David elveszi a lányukat Elle-től. Olajozottan működik a párosuk, és nem kerüli el a figyelmemet a vidám pillantás, amit anya tapintatlansága miatt váltanak. Sohasem jutott volna eszébe a meghívás, ha Lucy nem tartózkodik garantáltan az országhatáron kívül.

Bob bácsi elgondolkozik az ajánlaton.

– Ha én vághatom fel a pulykát – mondja. – Mert a hagyomány az hagyomány.

Mi négyen, hirtelen ugyanarra gondolunk, mindünknek eszébe jut David tavalyi mutatványa a pulykával.

– Szerintem megoldhatjuk – mondja anya.

June néni előrehajol, és rám néz.

– Hogy van a barátod Amerikában, Lydia?

Leteszem az evőeszközömet, kész vagyok az evéssel.

– Képzeld, kifejezetten jól. – Egy ekkora városban, mint a miénk, mindenki tud arról is, ha valaki lehorzsolja a térdét, nem csoda, ha Jonah Los Angeles-i kiruccanása és forgatókönyvírói reményei a helyi pletykák gazdag forrásává váltak. A fodrászom is kérdezősködött felőle, és a munkatársaim is. – Egy darabig még kint marad, ami biztató – folytatom.

– Istenem, én tutira nem jönnék vissza ide, ha a helyében volnék – nyafog Lucy. – Miami vagy itt. Itt… Miami. – Miközben beszél, két kezével olyan mozdulatot tesz, mintha egy mérleg két karja volna, és a szemét forgatja.

– De ő Los Angelesben van – szólok közbe, és nagyon igyekszem, hogy ne hagyjam felbosszantani magamat.

– A különbség ugyanakkora – feleli Lucy. – Napfény, homok, amerikaiak.

Vitára gondolok, a derűs és hűvös nyugalmú Vitára, ahogy korán reggel a kávéját issza a teraszon. Ő nem hagyná, hogy egy Lucyhoz hasonló kekeckedő felbőszítse. Amióta Freddie meghalt, Jonah és én is kitágítottuk a látómezőnket, ami ösztönös reakció volt a hiányára. Olyan helyeket és tapasztalatokat kerestünk, amilyeneket nem lehet utazási prospektusokban találni. Lucy nem ment keresztül ilyen típusú változáson; meghagyom a tévedésében.

– Ha ez a véleményed.

Hullámzik a beszélgetés körülöttem. Elle és David még mindig hetekben számolják Charlotte életét; most tizenkét hetes, és minden fontos mérföldkövet óraműpontossággal teljesít.

– Az anyjára ütött – véli Bob bácsi. – Mindig is te voltál az összeszedettebb, Elle.

Nem hiszem, hogy arra akart volna utalni, hogy én nem vagyok az, de mégis ezt szűrtem le a szavaiból. Valószínűleg igaza van. Eltűnődöm rajta, vajon az én gyerekeim mit örökölnek majd tőlem. Bátorságot, suttogja Vita. Csak remélni merem, hogy igaza van.

Amikor valamivel később kinyitom a bejárati ajtómat, valami súrolja a bokámat: Kalóz hazajött. Felugrik a konyhapultra, és figyeli, ahogy előszedek neki valami ételt.

– Mi az, szállást szeretnél éjszakára, öreg harcos?

A vacsoráért cserébe elvisel egy fültővakarászást, és bár kinyitom neki a hátsó ajtót, hogy meglegyen a választási lehetősége, úgy dönt, nem kockáztatja meg, hogy kimenjen az esőbe. Felviszek egy csésze teát magammal az ágyba az olvasáshoz, és hagyom, hogy Kalóz Freddie karosszékében aludjon.

Október 31., csütörtök

– Tessék – állapítom meg, és visszaereszkedem a talajra. A sarkamon ülve csodálom meg a két kezem munkájának eredményét. – Megfelelően rémisztőnek látszik.

Freddie sírját rikító narancsszínű és lila virágokkal díszítettem fel, sőt egy kisebb faragott tököt is tettem rá. Magam is rájöttem, hogy talán nem vall a legjobb ízlésre halloweent ünnepelni egy temetőben, de Freddie annyira imádta; mindig Frankenstein szörnyét választotta rémisztő alteregójának a jelmezbálokon. Tudom, hogy nagyot nevetne, ha most látna. Biztatna, hogy egészítsem még ki az alkotásomat álpókhálókkal és papírból kivágott szellemekkel, csináljam szívvel-lélekkel. Mostanában is gyakran meglátogatom, ha az időjárás engedi. Itt érzem magamat hozzá a legközelebb, és itt érzem úgy, hogy a legközelebb kerül hozzám, különösen mostanában.

– Jól mennek a dolgok a könyvtárban – mesélem, miközben eltakarítom a virágok levágott szárát és letörlöm a követ. – Mary és Flo nagyon jópofák; habár a számítógépet sem tudják bekapcsolni, szóval mindenki nagyon kíváncsi rá, ugyan hogy fogják az új rendszert kezelni.

A munkanapjaim nagyot változtak mostanában, de nem rossz értelemben. Az emeleti kollégáimat lecseréltem két idős hölgyre a helyi idősotthonból; Mary nem lát túl jól, Flo pedig teljesen süket az egyik fülére, de ez nem számít, bevontak a körükbe. A bingóestjükön még éppen nem voltam, de már aligha kell sokáig várni rá. Pontosan olyanok, amilyennek Elle-t és magamat képzelem kilencvenévesen; remélem, mi is ugyanígy tele leszünk történetekkel meg hétköznapi zűrzavarral, és a mi társasági életünk is izgalmasabb lesz, mint a legtöbb huszonévesé.

– Látnod kéne Charlotte-ot – mesélem. – Napról napra növekszik. Már egyedül emeli a fejét, és a szeme pontosan olyan, mint Elle-é. – Felnevetek. – A kisasszony máris tudja, hogyan mozgassa a szálakat, nem vitás. Pont akkor töltötte meg a pelenkáját, amikor odaértem ma délelőtt. David szó szerint öklendezett, miközben kicserélte.

Lejjebb húzom a kabátom ujját, hogy elfedje reszkető ujjaimat.

– Jonah még mindig Los Angelesben van – folytatom. – Azt hiszem, most alkudoznak a forgatókönyvön.

Jonah-val hetente többször beszélünk egymással; az ő híradásai minden alkalommal lényegesen izgalmasabbak, mint az enyéim. Immár folyékonyan beszéli a zsargonját annak a világnak, amiben mozog, a beszélgetéseinket rendre megtűzdeli a forgatókönyvírói életéből vett szavakkal meg a szerződéskötésekhez kapcsolódó megbeszéléseken elhangzott szakkifejezésekkel.

– Azt mondta, hogy volt köztük pár kreatív vita. – Ezt úgy mondom, mintha lenne róla bármi fogalmam, hogy mit értsek rajta. – Ami a sorok között olvasva azt jelentheti, hogy a stúdió néhány változtatást követelne, hogy nagyobb legyen a történet vonzereje a tömegek számára, de Jonah szembeszállt velük, mert nem akarja, hogy a forgatókönyve sablonossá váljon. Nem fogok hazudni neked, nem mindig tudom követni, amiket mond, de a lényeg körülbelül ez lehet.

Tegnap kicsit csüggedten hívott fel emiatt. De a Los Angelesben töltött idő alatt mintha visszaköltözött volna a lépteibe a ruganyosság, és az arcszíne is sokkal egészségesebb lett, ezért azt remélem, hogy ezen az akadályon is keresztül jut majd.

– Még azt is felajánlottam neki, hogy elolvasom – folytatom. – Nem mintha bármennyit is értenék a témához.

De Freddie-t ismertem, és ha ez a történet az ő barátságukról szól, talán meglátok benne valamit, amit Jonah nem, vagy legalább segíthetek neki utat keresni a megegyezéshez.

Távoli mozgásra leszek figyelmes. Egy temetési menet érkezik a kapun keresztül, két fekete limuzin gördül végig a középső sétányon. Belesóhajtok a sálamba, mert nehéz szívvel gondolok azokra, bárkik ők, akik most ott ülnek abban a kocsiban. Túlságosan jól tudom, milyen hosszú út áll előttük, és csak annyit tehetek, hogy figyelem őket, és csendes, együttérző gondolatokat küldök nekik, meg erőt.

Ezúttal csípős itt az idő, a tél pedig határozottan közeleg. Begombolom a télikabátomat, aztán megcsókolom az ujjbegyeimet, és megérintem Freddie sírkövét, mielőtt elindulok vissza a munkahelyemre.

Az sosem történhet meg, hogy elfelejtem Freddie Huntert. Ez a folyamat ilyen formában nem működik, bármit mondanak is az orvosom ábrái. Nincs pontos tervrajz a gyász leküzdéséhez. Az ember nem tud túljutni azon, hogy elveszített valakit, akit szeretett, sem hat hónap alatt, sem két év alatt, de még húsz év alatt sem. De találhat módot rá, hogy úgy folytassa az életét, hogy ne érezze folyamatosan azt, hogy immár bármi jön, csak a második legjobb lehet. Vannak, akik hegyet másznak, mások repülőkből ugrálnak ki. Mindenkinek meg kell találnia a saját útját visszafelé, és ha szerencsés, lesznek körülötte olyan emberek, akik fogják a kezét.

November 4., hétfő

– Van valami könyvetek rosszkedvű babáknak?

Felnézek a doboznyi könyvből, amit most pakoltam ki. Elle áll előttem. Sokkal jobban néz ki, mint pár héttel ezelőtt. A hideg rózsaszínre csípte az arcát, és sokkal kevésbé elnyűtt, hála annak, hogy Charlotte elkezdett hosszabb időket átaludni. Bekukkantok a babakocsiba, megnézem a bebugyolált kisbabát, aki angyali arccal szunyókál.

– Egy rossz szót sem akarok hallani rá – mondom. Mostanában annyi időt töltöttem velük, amennyit csak tudtam, nagyon igyekeztem jóvátenni a kimaradt heteket. Elle-lel már nagyrészt el is felejtettük a kapcsolatunk mélypontját; túlságosan nagy szükségünk van egymásra ahhoz, hogy hagyjuk magunk fölött lebegni. Múlt hétvégén ittunk egy kis bort, együtt szipogtunk egy film előtt, és végre megtaláltam a szavakat, hogy elmondjam neki, mennyire sajnálom, hogy nem voltam vele, amikor szüksége lett volna rám.

– Anya szerint szülés utáni depresszióm volt – mondta Elle. – De én tudtam, hogy nem az. Csak rettentő dühös voltam rád, amiért elhúztál, és cserben hagytál, és túl nyomorultul voltam ahhoz, hogy túltegyem magamat rajta.

Csak most értem meg, mennyire bántotta a hiányom őt is meg anyát is.

– Azt akartam kérdezni, hogy nem vigyáznál-e rá egy fél órát – kérdezi Elle. – Jövő héten lesz David születésnapja, és sokat adnék érte, ha babakocsi nélkül járhatnék körbe pár boltot.

– Itt szeretnéd hagyni? – mosolygok rá, mert éppen most változtatta a sivár napomat csodássá. Ez az első alkalom, hogy arra kér, vigyázzak Charlotte-ra.

– Csak ha nem vagy túl elfoglalt.

A fejemet rázom.

– Nem. Tökéletesen időzítettél, mindjárt kezdődik az ebédszünetem.

Elle-ből szinte géppuskalövedékként tör elő egy sor utasítás a popsikenőcstől a cumisüvegekig, amikre szükség lehet, ha Charlotte netán nem akarja abbahagyni a sírást, én meg igyekszem odafigyelni, de semmi másra nem tudok gondolni, mint az örömömre, hogy Elle újra bízik bennem, meg arra, hogy vajon lehetséges-e anélkül karba venni egy alvó kisbabát, hogy felébredne, mert alig tudom kivárni, hogy végre megölelgessem.

Aztán kettesben maradunk, Charlotte meg én. Óvatosan végiggurítom a kocsit a könyvtár polcsorai mellett, és szórakozottan suttogok neki valamit a tudományos kötetek között, amíg haladunk a gyereksarok felé. Ott elhúzom a takarót, belesek a kocsiba, ahonnan Charlotte egyenesen rám néz, tágra nyitott szemét sötét szempillák árnyékolják.

– Helló – mosolygok rá, aztán kiveszem a kocsiból. Még most is olyan picike, mint egy játék baba, és még a téli overallban is törékeny. Komoly, Elle-éhez hasonló szemét rám függeszti, miközben lerogyok az egyik újonnan beszerzett karosszékbe.

– Jól ismerjük ám egymást – emlékeztetem. – Én voltam az első emberi lény, akivel találkoztál.

Szeretném azt hinni, hogy emlékszik, meg azt, hogy most elégedett a karomban, mert felismeri, milyen biztos kikötőt jelentek neki.

– Mit csináljunk most? – suttogom, habár senki sem jár a könyvtárnak ebben a részében, akit megzavarhatnánk. – Olvassak valamit neked?

Ebben a környezetben ez tűnik a legmegfelelőbb dolognak, ezért a kezembe veszek egy könyvet, amit jól ismerek a saját gyerekkoromból.

– Egy hernyóról szól – jegyzem meg a könyvet a térdemen egyensúlyozva. – Elég mohó fickó, amennyire vissza tudok emlékezni.

Még biztonságosabban megfogom a kisbabát, a könyökhajlatomba teszem, ő meg áthatón néz, miközben elmondom neki, hogyan kelt ki a hernyó vasárnap, hogyan evett meg hétfőn egy almát, kedden két körtét, szerdán három szilvát. Meg mernék rá esküdni, hogy érti. Elmesélem neki, hogy a hernyó összeeszik mindent: sajtot, csokitortát és szalámit, hogy a végén rosszul érzi magát, de eljön a vasárnap, és ő újra elölről kezdi, egészen addig, amíg már egyáltalán nem éhes, és már nem is kicsi.

Becsukom a könyvet, és visszateszem a polcra, még ha a történet nem ért is véget. Mindenki tudja, mi a befejezés.

– És akkor, Charlotte, képzeld, a hernyó összegömbölyödik, begubózik, báb lesz belőle, és alszik egy nagyot – folytatom. – És miközben alszik, azokról a csodálatos dolgokról álmodik, amiket látni fog, meg a csodálatos életről, amit élni fog, és azokról a távoli helyekről, ahová ellátogat majd.

Megsimogatom a tenyerét, és az ujjai úgy fonódnak az enyém köré, mint amikor egy virág zárja össze a szirmait, ugyanúgy, mint azon a reggelen, amikor megszületett. Csak most már hosszabbak az ujjai, kevésbé áttetszők, és a szorítása is erősebb.

– És egy idő után szépen kialussza magát – mesélem. – Felébred, kitárja az új szárnyait, hogy kipróbálja őket, aztán elrepül új kalandokat keresve.

Ebben a pillanatban a kicsi, drága lányka rám mosolyog. Pár hete már megajándékozta vele Elle-t és anyát, de nekem meg kellett dolgoznom érte – ez az ár, amit fizetnem kellett, mert cserben hagytam, gondolom magamban. Visszamosolygok rá, aztán felnevetek, ő meg továbbra is rám ragyogtatja a mókás fénysugarat, szája olyan szélesen fut keresztül az arcán, mintha egy kis levelibéka volna.

– Te aztán klassz kis lény vagy, tudd meg – mondom neki elszorult torokkal. – Kösz, hogy itt vagy.

És tényleg hálás vagyok érte. Nem tudom, ugyanilyen hatással volna-e rám a jelenléte, ha nem én lettem volna az, aki világra segíti, ha nem az én kezemben vette volna élete első lélegzetét. De így történt, és akkor két apró tenyerével nekifeszült az álombéli világom sarkainak, aztán épp elég messzire taszította el ahhoz, hogy az odautazásaimat veszedelmesebbé tegye.

Ahogy növekszik, ott kell hogy legyek mellette, mert segíthetek neki, hogy megtanulja a színeket, meg később elvihetem majd moziba, és lebeszélhetem róla, hogy rosszul válassza meg a fiúkat, akikkel járni fog, de nem hiszem, hogy valaha képes leszek többet tanítani ennek a kislánynak annál, mint amennyit ő tanított nekem pusztán azzal, hogy itt van.

– Én kis pillangócskám – mondom neki.

November 9., szombat

– De rohadtul utálom a tűzijátékot.

Jonah rám nevet a képernyőről.

– Nem, dehogyis utálod. Mindig te voltál az első, aki el akart menni, hogy megnézze.

A telefonomat nekitámasztottam a konyhaasztalon álló virágvázának, hogy a kezem használata nélkül beszélgethessek vele, miközben dolgozom. Itt szombat este van, ami neki szombat ebédidő, és én különlegesen egykedvűen viszonyulok a munkámhoz. Egy pohár bor mellett próbálom utolérni magamat a könyvtári adminisztrációval. De mégsem sajnálom nagyon magamat. Igazából boldog vagyok, hogy annyi mindenen kell gondolkoznom ennek kapcsán, mert az segít kitölteni az életemben az üres helyeket. Már majdnem hat hét eltelt, hogy a tablettákat a csatornába küldtem, és őszintén, egész jól elvagyok, legalábbis napközben.

– Nos, megváltozott a véleményem – morgok. A közeli parkban tartanak ünnepséget ma este, és úgy hangzik, mintha kitört volna a háború.

Jonah elfordul a konyhapulttól, és leül az asztalhoz.

– Jól néz ki – biccentek az angolszalonnás szendvics felé, amit az imént készített.

– Három üzletet végig kellett járnom, hogy vastagra szelt fehér angolszalonnát találjak – meséli. – Itt gyakorlatilag tiltott.

– Túlságosan brit vagy, Jonah Jones – forgatom a szememet nevetve.

Felém tartja a Heinz ketchupot, és vigyorog. Leteszem a tollamat, és megfogom a borospoharat.

– Van valami új híred? Mondj valami jót.

Félresöpri a haját az arcából, és a tekintetem odarebben, ahol a sebhely van a szemöldöke fölött. A Los Angeles-i napsugár kifehérítette. Az egyik legutóbbi beszélgetésünkkor elmesélte, hogy nem sokkal a baleset után leszerelte a fürdőszobatükrét a falról, mert nem bírta elviselni reggelente a folyamatos emlékeztetőt. Nagy megkönnyebbülés tudni, hogy már sokkal jobban van. Hallgatom, ahogy pár apróságot mesél a hetéről, miközben megeszi az ebédjét.

– Ó, és tudod, mi történt még? – jut eszébe hirtelen. – Letettem a kocsit, és helyette béreltem egy motort, mert elképzeltem, milyen öröm lesz a nyílt úton száguldani.

Elmosolyodom, és legyőzöm magamban a késztetést, hogy arra kérjem, legyen óvatos, hiszen mindig az. Kíváncsi volnék, hogy a másik életünkben eljutott-e odáig, hogy megvegye Gallér Grimes klasszikus motorját, azt, amiről Freddie-vel beszélgettek.

– Régi darab? – kérdezem könnyedén.

A homlokát ráncolja, és a fejét rázza.

– Vadonatúj, hogy jutott eszedbe, hogy régi?

– Csak úgy. – Egy vállrándítással elintézem a dolgot. – Megpróbáltam elképzelni.

Rendre ezt szoktuk csinálni: a technikát arra használjuk, hogy úgy érezhessük, mintha ugyanabban a helyiségben ülnénk, és nem a világ két különböző pontján. Jár az agyam, és eltűnődöm azon, hogy vajon eljöhet-e olyan idő, amikor hasonló technika segítségével lazán ide-oda lehet majd ugrálni a különféle univerzumok között, nem csak a kontinenseken át. Igazán örülnék, ha adhatnék a másik önmagamnak némi tanácsot – azt hiszem, épp elég kemény dolgon mentem keresztül ahhoz, hogy legyen a tarsolyomban pár bölcsesség.

– Elég rosszul nézel ki – jegyzi meg Jonah.

Sóhajtva kortyolok egyet a boromból.

– Kicsit tényleg le vagyok strapálva.

– Még most sem tudsz aludni?

Végigsimítom a homlokomat.

– Nem túl jól.

Őszintén szólva az alvás elég nagy nehézséget jelent számomra. Beleöntöttem azokat a pirulákat a csatornába, és velük elúszott az éjszakai alvóképességem is. És nem tudom, miért, de valahogy mostanában képtelen vagyok visszamenni az orvoshoz ezzel a dologgal.

– Énekeljek neked? – nevet Jonah. – Remek altatódalokat tudok. Vagy death metalt. Amelyiket nyugtatóbbnak találod.

Kezembe veszem a telefont, és átülök a kanapéra.

– Halljuk – mondom, és hátradőlök. Magam köré tekerem a takarót, fejem alá teszek egy párnát, aztán Jonah-ra nézek. – Készen állok.

– Tényleg azt szeretnéd, hogy énekeljek?

– Nehogy azt mondd, hogy csak vicc volt – mondom, habár tudom, hogy az. – Jó régen hallottalak már.

Rám néz. Jonah tisztábban lát engem, mint a legtöbb ember, még ha a világ túlsó felén van is. Én is tisztán látom őt; a szeméből azt olvasom ki, hogy még mindig nem gyakran zenél, és most azon vacillál, meg tudja-e tenni értem.

– Hunyd le a szemed – mondja végül.

Olyan helyre teszem a telefont, ahol láthat, belesüppedek a párnába, a takarót feljebb húzom, és nagyobb kényelemben érzem magamat, mint mostanában bármikor.

– Van valami kérésed?

– Legyen meglepetés – suttogom.

Hallgat egy kicsit, és rövid ideig nem hallok mást, mint a lélegzetvétele zaját, ami valamennyire már magában is nyugtató. Aztán belekezd, halkan és érzékenyen, és hálás testem a párnába süpped. Már megszámlálhatatlanul sokszor hallottam Jonah-t végigmenni a Beatles-repertoárján a pubban, zárás után. A The Prince-ben általában olyan dalokat választ, amelyekkel mindenkinek a kedvében jár, de ma nem. Ezúttal a The Long and Winding Roadot választja, csak nekem.

December 18., szerda

– Senki másért meg nem tenném, hogy felveszem ezt a szakállat – közli Phil, lejjebb tolva a bolyhos fehér gyapjúból készült szakállat a szája elől. – Már vagy a felét lenyeltem.

– Nehogy a végén gyapjúból készült szőrcsomókat öklendezz fel – poénkodik Ryan, a Mikulás hű segédje, tetőtől talpig manójelmezben.

Sikerült az emeleti barátaimat rávennem, hogy részt vegyenek a könyvtár ma délelőtti karácsonyi buliján. Nem valami pompázatos eseményre kell gondolni, csupán egy nyílt nap különféle érdekes feladatokkal és játékokkal, ami a szülőknek is lehetőséget ad arra, hogy láthassák, milyen előrelépések történtek az óvodáskorú gyerekeknek szánt részlegben. Azt a csalit vetettem be a gyerekek becsalogatására, hogy itt találkozhatnak a Mikulással, és ez nagyobb csáberőt gyakorolt rájuk, mint amire számítottam. A helyet megszállták az űzött küllemű szülők, akiknek szemlátomást melegük van télikabátjukban, és zsebkendőt, táskákat, félig megevett csemegéket szorongatnak.

Dawn ül a színezőasztal mellett, karácsonyi pulóvere ráfeszül a hasára, ami immár egy nagyobbacska felfújható labda méretét vette fel, Julia pedig puncsot mer a hálás anyukák és apukák poharaiba. Nem mernék rá mérget venni, hogy nem kevert bele egy kis vodkát. Természetesen kísérletet sem tett rá, hogy bármiféle karácsonyi ízt adjon az öltözékének, de élénkpiros rúzsa remekül passzol Phil Mikulás-ruhájához. És akkor még nem is szóltam Flóról és Maryről, a két könyvtáros hölgyről. Egy pár karácsonyfadísznek öltöztek, ami remek ötlet, eltekintve attól, hogy alig férnek el a könyvtár polcsorai között. Amikor Flo az imént a történelmi részlegen ragadt, és hátulról kellett kitaszigálni onnan, Ryan annyira nevetett, hogy szó szerint kicsordult a könnye.

– Valaki látni akarta a Mikulást.

Megpördülök, és ott találom Elle-t, mellette anyát, a karján Charlotte-tal. Van valami varázslatos ebben a kisbabában; elég csak megpillantanom, és egy láthatatlan kéz máris mintha egy kapcsolót kattintana fel bennem. A nagyrabecsülés szerencsére kölcsönös: gurulva kacag a legbutább vicceimen is, és vitathatatlan tény, hogy én vagyok a kedvence. Vitathatatlan – számomra legalábbis mindenképp.

– Hát eljöttetek – puszilom sorra a hideg arcokat.

– Hogy is hagyhatnánk ki – mondja anya és körbejártatja a tekintetét. – Milyen sokan vannak itt, Lydia!

– Remélem, elég ajándékot hozott magával a Mikulás – mondja Elle.

Ami azt illeti, első kézből származó információim vannak arról, hogy igen, hozott. Amennyi adományt csak ki lehetett facsarni a helyi vállalkozásokból, a mi zsebünkben landolt, és a pénzből ipari mennyiséget szereztem be A telhetetlen hernyócskából.

– Én meg azt remélem, hogy a Mikulás nem nyeli le a szakállát – felelem.

– Szerintem százszor nagyobb gondjai is vannak most – nevet anya.

Phil a trónuson ül a sarokban, és éppen megrohamozta két megvadult kétéves, mert mindenáron be akarják nyújtani neki a karácsonyi követeléseiket. Ryanről kiderült, hogy rettenetesen rosszul kezeli a sorban állókat, és képtelen rendet teremteni a tömegben, amelynek tagjai alig érnek fel zöld lycrába bújtatott térdéig. Ami azt illeti, a gyerekek arra használják, hogy rajta felkúszva könnyebben landolhassanak Philnél. A termen keresztül vet felém egy pillantást, a szeme tágra nyílik, két keze merő könyörgés, de én csak nevetek, és felemelem felé két hüvelykujjamat.

– Szerintem hívnunk kéne a rendőrséget – szólal meg Julia. – A kis emberek őrjöngenek. És máris csupa gyümölcszselé az új szőnyeg.

De én nem ezt látom. Hanem azt, hogy a könyvtár tele van emberekkel, a barátaim meg a családtagjaim is idesereglettek, hogy támogassanak. Látom a megviselt arcú szülőket, akik a könyvespolcoknak dőlve, kezükben egy pohár punccsal ismerkednek egymással, látom a gyerekeket, akiket majd szétvet az öröm meg a karácsonyi várakozás. Amit én látok, az az élet maga. Zajos, zűrzavaros, bonyolult, és én imádom.

December 31., kedd

– Viszlát, holnap! – integetek vadul Elle-nek és Charlotte-nak, míg véget nem ér a hívás. Már-már nevetséges, milyen gyorsan megnőtt – mármint Charlotte –, és milyen gyorsan kigömbölyödött dús babahurkákkal. Holnap együtt töltjük az új év első napját, anyánál fogunk ebédelni. Stef is ott lesz. Párszor már találkoztam vele, hála istennek minden alkalommal volt rajta ing, és igazán megkedveltem. Nem épp szószátyár alak, de amit mond, az általában szikár és erőteljes; száraz humora vonzó számomra.

De ma este csak én vagyok itt meg egy pohár pezsgő. Jonah még mindig Los Angelesben; pár nappal ezelőtt beszéltünk egymással, és könnyed hangon még azt is sikerült megemlítenem, hogy így nem tud eljönni és az ajtómon dörömbölni szilveszteréjjel. Istenem, de jó, hogy ez már mintha sokkal több idővel ezelőtt történt volna, mint egy év. Úgy érzem magamat, mint a kígyó, ami levedlett magából egy réteget, és úgy bukkant elő alóla, hogy ugyanaz is maradt, és meg is változott, lénye egy részét maga mögött hagyva.

Három hónapja történt utoljára, hogy a hátsó kapun keresztül átsétáltam abba a másik univerzumba. Azóta rengeteg mindent csináltam; például több ülésen is részt vettem egy terapeutával. Mindent elmeséltem neki – a tablettákat meg az egészet –, és becsületére legyen mondva, hogy nem nyúlt be az asztal alá, hogy megnyomja a pánikgombot.

Azzal a gondolattal is megbékéltem, hogy sosem fogom biztosan megtudni, hogy a tabletták tényleg segítettek-e mozogni a két világ között, tényleg megvilágították-e a felszállópálya vonalát egy másik, a miénken túl létező világ felé.

Azzal a lehetőséggel is megbékéltem, hogy ez talán csak egy kifinomult önfenntartó stratégia része volt, a tudatalattim élénk és tiszta álmok során igyekezett kibogozni gubancos gondolataimat, és az aktuális életemet egy alternatív verzió fölé rétegezte. Igen, így is történhetett; a terapeutám egyértelműen így gondolja. De tudjátok, én mit gondolok? Nem fogadnék rá nagyobb összegben, hogy igaza van.

Kilépek a hátsó ajtón, mielőtt lefekszem aludni, és a tiszta éjszakai égboltot fürkészem. Ha Jonah itt volna, meg tudná mutatni a bolygókat meg pár távoli csillagképet, de nekem most az is elég, ha felnézek, és lassan végigpásztázom a tekintetemmel a fenti sötétséget. Időnként, ha hunyorítok, és nagyon erősen koncentrálok, úgy érzem, elkapok egy villanásra valamit, egy résnyire nyitva hagyott ajtó halvány körvonalait. Odaképzelem magamat, olyan közel, hogy még néhány távolabbról csengő hangot is meghalljak; ismerős nevetést meg egy gyerek izgatott visongását. És mosolygok, miközben óvatosan beljebb csukom az ajtót, aztán elfordítom a kulcsot, és hagyom, hogy egyre távolabbra libegjen a csillagok között.

2020

Január 2., csütörtök

Pulykasült és gin okozta általános gyengeség ül rajtam. A tegnapi ebéd anya házában szinte egész napos bulivá nőtte ki magát; a fele szomszédság tiszteletét tette, és ha minden igaz, még egy hirtelen jött, egészen vicces kongashow-t is sikerült rögtönözni a jeges járdán, amit bizony, nem más, mint Stef vezényelt, akinek, úgy tűnik, néhány ital elég ahhoz, hogy valódi partiállattá váljon.

Most már újra itthon vagyok. A fejem volt már jobb állapotban is, a hűtőm nagy részét elfoglalja egy nagyobbacska tégla méretű pulykahússzelet, társaságom pedig a mélyen tisztelt Kalóz.

– A remény rabjai vagy James Bond? – kérdezem tőle.

Rám bámul kedvenc helyéről, Freddie székéből.

– Egyszer pislogj, ha Bond, kétszer, ha A remény rabjai, oké? – javaslom, önmagam szórakoztatására, mert Kalóz a füle botját sem mozdítja.

– Te aztán nem vagy könnyű társaság – mondom neki. – Biztos vagy benne, hogy nem akarsz visszamenni Agneshez, megnézni, mi a helyzet vele?

Szerintem gúnyt érez a hangsúlyomban, mert úgy fordul, hogy a hátsó fertályát lássam.

– Rendben van – motyogom. – Majd eldöntöm én.

Próbálom összegyűjteni magamban az energiát egy sétához. Elkapott a buli utáni letargia, de amiatt, hogy most kezdődött el egy vadonatúj év, kötelességemnek érzem, hogy legalább megpróbáljam túltenni magamat rajta, és kezdjek valamit a napommal. Nagy nehezen eljutok a bejárati ajtó előtti lépcsőig, ott állok az új, csíkos, bojtos sapkámban és gyapjúkesztyűmben, amelyek anyám jóvoltából kerültek hozzám. Elle is hasonló, de nem teljesen ugyanilyen szettet kapott, és amikor anyánk nem figyelt oda, elcseréltük egymással. Balra vagy jobbra induljak? Az üzletek felé vagy a parkba? Nincs sem valódi elhatározásom, sem valódi célom, így hát egyszerűen kilépek a járdára, és elindulok az utca vége felé. A sarokra érve valaki szembejön velem.

Magas férfi kabátban, a válla sálba bugyolálva, de még ebből a távolságból is megismerem. Jonah Jones felém néz, és pontosan látom, melyik az a pillanat, amikor ő is felismer engem a csíkok alatt; egy pillanatra lassít, aztán sokkal gyorsabbra veszi a lépéseit, és félúton találkozunk.

– Hát te mit keresel itt? – kérdezem, és kinyújtott kézzel megragadom a karját. A lélegzetem is elállt a meglepetéstől, hogy a testi valójában látom, miután olyan sokszor jelent meg az apró képernyőmön. – Hiszen te Los Angelesben vagy!

Felnevet, és lehúzza a fejéről a sötétkék gyapjúsapkát. Ráférne egy hajvágás, ahogy általában, de atyavilág, ez a ragyogó mosoly kész öröm a szememnek. Azt hiszem, az iPad kijelzőjén keresztül távolról sem sikerült megfelelő benyomást szereznem róla, hogy milyen napbarnított színe van, és milyen sokat visszaszerzett Los Angelesben a lénye ragyogásából. Mintha nem is ugyanazt az embert látnám, aki pár hónapja felszállt egy repülőre. De nem is az a Jonah, akire Freddie haverjaként emlékszem. Idősebbnek látszik, felnőttebbnek, mint aki nagyobb méretű cipőre váltott, és az jobban illene a lábára.

– Nyilvánvalóan mégsem – vigyorog. – Az az állandó napsütés totálisan kiakasztja az embert, Lyds.

– Hát akkor a lehető legjobb helyre jöttél. – Képtelen vagyok levenni róla a szememet. – Annyira örülök, hogy látlak, Jonah. – A fejemet csóválom, még mindig teljes döbbenetben.

– Én is, hogy téged – feleli. – Gyere már közelebb!

A karjába von, és őszintén, úgy érzem, mintha átszakadt volna egy gát. Ez nem afféle udvariaskodás. Hanem egy „fontos vagy nekem, el sem tudom hinni, hogy végre itt vagy, hadd nézzelek, szebbé teszed a világot számomra” típusú ölelés. Ringatjuk egymást, és nevetünk, míg végül hátralépek. Még a csontjaimban is érzem az örömöt.

Odanyúl, és leveszi a fejemről a sapkát.

– Hűha – mondja. – Olyan, mint a madár tolla. Nagyon tetszik.

Már számtalanszor látta a hajamat a képernyőn keresztül, de ez az első alkalom, hogy a saját két szemével veheti szemügyre.

Végigfuttatom rajta a kezemet, kissé elfogódottan.

– Ebben az időben némiképp hiányzik a hosszú haj – jegyzem meg.

Újra a fülemre húzza a sapkát.

– Jobb így?

Bólintok.

– Jobb.

– Készültél valahová?

Pislogva próbálok visszaemlékezni.

– Nem igazán. Csak ki akartam próbálni, hogy működik-e még a lábam, valami ilyesmi.

– Ilyen jól sikerült a szilvesztereste? – kérdi.

– Anyámnál egy kissé elfajult a tegnapi ebéd – nevetek. – Fejfájós a mai nap.

Egymáshoz dörzsöli átfagyott kezét.

– Hozzád igyekeztem látogatóba – mondja. – Később is visszajöhetek, ha úgy jobb neked. Vagy holnap?

– Nem – mondom gyorsan. – Istenem, ne. Gyerünk, menjünk inkább be, amúgy is túl hideg van idekint. Nem is tudom, mit képzeltem.

A karomat az övébe fűzöm, megfordulunk, és a házam felé sétálunk.

– A remény rabjai vagy Bond? – kérdezem. – Te választhatsz.

Az orrát ráncolja.

– Melyik Bond?

– Gőzöm sincs – felelem. – James?

Jonah a fejét csóválva nevet. Beillesztem a kulcsot a zárba.

– Boldog új évet, Lyds.

Felé fordulok, és rámosolygok.

– Neked is, Jonah.

A háttérben Roger Moore valami fémfogú fickóval kergetőzik, mi pedig Jonah-val ülünk a kanapé két végében, híreket cserélgetünk, miközben megeszünk egy rakás pulykahúsos szendvicset.

Én vicces sztorikat mesélek neki Flóról és Maryről, meg Charlotte fotóit mutogatom a telefonomon, ő meg elmondja, hogy tegnap este a The Prince-ben találkozott Deckersszel és a többiekkel, akik szemernyit sem változtak. Ami tényleg nagyon különös, mert Jonah-ra és rám alig lehet ránk ismerni a pár évvel ezelőtti önmagunkhoz képest. Figyelmesen hallgatom őt, a megfelelő helyeken bólogatok, és készülök, hogy feltegyem azokat a kérdéseket is, amelyekre tényleg szeretném hallani a válaszokat.

– Az oroszlánkirály? – böngészi a tévéműsort. – Vagy valami marhaság a szülésznőkről?

– Hahó, már elnézést! – szólok közbe. – Ki is segített a világra ezzel a két kezével egy kisbabát tavaly nyáron?

Jonah leteszi a műsort.

– Atyám, ezt el is felejtettem – mondja. – Meg azt is, hogy a két kezeddel. Egy valódi hétköznapi varázsló vagy, Lyds. – Nevetve felém billenti a sörösüveget.

– Megtisztelsz – felelem méltóságteljesen.

– Helyes – feleli. – Ez csakugyan nagy dolog.

– Tehát… – Feljebb ülök, törökülésbe helyezkedem a kanapé végén, vele szemben. – Igazából mi hozott haza, Jonah?

A sörösüveg címkéjének sarkát kezdi kapirgálni.

– Rendeznem kell a gondolataimat.

Találgatok, azok alapján, amiket tudok.

– A forgatókönyvvel kapcsolatos gondok miatt?

– Hát, ja – sóhajt fel. Tudom, hogy korábban néha nehéz volt megtartania az egyensúlyt aközött, hogy megmaradjon a saját sztorija, de eleget is tegyen a stúdió elképzeléseinek, ám az utóbbi időben erről nem beszélt.

– Azt hittem, hogy ezt sikerült elrendezni. Mégsem?

Addig billenti a fejét, míg a nyaka roppan egyet, s mert nagyon jól ismerem, azonnal tudom, hogy ideges.

– Sikerült – feleli. – Elrendeztük. Vagy legalábbis azt hittem.

Kezembe veszem a borospoharat, de nem szólok közbe.

– Csak aztán mindenki elment szabadságra karácsonykor, és biztosan túl sokat nézték a Hallmark csatornát, mert a végén eldöntötték, hogy a befejezést meg kell változtatni. Már megint.

Aha.

– És te nem értesz egyet ezzel?

Úgy nézi a mennyezetet, mintha mögötte rejtőzne a megoldás a gondjaira.

– Nem.

– Tehát azért jöttél haza, hogy… – hagyom nyitva a mondatot számára, hogy befejezhesse, de csak engem néz tovább, egyetlen szó nélkül. – Elrejtőzz egy időre? – vetem fel végül.

Halkan fúj egyet.

– Valami olyasmiről van szó.

– De vissza fogsz menni, igaz? – kérdezem, mert nem tudnám elviselni, ha most veszítené el a játszmát, miután már ilyen messzire jutott.

Nagyot húz a söréből.

– Hát igen, vissza fogok menni. Persze. De fogalmam sincs, mit mondok majd nekik, mert a vége nagyon fontos, Lyds. Ez adja a különbséget.

– Tudom – helyeselek, habár igazából nem tudok túl sokat a forgatókönyvről. – Van rá esély, hogy ezt ők is felfogják?

– Legyen reményteljesebb. Ezzel érveltek. Hogy reményteljesebb kell hogy legyen.

A boromat forgatom a pohárban.

– Az embereknek szükségük van a reményre, Jonah – mondom halkan. – Mi aztán mindenkinél jobban tudjuk ezt, nem igaz?

Elnéz másfelé.

– Azt is jól tudjuk, hogy nem minden sztorinak van jó vége – válaszolja.

– Lehet – felelem. – A valódi életben nem, de moziba nem azért megy az ember, hogy lehangolódjon. Bátorítást akar, meg azt a tudatot, hogy végül úgyis minden jóra fordul, még akkor is, ha a valóságban ez nem így van. A néző azt akarja hinni, hogy végül mindig a jófiú nyer. Mármint arra gondolok, hogy ugyan ki nézné meg James Bondot, ha a fémfogú fickó nyerne?

– Nem, én erről a… mindegy.

– Segítenék vele, ha elolvasnám?

Rám emeli a tekintetét, és csendben válaszol.

– Nem tudom.

Nem mesélt róla soha, hogy mi történik a forgatókönyvben. Azt tudom, hogy a Freddie-vel való barátsága ihlette, az adja az alapját, de nem szívesen osztott meg róla részleteket, én pedig nem erőltettem, mert én is ideges voltam miatta. Nyilvánvaló, hogy ezernyi emléket fog felkavarni, és nem akarom, hogy elrontsa a barátságunkat, aminek helyreállításán olyan sokat fáradoztunk az elmúlt időben. De most, ahogy ránézek Jonah-ra, látom, hogy bajban van, és tudom, hogy én vagyok az egyetlen ember a világon, aki esetleg segíthet neki. Lehet, hogy a stúdió szakemberei ismerik a szakma csínját-bínját, de Freddie Huntert nem ismerték.

– Hadd olvassam el – kérem újra elszántan. – Tényleg nagyon szeretném.

Remény villan meg a szemében.

– Tényleg megtennéd?

Igazán csüggedtnek látszik. Szeretnék újra mosolyt látni az arcán.

– Üzletet ajánlok – felelem. – Elolvasom, ha hajlandó vagy megnézni velem a szülésznős filmet.

Vet egy pillantást a kiürült sörösüvegre.

– Azt hiszem, ehhez innom kell még egy sört.

– Tudod, hol találod.

Amikor visszatér a konyhából, egyik kezében egy új sört hoz, a másikban meg a borosüveget, és mielőtt leülne, újratölti a poharamat. Annyira egyszerű, természetes gesztus, mégis elszorul tőle a szívem, mert már nagyon hozzászoktam, hogy mindent magamnak kell megcsinálnom. Mindig én töltöm újra a poharamat, egyedül eszem, egyedül bámulom a tévét.

– Tényleg nagyon örülök, hogy hazajöttél – jegyzem meg.

Jonah rám néz, az arca meglepett.

– Nem voltam benne biztos, hogy otthonnak fogom még érezni ezt a helyet – feleli. – De annak érzem.

Pontosan tudom, hogy érti.

Január 3., péntek

Hajnal három óra. Minden szokásos trükköt bevetettem, hátha el tudok aludni, de hiába, semmi sem segít, pedig hullafáradt vagyok. Az olvasáshoz fáradt már a szemem, az altató vízeséshangoktól rám jön a pisilhetnék, az meg közismert, hogy a birkaszámolgatás marhaság.

Jonah itt maradt, odalent alszik a kanapén, mint oly gyakran mostanában. Kíváncsi vagyok, vajon ő is ébren van-e, vagy könnyen elaludt. A padlólapok hűvösen simulnak a talpamhoz, miután kimászom az ágyból, csendesen lépkedek, nehogy megriasszam. Néha szoktam készíteni magamnak egy csésze teát, ha nem tudok aludni, de a vízforraló zajt csaphat, felébredhet, ezért ma éjszaka nem bajlódom ezzel. Inkább megállok a mosogató előtt egy pohár vízzel, ásítozom, aztán bedugom az ajtónyíláson a fejemet, hogy megnézzem Jonah-t, mielőtt visszamegyek az emeletre, és újabb kísérletet teszek az elalvásra. Mélyen alszik, egyik karja lelóg az ágy széléről, sötét haja feketének hat az árnyékba borult szobában. Mindig volt a lényében valami veleszületett nyugalom, már akkor is, amikor gyerekek voltunk, pedig az otthoni életét éppenséggel nem ez jellemezte. Az álom csak felerősíti ezt; most olyan relaxált, akár egy guru, a pólója a padlón hever. Valami közelebb vonz hozzá, egészen addig, míg le nem ülök a padlóra mellette, fejem az összegyűrt takarón nyugszik. Istenem, milyen fáradt vagyok. Lehunyom a szememet, megnyugtat a szuszogása.

– Nem tudsz aludni?

Jonah csitítón simogatja a hajamat. Elszunyókálhattam. Fázom, és a karom, amire támaszkodtam, elzsibbadt.

– Küszködöm – ismerem el. Nem éri meglepetésként, ő is tudja, hogy egy ideje álmatlanságban szenvedek.

Arrább mozdul, és megemeli a takarót.

– Gyere, van itt annyi hely.

Nem igazán habozom. Bekúszom a helyre, amit nekem hagyott, a hátam nekinyomódik a mellkasának. A két karjával átölel, és a vállamra húzza a takarót, a két térde az enyém mögött.

– Most már alvás – súgja a fülembe. – Vigyázok rád.

Jonah Jones a karjában tart, és megosztja velem csodaszép nyugalmát. Egyenletes szívverése a lapockám mögött dobol, testének melege átsugárzik a vérembe és a csontjaimba. Elalszom.

Január 6., hétfő

– Egy kicsit nyúzottnak látszol. – Flo a kardigánja zsebében matat, és előhúz egy dobozka mentacukrot. – Egy kis cukor jót fog tenni.

A fejemet rázom.

– Köszönöm, Flo. Semmi bajom, csak fáradt vagyok.

Jonah visszautazott Los Angelesbe szombaton. A repülőtérre menet még beugrott, nyomott egy csókot a homlokomra, és megölelt, amivel be kell érnem, míg újra láthatom majd, és kaptam egy példányt a kéziratból.

Legyél könyörtelen, kérte. Jobban bízom az ítéletedben bárki másénál.

A tegnapi napomat azzal töltöttem, hogy elolvastam, aztán az egész múlt éjjelt azzal, hogy újraolvastam, és most is itt lapul az íróasztalom fiókjában. Újra és újra végigfutom, és igyekszem kitölteni a sorok közti ürességet. Nagyon érzékeny történet: tinédzserkori szorongások a legélesebb és a legviharosabb hormonális valójukban, az ember legjobb barátjának elvesztése, mit sem kendőzve a helyzet rettenetét és szívfájdalmát; mindez együtt annak a zűrzavarával és szomorúságával, hogy valaki csendben beleszeret a barátja barátnőjébe. Minden ott áll leírva, a történetünk: Jonah sebezhető tizenéves szíve, Freddie virtuskodása és én, a szál, amely egyszerre köti össze és taszítja el őket egymástól. Ahogy a való életben oly gyakran, egyik szereplő sem nyer a végén. A karakterek felnőnek, és eltávolodnak egymástól, mert túlságosan fájdalmas egymást látniuk. Nyers, és lehangoltságában is gyönyörű, de ez a történet nem ilyen befejezést érdemel.

– Biztos, hogy nem térhetünk vissza ahhoz a régi bolondsághoz, Lydia? – morog Flo. – Számomra ez az egész számítógép érthetetlen.

Felnézek. Éppen egy rakás könyvet szortírozok, amelyeket nemrég hoztak vissza.

– Bolondsághoz?

– Tudod… – Flo úgy tesz, mint aki éppen a régimódi bélyegzővel pecsétel. – Az ósdi lököttségek.

– A lökött, az te vagy. – Mosolyt varázsolok az arcomra, mert Flo megérdemli. – Te és Mary, mindketten lököttek vagytok.

– A lehető legjobb értelemben, ha engem kérdezel – mondja. – Egyébként is, sokkal izgalmasabb így az életünk.

Ránézek.

– A Flo a Florence rövidítése?

– Florence Gardenia – feleli, aztán nevetni kezd. – Nem rossz. Mindig mondtam is Normnak, hogy csak azért mentem hozzá, mert Smith a vezetékneve.

Nem túl sokat tudok Flo múltjáról. Néha megemlíti Normot, a férjét, aki katona volt, és annyit már elárult, hogy nem sokkal azelőtt ünnepelték az aranylakodalmukat, hogy Norm meghalt. Vannak fiai, de az az érzésem, hogy sokkal kevesebbet találkozik a családtagjaival, mint szeretné.

– Hol ismerted meg őt?

Ellágyul az arca.

– Egy vasárnap este felbukkant a táncteremben, parádézva az egyenruhájában. Ő megkínált egy cigarettával, én meg nekiadtam a szívemet.

– Könnyen ment – vélem.

– Nem mindig. – A két kezében nyugtatja az arcát, úgy tűnődik. – Az első években túl sokat volt távol. – Majd rövid csend után folytatja. – Kaptam tőle néhány pajzán levelet, azokat még mindig ott tartom egy cipősdobozban a ruhásszekrény mélyén. Lehet, hogy jobb lenne elégetni, mielőtt meghalok, nehogy a fiúk elolvassák.

Ez az egyik dolog, amit nagyon nagyra értékelek Flóban, hogy mindig kész nevetni egy jót.

– Te is küldtél neki cserébe ilyen leveleket?

Felvonja a szemöldökét.

– Úgy nézek én ki, mint aki mocskos levelecskéket írogat, Lydia?

– Ezt igennek veszem – mondom, mire kitör belőle a nevetés, és megütögeti az orrát.

Felnézünk. Az ajtó kinyílik, és egy osztálynyi gyerek özönlik be a helyi általános iskolából, megtöltve a könyvtárat zajjal és nedves gumicsizmákkal.

Kalóz végre kitett magáért. Az imént ürítettem ki a régi iskolatáskámat, kiszórva a tartalmát a szőnyegre. Felcaplattam érte a padlásra, mert egészen biztos vagyok benne, hogy amit keresek, ebben a táskában kell, hogy legyen. Egy beszáradt Lypsyl ajakbalzsam, egy magazin, aminek a címlapján egy olyan zenekar tagjai láthatók, amelynek már nem emlékszem a nevére, meg egy borítéknyi fotó azokból az időkből, amikor még nem létezett okostelefon. Mélyebbre ástam, hogy kiemeljem a legaljára szorult dolgokat is, ám ezek közül az egyik egy óriási méretű póknak bizonyult. Eleve még mindig remegtem a padláson járás izgalmától, erre muszáj volt egy nagyot sikítanom. Leráztam a pókot a karomról, a jelenet felriasztotta a macskát, ami azonnal leugrott Freddie székéről, majd rémisztő precizitással a hívatlan vendégre vetette magát. Nem tudtam eldönteni, hogy megette-e, vagy csak szétlapította, de abban biztos vagyok, hogy mostanában nem kell újra a támadásától tartanom.

Veszek pár mély lélegzetet, és leülök a szőnyegre, tizenéves korom emlékei szétszórva hevernek körülöttem. Füzetek, rajzocskákkal és firkával borítva, és ahogy végiglapozom őket, rám tör az akkori, könnyebb élet után érzett nosztalgia. Gondos kézírás, az i betűkön pont helyett buborékok, pirossal aláhúzott mondatok, a tanár bejegyzései zölddel. Ahhoz képest, hogy nem voltam odáig a kémiáért, egészen szép eredményt értem el azzal a házi feladattal, amit Jonah-éról másoltam. Félreteszem a könyveket, és kézbe veszem a tárgyat, amiért felmentem a padlásra: egy apró, fából faragott zenedoboz, amit színes, festett madarak díszítenek.

Nem kevés év telt el azóta, hogy Jonah megajándékozott vele a születésnapomon. Akkor azt mondta, hogy csak úgy meglátta a jótékonysági bolt kirakatában, és úgy gondolta, hogy tetszene nekem a madarak miatt; közönyösnek próbált látszani, sugallva, hogy nem kell ebből nagy ügyet csinálni. Ebben a szellemben is fogadtam az ajándékot, és arra használtam, hogy beletegyem a karkötőt, amit Freddie-től kaptam ugyanaznap reggel. Utóbbi nincs már meg, az évek során valahol elveszett. Egy pillanatig mosolygok magamban, amikor megtalálom a sárga műanyagból öntött virágos gyűrűt, amit Freddie adott nekem, meg néhány hurkolt nyakláncot és egy pár fülbevalót, ami emlékeim szerint inkább Elle-é, mint az enyém. Semminek sincs nagy értéke, és megjegyzésre sem érdemesek, kivéve egy dolgot alattuk, egy kicsi, sima kavicsot. Kiveszem, és a tenyeremre teszem. Halványszürke, fehéren erezett, nagyjából akkora, mint egy paradió. Ránézésre semmi különös, de amikor ráfonódnak az ujjaim, eszembe jut az a nap, amikor Jonah a kezembe csúsztatta. Az iskola előcsarnokában gyülekeztünk, életünk első vizsgája előtt. Ez szerencsét hoz, suttogta, és ráhajtogatta reszkető ujjaimat.

Ránézek a mobilomra a dohányzóasztalon. Nincs hírem Jonah-ról, amióta szombaton elrepült. Nem is hiszem, hogy hívni fog. Itt hagyta a kéziratot, a homlokomon a csókja nyomát, ezzel a labda az én térfelemre került. Eszembe jut a valamivel korábban folytatott beszélgetésem Flóval, meg a levelek, amiket még mindig a szekrényében őriz.

Valami mélyreható és tagadhatatlan változás történt bennem az utóbbi időben, ahogy Jonah Jonesra gondolok. Rádöbbentem, hogy az ember képes rá, hogy az élete különböző szakaszaiban különféleképpen szeressen embereket. Jonah a legrégebbi barátom, de azon az éjszakán, amikor együtt aludtunk, férfivá változtattam át magamban. Azokban a hajnali órákban átalakult valakivé, akit szeretek, és nem kérdés, hogy ő menedéket és védelmet nyújtott nekem.

Forgatom a kezemben a szürke kavicsot, és a történet végére gondolok. Aztán felállok, és a kezembe veszek egy tollat meg néhány papírlapot. A szavak világa mindig Jonah asztala volt, nem az enyém, de talán ma képes leszek megtalálni a megfelelőket.

Kedves Jonah,

elolvastam a kéziratot, és rettentően tetszik – természetesen. Az első oldalnál elsírtam magamat, és ha őszinte akarok lenni, végigbőgtem, mert Freddie ott van minden egyes lapján. Elhoztad őt nekem, és magunkat, varázslatos szavaiddal mindannyiunkat életre hívtál.

Nem vagyok meglepődve, hogy az emberek ennyire odáig voltak a történetért. Rám is így hatott; és nagyon, rettenetesen büszke vagyok rád. De Jonah, el kell mondanom: szerintem igazuk van – meg kellene változtatnod a végét.

Minden történetnek van eleje, közepe, és ha az ember szerencsés, boldog befejezése – és ezek a szereplők ez utóbbit érdemlik, mindazok után, amiken keresztülmentek. A nézők is megérdemlik. Az emberek ott hagyhatják az üres popcornos zacskóikat a teremben, de a szívükben hadd vigyék haza a reményt. Hiszen egészen biztos, hogy mindenki számára kell, hogy létezzen többféle boldog befejezés is, nem?

Jó lenne, ha mindezt személyesen mondhatnám el, de mindketten tudjuk, hogy Phil kirúgna, ha újabb szabadságot akarnék kérni e pillanatban! Emellett… van, amit nagyon nehéz hangosan kimondani, ezért talán így jobb is.

Te meg én… elég bonyolult, nem igaz? De másrészt meg egyáltalán nem az, ha valóban végiggondoljuk. Mindketten nagyon szerettük Freddie-t, és ha élne, én most a felesége volnék, te pedig a legjobb barátja, és nem hiszem, hogy ez valaha megváltozott volna. És mindnyájan szépen megöregedtünk volna, habár azt kétlem, hogy ő valaha teljesen felnőtt volna.

De már nincs velünk. Csak te vagy és én. Mindketten örökre megváltoztunk, mert szerettük őt, és a dolgok örökre megváltoztak, mert elveszítettük. De nem vagyunk közben szerencsések is, hogy ennyi mindenen osztozhattunk? Sosem oldódó kötelék fűz össze minket. Nem tudom elképzelni, hogy az életemet olyasvalakivel kössem össze, aki nem ismerte Freddie-t.

Írd át a befejezést, Jonah!

Szeretettel: Lydia

Január 29., szerda

Majdnem úgy döntöttem, mégsem küldöm el a levelet, mert nem voltam biztos benne, hogy a barátságunk túléli. Sorban álltam a postán, és előttem egy kisgyerek az anyjáéba csúsztatta a kezét. Erről eszembe jutott az a szürke kavics, amit az én tenyerembe tett valaki, hogy szerencsét hozzon, és ettől belém szállt annyi bátorság, amennyi ahhoz kellett, hogy mégis postára kerüljön a boríték.

Ez már három hete történt, és Jonah-tól még mindig nem jött válasz. Ezerféle okot képzeltem már emögé. Talán elveszett a levél a postán, ő meg ott ül Los Angelesben, és azt hiszi, nem vettem magamnak a fáradságot, hogy elolvassam a forgatókönyvet – vagy ami még rosszabb, azt, hogy elolvastam, és nem tetszett. De az is lehet, hogy megkapta, és most szenved, mert rosszul olvastam a jeleket, és nem tudja, hogyan utasíthatna el finoman. De az is lehet, hogy időközben Vegasba költözött, és elvett egy táncosnőt, a levelem pedig még mindig ott hever bontatlanul a lábtörlőjén. Ha erről van szó, csak remélni merem, hogy valaki lesz olyan nemes lelkű, hogy ráírja a borítékra, „Vissza a feladónak”.

– Bárcsak anyád sose ismertetett volna meg ezzel – mondja Ryan, és a mentás sütemény csomagolását bontogatja. Titokban rendszeresen itt ebédel a könyvtári pult előtt, megszegve az általam hozott szabályt, miszerint a teremben tilos enni és inni. De mégsem bánom, hogy időnként leoson ide, hogy a társaságunkban költse el az ebédjét. Arra gyanakszom, legalább annyira vonzza Flo és Mary, mint szerény személyem. Most is mindkét hölgy jelen van, ott ülnek Ryan mellett kétfelől az asztalnál.

– Hogy mennek a dolgok Kate-tel? – kérdezem. Egy ideje elkezdett találkozgatni Kate-tel, az Uma Thurman-szerű villámrandi-szervezővel. Az esemény után pár hónappal futottak egymásba egy élelmiszerboltban; Ryan úgy meséli, hogy a tekintetük az uborkák fölött találkozott, de szerintem csak kiszínezi a történetet, hogy viccesebb legyen.

– Jól. – A füle rózsaszínre változik. – Egész… – Miközben tűnődik, leteszi a kekszet. – Ismeritek azt az üzletet a városban, a tisztító mellett?

A homlokomat ráncolva igyekszem felidézni a főutcát.

– A hentes?

– Hetedhétországra szóló húsos pitéjük van – jegyzi meg Mary.

Ryan a szemét forgatja.

– A túloldalon.

– A jelmezbolt? – jut eszembe.

Ryan bólint.

– Bírja az ilyesmit.

Flo összedörzsöli két tenyerét.

– Be kell öltöznöd Batmannek?

Ryan elsápad, aztán mindnyájan nevetünk, bár rettenetesen indiszkrét húzás volt tőle, hogy mindezt elárulta.

– Ezeket visszateszem a gyereksarokba – veszek a kezembe egy rakás könyvet. – Csak semmi dilinyóskodás, míg nem vagyok itt.

Nagyon megszerettem a könyvtárat. A terem végéből nyíló gyereksarok a menedékhelyem. Innen kevésbé hallatszik át a zaj más helyekre, és a szoba méltóságteljes ablakfülkékkel néz le az utcára. A szerteszét heverő könyveket a helyükre tettem a polcon, elpakoltam az asztalokról, és egy szusszanásnyi időre leülök az egyik mély ablakmélyedésbe, hogy bámuljam kicsit az esőtől nedves utcát. Emberek jönnek-mennek odakint. Észre sem veszem, hogy van még valaki más is a helyiségben, míg meg nem fordulok. Ekkor pillantom meg Jonah Jonest, aki télikabátban ácsorog az ajtófélfának támaszkodva, és engem figyel.

A meglepetéstől sóbálvánnyá válok; pár szívdobbanásnyi ideig egymást bámuljuk a terem két sarkából. Sötét szeme azt mondja nekem, hogy átkelt az óceánon, hogy lásson, de most, hogy itt van, fogalma sincs, hogyan játssza ezt az egészet tovább, és én nem segíthetek neki, hiszen magam sem tudom.

Ő szólal meg először.

– Átírtam a befejezést.

– Tényleg?

Tesz felém pár lépést, aztán majdnem kartávolságra megáll.

– Igazad volt. Mindenkinek megadatik többféle boldog befejezés.

Nagyot nyelek.

– És a stúdiónál mit szóltak?

– Nagyon tetszett nekik – feleli halkan. Lesütött szemmel áll, a szempilláit apró tüskékbe rendezte az eső.

– És neked? – Ráülök a két kezemre, mert a két karom elkeseredetten vágyik rá, hogy kitárjam őket Jonah felé. – Neked tetszik?

Ismét felemeli a tekintetét, és a szemembe néz.

– Aggódtam, hogy túlságosan meseszerű lesz – szól aztán. – Túl közhelyes. De nem az. Elmondja a lánynak, hogy szerette, amióta csak eszét tudja. Hogy ő akar lenni minden péntek estéje, és minden karácsony reggele, és minden szerelmes dal, amit valaha írt, róla szólt. Meg azt, hogy ő akar az lenni, aki esténként álomba ringatja. Hogy vele akarja átélni a boldog befejezést.

Lecsusszanok az ablakmélyedésből, és odalépek hozzá.

– És mivel a lány volt, aki megtanította neki, hogy többféle hepiend is lehetséges, megcsókolja.

– Hűha – suttogom. – Ez aztán igazi sikerfilmnek hangzik. Máris imádom.

Felé nyújtom a karomat, ő meg körém hajtja a kabátja szárnyait. Olyan közel von magához, hogy érzem a szíve dobogását. A stúdió szakemberei valószínűleg a kinti, szakadó esőbe helyezik majd a záró csókjelenetet, és a háttérben lágy, szerelmes dal fog szólni, de ez a fasorban sem lesz ahhoz képest, ahogy Jonah most őszinte szeretettel a szemében lejjebb hajol, sem ahhoz, ahogy a reszkető ajka az enyémhez ér, semmi sem lesz az első, lassú csókunk fájdalmas gyönyörűségéhez mérve. Ez nem az a keserédes tinédzserkori csók, ami sohasem történt meg. Két felnőtt vagyunk, a csókunk felvillanyozó, gyengéd, mégis sürgető. Két tenyerem közé fogom az arcát, és szorosan hozzábújok. Sóhajtva kimondja a nevemet, aztán úgy emeli meg a fejét, hogy lássa az arcomat. Egymást nézzük, kifulladva, fürkészőn, és csak ekkor jövök rá, hogy a szempillája nem az esőcseppektől nedves. Hanem a könnyektől.

Köszönetnyilvánítás

Óriási köszönettel tartozom Katy Loftusnak, zseniális szerkesztőmnek és barátomnak, valamint a Viking nagyszerű csapatának a folyamatos támogatásukért. Tágabb körben mindenkinek a Penguinnél, különösen a komoly külföldi szerzői jogi csapatnak, akik segítettek elvinni Lydiát a világ több részébe.

Rettenetesen hálás vagyok Hilary Teemannek és az általa vezetett fantasztikus csapatnak, a Ballantine-nál, az Egyesült Államokban. Nagyon szerencsés vagyok, hogy veletek dolgozhattam együtt, a támogatásotok és javaslataitok nagyon sokat jelentettek nekem.

Köszönet illeti a tengerentúli könyvkiadókat, megtiszteltetés volt együtt dolgozni velük.

Köszönöm a segítséget Jemima Forresternek, és mindenkinek a David Highamnél.

Sok szeretettel és hálával köszönöm Kathrin Magyarnak a nagyvonalú hozzájárulást, hogy a neve megjelenjen a könyvemben – remélem, meg van elégedve a szereppel!

Külön szeretetteli köszönetem mindazoknak, akik írásban vagy személyesen megosztották velem a történetüket. A gyász olyan téma, amiről nagyon nehéz beszélni – elképzelhetetlenül sokat tanultam tőletek, óriási inspirációhoz jutottam, és nagyon meghatottak az elbeszéléseitek.

Természetesen végtelenül hálás vagyok azoknak is, akik elolvassák Lydia történetét. Köszönöm, hogy azt választották, hogy az idejük egy részét a Birdök társaságában töltik, és esetleg erről beszélnek a közösségi oldalakon, így terjesztik a kötet hírét világszerte. Minden egyes alkalommal elvarázsolnak a kedves fotóitok és blogposztjaitok.

Végül, de nem utolsósorban a családtagjaimnak köszönöm, a múltból és a jelenből. A könyv megírása közben igen sokat merítettem a veletek kapcsolatos tapasztalatokból, ti drága, szeretni való őrültek! Itt egy szó vagy egy gesztus, ott egy nevetés vagy emlék – fantasztikusak vagytok, és mindnyájatokat nagyon szeretem.

A szerzőről

JOSIE SILVER megrögzött romantikus alkat. A férjével úgy találkozott, hogy az véletlenül rálépett a lábára, amikor a huszonegyedik születésnapját ünnepelte. Azóta is vele él, két kisgyermekük és kedvenc macskájuk társaságában, egy közép-angliai kisvárosban.