Egy nyár Itáliában

Jennifer Probst

Next21 (2022 máj)

Címke: chick lit, romantikus, regény, utazás, Vállalkozás

chick litttt romantikusttt regényttt utazásttt Vállalkozásttt

Az élet rövid. Edd meg a cannolit.

Miközben beutazzák Olaszország gyönyörű tájait, a Ferrari-család nőtagjainak lelki sebei apránként begyógyulnak. Francesca munkamániás, a karrierjének megszállottja. Végletesen független, és a családi életet leszámítva minden területen nagyon sikeres. Nehezére esik, hogy elég időt szakítson tizenéves lányára, Allegrára, akivel apránként egészen elidegenedtek egymástól. Amikor a lánya rossz társaságba keveredik, és kábítószer-birtoklás miatt rendőrségi ügye lesz, Francesca beadja a derekát. Az édesanyja, Allegra nagymamája már régóta unszolja, szánjanak rá egy teljes nyári vakációt, és hármasban térjenek vissza a gyökerekhez, Olaszországba, ahonnan a család származik. Francesca álmában sem gondolta volna, hogy ez a nyár válaszút elé állítja, amely egész jövőjére kihatással lesz.

JENNIFER PROBST

Egy nyár Itáliában

Ezt a könyvemet anyámnak, Rosemary nénémnek és Taylor unokahúgomnak ajánlom. Olaszországi utazásunk alatt rengeteget tanultam önmagamról. Köszönöm, hogy megmutattátok, milyen sokat jelent a szeretet és a család. Megpróbáltam megtartani a titkainkat, de ha néhányat mégiscsak kikotyogtam, az kizárólag a sztori érdekében történt.

Ne izguljatok, azt végig nem árulom el, kiről van szó.

A könyvemet a te emlékedre is írtam, nagymama. Még mindig előttem van, ahogy kávét kortyolgatok veled a konyhában, miközben olaszra tanítgatsz. Két dolgot kértél tőlem: hogy tanuljak olaszul az iskolában, és hogy egy nap utazzak el a szülőföldedre. Boldog vagyok, hogy mindkettőt megtettem. Lélekben végig velünk voltál.

És végezetül ajánlom a könyvet azoknak, akik nagy kalandokról álmodnak: találjátok meg a szárnyaitokat, hogy merjetek kockáztatni és ugrani.

Tudjátok, a szerelem mindenkire ott vár valahol.

Olaszország álom, ami az élet hátralevő részében folyton visszatér.

ANNA AHMATOVA

Az út a fontos, nem a cél.

ISMERETLEN

ELSŐ FEJEZET

FRANCESCA

– NEM. AZT MONDTAM, hogy szerda a határidő. Két napod van, hogy előállj egy ötlettel, vagy odaadom a megbízást másnak.

Nem voltam hajlandó tudomást venni a fiatalember zöld szemében tükröződő bosszankodásról, de közben azon gondolkodtam, vajon tényleg azt hiszi-e, hogy a sármja és a jóképűsége többet nyom a latban, mint a tehetsége. Ez sok helyen persze így van. De nem az én cégemben.

Azt viszont a javára írtam, hogy egy pillanatig sem mutatta, mit gondol, hanem mosolyt erőltetett az arcára.

– Rendben, meglesz. Bólintottam.

– Biztos vagyok benne.

Kihúzta magát és kiment az irodámból, én pedig azon tűnődtem, vajon melyik tulajdonsága fog diadalmaskodni: a büszkesége vagy a becsvágya. Fiatal volt és ígéretes, szóval reméltem, hogy az utóbbi. A büszkeség olykor jól jön, de ha olyan reklámügynökségnél dolgozik az ember, amelyik komoly megrendeléseket teljesít, ott mindig azt kell tennie, amire szükség van. Akkor is, ha olyanokkal kell együttműködnie, akik egy kicsit sem érdeklik, vagy ha le kell győznie az ösztönös késztetését, hogy beszóljon a főnökének, akit utál.

Ő persze nem utált. Legalábbis egyelőre nem. De nyilván nem könnyű egy nőtől utasításokat elfogadni, akit ráadásul láthatólag teljesen hidegen hagy a vonzó külső, a férfias vonzerő és a hízelgés. Ezt a leckét korán megtanultam, az F&F nevű reklámcégemet hideg hatékonysággal és kíméletlen szigorral vezettem, amitől az egyik legjobb lettem a szakmában. Olyannyira, hogy felkerültem a Fortune magazin Üzletasszonyok, akikre oda kell figyelni top 10-es listájára.

Kár, hogy soha nem volt időm rá, hogy ezt kiélvezzem.

Rápillantottam az órámra, miközben az agyam a tennivalóimon kattogott. Ma is későig kell dolgoznom, de nem baj, ha sikerül megszerezni ezt az új ügyfelet, akkor megéri. Elindultam a tárgyalóba, cipősarkam hangosan kopogott a keményfa padlón. Layla és Kate már ott ült a polírozott asztalnál, a laptopjuk bekapcsolva, körülöttük végtelen mennyiségű papír.

– ’Reggelt, főnök! – mutatott Kate a mellette levő székre. – Úgy sejtem, megint itt fogunk ebédelni, úgyhogy a szokásosat kértem neked Jessicától.

– Kösz. – Beleittam a Voss vizembe, és leültem Kate mellé. Vízen és grillezett csirkés salátákon éltem, ez volt a legegyszerűbben elérhető üzemanyag, amit a testem adott idő alatt fel tudott dolgozni. – Adam hol van?

– Késik – mondta Layla, rám villantva mosolyát. – De szerintem az ötleteléshez nincs rá szükségünk. Jobb, ha csak azután mondja el a véleményét a közösségimédia-kampányról, miután kidolgoztuk a koncepciót.

– Ez igaz. Nem volt túl lelkes az új termékkel kapcsolatban. Kate összevonta a szemöldökét.

– Könyörgött, hogy valami szexisebb dolgot reklámozzunk a gyereküdítőnél.

Layla felhorkant.

– Azt mondtam neki, hogy a szexet mindenki el tudja adni, az nem kihívás. Ha viszont ezt képes megoldani, akkor egy zseni.

Elnevettem magam.

– Te mindig tudod, mivel kell motiválni valakit. A szuper művészeti igazgatóm kihúzta magát:

– Hát igen, az a sok gyakorlás a pokol legmélyebb bugyraiban.

Legalább nem volt hiába.

Layla évfolyamelsőként végzett az egyetemen, és úgy gondolta, hogy rohamléptekkel fogja bevenni Manhattant. De sajnos – hozzám hasonlóan – végül egy csomó aljamunkát végzett, és feketeként rengeteg előítélettel is meg kellett küzdenie. Pár évig együtt dolgoztunk, mielőtt belevágtam a cégalapításba, és tudtam, hogy ő lesz az F&F tökéletes művészeti igazgatója.

Egyúttal megbíztam az üzleti és a személyes dolgaim intézésével is. Életem legjobb döntése volt.

Kate pedig a hirdetési igazgató és a jobbkezem volt a cégnél. Tökéletes szabású dizájnerkosztümöket viselt, szőke haját szoros kontyba fogta, ami hangsúlyozta klasszikus fejformáját. Őszintén bevallva, amikor először találkoztam vele, úgy gondoltam, túl szép és túl higgadt ahhoz, hogy egy ilyen gyilkos tempót diktáló üzletben sikeres legyen. De hamar bizonyította, hogy tévedek, és azóta soha nem ítélek meg senkit a külseje alapján. Mindenképpen különleges, multikulti csapatot akartam, nagyon jól bántam velük, és komoly ösztönző és előléptetési rendszert dolgoztam ki. Ez jó lépésnek bizonyult: alacsony volt a fluktuáció, és tényleg nagyon tehetséges embereket sikerült alkalmaznom.

Az utóbbi időben azon gondolkodtam, hogy felajánlom Kate-nek és Laylának, társuljanak be az üzletbe. Kicsinek indult cégem végre robbanásszerű növekedés előtt állt, és szükségem volt olyan emberekre, akikben maximálisan megbízhatok. Eleinte úgy gondoltam, hogy nem akarok senkit magam mellé, de aztán beláttam, hogy ha tényleg azt szeretném, hogy növekedjen a vállalkozásom, akkor itt az ideje meglépnem. Ezenkívül a két lányt a barátomnak is tartottam. Bizonyították a lojalitásukat, és nagyon jól tudtunk együtt dolgozni.

De azért bennem volt a kisördög. Teljesen a magam erejéből, tehetségéből, a megérzéseimre hagyatkozva jutottam el oda, hogy folyamatosan meg tudom adni az ügyfeleimnek azt, amire szükségük van. Cégen belül mindenben az enyém volt az utolsó szó. Viszketni kezdett a bőröm a gondolatra, hogy kiengedjem a kezemből az irányítást, mintha csalánkiütésem lett volna. Pont elég horrorsztorit hallottam cégvezetőkről, akiket az a partnerük állított félre, akiben a legjobban megbíztak, vagy odajutottak, hogy nem tudtak többséget elérni a döntéseik elfogadtatásához. Mi van, ha Kate és Layla szövetkezik ellenem, és ott maradok egyedül, a körön kívül? A hatalom néha furcsán hat az emberi kapcsolatokra. Tényleg ki akarom tenni magam ennek a kockázatnak? Hiszen ez velünk is megtörténhet, pedig megbízom mindkettőjükben, és a barátaimnak tekintem őket. Szükségem volt még egy kis időre, hogy ezt átgondoljam. Addig is megyek előre.

Megráztam a fejem, és újra a munkára koncentráltam.

– Gyerünk, dolgozzunk! Csak két hetünk van a prezentációig. Átnéztem a kutatási részleg összes jelentését, és van itt néhány dolog, amiből kiindulhatunk.

Layla közbeszólt.

– A Lexi limonádé organikus, ez a hívószó.

– Pontosan. A statisztikák szerint a gyerekek fogyasztják a legtöbb üdítőt, mert kikönyörgik a szüleiktől, hogy megvegyék nekik. Rá kell bírnunk a gyerekeket, hogy ezt akarják megvetetni az anyjukkal.

– Az anyáknak meg azt kell érezniük, hogy jól teszik, ha engednek nekik – tette hozzá Kate.

Megmutattam a terméket a képernyőmön, és megkopogtattam a körmöm hegyével.

– A csomagolása király: a doboz környezetbarát és újrahasznosított. Olyan termékekkel kell versenyeznie, mint a Capri Sun, a Honest Kids és egy rakás hozzájuk hasonló. Valami teljesen egyedi megközelítést kell kitalálnunk.

– De legalább finom – jegyezte meg Layla. Lebiggyesztette szépen rúzsozott ajkát. – Elhiszitek, hogy a Kool-Aid még mindig ennyit ad el? Úristen, hogy imádtam, amikor gyerek voltam! És az a figura rajta! Zseniális.

– Hmm… Nem hiszem, hogy akarunk ehhez külön figurát – mondtam. – Először fel kell keltenünk a gyerekek érdeklődését, aztán bedobni, hogy alig van benne cukor, és nulla mennyiségű a tartósítószer. Dupla csali.

– Sokkterápia? – kérdezte Layla. Bólintottam.

– Talán, de nem kell túlzásba esni. Legyen vicces. Kate félrebillentette a fejét.

– Ma már, a videójátékok meg a YouTube korában nem tudod sokkolni a gyerekeket. Szerintem is inkább a vicces vonal lehet a nyerő.

Layla felsóhajtott, és megnyitotta az e-mailjeit.

– Ráeresztem Sarah-t a gyerekvígjátékokra. Nézzen utána, mi megy most a legjobban.

– Oké, szedjünk össze mindent, hogy lássuk, merre tudunk elindulni – nyugtáztam. Amint dolgozni kezdtünk a dolog kreatív részén, éreztem, hogy az adrenalin szétárad az ereimben. Ez volt az életem: megtalálni a tökéletes csalit, amire az ügyfél ráharap, és amivel el lehet adni a terméket. Mindig erre van szükség.

Elkezdtük az ötletelést, amikor rezgett a telefonom. Gyorsan rápillantottam a képernyőre, és láttam, hogy anyám hívott már kétszer, de nem hagyott üzenetet. Visszafojtottam egy sóhajt. Tipikus. Ha nem veszem föl, folyamatosan hívogat, de soha nem hagy üzenetet. Végül küldött egy sms-t.

Frannie, hívj föl, légy szíves. Fontos kérdésem van.

Éreztem, hogy elveszítem a türelmemet. Folyamatosan voltak fontos kérdései, úgymint: hogy működik a tévé távirányítója, melyik filmet kölcsönözze ki a videótárból, olvastam-e, hogy a kókuszolaj minden betegséget meggyógyít. Egyszer azért hívott körülbelül hatszor, hogy elmondja, van egy harmincszázalékos kuponja a Kohl’s Áruházba, és nem akarja, hogy lejárjon.

Igazából egyáltalán nem tisztelte a munkámat és azt, ahova eljutottam. Még mindig úgy kezelt, mintha olyan munkahelyem lenne, amit bármikor lecserélhetek, amit akkor hagyok ott, amikor akarok, ahonnan akkor megyek szabadságra, amikor épp pihenésre van szükségem, és mintha bárkire ráhagyhatnám a dolgaimat, ha úgy tartja kedvem. Hallottam a hangját, ahogy hajtogatja: Nem értem. Nem te vagy a főnök? Miért ne tudnál szabadságot kivenni?

Fogtam a telefonomat, és válaszoltam: Nem érek rá. Majd visszahívlak.

Visszatértem a munkához. Nem sokkal később belépett Adam. Göndör, barna haja kicsit kócos volt, a homloka izzadságtól fénylett.

– Van egy kis problémánk – jelentette be, és ledobta magát a székre.

– Úgy döntöttél, túl menő vagy ahhoz, hogy a Lexi limonádén dolgozz? – ugratta Layla, aki már hozzászokott Adam drámázásához, amit néha tényleg kicsit túlzásba vitt, de a közösségimédia-kampányokban zseniális volt.

– Nem. A Dallas Jeans Instagram-kampánya beleállt a földbe. – Adam kitette az asztalra az iPadjét. – Utálják az emberek. Újra kell brandingelni az egészet.

Éreztem, hogy felgyorsul a szívverésem. Nem engedhettem meg magamnak olyan melléfogásokat, amelyekre egyáltalán nem számítottam.

– Még vadiúj az egész – mondtam, rápillantva a hirdetésre. – Lehet, hogy érdemes várni vele, hátha beindul.

Adam a fejét rázta.

– Ennél nem, ez csak rosszabb lesz. Vannak ötleteim, hogy mit változtassunk rajta, Frannie. Tudom, hogy nagyon el vagy havazva, Laylával megcsináljuk.

– Persze, nem probléma – mondta Layla. – Találok rá időt.

Haboztam. Tényleg tele voltam munkával, nem volt egy szabad percem. Hagynom kellett volna Adamnek és Laylának, hogy a kezükbe vegyék a dolgot, de a Dallas Jeans-reklám kitalálásában én is részt vettem. Ha beleállt a földbe, akkor segítenem kell helyrehozni.

– Nem, én is beszállok.

Kate összehúzta a szemöldökét.

– És mi lesz a Lexi limonádéval? Nem csúszhatunk vele. Lehet, hagynod kéne, hogy elintézzék, Frannie.

Kihúztam magam.

– Én ismerem az ügyfelet a legjobban, tudom, mit szeret Perry.

Párszor bent maradok késő estig, ennyi.

Kate és Layla egymásra nézett, de nem szóltak semmit. Már egy ideje nagyobb beleszólást szerettek volna a cég ügyeibe: azt akarták, hogy vegyek föl pár embert, és cégvezetőként kevesebb ügyféllel dolgozzam. Tudtam, hogy segíteni akarnak, és több felelősségre vágynak, de valahogy volt egy olyan kellemetlen érzésem, hogy ha hátralépek, még az is eszükbe jut, hogy tulajdonképpen nincs is rám szükség.

Megpróbáltam nem foglalkozni a pislákoló félelemmel, amit éreztem. Azzal a bosszantó, zümmögő hanggal, ami azt suttogta, mennyiféleképpen bukhatok bele az üzletbe. Az egész szakmai hírnevem arra alapult, ahogy az F&F-et vezettem és sikerre vittem. Végre elértem, hogy néhány nagy hazai márka állandó ügyfelünk lett, és muszáj volt folyamatosan bizonyítanom, hogy jól döntöttek, amikor a pénzüket egy kisebb cégre bízták.

Miért éreztem azt, hogy az egész világ az én bukásomat várja? A sikeres nőket még mindig veszélyesnek tekintették, boldogan tárgyalták ki, ha valamiben hibáztak, és egy ilyen hír futótűzként terjedt.

Megköszörültem a torkom, és mély levegőt vettem.

– Folytassuk a munkát – mondtam határozottan. Senki nem ellenkezett.

*

ÓRÁKKALKÉSŐBBHULLAFÁRADTAN estem be az irodámba. Kiszóltam Jessicának.

– Keresett valaki?

Elhadart pár üzenetet, de egyik sem volt sürgős.

– Anyukád hívott kétszer. Azt mondta, megígérted, hogy visszahívod.

Felnyögtem, és megdörzsöltem a halántékomat.

– Jézusom, elfelejtettem, köszi. Menj haza nyugodtan. Kösz, hogy bennmaradtál.

– Nincs mit. Jó éjt, Frannie.

Megkordult a gyomrom. Kihúztam az asztalfiókot, és elrágcsáltam egy fehérjeszeletet, amit ott találtam. Jobb ezen túl lenni. Felhívtam anyámat.

– Szia, anya, minden rendben?

– Nem hívtál vissza – mondta, hangjában egy árnyalatnyi éllel, pont annyival, hogy bűntudatot ébresszen. És működött. – Nem voltál ott Allegra versenyén.

Basszus.

A lányom napirendje pont olyan sűrű volt, mint az enyém, tele teniszmeccsekkel és futóversenyekkel a megye minden pontján. Az utolsó néhányra nem tudtam elmenni, és megesküdtem, hogy a következőn ott leszek. Nagyon jó időket futott, és jó esélye volt ösztöndíjat kapni a sporteredményei és az iskolai osztályzatai miatt is. A mai verseny kulcsfontosságú volt.

– Nagyon sajnálom – sóhajtottam. – Válsághelyzet volt, szó szerint ebben a pillanatban értem vissza az irodámba. Miért nem hívott vagy írt rám?

– Azt remélte, hogy magadtól is eszedbe jut.

Belém mart a bűntudat, most még mélyebben. Megint elbuktam egy vizsgán. Hogy lehetek ilyen menő a munkában, és ekkora lúzer otthon?

– Mennyit futott?

– Nem tudom fejből, de felírtam neked. Csúcsot futott nyolcszázon, és életében először érmet szerzett ezerötszázon.

Elöntött a büszkeség.

– De szuper! Ott van veled?

– Nem, hazament. Azt akartam még mondani, hogy gyertek el egyik este a héten vacsorára. Allegra ki akar próbálni egy új receptet, és különben is olyan rég voltunk együtt. Szerda jó lenne neked?

Behunytam a szemem. Pontosan értettem, mire céloz anyám, és nyilván azonnal igent kellett volna mondanom.

– Nem, anya, nagyon durva hetünk lesz most az új kampánnyal, minden este sokáig bent kell maradnom.

Hallottam, ahogy türelmetlenül fújtat a vonal másik végén.

Görcsbe rándult a gyomrom az idegességtől.

– Már megint? Nem könnyű ez az év Allegrának, szüksége lenne rád otthon, legalább vacsoraidőben. Arról nem is beszélve, hogy nem tudom még egyszer lefagyasztani a marhát, mert tönkremegy, és különben is miattad vettem. Nem volt olcsó.

– Akkor süsd meg magadnak. Kevés benne a hormon, jót fog tenni.

Anya felhorkant.

– Öreg vagyok én már ahhoz, hogy odafigyeljek arra, mit eszem. Miért nem tudsz hazajönni enni, és utána visszamenni az irodába, mint a normális emberek? Legalább végre együtt lennénk egy kicsit. Önkéntelenül összeszorítottam a fogam, de aztán eszembe jutott, mit mondott legutóbb a fogorvosom, és megpróbáltam ellazítani az állkapcsomat. Anyám az egész életét azzal töltötte, hogy etetett minket apámmal, és a háztartás vezetése volt a legfontosabb dolog az életében. És bár mindig hangoztatta, milyen büszke a sikereimre, én a szívem mélyén kételkedtem ebben. Nem könnyű egyedülálló anyaként nevelni egy gyereket, és anyám ahelyett, hogy támogatott volna, mestere lett a bűntudatkeltésnek, csak fölerősítette minden bénító kétségemet. Vajon helytelenítette, hogy olyan fontos volt számomra a karrierem? Hogy apa nélkül neveltem Allegrát? Vagy esetleg azon gondolkodott, milyen élete lehetett volna neki, ha nem elégszik meg az otthon négy falával?

Nem tudtam. Ritkán folytattunk mély beszélgetéseket. Könnyebb volt a hétköznapi témáknál maradni, és azzal áltatni magunkat, hogy igenis megvan köztünk az a csodálatos anya-lánya kötelék, amit a filmek olyan giccsesen tudnak bemutatni. Én viszont jobban szerettem az igazságot, még ha az egy kicsit keserűbb is.

– Egyszerűen nem tudom megoldani. Iszonyú sok mindent kell csinálnom, és alig van időm.

– Egyszer majd rájössz, Francesca, hogy nincs több időd. És hogy nem kellett volna hagynod, hogy a munkád így eluralja az életedet.

Mindig ide lyukadtunk ki, és soha nem én jöttem ki győztesen a vitából, akármit csináltam, és akármennyire is próbálkoztam. Egészen másképp láttuk a világot, és anyám nem is próbált megérteni. Hosszú éveken keresztül vágytam az elfogadására, de hiába, míg aztán elhatároztam, hogy többé nem érdekel. Semmi nem tudott olyan megalázóan fájdalmas lenni számomra, mint az anyám szavai nyomán fakadó érzések.

Mégsem tudtam megállni, hogy ne kezdjek azonnal védekezni.

– Sajnálom, hogy van egy sikeres, nyereséges cégem, és nem tudok otthon lenni vacsoraidőben. Sajnálom, hogy nem tudok megfelelni a magas elvárásaidnak és csalódást okozok.

– Ne beszélj velem így, és ne adj a számba olyasmit, amit nem mondtam!

Jézusom, megint mindjárt veszekedni kezdünk, és csak felemészti az értékes időm és az energiám. Mélyen beszívtam a levegőt, és erősen koncentráltam, hogy nyugodt maradjak.

– Akarod, hogy ráírjak Allegrára, hogy el tud-e menni hozzád vacsorára? Azt akartam neki mondani, hogy hívja meg egypár barátját és rendeljenek pizzát, de lehet, hogy inkább hozzád menne. Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni az anyám hangjából érződő csalódottságot, és emlékeztettem magam, hogy neki nem kell egy rakás dologgal zsonglőrködnie azonkívül, hogy mi legyen a vacsora.

– Majd írok neki én, neked sok dolgod van. Sikerült visszafogni magam.

– Köszi.

– És vasárnap? Csak van néhány órád, hogy az Úr napján velünk legyél? Meg kéne beszélnünk valamit, elég fontos.

Tizennégy éves korom óta nem voltam templomban, akkor volt, hogy közöltem a szüleimmel, önálló vagyok és ebben én döntök.

– Oké, vasárnap jövök.

– Rendben. Ne felejts el gratulálni Allegrának, amikor találkoztok.

Megdolgozott azért az első helyért.

Erre megint összerándultam. Mintha nem tudnám, hogy kezeljem a gyerekemet.

– Hát persze.

Elbúcsúztunk és letettük a telefont.

Ráborultam az íróasztalomra. Éreztem, hogy a tüdőm és a gyomrom egyszerre szorul össze, és a feszültségtől nem kapok levegőt. Nem, ezt nem engedhetem meg többet! A legutóbbi rohamom ijesztő volt. Túl sokat stresszelek, túl keveset alszom, túl sok kávét iszom. Nyilván ezer és egy okom van arra a bénító szorongásra, amit a múlt héten éreztem: elöntötte az egész testemet, térdre estem, és alig kaptam levegőt. Hál’ istennek egyedül voltam az irodában, így titokban tudtam tartani. De már a gondolattól is befeszülök, hogy ez még egyszer előfordulhat.

Becsuktam a szemem, és próbáltam lelassítani a szívverésem.

Másodpercekig nem kaptam levegőt, igyekeztem koncentrálni, aztán lassan éreztem, ahogy az oxigén megint beáramlik a tüdőmbe, és hálásan szívtam be, amilyen mélyen csak tudtam.

Mi ez az egész velem? Mindig jól kezeltem a stresszes helyzeteket, de ez a Lexi limonádés ügyfél jobban megvisel, mint gondoltam. Remélem, ha eleget dolgozom vele és végre sínre teszem a kampányt, akkor nem lesznek ilyen nevetséges rohamaim.

Igen, mostantól jobban odafigyelek majd. Az utóbbi időben éjszaka csak a plafont bámulom és aggódom. Úgy látszik, a testem kezd besokallni, nekem meg nincs időm ezzel foglalkozni. Jövő héten elmegyek orvoshoz, és megoldódik a probléma. Minden rendben lesz.

Beleittam a vizembe, de anyám szavai még mindig ott visszhangzottak a fejemben. Ha tudna ezekről a rohamokról, hallgathatnám az ugye megmondtam-okat, és nyilván elmondaná, hogy ez azért van, mert nem fordítok elég figyelmet az egészségemre és a külsőmre, nem pedig a munkám miatt.

Anyám hetvenöt éves kora ellenére is gyönyörű. Csodálatos kreol bőre feszes és sima, vastag és sűrű haja valaha szénfekete volt, most csillogó ősz. Karcsú alakja az évek múlásával sem vált formátlanná. Büszke arra, hogy így néz ki, és folyton a hajammal van elfoglalva, vagy azért könyörög, hogy sminkeljek.

Finom vonásaiból semmit nem örököltem. A hajam egyenes és csoffadtan lóg, úgyhogy inkább levágattam szélfútta rövidre, divatosra. Próbálkoztam a melírozással, hogy a piszkosszőke hajszálaimat kicsit ragyogóbbá tegyem, de nem jártam sikerrel, úgyhogy most jó drága fodrászhoz járok, de így a színe legalább rendben van. A szemem simán barna. Nincsenek benne arany pettyek, és nem mélybarna, hogy rejtélyesebb legyen. Csak barna, mint a sár.

De ez engem alapvetően nem érdekel. Már rég rájöttem, hogy az, hogy nem vagyok olyan szép, mint az anyám, inkább előnyt jelent számomra. A bőröm jó, és az alakom is hál’ istennek rendben van, legalábbis annyira, hogy beleessem a tűrhetően csinos kategóriába. Mivel átlagos a magasságom és a súlyom, és nem vagyok se túl formás, se túl lapos, elég változatosan tudok öltözködni attól függően, hogy épp mit akarok megmutatni magamból. Nem vagyok elég szép ahhoz, hogy a férfiakból érdeklődést, a nőkből féltékenységet váltsak ki; de annyira csúnya sem, hogy kellemetlenül érezzem magam. Már fiatalon tudtam építeni az előnyös vonásaimra, megtanultam, mit hangsúlyozzak magamon és mit próbáljak elrejteni, és ez vonatkozik a ruhatáramra éppúgy, mint mondjuk a beszédmódomra – és ezzel tökélyre fejlesztettem a sikeres női vezető képét. A házasság soha nem érdekelt, hiszen ott volt az izgalmas munkám, amiben kiteljesedtem, na meg a pénz, az utazások.

Apa megértene. Ott szurkolna a pálya szélén az egyetlen lányának, hogy lássa, amint a csúcsra jut ebben a kíméletlen üzleti világban. Ő is mindig a sikert hajszolta, mint én, és minden idejét azzal töltötte, hogy a vállalkozását felfuttassa. Az építőiparban kezdte, aztán a lakásépítésekre specializálódott, és összehozta a saját kis csapatát, amivel hatalmas hírnévre tett szert a szakmájában. Nekem mindig azt tanította, hogy nem szabad túllépni a költségvetést és be kell tartani a határidőket, és akkor özönleni fognak az ügyfelek.

Anya folyamatosan panaszkodott, hogy apa milyen keveset van otthon, és mennyit dolgozik – ő volt az egyetlen, aki nem értette meg. Én tudtam, hogy apa miattam csinálja, hogy nekem jobb legyen. Megmutatta nekem, hogy ha elég okos és motivált vagyok, akkor határtalan lehetőségek várnak rám. Mindig azt mondta, hogy olyan vagyok, mint ő: sokat várok az élettől, megyek az álmaim után, és mindig többre vágyom. Soha nem akart visszafogni, és soha nem éreztette, hogy túl sokat akarnék. Megértett.

Istenem, hogy hiányzik! A halála olyan veszteség, amin még mindig nem tudok túllépni, különösen éjjel, amikor felébredek, és senki nincs ott, hogy vigasztaljon. Hirtelen és gyorsan ragadta el egy szívroham, és a gyászban az volt a legnehezebb, hogy soha nem foghatta a karjába az unokáját. Imádta volna Allegrát.

Ahogy ez eszembe jutott, egyből nyúltam a telefonért, hogy hívjam a lányomat.

Nem vette föl, és tudtam, azért, mert dühös rám. Megint nem tartottam meg az ígéretemet.

Belém mart a bűntudat, de úgy álltam az ütést, mint a tapasztalt bokszoló: nem is számoltam már, hányadszor mondtam megint csődöt anyaként. Mennyivel könnyebb volt minden, amikor Allegra kisbaba volt! Az alváshiány és az állandó kimerültség persze megviselt, de amikor hazaérve meghallottam az édes kacagását, és imádattal a szemében szaladt felém, az mindenért kárpótolt. Akkor még képes voltam megadni neki azt, amire szüksége volt. Cumisüveget, takarót, tiszta pelenkát. Játszottam vele, etettem. Mintha lett volna egy lista, amin kipipálhattam a dolgokat, és ezzel garantáltam magamnak a sikert és a határtalan szeretetet.

És most?

Nem is emlékszem, mikor volt utoljára, hogy neheztelés nélkül nézett rám. Mintha én mindent megtettem volna azért, hogy tönkretegyem az életét. Bármit csináltam – fegyelmeztem, barátként viselkedtem, nem vettem tudomást a rossz hangulatáról, tanácsot adtam –, minden rossz volt. Nem is kicsit. Kudarcot vallottam, és ezzel mindennap szembesültem, valahányszor meghallottam a gunyoros hangját vagy megláttam a megvetést nagy, barna szemében, amivel annak idején olyan áhítattal nézett rám.

Anyámmal mindig nagyon közel álltak egymáshoz, Allegra szívesen ment hozzá akár főzni, akár csak látogatóba. Az anyámmal töltött idő egyébként talán jót is tesz Allegrának, különösen most, hogy annyiszor kell késő estig bent maradnom az irodában. Ott biztos, hogy nem érzi nyomás alatt magát – anyám nem hitt az ilyesmiben. Legalábbis az unokája esetében semmiképp. Ő kényeztetni és sürgölődni szeretett, és Allegra imád minden percet, amit vele tölthet.

Abba kell hagynom, hogy ennyit nyomasszam magam. A helyemen vagyok, és ezt saját magamnak, a fegyelmezettségemnek és a kemény munkámnak köszönhetem. Ha egy kicsit idősebb lesz, Allegra meg fog érteni, és büszke lesz a sikereimre. Utólag rá fog jönni, hogy azért van annyi lehetősége az életben, mert én lehetővé tettem neki.

Nem vagyok hajlandó megbánni a döntéseimet. És nem vagyok hajlandó kudarcot vallani.

MÁSODIK FEJEZET

ALLEGRA

A RIVERVIEW ACADEMY nevetséges iskolai egyenruhájában, rövid szoknyában és blúzban álltam a suli előtt a két legjobb barátnőmmel, Bonnie-val és Claire-rel. Jó mélyeket szívtunk a friss levegőből, mielőtt visszamentünk volna a következő órára. Délelőtt csak egy szünetünk volt.

– Péntek este edzés után találkozunk a buliban? – kérdezte Bonnie, miközben apró kézitükrével a kezében újrarúzsozta a száját. – Mert az új srác ott lesz, és nagggyon jó pasi.

Claire hátradobta tökéletes szőke fürtjeit.

– Hát annyira azért nem – jelentette ki. – Nem egy sportoló alkat. De Allegrával lehet, hogy jól ellenne, ő mindig bírta a kis zsenipalántákat.

– Azzal a ribanc Debbie-vel persze már dumált – folytatta Bonnie.

– Hihetetlen, hogy az a csaj mindig lecsap az újakra, mielőtt még bárki választhatna.

– De Allegra sokkal jobban néz ki, és nem közönséges – mutatott rá Claire. – Rá kéne mozdulnod – fordult hozzám. – A fiúk imádják, ha a lányok kezdeményeznek.

– Soha életedben nem kezdeményeztél még – visította Bonnie. Claire a szemét forgatta.

– Mert az igazira várok. Figyi, láttátok az új Gucci ruhát, ami most jött le a kifutóról? Én már megkértem anyát, hogy vegye meg nekem a szalagavatóra.

– Ne már, te szemét! Az én anyám soha nem engedi, hogy úgy öltözzem, ahogy akarok. A ti anyáitok a legmenőbbek. Én tuti le fogok ragadni a tavalyi Vera Wangnál. Allegra, te mit veszel fel?

Halálosan untam a beszélgetést. Megint elfogott az érzés, hogy kívül vagyok a testemen, és valójában egyáltalán nem itt, ebben a gazdag városban kéne lennem. De szokás szerint automata üzemmódba kapcsoltam, és válaszoltam.

– Nem tudom még, majd kitalálom.

– Hát azért túl sokáig ne várj, mert Claire megveszi előled az összes jó darabot. Uh, ez meg ki?

Egy sötétszürke Dodge fékezett le a suli előtt, és pont előttünk állt meg, járó motorral. Orrkarikás, sokkolóan rózsaszín hajú lány dugta ki a fejét az ablakon, végignézett a menő ruhákon, a barna balerinacipőkön és a hosszú, hullámos hajakon – naná, isten ments, hogy egy lány rövid hajat viseljen.

Jesszusom, én ismerem őt! Fredának hívják.

A múlt héten találkoztunk egy buliban, ahova csak azért mentünk el, mert könyörögtem Bonnie-éknak. Más iskolákból is voltak ott emberek, nem annyira a mi társaságunk, de már úgy éreztem, megőrülök, ha nem csinálunk valami mást. Imádtam Freda pink haját, a szakadt farmerét és a menő tetkót a vállán, egy vérző rózsát. Azt hittem, borzalmas lány, de aztán elég sokat beszélgettünk. Bemutatott két barátjának, Davidnek és Connornek, elég jó fejnek tűntek. Az állami gimibe járnak, néhány háztömbnyire a Riverview-tól. Nagyon jót dumáltunk, de aztán jöttek a barátaim, hogy menjünk innen, elég ebből a csóró társaságból. Mentegetőztem volna, de azt gondoltam, hogy ezután a gáz beszólás után úgyse kíváncsiak rám többet.

– Helló! – köszönt rám Freda, tudomást sem véve a többiekről. – Mizu?

Bonnie és Claire döbbenten állt. Én viszont felélénkültem, jó ideje először.

– Mindjárt bemegyünk órára.

– Mi meglógtunk mára, nem jössz?

Várakozón nézett rám. Connor kihajolt a vezetőülésről, és rám vigyorgott.

– Na, gazdag lány? Jössz velünk játszani?

Eszembe se jutott megsértődni. Figyelmen kívül hagyva Bonnie döbbenetét, meghúztam a hátizsákom vállpántját, és döntöttem.

– Elmegyek velük, mentsetek ki. Ha bárki kérdezi, fájt a gyomrom és hazamentem.

Claire-nek tátva maradt a szája.

– Most viccelsz? – sziszegte. – Nem mehetsz el velük csak úgy. Akár meg is erőszakolhatnak vagy elrabolnak vagy akármi. Micsoda trógerek!

Hideg borzongás futott végig a hátamon. Évek óta ismertem Claire-t, együtt nőttünk föl, és ahogy múlt az idő, minden nappal egy kicsit kevésbé szerettem. Mindig vezéregyéniség volt az iskolában, és mindenki irigyelt, amiért olyan jóban vagyunk, de közben tudtam, hogy valójában tök rosszindulatú.

– Nem lesz semmi baj. Majd hívlak.

– Allegra!

Kinyílt a kocsi ajtaja, én pedig beugrottam a hátsó ülésre. Connor kurjantott egy üdvözlésfélét, és kifarolt a parkolóból, miközben a barátnőim tátott szájjal álltak a járdán. Hátradőltem az ülésen, és beleborzongtam, amikor megláttam Davidet, a csapat harmadik tagját.

– Szia – köszöntem rá.

– Szia – válaszolt.

Csendben ültünk, miközben a hangszóróból a Foo Fighters szólt, és mindenki rágyújtott.

A pirszingjeikkel és a tetkóikkal egyikük sem hasonlított senkire a barátaim közül. Lefogadtam volna, hogy fogalmuk sincs a teniszről vagy az úszásról vagy a többi hasonló, konformizmustól bűzlő dologról. És nekem pont erre volt szükségem. Nyilván nagy meggondolatlanság elmenni olyanokkal, akiket nem ismerek. Lehet, hogy egy padon alszanak, drogoznak, és valószínűleg egyáltalán nem érdekli őket a tanulás és a jövőjük. De a francba, legalább őszinték. És én annyira vágytam erre, hogy nem törődtem a következményekkel.

– Kérsz? – kérdezte Freda, és elővett egy Marlboro Lightot.

Eszembe jutottak azok a borzalmas reklámok, amikben a cigi miatt fél tüdővel vagy szétroncsolt hangszálakkal élő embereket mutatnak. Anyám hangja visszhangzott a fejemben, amint olyan szavakat mantráz nekem, mint butaság, rák és elrontod az életed. Becsuktam a szemem, és inkább nem foglalkoztam ezekkel a gondolatokkal.

– Aha.

Nevetséges volt, mennyire dobogott a szívem, amikor elvettem Fredától a cigit. Megmutatta, hogy kell leszívni, és nem nevetett ki. Kicsit köhögtem, de aztán ráéreztem. Letüdőztem, és kifújtam. Nem ízlett különösebben, de jó érzés volt valami olyat csinálni, amit anyám utál. A hangja minden szippantásra egyre távolabb került.

– Hova menjünk? – szólalt meg Connor, aki vezetett, üzenetet írt és cigizett egyszerre. Hosszú, fekete lobonca volt, hegyes álla, fekete pólót és farmert viselt. A maga nyers és fésületlen módján szexis volt, de nem tudtam eldönteni, hogy tetszik-e. Először azt hittem, hogy ő és Freda járnak, de mint megtudtam, nem érdekli őket a fiú-lány téma. Hála istennek. Elegem volt belőle, hogy folyton azt hallgattam, ki kivel van együtt meg kivel nincs, és ki a menő, mert valakivel jár, és ki nem. Miután Ryan Thomas, a suli éltanulója és legmenőbb sportolója egyszer megpróbált benyúlni a szoknyám alá Bonnie-éknál, végeztem azzal, hogy nagymenőkkel akarjak mutatkozni. Az meg még ennél is rosszabb volt, hogy amikor elmondtam Bonnie-nak és Claire-nek, mit csinált, a szememre hányták, hogy miért ellenkeztem, és a szüzesség témával kezdtek szívatni. Mintha pont egy seggfejjel akarnám elveszíteni a szüzességemet.

– Apám elutazott a héten, mehetünk hozzánk – közölte David. Szemügyre vettem kócos barna haját, sötét szemét és a sebhelyet, ami az arca jobb oldalán futott lefelé. Ő volt a legcsendesebb, átgondolta a dolgokat, mielőtt megszólalt, de a testbeszéde alapján kicsit zaklatottnak tűnt, mintha folyton lenne benne valami feszültség.

Autóztunk egy ideig, aztán odaértünk egy házhoz, amire láthatóan ráfért volna a felújítás. A kertet felverte a gaz, a veranda mintha megsüllyedt volna. Barnára volt festve, a tetőről hiányzott pár cserép, de azonnal otthonosabbnak éreztem, mint a mi házunkat. Ott néha úgy érzem, mintha egy múzeumban laknék, ahol igazából nem is lehetne használni a bútorokat. A padló túl tiszta, a mennyezet túl magas, én meg túl magányos vagyok. Bármikor elcserélném a házunkat egy élhetőre.

Beléptünk a nappaliba, ahol a piszkosfehér szőnyegen hatalmas, csokoládébarna bőrkanapé terpeszkedett. A bútorozást nem vitték túlzásba: a kanapé, egy megviselt bőrpuff és egy dohányzóasztal mellett csak néhány alapvető lámpa és egy nagy képernyős tévé volt a helyiségben. A levegőben kávé-, cigi- és baconszag terjengett. Láttam, hogy kicsit előrébb van még egy kis konyha, és az előszobából nyílik pár ajtó. A falon bekeretezett nagylemezek, mintha valamilyen díjak lennének.

David bement a konyhába, majd vodkával és narancslével a kezében jött vissza. Freda poharakat hozott, leültünk a díványra. Előkerült még egy doboz cigi, ő pedig töltött mindenkinek. Föltettem a lábam, és félősen beleittam a vodkámba. Ittam már vodkát meg rumot, de soha nem napközben, és soha nem ennyit.

Freda kortyolt egyet, ő is felrakta a lábát, és rám vigyorgott:

– Na ennyi, erről szól az élet – jelentette ki. – Mikor lesz szükséged valaha a matekra? És ki a fenét érdekel, hogy tudod-e, ki volt az USA harminckilencedik elnöke? Alig várom, hogy végre dolgozhassak és azt csináljak, amit akarok.

Connor keresztbe rakta a lábát és bólintott.

– Hát az biztos, hogy sokkal többet tudsz meg az életről, ha olvasol vagy másokkal beszélgetsz. A politika egy jó nagy szar, a környezetszennyezés kicsinálja a világot, az emberek meg mind kapzsi seggfejek. Ezerszer jobban megéri megtalálni magadnak azt, ami örömet okoz.

David ujjaival dobolt a kanapén, és csendben ivott. Önkéntelenül is ránéztem, próbáltam megfejteni, hogy mi vonz benne annyira. Olyannak tűnt, mint akinek mély gondolatai vannak, de nem dobja be őket a közösbe, mint Freda és Connor.

– Allegra, te mit akarsz csinálni, amikor végre kiszabadulsz abból a börtönből, amiben élsz? Belépsz a golfklubba? Hozzámész egy gazdag pasihoz és szülsz egy rakás gyereket? – kérdezte Freda.

Vállat vontam. Nem sértődtem meg, értettem, miért kérdezi. Másnak láttak, mint amilyenek ők maguk, és még nem volt idejük rá, hogy megismerjenek. Még én sem ismertem magam.

– Nem tudom. Anyám nagyon szigorúan veszi a tanulást. Folyton a továbbtanulásról beszél meg a leendő karrieremről. Szerintem ha beleszeretnék valakibe és gyereket szülnék huszonkét éves korom előtt, totál kiborulna és lúzernek tartana. Nem tudom, miért nem dönthetem el én magam, hogy mit akarok.

Freda a szemét forgatta.

– Ja, vágom. Azt akarják, hogy pontosan olyan legyél, mint ők, de közben azokat a hibákat ne kövesd el, amiket ők elkövettek, amikor fiatalok voltak. Azt akarják, hogy azt az életet éld, ami nekik nem sikerült.

Meglepődtem. Erre így sosem gondoltam, de volt benne valami. Anya gyakran mondja, hogy meg akarja adni nekem azokat a lehetőségeket, amik neki nem adattak meg, de ha egyszer soha nem tud velem lenni, akkor ez kit érdekel? Még arra sem volt ideje, hogy szerelmes legyen és férjhez menjen. Sőt büszke arra, hogy nincs igazi apám. Mondjuk elég szar, hogy a fogantatásom inszeminációval történt egy random pasas ondójával, akit egy katalógusból választott ki… Bizarr és megalázó. Anyám elvette tőlem az esélyt, hogy apám legyen. Vagy legalább hogy bánkódhassak amiatt, hogy nincs velem.

– A te anyád is ilyen? – kérdeztem Fredát, miközben beleszívtam a cigibe. Égett a torkom, de kezdtem élvezni.

– Ja. Valami fejes volt egy banknál. Wall Street meg ilyenek, de aztán otthagyta, hogy gyereket szüljön. Most totál szerencsétlen, és azt akarja, hogy valami pénzügyi nagymenő legyek. Meg van őrülve.

– Nálam ugyanez – mondta Connor. – Folyamatosan vizsgáznom kell, és felvételiznem a legjobb egyetemekre. Apám gondol valamit rólam, de én egyáltalán nem az vagyok. Semmi kedvem beleőrülni a munkába nap mint nap, nyaralás nélkül, csak a fizetés kedvéért. Ki nem szarja le?

– Mit akarsz csinálni? – kérdeztem kíváncsian.

– Semmit. Élni. Kitalálni dolgokat. Valami jachton vagy tengerjáró hajón dolgozni. Szerintem az klassz. És úgy tudom, jó pénz is.

Freda csak vigyorgott.

– Igazából utazni akarsz és nyaralni, nem dolgozni.

– Na és, nem mindegy? Davidhez fordultam.

– És te? Jóban vagy a szüleiddel?

Visszanézett rám, de semmit nem tudtam leolvasni az arcáról.

– Ki van jóban a szüleivel? – kérdezett vissza gúnyosan.

– David apja híres zenész volt – magyarázta Freda. – Nem akarja, hogy a fia a nyomdokaiba lépjen. Folyton turnézott, a felesége nemrég meghalt, bűntudata van, és nem akarja, hogy David is így járjon. Drog, szex, rock’n’roll, juhé…!

David bosszúsan nézett rá.

– Köszi, hogy megosztod az élettörténetemet. Freda vigyorgott.

– Szivi.

Most már értettem, mik azok a lemezek a falon.

– Te is zenélsz? – kérdeztem.

Egy pillanatra valami megcsillant David barna szemében, de nem tudtam volna megfogalmazni, hogy mi az.

– Gitározom – mondta kelletlenül. – Néha írok dalokat. Nem nagy cucc.

– Hülyeség – szólt közbe Connor. – Tehetséges vagy, mióta magyarázom már.

David vállat vont.

– Itt sehol nem lehet játszani. Amint lesz elég pénzem, elhúzok innen.

– Ez a tervünk nyárra – mondta Freda. – Connor szerzett egy lakóautót a faterjától, úgyhogy lépünk. Megnézünk egy-két menőbb kisvárost, lehet, hogy nagyobbakat is. David majd fellép pár kocsmában, én meg lehet, hogy felolvasásokat tartok.

– Verseket írsz? – kérdeztem meglepődve. Inkább amolyan rockertípusnak néztem.

– Aha, egész kiskorom óta. Csak rohadtul nem érdekel senkit. Connor felhorkant.

– Most sértegetsz? Itt vagyunk mi. Freda a szemét forgatta.

– Ti nem számítotok. – Hirtelen felém fordult, sőt felém is bökött a mutatóujjával. – Nem jössz velünk? Legalább nem leszek egyedül két bűzlő faszival a lakóautóban.

Elkerekedett a szemem a meglepetéstől. Alig ismertem őket, és meghívtak egy közös utazásra. Próbáltam laza maradni, nehogy ciki legyek, úgyhogy megvontam a vállam.

– Köszi, de szerintem az már úgy sok lenne. David hunyorított.

– Van elég hely, ha akarsz jönni.

– Én sem bánnám – mondta Connor is. – Minél többen vagyunk, annál jobb.

– Látod? Mi mást csinálnál egész nyáron? Valami szar melót? Vagy tanulnál? Lógnál a golfklubban? – kérdezte Freda. – Ez az egyetlen lehetőséged, hogy kinézz egy kicsit a buborékodból. Hacsak nem gondolod, hogy anyád kiborul és nem enged el.

Nyáron töltöm be a tizennyolcat – ősszel az utolsó évemet kezdem a suliban –, és gőzöm sincs, ki vagyok. Nem tudom, hol akarok továbbtanulni, mi akarok lenni, vagy egyáltalán, hogy mi tenne boldoggá. Persze jó jegyeim vannak, a pontszámommal és anyám kapcsolataival biztos, hogy bármelyik jó egyetemre felvennének. De csak mert okos vagyok, az nem jelenti azt, hogy tudom is, mit akarok tanulni. Szerettem volna úgy érezni, hogy önállóan dönthetek a sorsomról.

Az egyetlen dolog, amit igazán szeretek, a főzés. Imádok új ételeket kreálni, tanulmányozni, hogyan működnek együtt a különböző alkotórészek. Nonni megtanított tésztát gyúrni, kenyeret sütni, jó mártásokat összerakni, de otthon akárhányszor szóba hozom, hogy esetleg a főzésben látom a jövőmet, anyám kiakad. Felhúzza az orrát, és kijelenti, hogy nem tudom, mit beszélek. Szerinte a gasztró nekem alantas, és nagyobb dolgokra vagyok hivatott. Például, hogy legyen egy cégem, amit majd igazgathatok, ülhetek éjjel-nappal az irodámban, és termelhetem a pénzt, hogy még többet és többet vásárolhassak.

Anyám azt várja tőlem, hogy bejussak valamelyik puccos egyetemre és beálljak a sorba. A gondolat, hogy a nyáron azt csináljak, amit akarok, úgy felpezsdítette a vérem, mint egy szénsavas üdítő. Eddig mindig azt tettem, amit anyám mondott, de júniusban tizennyolc leszek, hivatalosan is felnőtt. Nem állíthat meg. Kavarogtak a gondolataim, és egyszer csak ráébredtem, hogy meg fogom tenni. Most először azt fogom csinálni, amit akarok.

Jobban érzem magam ezzel a három emberrel, mint bárkivel valaha. A barátaim mellett már egy ideje másnak kell lennem, mint aki valójában vagyok, hogy ne lógjak ki közülük. Anyám nem vesz rólam tudomást, azt várja, hogy megfeleljek annak az abszurd ideálnak, amit ő elképzelt. Itt az ideje, hogy végre én döntsek az életemről.

– Megyek, miért ne?

Freda hangosan ujjongott, Connor pedig kijelentette:

– Na, szerintem itt az ideje, hogy feldobjuk egy kicsit a partit. – Összecsapta a két kezét. – Ugyanott van?

David bólintott. Aztán felém fordult:

– Te füvezel?

Még csak néhányszor próbáltam ki, és mindig féltem, hogy ha sokat szívok, nagyon kiüt, de most túlságosan csábító volt a gondolat, hogy elengedjem magam. Még mindig ide-oda cikáztak a gondolataim, és meg akartam nyugodni egy kicsit. A barátaim szüleinek nagy része Xanaxot vagy Valiumot szed. Bonnie-ék rendszeresen csórnak belőle, és vagy vihognak tőle, vagy bealszanak, vagy totál bezsonganak. A szülők arról papolnak, hogy a gyerekek nehogy már drogozzanak, de közben reggel az az első dolguk, hogy bevegyék a pirulájukat.

– Párszor próbáltam már – vallottam be. David rám nézett.

– Nem kell, ha nem akarod.

Ettől egy kicsit megnyugodtam. A barátaim folyton nyomasztottak valamivel: puskázzak a dolgozatnál, vagy szopjam le Ryan Thomast, nem olyan nagy dolog. Jó volt végre olyanokkal lenni, akiket nem zavart, hogy megteszek-e valamit, vagy sem.

Rámosolyogtam.

– De, akarom.

– Nem baj, ha ennek a napnak akkor annyi?

Suli után edzésem van. És holnap dogát írunk angolból. Anyám kiborul, ha a suliból hívják, a barátaim berágnak rám, ha kiszúrok a csapattal, és az edzőm is dühös lesz, de nem érdekel. Beleborzongtam az érzésbe, hogy elkezdek élni. Nonninak megígértem, hogy nála vacsorázom, de addig még lesz időm rendbe szedni magam.

– Nem, minden oké.

Freda feltartotta a hüvelykujját. Connor hozta a vízipipát, egy zacskót tele fűvel, és lepakolt a megviselt puffra. Freda fecsegni kezdett a helyekről, ahova majd menni fogunk, és a dolgokról, amiket csinálni fogunk nyáron, David betett valami zenét, és egy ideig minden nagyon, de nagyon jó volt.

HARMADIK FEJEZET

SOPHIA

EGYIK KEZEMET A gyomromra szorítottam, és próbáltam rezzenéstelenül viselni a fájdalmat, amit az a felpuffadt buborék okoz ott belül. Egyre rosszabb a helyzet, már a savlekötők és a fűszerezetlen ételek sem segítenek. Először arra gondoltam, hogy talán hólyaghurut, de a kéntabletták se működnek. A háziorvosom majd beutal kismillió vizsgálatra, egyrészt, hogy biztosan kiderüljön, mi a helyzet, másrészt, mert az neki is pluszbevétel. Azt már megmondta, hogy az endoszkópia lesz a következő. Világéletemben egészséges voltam, de ahogy múlnak az évtizedek, egyre nyilvánvalóbb, hogy a testem már nem a régi. Hiába tagadom, és hiába ragaszkodom hozzá, hogy fiatal vagyok, nemcsak a folyamatos fájdalom figyelmeztet az ellenkezőjére nap mint nap, hanem az is, hogy a zsigereimben érzem a betegséget. De el akarom temetni minél mélyebbre.

Azt, hogy mennyire vagyok beteg, nem tudom, és lehet, hogy nem is akarom tudni. Hetvenöt évesen választhatok különböző kezeléseket, de az is lehet, hogy csak drámázom, miközben egy sima gyomorfekélyről van szó. Sokszor azon merengek, vajon más idősebb nők is úgy látják-e, hogy egy öregedő test csapdájában élnek, miközben még azt érzik, tele vannak lehetőségekkel. Milyen keserű ellentmondás! De ami a legjobban fáj, az az, hogy nincs senki, akivel erről őszintén tudnék beszélgetni.

A barátaim legnagyobb részének semmi kedve filozófiai eszmecserékbe bonyolódni halálról, testről, elméről, de még a fiatalabb önmagukról sem. Jól elvannak azzal, ha betegségekről meg gyógyszerekről beszélgetünk, esetleg a túlvilágba vezető szivárványhídról… És bár alig várom, hogy újra találkozzam Bagellel, a kiskutyámmal vagy a férjemmel, aki minden egyes pillanatban hiányzik, úgy érzem, még nem állok készen arra, hogy megtudjam, tényleg van-e ilyen híd.

Nem, nekem még nagyon is megfelel a földi élet. Különösen, hogy itt még dolgom van.

Rápillantottam az iPhone-omra, miközben visszasírtam a jó öreg nyomógombos telefonokat és azt a világot, amikor még nem lehetett akármikor akárkinek üzenetet írni, amit ráadásul olyan könnyű félreérteni, hiszen nem halljuk egymás hangját és hangsúlyait. A meleg időjárás mindig ajándék áprilisban, az évnek ebben a szakaszában, amikor a hó, az eső és a tizennyolc fokos napsütés ugyanúgy benne van a pakliban. Át kellett gondolnom pár dolgot és dűlőre jutni velük kapcsolatban. Ilyenkor a legjobb, ha kimegyek a kertbe, ahol gondolkodás közben még hasznosan is töltöm az időmet.

Fölvettem a nagy zsebes, piros virágos kötényemet és a karimás szalmakalapomat, ami a hátsó ajtónál egy akasztón lógott. Megtöltöttem a kulacsomat és átmentem a napsütötte kis konyhán, kiléptem a kissé nyikorgó szúnyoghálós ajtón. A padon ott volt a láda, amiben a gumifogantyús, széles markolatú kerti szerszámaimat tartom, amik egyébként ragadtak a kosztól. Pár óra után a kezem már tisztára görcsben volt az ízületi gyulladástól. Göcsörtös ujjaim furán kapcsolódnak az ízületeimhez, és amikor lenézek a kezemre, vagy az ujjaimat vizsgálgatom, kifejezetten borzongást kelt bennem a látvány. Néha úgy érzem, mintha a testem egyes részei nem is hozzám tartoznának. Mintha valaki elrabolta volna a megszokott testrészeimet, és ezeket rakta volna a helyükre. Az a legrosszabb, amikor zuhanyzás közben meglátom magam. Olyankor csak állok, és undorral nézem a lógó és puha mellemet, ráncos hasamat és petyhüdt bőrömet, ami egykor feszes volt és aranyszínű. Mindig büszke voltam rá, hogy adok magamra, festem a lábkörmömet és rendszeresen szőrtelenítek, de miután Jack meghalt, ezek a dolgok elvesztették a jelentőségüket.

Fölvettem a kertészkesztyűmet, megtöltöttem a búzavirágkék locsolókannát, és kicipeltem a holmimat a kertbe, ahol a gyomnövények kis zöld levelei egészen élénk zöldben pompázva bújtak ki a föld alól. Lassan, módszeresen térdre ereszkedtem a kertészpárnán, és nekiálltam tanulmányozni a növényeket. A nap melegen simogatta a hátamat a pamutpólómon keresztül, és hallgattam a csodás tavaszi hangokat, amelyek megtöltötték a kertet. A szél susogása a levelek között, egy mókus kaparászása, egy madár éneke, szárnycsapások hangja a levegőben – ezektől mindig abba a lelkiállapotba kerülök, amire vágyom, és úgy érzem, ilyenkor tudok igazán tisztán gondolkodni.

Mostanában nem alszom túl jól. Visszasírom az időt, amikor azt hittem, hogy ezzel soha nem lesz gondom. Amikor Frannie kicsi volt és Bagelt minden reggel pontban hatkor ki kellett vinni, hogy elvégezze a dolgát, akkor az alvás olyan kincs volt, amiből mindig egy kicsit többet szerettem volna. Emlékszem, feküdtem a puha párnáim között, nyújtózkodtam, és arról a napról álmodoztam, amikor majd egyszer kilenc vagy tíz órát aludhatok egyhuzamban. Mit nem adnék azért, hogy ugyanúgy képes legyek visszaaludni, mint akkor! De ezt a képességemet a többi jó dologgal együtt elveszítettem.

Túrtam a földet, húzogattam a gyomokat, hogy előkészítsem a talajt a zöldbab ültetéséhez. A rózsaszín kerti törpe, amit Frannie-től kaptam, amikor másodikos volt, morcosan nézett rám, mint egy régi barát. Bagel mindig morgott és ugatott rá, mintha attól félt volna, hogy életre kel… Hirtelen belém nyilallt a kiskutyám hiánya, meglepően erősen. Jó kutya volt. Az egyik füle ferdén állt, és olyan mókásan vigyorgott, hogy mindig jókedvre derített. Miután Frannie elköltözött, egész nap a nyomomban volt, jött utánam egyik szobából a másikba, mintha érezte volna, hogy most már én vagyok az egyetlen, aki gondoskodni fog róla. Furcsa dolog a gyász… Amikor már azt hiszed, hogy legyőzted a fájdalmat, vagy legalábbis megbékéltél vele, egy meleg, napos délután a kertben teljesen váratlanul fejbe vág, és nézi, ahogy vérzel.

Egy ideig csak dolgoztam, és olyanok jártak a fejemben, hogy mit készítsek elő a vacsorához Allegrával, és hogy vajon ma este lesz-e a Dancing with the Stars – mindig összekeverem a napokat –, aztán egy idő után elég erősnek éreztem magam ahhoz, hogy fontosabb dolgokkal kezdjek foglalkozni.

A lánykáim bajban vannak.

Ezt ugyanolyan biztosan éreztem, mint ahogy azt, hogy valami ronda dolog növekszik bennem. Miután beszéltünk Frannie-vel, rájöttem, hogy megint rosszul fejeztem ki magam. Mindig azt hittem, hogy a gyerekszüléssel megkapom a bölcsesség ajándékát is, ami majd vezet az utamon. De persze nem. Az anyaság csalódások és kudarcok bonyolult útvesztője, amit néha megédesít a tiszta szeretet egy-egy hulláma, ami miatt megéri az egész.

Hogy gondolhatja, hogy nem vagyok büszke a sikereire? Rosszul tettem, hogy kifejeztem az aggodalmamat, amiért folyton csak a sikert hajszolja, és megmondtam neki, sajnálni fogja, hogy nem tölt elég időt a lányával? Nem ítélkeztem. Azt szeretném, hogy mindkettőben legyen része. Amikor legutóbb találkoztunk, feszült volt és ideges, mint aki össze van zavarodva, nem tud koncentrálni, és fél valamitől. Olyan nehéz elfogadni, hogy valamit nem tud az ellenőrzése alatt tartani? Vagy bevallani, hogy ő is ember? Mi van, ha ez a rengeteg stressz végül megbetegíti?

Jack ugyanilyen volt. A munkamániája tönkretette, és túl korán veszítettük el. Szerintem érthető, ha aggódom a lányom miatt, hiszen pontosan ugyanazt csinálja, mint az apja.

Aztán ott van Allegra. Édes Allegra… pontosan ugyanazzal a nehezteléssel néz az anyjára, amire én is emlékszem a saját gyerekemtől: de a fiataloknak ez az arroganciája valószínűleg elengedhetetlen ahhoz, hogy kitapossák maguknak az önálló élet felé vezető utat. Szerencsém van, hogy az unokámmal olyan közel állunk egymáshoz, kifejezetten szeret velem lenni. De az utóbbi időben azt érzem, hogy egyre dühösebb az anyjára, sőt ez a düh már megvetéssel keveredik. Frannie csak nevet rajta, szerinte ez amolyan kamaszos hév, de szerintem mélyebben gyökerezik. Lehet, hogy emiatt nem tudok aludni éjszakánként; csak nézem a plafont, várom a hajnalt, és remélem, nem halok meg azelőtt, hogy sikerül segítenem rendezni a viszonyukat.

Nem kell mindig a melodráma – hallom az ismerős hangot. – Nem tudsz mindent megoldani, drágám. Az élet nem így működik.

Beleborzongtam, de csak a kesztyűs ujjaim között pergő földre figyeltem. Már megtanultam, hogy ne kérdőjelezzem meg ezt a hangot és a bizonyosságot, hogy Jack itt van mellettem. Mindig szeretett meglepni akár egy csokor vadvirággal, amit a hegyen szedett munkából hazafelé jövet, akár egy szerenáddal, vagy egy drága, késő esti vacsorával egy mécsesekkel körberakott asztalnál. Tulajdonképpen érthető, hogy szeret olyankor megjelenni, amikor a legkevésbé várom.

Úgyhogy válaszoltam is neki.

De, meg tudom oldani. A lányunk bajban van. Tennem kell valamit. Előttem volt az arca: nevető kék szem, a sarkában apró ráncokkal, és a mindig mosolyra kész száj. Sűrű, valamikor sötét haj, ami idejekorán, de nagyon szépen őszült, és kicsit Einstein-szerű aurát kölcsönzött neki. Jack folyamatosan, keményen dolgozott, amíg a szívroham el nem vitte. Mennyit könyörögtem neki, hogy lassítson, vonuljon vissza, de azt hitte, hogy még van időnk. Az élet egyik kegyetlen tréfája, hogy elragadta tőlem az egyetlen embert, aki elviselhetővé tehette volna az öregséget.

Annyira sajnálom, drágám. Nem tudtam. Úgy szerettelek volna elvinni Olaszországba, életünk utazására, ahogy annyiszor megígértem.

Mormogtam valamit, de hát hogy is lehetne egy szellemre haragudni? Évekig vágytam rá, hogy elutazzam anyám és apám szülőföldjére. Ez lett volna az a nagy utazás, amit megígértünk egymásnak. Amikor majd Frannie nagyobb lesz, amikor több pénzünk lesz, amikor a munka lehetővé tesz egy hosszabb nyaralást… Soha nem történt meg. Maradtak Frank Sinatra dalai a konyhában, tésztagyúrás és álmodozás a toszkán dombokról, amiket annyira szerettem volna látni. Azon a földön akartam járni, amelyiken anyám járt, és az olasz nyelv dallamát akartam hallani a levegőben. Majd egyszer. Mindig csak majd egyszer…

A gondolat törékeny volt és bátortalan; először csak megérintett, mintha egy könnyű szárny suhant volna el mellettem. De ahogy betakartam a magokat, megforgattam és belocsoltam a földet, a lehetőség elkezdett alakot ölteni.

Megálltam, és egy gilisztát néztem, ami mint egy őrült akarta visszaásni magát az otthonába, a nedves föld alá. És abban a pillanatban belém nyilallt. Tudtam, hogy mit kell tennem.

El kell vinnem a családomat Olaszországba.

Mehetnénk most nyáron. Allegrának ez lenne az utolsó lehetősége az egyetem előtt, és a születésnapját is megünnepelhetnénk. Frannie évek óta nem volt szabadságon. Lenne időnk újra közel kerülni egymáshoz és megismerni egymást, úgy igazán.

Kiesett a kezemből az ültetőlapát. Remegett a gyomrom az izgalomtól. Hosszú ideje most éreztem először, hogy élek. Frannie-t biztos, hogy nem lesz könnyű meggyőzni. Folyamatosan dolgozik, egyik megbízást hajkurássza a másik után, semmi ideje nincs más örömforrásokra. Allegra valószínűleg örülni fog, hogy történik valami. Neki ez kaland lesz, lehetőség a menekülésre.

Kavarogtak bennem a gondolatok. A részletek még homályosak voltak, de a döntést meghoztam, és végig fogok menni az úton. Miénk lesz a nyár, benne a változás lehetőségével, amire oly kétségbeesetten vágyunk mindannyian. A csodálatos táj és az ismeretlen kultúra segíteni fog benne, hogy újra egymásra találjunk. Emlékeztetni fog arra, hogy a gyökerek, a vér szava és a család a legfontosabb a világon.

Van, amit nem lehet azzal megoldani, hogy elutazol, drágám. Ezt ne feledd!

Újabb fájdalomhullám öntötte el a gyomromat, mintha figyelmeztetni akarna. Piszkos kezemet rányomtam a kötényemre.

De az idő megoldhatja. És azt meg tudom adni magunknak.

Egyelőre.

El kell menned orvoshoz.

A szellemek tudnak aggódni? Elmosolyodtam a gondolatra, miközben Jack jelenléte ott lüktetett körülöttem. A filmek alapján úgy gondoltam, hogy a szellemek inkább hideget hoznak magukkal, de Jack mindig meleg napsütésbe burkolt.

El fogok menni, rögtön az utazás után. Megígérem.

Nem akartam, hogy bármi mentségem legyen arra, hogy nem utazunk, még az egészségi állapotom se. Kíváncsi voltam, hogy Jack fog-e kiabálni, vagy leszid-e, de csak egy fuvallatot éreztem, mint amikor leeresztünk egy lufit – és ebből tudtam, hogy elment.

Soha nem szerveztem még ilyen nagy utazást. Bármennyire is régimódi, lehet, hogy inkább elmegyek egy utazási irodába ahelyett, hogy a neten keresgélnék, ahol végül úgyis csak belezavarodnék a kínálatba. Szívesebben beszélek egy hús-vér emberrel, akinek el tudom magyarázni azt is, hogy meglepetésről lenne szó. Valahogy meg kell győznöm a lányokat arról, hogy ez micsoda lehetőség.

Vasárnap. A vacsoránál. Legyenek ott mind a ketten – azt a pulykát akarom megsütni, ami már egy ideje a mélyhűtőben vár –, és akkor előjövök a nagy hírrel. Talán összekészítek egy dossziét is. Egy körutazás lenne a legjobb. Lenne egy idegenvezetőnk, és megnéznénk több várost is. Bár Toszkánában szeretnék egy kicsit elidőzni, hogy magamba szívjam az ottani ízeket és hangulatot.

Hirtelen nem volt kedvem tovább kertészkedni. Éreztem, hogy elönt az adrenalin, és olyan energiákat ad, amiket még akkor sem éreztem, amikor Francesca szuper energiatablettáit szedtem. Gyorsan összepakoltam a szerszámaimat, felugrottam, ahelyett hogy szép komótosan tápászkodtam volna fel, és még élveztem is. Új célom volt, fontosabb, mint a betegség fenyegetése: meg kellett győznöm a lánykáimat arról, hogy elkísérjenek a tengerentúlra.

Ez lehet életünk legfontosabb utazása.

Bementem a házba, és elkezdtem összeírni a tennivalókat.

NEGYEDIK FEJEZET

ALLEGRA

NONNINÁL MINDIG OLYAN jól és biztonságban érzem magam, ahogy otthon soha. Anya a világos színeket szereti, úgyhogy otthon minden natúr színű vagy fehér, mint a szűz hó, tiszta és érintetlen. A szobámban ugyan van egy helyes rózsaszín csillár, fancy bútorok és egy dupla ágy málnaszínű szatén ágyneművel, de az egész valahogy túl nagy. Nonninál viszont úgy érzem magam, mint egy jó meleg kuckóban, ami átölel. Ő a barnát, az aranyat, a mélyvöröset szereti, a fehérről mindig azt mondja, csak arra jó, hogy kiderüljön, mekkora piszok van. Nála vastag szőnyegek vannak, és olyan bútorok, amiken látszik, hogy használják őket, és amikor leülök egy székre, nem nyomja a fenekemet. A konyhában mindig csodás illatok terjengenek: csípős fokhagyma, friss paradicsom, édes bazsalikom, fanyar citrom. A kerek tölgyfa asztal körül mindenki egymás mellé kerül. De a sok apró tárgyat szeretem a legjobban. Nála is mindig tisztaság van – ez kiderül a citrusos bútorápoló illatából és abból, hogy sehol egy morzsa vagy porszem –, de tele van a ház érdekes dolgokkal.

Mindenhol végtelen mennyiségű fénykép, a falakon gyönyörű olaszországi tájakat ábrázoló festmények, felstószolt könyvek és fényes papírra nyomott színes magazinok. A nappaliban színes fonalak és horgolótűk elszórva, félig kész kötött takarók és párnahuzatok. Kis felespoharak, vastag üvegből készült hamutartók, illatgyertyák, a polcokon Szűz Mária- és Szent Ferenc-szobrok, és emlékek anyám gyerekkorából: agyagedények és száraztésztából készült figurák, amiket akkor készített, amikor cserkész volt.

Mindig imádtam ezek között a tárgyak között kutakodni, és hallgatni a hozzájuk kapcsolódó történeteket. Arra emlékeztettek, hogy anya is volt gyerek, és nem volt mindig tökéletes.

Nonni narancslét hozott be nekem – mindig előbb tudta, mit szeretnék, mint én magam –, és láttam, hogy próbál úrrá lenni a fájdalmán. Megdörzsölte a gyomrát, és letette a frissen facsart narancslevet az asztalra.

– Nonni, jól vagy? Fáj a gyomrod?

Riadtan nézett rám, aztán megrázta a fejét és elmosolyodott:

– Á semmi, csak az emésztésem. Csigát ettem és bablevest… nagyon szeretem, de úgy látszik, már nem bírom. – Vágott egy grimaszt. – Felfúj.

– Még mindig jobb, mint angolórán ülni Curt mellett – nevettem. – Annyira büdöseket fingik, hogy a tanárnak ki kell nyitnia az ablakot. Télen is.

Nagyi is nevetett, és töltött nekem a narancsléből.

– Mi újság a suliban? Készen állsz az év végére?

Kivettem egy adag salátát, figyeltem, hogy olajbogyó mindenképp legyen benne. Imádom az olajos-ecetes öntetet, ha jól van fűszerezve.

– Szerintem igen. Csak az uralkodókat nem tudom olaszórára.

Nyelvekben béna vagyok.

Nonni csettintett a nyelvével, de a szemében meleg fény villant.

– Bolond vagy… Arra születtél, hogy beszéld az őseink nyelvét, és jó úton haladsz. Én valami durva nápolyi dialektust tanultam meg annak idején anyámtól, az nem ugyanaz.

– Ja persze, de mindenféle ragozást kell tanulnom meg ilyen hülyeségeket. Miközben soha nem fogok olaszul könyvet írni, csak beszélni akarok tudni, hogy egyszer majd elmehessek Olaszországba.

Nonni félrehajtotta a fejét, és úgy nézett rám, mintha valami nagyon érdekeset mondtam volna.

– Szeretnél elmenni Olaszországba? Vettem még egy kis salit, és bólintottam.

– Persze. Majd nászútra vagy ilyesmi. Te hogyhogy nem mentél soha?

Vágyakozó pillantásától egy pillanatra el is szomorodtam, mert elképzeltem, mennyi minden kimaradhatott az életéből. Bár mindig azt mondta, hogy minden rendben van, csak hiányzik neki Pop Pop. Fura: elnézem az anyámat, ahogy folyton pörög és mindent irányítani akar maga körül, és fogalmam sincs, hogy boldog-e. Nonni sokkal egyszerűbben él, mégis boldogabbnak tűnik. Gyűlöltem, hogy anyám a szemét forgatja mindenre, amit a nagyi mond. Mintha kigúnyolná, amiért nem valami menő üzletasszony. Mintha ez határozná meg az ember értékét.

– Olyan gyorsan elrepül az idő – sóhajtott. – Mindig el akartunk menni Pop Poppal és anyáddal, de kettőt pislogtam és anyád felnőtt, és már nem akart velünk utazni. Mindig azt mondtuk: majd jövőre lesz időnk.

– Annyira sajnálom – mondtam, és a kezéért nyúltam. Gyöngének és törékenynek tűnt, de keményen megszorította az enyémet.

– Ne törődj velem, éltem én eleget. Pénteken van a következő versenyed, ugye?

Bólintottam.

– Az edző azt mondta, hogy vihetünk mindenfélét utána a bulira.

– Csinálok csokis sütit – mondta határozottan. – Annyira jó voltál, megdöntötted a rekordodat! Megpályázod az ösztöndíjat?

Elöntött a büszkeség. A teniszt utáltam, de amikor futottam, szabadnak éreztem magam, ráadásul olyankor egyedül lehettem. De a gondolat, hogy az egyetem csapatában fussak és közben anyám nyomasztó viselkedését is elviseljem, nem motivált különösebben. Megint rám tört a félelem, hogy mi lesz jövőre.

– Szeretek futni, de nem hiszem, hogy elég lenne egy ösztöndíjhoz – mondtam.

Nonni, mintha megérezte volna a kétségeimet, legyintett.

– Akkor ne csináld. Okos vagy, majd kitalálod, mit akarsz. Ne nyomaszd magad azzal, hogy már most tudnod kéne mindent.

– Anya nyomaszt – morogtam. – Tudod, hogy táblázatot vezet az osztályzataimról, és mindig pontosan tudja, éppen hogy állnak a felvételibe beleszámító pontjaim? Jó lenne, ha egy kicsit lenyugodna.

Együttérzés villant a szemében.

– Anyád csak aggódik. Zűrös életkorban vagy, és nem akarja, hogy elrontsd az életed. Biztos vagyok benne, hogy a legjobbat akarja neked.

Eszembe jutott a döntésem, hogy az új barátaimmal fogom tölteni a nyarat, és hogy anya hogy ki fog akadni. Valahogy meg kell győznöm, hogy csak arról van szó, muszáj önállóan tapasztalatot szereznem. Úgyis ki tudja, hogy hol lesz ő nyáron, nyilván dolgozni fog, engem meg otthagyna egyedül, és halálra unnám magam két hónapon keresztül.

– Ha tényleg aggódna, többet lenne otthon. Vagy esetleg eljönne a versenyeimre, ha már annyira érdekli az ösztöndíj. De kizárólag a munkájával foglalkozik.

Rossz volt látni, ahogy nagyanyám erre gondterhelten összeráncolta a homlokát, de elegem volt a színlelésből. Amikor anyámmal voltam, semmi másról nem beszéltünk, csak olyan felszínes témákról, amikről akár egy idegen is kérdezgethetett volna. És a legrosszabb az volt, hogy túl sok időt töltöttem azzal, hogy szomorkodtam vagy dühös voltam rá, és kétségbeesetten próbáltam elérni, hogy rám figyeljen. Jobban járok, ha nem foglalkozom ennyit anyámmal, hiszen ebben az egészben úgyis ő veszít többet. Elmegyek egyetemre, és a saját életemet fogom élni. A jövőmre kell koncentrálnom.

– Pont olyan, mint a nagyapád volt – szólalt meg végül Nonni. – Ő is azt hitte, hogy ha folyamatosan dolgozik, akkor az azt jelenti, hogy gondoskodik a családjáról. Így tudta kimutatni a szeretetét. Beletelt némi időbe, amíg felfogta, hogy jobban vágyunk az idejére meg a figyelmére, mint a tárgyakra, amiket a pénzünkből meg tudunk venni.

Annyira sajnálom, hogy nem ismerhettem Pop Popot, de meghalt még a születésem előtt. Nonni még mindig olyan szeretettel beszél róla, egészen ellágyul a hangja, és ez olyan jó. Én is szeretnék majd valakit ilyen mélyen, ilyen sokáig szeretni.

Észrevettem, hogy nagyi megint a gyomrát masszírozza, úgyhogy témát váltottam. Nem akartam felzaklatni.

– Mindegy, csak egy kicsit stresszes vagyok és annyi minden jár a fejemben.

Ellágyult tekintettel nézett rám. Gyönyörű volt sűrű ősz hajával és mandulavágású barna szemével. Bírtam, hogy még mindig sminkeli magát: rózsaszín rúzst használt, és mindig illatos volt; nem az a borzalmas naftalinszag áradt belőle, mint az öregasszonyokból általában, hanem finom orgonaillat.

– Tudom, édesem. De van egy meglepetésem nektek, majd vasárnap megbeszéljük. Az lehet, hogy segíteni fog.

– Milyen meglepetés?

– Akkor akarom elmondani, amikor mind a hárman együtt vagyunk – mondta, és az asztalra tette a kezét. – Szerintem anyád addigra befejezi azt a nagy prezentációt, és délután együtt tudunk lenni. Még talán egy moziba is elmehetünk.

– Horrorfilmre?

Úgy tett, mintha elgondolkodna a kérdésen.

– Hát meztelenségre biztos nem, de a vér jöhet.

Elnevettem magam, és azon gondolkodtam, mi lehet a meglepetés.

– Oké, akkor várok. De anya nem jön. Egyszer otthagyta a Toy Story 4-et egy ügyfél miatt, én azóta nem akarok vele moziba menni. Kártyázunk?

Nonni kinyitotta a száját, mintha meg akarná védeni anyát, de aztán nem szólt.

Helyes. Szerintem már ő is kifogyott a mentségekből.

Nonni nagyon szeret kártyázni, és én is már egész korán megtanultam egy csomó játékot a pókertől a makaóig és a bridzsig, de a pinochle volt a kedvencem. Olyan szívesen elárultam volna neki, hogy mit tervezek nyárra, de arra gondoltam, jobb lesz, ha egyszerre mondom el kettejüknek, miután túl vagyok az uralkodós dogán és bizonyítottam, hogy van bennem felelősségérzet. Ha segítek neki, hogy megértsen, akkor szerintem Nonni támogatni fog.

Egy bólintással nyugtázta a kártyázás ötletét.

– Igen! Hozok fagyit.

– Azt hittem, rossz az emésztésed. Mosolygott.

– És mit mondtam, mi erre a legjobb orvosság? Nevetve ráztam a fejem.

– Finocchio és fagyi.

– Térjünk egyből a fagyira. Van banánom, csinálhatunk parfét.

Segítettem letakarítani az asztalt, Nonni meg előszedett minden hozzávalót a hűtőszekrényből, így mindenki meg tudta magának csinálni a kedvencét. Én színes szórócukrot és Oreo-morzsát kértem rá, nagyi karamellt olvasztott, és beletettük azokba a magas kelyhekbe, amiket direkt ehhez tartott. Az Alexa hangszóróiból Michael Bublé szólt – végre megtanítottam neki, hogy kell használni –, és késő estig ettünk, kártyáztunk és beszélgettünk. Olyan békés este volt, mint mindig, amikor a nagyanyámmal vagyok, és egy ideig el tudtam feledkezni minden másról.

ÖTÖDIK FEJEZET

FRANCESCA

– MILYEN VOLT A MÚLT heted? – kérdeztem, hogy megtörjem a kínos csendet az autóban. Totálisan el voltam havazva munkával, el kellett mennem Allegrával futócipőt venni, és bármit megadtam volna egy forró fürdőért vagy legalább egy gyors zuhanyért. De megfogadtam, hogy ez a vasárnap esti vacsora szent. Egyébként is alig vártam, hogy Allegrával legyek, ám eddig minden kérdésemre csak egyszavas válaszokat kaptam.

– Semmi különös. Bosszúsan sóhajtottam.

– Esetleg mondanál erről egy kicsit többet? – kértem, miközben azon igyekeztem, hogy legalább a hangom nyugodt maradjon. – Van valami baj? Olyan csöndes vagy.

Elfordult az ablaktól, rám nézett.

– Nem, minden oké. Csak fáradt vagyok.

– Délelőtt tizenegyig aludtál – mutattam rá.

Megrándult az álla, és tudtam, hogy megint felidegesítettem.

Újabban attól is ideges lett, ha levegőt vettem.

– De este nagyon későig írtam az esszémet.

– Az szuper, jól van, édesem. – Tudtam, hogy erős iskolába jár, és hogy tényleg megdolgozik a jegyeiért. – Beszéltem Connie-val, mondta, hogy a férje ügyvédi irodájában lesz egy gyakornoki állás nyárra. Részmunkaidő, és szuperül mutatna a jelentkezési lapodon.

Mondtam, hogy ne vegyenek föl senkit, amíg nem beszélek veled.

– Kösz, nem, inkább kihagyom.

Összeszorítottam a számat, és próbáltam nyugodt maradni.

– Szerintem gondolkodj rajta. Marad egy csomó időd, és elég jól fizetnek. Úgyis mondtad, hogy érdekel a jog. Ez jó lehetőség lenne, hogy kipróbáld. Én is gyakornokként jöttem rá, hogy szeretem a reklámszakmát.

– Igen, ezt már milliószor elmondtad – morogta.

Nem tudtam elfojtani az idegességemet. Tisztában voltam vele, hogy Allegra nehéz életkorban van, de a türelmem fogytán volt.

– Jó, ezt a stílust inkább hagyjuk. Csak segíteni szeretnék. Egy hónap múlva itt a nyár, és a munkalehetőségek egyre fogynak.

– Nem akarok ügyvéd lenni, oké? És egyébként akartam veled beszélni valamiről. Más terveim vannak nyárra.

Egészen felélénkültem: legalább foglalkozik a gondolattal. Nem bírom, ha egész nyáron csak teng-leng, miközben én dolgozom. Mindenképp el akartam menni vele pár hosszú hétvégére mondjuk a Jersey Shore-hoz, de valamit azért neki is fel kéne mutatnia.

– Mik?

Habozott, és megrázta a fejét, miközben rákanyarodtam az anyám házához vezető útra.

– Majd este elmondom vacsora után.

– Ó, kíváncsivá tettél.

Szó nélkül kiszállt, én meg visszafojtottam egy sóhajt. Mire beértem, Allegra már a konyhában volt és anyámmal beszélgetett, olyan lelkesen, ahogy velem soha. Ettől kicsit rossz érzésem támadt, de hamar túlléptem rajta. Nyilván nem akarom, hogy bármi problémája legyen a nagyanyjával. Rendszeresen találkoznak, anyámat beavatja az élete legapróbb részleteibe is, akit boldoggá tesz ezzel. Mondjuk jól el is kényezteti Allegrát.

– Szia, anya – köszöntem, és megpusziltam. Piros virágos kötényt viselt, a száján színben harmonizáló rúzzsal, és édeskés-citromos illat áradt belőle. Nagyon szorosan ölelt át, amitől megint lelkiismeret-furdalásom lett. Jobbnak kellene lennem. Igen, frusztrál, hogy folyamatosan ítélkezik, de biztos nagyon magányos apa nélkül. Miután ezt végiggondoltam, szelídebben mondtam:

– De jó illat van!

– Nonni, megcsinálhatom a krumplipürét? – kérdezte Allegra.

– Persze, már meghámoztam. A snidling ott van a fiókban. – Anya megtörölte a kezét egy kifakult konyharuhában, és elmosolyodott. A szeme körül mintha mélyebbek lettek volna a ráncok, és fáradtabbnak tűnt a szokásosnál. – Hogy vagytok? Itt a kenyér. Iszol bort? – sürgölődött.

Vastag szeletekre vágta az olasz kenyeret, és bort töltött. Hozzá voltam szokva, nem ellenkeztem. Először is jó érzés volt, hogy valaki gondoskodik rólam, de különben is anyám folyton ismételgeti, hogy szeret etetni, mert olyankor úgy érzi magát, mint a régi vasárnapi vacsorákon apával, amikor kártyáztak vagy scrabble-öztek, miközben a tévében foci- vagy baseballmeccs ment. Csalódottá tette, hogy én egyáltalán nem voltam hajlandó főzni: akárhányszor próbált tanítgatni, gyűlöltem. Allegra bezzeg ragyogott ilyenkor.

Belekortyoltam a borba, és néztem a lányomat, amint szakértőn és könnyedén bánik a krumplival, és úgy mozog a konyhában, anyámmal együtt, mint egy balett-táncos a balett-teremben. Fura, otthon soha nem főz. Úgy látszik, a konyha csak a nagyanyjánál ilyen izgalmas és örömteli.

– Mi újság az új ügyféllel? – kérdezte anya, miközben a pulykát locsolgatta, és elmélyülten figyelte, ahogy a lé rácsöpög a ropogós bőrre.

– Jövő héten van a prezentáció. Ha megkapom a megbízást, az nagy dolog lenne, jó nagyot lépnénk előre, és akár országos megrendeléseim is lehetnének. Az sok mindent megváltoztatna.

Összevonta a szemöldökét, de a húsra összpontosított: levágott belőle egy darabot és megkóstolta.

– Azt hittem, az F&F így is nyereséges. Abban az újságban is írtak rólad. Allegra, kóstold meg, kell még bele só?

– Igen, de hiába nő a cég, elég két elveszített megrendelés, és összedőlhet minden. Mindig az a cél, hogy növeljem a bevételeket. A növekedés a legfontosabb, és akkora a verseny ezen a piacon, hogy egyetlen hiba is kritikus lehet.

– Finom – bólintott Allegra.

Anyám arca felderült, elővette az elektromos kést, és nagyon profin szép fehér szeleteket vágott a húsból, leválasztva róla a sötétebb részeket. A keverőgép hangja betöltötte a konyhát, Allegra csak annyi időre állította le, hogy megkóstolja a pürét. Láttam az arcán a koncentrációt, hogy pontosan meg tudja állapítani, mikor tökéletesek az ízek. Némi távolságtartással néztem őket, és furcsán kívülállónak éreztem magam, ahogy a boromat kortyolgattam és egy olyan világról beszéltem, ami láthatólag egy kicsit sem érdekelte őket. Belém mart a vágyakozás apám után. Ő tudta, mennyi áldozatot követel életben tartani egy sikeres céget.

Nem kérdés, hogy rengeteget volt távol, de amikor együtt voltunk, akkor csak ránk figyelt. Csikiszörnyest játszottunk, rengeteget olvasott nekem, elvitt fagyizni. Emlékszem, órák hosszat ültem vele a vacsoraasztalnál, néztem, ahogy kortyolja a kávéját, és hallgattam, amint érdekes dolgokról mesél. Rengeteget tanított nekem arról, hogyan kell egy üzletet sikeresen vezetni: hogyan lehet felbecsülhetetlenül értékes információkhoz jutni azzal, hogy ismerjük az embereket és a beszédmódjukat, hogy kell a beszélgetést irányítani és megszerezni a másik bizalmát, hogy kell eladni a terméket, miután az ügyfél horogra akadt. Ha nem tudott felépíteni kapcsolatot az ügyféllel, akkor elkerülhetetlen volt a kudarc. Szivacsként szívtam magamba mindent, amit tanított, és megfogadtam, hogy egyszer olyan leszek, mint ő.

És olyan is lettem.

Miután meghalt, eladtuk a részét az üzlettársának, anya dolgait pedig rendbe tettük, mivelhogy neki nem is volt társadalombiztosítása. Apa gondoskodott arról, hogy anyának ne legyenek anyagi gondjai az ő halála után sem. Vajon érezte anya részéről ugyanazt a távolságot, amit én most, amikor a munkájáról beszélt?

Sose tudtam meg.

A vacsora elkészült, tálalva volt. Körbeadtuk a borsót, a krumplipürét, a pulykát és az áfonyaszószt. Nem eszem kenyeret – próbálok vigyázni a szénhidrátokkal –, de Allegra krumplipüréjéből vettem, és meglepődtem, milyen krémes és ízletes. Mint a legjobb éttermekben.

– Kicsim, ez isteni – mondtam neki. Az még jobban meglepett, hogy erre elpirult, de gyorsan le is hajtotta a fejét, mintha nem akarná mutatni, hogy örül a dicséretemnek. Összeszorult a szívem. Talán nem dicsértem eleget? Mindig mondtam neki, hogy milyen okos, és hogy bármire képes, ha elszánja magát, de erre általában csak a szemét forgatta vagy megvetően odaszúrt valamit, amivel rögtön elvette a kedvem mindentől.

– Köszi. Nonni minden fogást ismer. Legközelebb a lasagnét fogja megmutatni.

Anya nevetett.

– Semmiség lesz a húsvéti pitéhez képest. Emlékszel, az milyen bonyolult volt?

Allegra vele nevetett.

– Keményebb volt, mint egy töridolgozat! Anya, te próbáltad már?

Megráztam a fejem.

– Soha nem sikerült becsalogatnom a konyhába, hacsak nem fizettem le valamivel – horkant fel anyám.

– Borzalmas! Kábé ezer lépésből áll, kell hozzá vagy négyféle hús, az összeállítása meg olyan, mint egy matematikai egyenlet.

– De megérte, nem? – kérdezte anyám.

– Nagyon! Tök jó lenne, ha nem csak húsvétkor lehetne csinálni – mondta Allegra.

– Viccelsz? Ha egyet elkészítek, el kell mennem aludni, úgy elfáradok.

Mosolyogtam, jó volt látni a vidámságot az arcukon, bár éreztem a féltékenység apró szúrását is a köztük levő összhang miatt. De ettől zavarba is jöttem, és gyorsan elnyomtam az érzést. Igazából boldog voltam, hogy Allegra ennyire szereti a nagyanyját, főleg hogy a nagyapját nem ismerhette.

– Akkor most elmondom, miről akartam veletek beszélni a nyárral kapcsolatban – jelentette be anyám. Mélyen a szemembe nézett, barna szemében izgalom és könyörgés keveredett. – Először hallgassatok végig!

Biztos valami kötő- vagy főzősuliba akar elrángatni minket – gondoltam, és megengedtem magamnak még egy nagy kanál krumplipürét.

– Persze, miről van szó?

– Nagyon sokat gondolkodtam mostanában. Öregszem, és lehet, hogy nemsokára már nem fogok tudni olyan könnyen mozogni. Allegra egyetemre megy, nyáron lehet, hogy munkát is vállal, te meg, amióta a céged egyre csak növekszik, úgy érzem, képtelen vagy lassítani. Mindig is vágytam arra, hogy elmenjek Olaszországba, oda, ahol a nagyanyád született. Ezért felkerestem egy utazási irodát, és megszerveztem egy utazást hármunknak. Most nyárra.

Döbbenten néztem rá. Azt hittem, Allegra ugrándozni fog örömében, ehelyett azt láttam, hogy szorongva bámul anyámra.

– Utazzunk el Olaszországba? – kérdeztem. – Mi hárman, együtt?

– Igen! Szükségünk van rá, hogy együtt legyünk egy kicsit, mielőtt minden megváltozik. A nyár tökéletes lenne: addigra te végzel az új ügyfeleddel, Allegrának sincs iskola, én meg már szervezem az egészet. Félretettem egy kis pénzt apád életbiztosításából. – Felugrott, és az asztal fölső fiókjából elővett egy utazási katalógust és egy dossziét. – Elmegyünk egy körutazásra, és utána kibérelünk egy házat Toszkánában. Az első egy-két hétben megnézzük Rómát, Firenzét és Velencét meg a többi csodálatos várost, utána meg pihenünk egy kicsit egy igazi szőlőbirtokon. Még egy tó is van ott Allegrának – mutogatta lelkesen a színes katalógusokat, címlapjukon vadszőlővel befuttatott házakkal, a zöldellő dombok és fák között. – Mindent elintézek. Július első hetében tudnánk indulni, és augusztus elején jöhetnénk vissza.

Elvettem tőle a katalógust, miközben azon gondolkodtam, hogy fogalmazzam meg az elutasító választ. Naná, hogy el akartam menni Olaszországba – ki nem? De nem egy hónapos körutazásra! Ha sikerül megcsípnem a Lexi limonádés megrendelést, akkor a nyaram nagy része rámegy a kampány kidolgozására, nem is beszélve a többi ügyfélről.

És ami a legfontosabb: biztos, hogy nem bírom ki összezárva az anyámmal olyan hosszú ideig.

Már épp nyitottam a számat, hogy soroljam az ellenérveimet, amikor megszólalt Allegra:

– Nonni, annyira sajnálom, de idén én nem tudok Olaszországba menni. Ööö… más terveim vannak a nyárra.

Anyám arcán egyértelmű volt a csalódottság. Rápillantott az előtte heverő katalógusokra és brosúrákra.

– Szerintem anyád megengedi, hogy ezen a nyáron ne dolgozz. Ez lenne az előrehozott érettségi ajándékom neked!

Allegra a száját harapdálta, és anya vállára tette a kezét.

– Iszonyú jól hangzik, és nagyon szeretnék egyszer elmenni, de nem most. Akár jövőre, egyetem előtt – javasolta. – Legalább több időnk lenne tervezgetni.

– Allegrának igaza van – mondtam nyugodtan. – Nagyon kedves tőled, de most annyi minden van egyszerre, hogy nem lenne rá időnk. A következő nyár szerintem is jobb lenne. Segítek megtervezni az utat: elmegyünk két hétre, és megnézünk minden fontosabb helyet, Nápolyt is beleértve. Jó lesz így?

Anyám egészen összetört. Készen álltam a következő bűntudathullámra, de ő fölemelte a fejét, és valami olyan ádáz határozottsággal nézett rám, amit nagyon ritkán tapasztaltam nála.

– Nem – mondta eltökélten. – Nem lesz jó. Vagy most megyünk, vagy soha. – Feszült lett a csalódottságtól, gyorsabban vette a levegőt. – Hát nem érted, hogy ez most fontos? Mind a hármunknak szüksége van erre az utazásra. Évek óta mondogatjuk, hogy egyszer majd csinálunk valami ilyesmit, de ha nem ragadjuk meg a lehetőséget, és nem szánjuk rá az időt, akkor soha nem lesz belőle semmi! – Szomorúság villant a szemében. – Túl gyorsan megy az idő. Egy ilyen utazásra egész életünkben emlékezni fogunk. Lehetne ez egy fordulópont, hát nem érted?

– Anya, nyugodj meg. Értsd meg, Allegrának és nekem egy csomó dolgunk van. És bár tényleg szuperül hangzik, de nem tudunk egy hónapra elszakadni innen. Allegrának augusztusban kezdődnek a versenyei, nekem meg van egy cégem. Képtelenség, hogy ennyi időt kihagyjak.

– Nonni, tényleg annyira sajnálom – mondta Allegra is. – De ne izgulj. Tudom, hogy nagyon vágysz Nápolyba. Esetleg a tavaszi szünetben elmehetnénk. Vagy a karácsonyiban, ha nem akarsz annyit várni.

Bólintottam.

– Abszolút. Elviszem ezeket a katalógusokat és megnézem őket, oké? Átgondolom, hogy tudok elszabadulni, és kitaláljuk.

Anyám mindig a nyugalom megtestesülése volt a családban, csöndes és stabil. Olasz gyökerei ellenére nagyon ritkán veszítette el a türelmét, és apa gyakran mondogatta viccelődve, hogy emiatt bírtak ki annyi évet egymás mellett. De most úgy nézett rám, mint a leggonoszabb árulóra, mintha annál sokkal borzalmasabb dolgot tettem volna, mint hogy nemet mondok egy égből pottyant európai nyaralásra.

– Hát persze – mondta. A hangja egészen színtelen lett. – Majd mondd meg, hogy legyen. Leszedem az asztalt.

Aggódva néztünk össze Allegrával, és régen történt velem ilyen, de fogalmam se volt, mit tegyek. Lehet, hogy anya magányos, és szüksége van arra, hogy kilépjen a házból, vagy legyen valami nagy dolog, amit várhat. Soha nem viselkedett még így: mintha ezen az utazáson állna vagy bukna a boldogsága.

Felálltam, hogy segítsek neki. Leszedtük az asztalt és elmosogattunk. Allegra végig csacsogott, de anyám mintha teljesen bezárkózott volna, annak ellenére, hogy mindig jókor bólogatott és mosolygott a beszélgetés közben. Még megettük a desszertet, aztán hazaindultunk. Átöleltem anyát, és próbáltam vigasztalni.

– Anya, pihenj le, fáradt vagy. Megígérem, hogy kitalálunk valamit.

– Szükségünk van erre az utazásra, Frannie – ragadta meg a karom. – Fontosabb, mint gondolnád.

A szavai ott visszhangoztak a fülemben, miközben hazafelé tartottunk. Allegra szokás szerint hallgatásba burkolózott, de az út felénél megszólalt.

– Anya, szerinted Nonni jól van? Nem beteg, ugye?

– Nem, kicsim. Mindig tudom, mikor megy orvoshoz, és ismerem a leleteit. Esetleg elvihetnénk valahova egy hétvégére.

– Oké.

– De meg kell hogy mondjam, rajtad egy kicsit meglepődtem. Azt hittem, egy olaszországi út neked maga az álom, főleg hogy annyira szereted a művészetet. Mit terveztél, amit ennél szívesebben csinálnál? Nem akartál beszélni velem a nyári terveidről?

Megmozdult az ülésen.

– El akarok menni a barátaimmal egy nagyobb túrára. Új helyekre.

– Bonnie-ékkal?

– Nem, olyanokkal, akiket nemrég ismertem meg. Az egyikük zenész, a másik verseket ír. Új helyeken akarnak fellépni, és velük akarok tartani.

Hát ez így nem tűnt annyira valószerűnek. Már Allegra erőltetett nyugalmából világos volt, hogy úgy próbálja megfogalmazni, hogy azt érezzem, nem nagy dolog az egész. De még az ujjait is valahogy úgy tartotta, miközben gesztikulált, hogy nyilvánvaló volt, hogy itt valami csúsztatás van. Istenem, de fáradt vagyok… Még egy csomó dolgom van otthon, és semmi kedvem egy újabb fordulóhoz a ringben. Próbáltam nem fenyegető hangon kérdezni.

– Kik az új barátaid? Habozott. Tehát talált.

– Freda, David és Connor.

– Két fiú is? Soha nem beszéltél eddig fiú barátokról.

– Mert azt hittem, csak az osztályzataimról kell beszámolnom, a barátaimról nem. – Próbált civilizált maradni, de kihallatszott a hangjából a bosszúság. – Nem nagy ügy.

– Neked lehet, hogy nem az – válaszoltam. – Hova mentek? Hol fogtok megszállni? Ki fog vezetni?

– Épp az a lényeg, hogy nincs pontos tervünk. Elindulunk észak felé, Connor apjának van egy lakóautója, azzal mennénk, így nem kell a szállással foglalkozni.

Legszívesebben felnevettem volna, amiért azt hitte, egyáltalán képes leszek úgy tenni, mintha elengedném. De a nagy nem-et később akartam kimondani, amikor már jobban fel vagyok készülve.

– Lakóautó? Az nem túl biztonságos, kicsim. Tudom, hogy jól hangzik, mint egy menő filmben, de ez egyáltalán nem így működik. Csak bizonyos helyeken lehet vele parkolni, egy csomó minden elromolhat benne, és mi van, ha lerobban? Szerintem ezt nem gondoltátok át. Ismerem őket egyébként, odajárnak a suliba? Kik a szüleik?

Elfojtott nyögést hallottam. Az útra koncentráltam, de magamon éreztem Allegra szúrós tekintetét.

– A szüleik nem járnak fancy klubokba, oké? Az új barátaim normális emberek, érdekesek és kreatívak, és új dolgokat akarnak megtapasztalni. Ne tegyünk úgy, mintha ez a szar világ ezekkel a röhejes sznobokkal lenne az, amire vágynom kéne.

Próbáltam visszafogni magam.

– Ne haragudj, nem tudtam, hogy keményen dolgozni azért, hogy az ember normálisan éljen, az röhejesen sznob vagy helytelen lenne.

– Soha nem figyelsz. És ha még egyszer meg kell hallgatnom, hogy mennyi mindent kaptam tőled, akkor itt helyben meghalok.

– Vagy lehet, hogy ha nekem kell még egyszer meghallgatnom, hogy panaszkodsz amiatt, amid van, én halok meg itt helyben.

Ennek a beszólásnak persze ára volt. Megfagyott a levegő, és a hangulat az autóban robbanásig feszült. Miért ugrok mindig mindenre? De a franc egye meg, felbosszantott.

– Mindegy, hagyjuk. Nyáron tizennyolc leszek. Felhúztam a szemöldököm.

– Ezzel mit akarsz mondani? Megvonta a vállát.

– Azt csinálok, amit akarok. Szavazhatok. Dönthetek a dolgaimban. Nem állíthatsz meg.

Nem tudtam visszatartani a nevetésem, pedig esküszöm, próbáltam.

– Dehogynem. Az én házamban laksz, az én szabályaim szerint élsz, és nem mész sehova lakóautóval, ismeretlen társaságban. Találkozni akarok velük, beszélni a szüleikkel, látni akarom az utazás részletes tervét, csekkolni a helyeket, ahova mentek, látni, hogy a táborhelyek biztonságosak. Ha ezen mind túl vagyunk, és te is változtatsz a stílusodon, akkor talán beszélhetünk róla.

A halántékára tette a két kezét, és rázni kezdte a fejét, mint aki az idegösszeomlás határán van.

– Nem bírom! Van bármi az életben, amit nem tervezel meg előre? Volt akár egyetlen alkalom is az életedben, amikor valami izgalmasat tettél, vagy valami újat, valami kalandosat? Úristen, meg is bolondulnék, ha egy nap olyanná válnék, mint te!

Mindig én voltam a rosszfiú. Néha elgondolkodtam rajta, hogy ha létezne egy apafigura a lányom életében, akkor más lenne-e a helyzet. Vagy akkor is utálna, mert én vagyok az anyja?

– Ne beszélj velem így! Nem érdemlem meg. Nincs a világon olyan anya, aki csak úgy elengedne egy ilyenre. És ha az úgynevezett barátaid megtehetik, az fogadjunk, azért van, mert a szüleik nem törődnek velük. Inkább érezd magad szerencsésnek.

Felhajtottam a ház elé, és leállítottam a motort. Pattanásig feszült a helyzet közöttünk. Azt hittem, Allegra kiront a kocsiból, üvölteni kezd, vagy megint megsemmisít a mondataival, de csak felém fordult és nézett rám. Egy pillanatig anyámat láttam benne, ugyanazt a szomorúságot és sóvárgást a gyönyörű, sötétbarna szemében, amiben régen szeretet, bizalom és boldogság ragyogott.

– Persze, van, amivel törődsz, anya. De nem úgy, ahogy gondolod.

Nem azzal, ami igazán fontos.

Kinyitotta a kocsi ajtaját és kiszállt, mielőtt még válaszolhattam volna.

Ott maradtam az autóban, a sötétben, és néztem, ahogy az eső elkezd csöpögni a szélvédőre. Ahogy a vízcseppek kanyargós vonalban lefolytak, azon tűnődtem, vajon mire gondolt Allegra.

– Veled törődöm – suttogtam.

De senki sem volt ott, hogy hallja.

HATODIK FEJEZET

ALLEGRA

– NA, MEHET A BULI?

Freda felemelt karját lengette, miközben hozzám préselődött a hátsó ülésen. Connor egyetértőn felkiáltott, feltekerte a hangerőt és kifújta az e-cigi gőzét. Nekem ez sokkal jobban ízlett, mint a rendes cigaretta, úgyhogy szívesen váltottam. Nem kaparta olyan kellemetlenül a torkomat, és jóval kíméletesebb volt a tüdőmmel, ráadásul kávéíze volt.

Odaértünk a ház elé, ahol egy csomó kocsi parkolt, a srácok már kipakoltak a kertbe, ittak és dohányoztak, és egy kis tábortűz is égett.

– Hölgyeim! – Connor kiugrott az autóból és kinyitotta az ajtót. Kiszálltunk, és elindultam Freda mellett. Anyámnak azt mondtam, hogy Bonnie-nál leszek, tanulunk. Soha nem vette a fáradságot, hogy ellenőrizzen.

Az előző hetem jobb volt, mint az egész elmúlt év. Az új barátaim minden további nélkül áthágják a szabályokat, amikor élvezni akarják az életet. Idejét nem tudom, mikor éreztem magam ilyen könnyűnek, bár ebbe azért vegyült egy kis aggodalom is, amitől nem tudtam megszabadulni.

Ez az egész teljesen különbözött az eddigi életemtől. Korábban mindig szabálykövető voltam, de az elmúlt években gyakorlatilag csak vegetáltam egy sötét, keskeny alagútban. Nem illettem sem a nagymenők, sem a sportolók, sem a bénák közé. Fredával, Daviddel és Connorral úgy éreztem, hogy végre számítok. Érdekelte őket a véleményem. Végeláthatatlan beszélgetéseket folytattunk az életről, és ilyenkor nem tettünk úgy, mintha a nehézségek nem léteznének. És bár anya nem engedett el nyárra, még nem adtam fel. Végül is van félretett pénzem kápéban, nem kell az ő bankszámlája. Sőt saját bankkártyám is van, vészhelyzet esetére. Szóval vannak lehetőségeim, de még azért reménykedem, hogy meg tudom győzni, és végül elenged háború nélkül.

Bementünk, kipattintottunk néhány sört, Freda bemutatott pár embernek. A társaság nagy része az állami iskolába járt, és elég menőnek tűntek. Megittam a sörömet, és egy kicsit nézegettem az embereket, felmértem, ki kivel van. Volt egypár jó pasi, de azért arra figyeltem, hogy ne tévesszem szem elől Davidet, vigyáztam, hogy legalább a perifériás látóteremben mindig ott legyen. Nem vegyült nagyon, és azt se láttam, hogy különösebben érdeklődve nézett volna valami konkrét lányt. Szerettem a belőle áradó nyugalmat, ahogy hanyagul keresztbe tette a lábát és hátradőlt a kanapén, miközben pár sráccal beszélgetett. A haja elől kócosan hullott a szemöldökére, és mindig azt éreztem, hogy szeretném elsimítani onnan.

Figyeltem az órát, mondtam Fredának, hogy tízre vissza kell érnem a kocsihoz, mert később anya lehet, hogy írni fog. Többnyire békén hagy, hacsak nincs túl késő – olyankor elkezd hívogatni, vagy üzeneteket írni teljes pánikban. Jobban járok, ha ezt inkább megelőzöm.

Fölmentem az emeletre a mosdóba, hogy megigazítsam a hajam. Általában lófarokban hordom, de most kibontva omlott a vállamra. Szeretem a színét és hogy hullámos, de utálom, amikor a szememből kell kipislogni vagy a számból húzogatni a hajszálakat, úgyhogy kényelmesebb a copf, főleg edzésre. De tetszett, ahogy most így kibontva eltakarta az arcom szögletesebb részeit. Az orrom túl nagy, a szemeim távol ülnek egymástól, és a homlokom közepén természetesen ott éktelenkedett egy pattanás, amilyen szerencsétlen vagyok. Ezzel együtt tudom, hogy nem vagyok ronda. Csak egyszerűen nem túl szép vagy emlékezetes.

Az ajtó persze beragadt, úgyhogy egy nagy rántással kellett kinyitnom, de aztán rögtön meg is merevedtem.

– Helló.

David állt ott a falnak dőlve, nyilván be akart menni. Éreztem, ahogy a fülem egyből átforrósodott, próbáltam lazán mosolyogni.

– Helló. Bocs, hogy ilyen sokáig tartott.

Visszamosolygott rám, és azt kívántam, bárcsak sokkal többször tenné. Ettől valahogy sokkal megközelíthetőbbnek tűnt.

– Nem gond, igazából téged kerestelek. Velem tartasz egy kicsit? A szívem őrülten kezdett dobogni.

– Persze. Hova?

Rámutatott az egyik hálószobaajtóra.

– Például ide.

Belépett, én meg vettem egy nagy levegőt, és utánamentem. A vékony falon keresztül nyögéseket és ütemes bútordübögést hallottam; rájöttem, hogy a másik szobában épp szexelnek. Próbáltam halál laza maradni, de tüzelt az arcom és csak reméltem, hogy nem vagyok totál vörös. Kínos volt.

David a szemét forgatta az átszűrődő hangokra, de nem zavartatta magát.

– Tényleg eljössz velünk nyáron? – kérdezte, miközben elővette az e-cigijét és beleszívott.

Megdermedtem. Azért kérdezi vajon, mert szeretné? Nem tudtam leolvasni a választ az arcáról, úgyhogy vállat vontam.

– Persze. Bár még győzködöm anyámat. Szerinte nem valami jó ötlet egy lakóautóval nekivágni.

– Valószínűleg tényleg nem, de ez a jó benne. És ha nem enged el? Haboztam.

– Nem tudom. Lehet, hogy akkor is jövök. Megint elmosolyodott, és egyetértőleg bólintott.

– Szuper. Szoktál énekelni?

– Mármint karaokéra gondolsz?

– Bármire. Gitározom, és nagy segítség lenne, ha valaki énekelne velem. Fredának borzalmas a hangja.

– Ezt már csak az autózásaink alapján is megmondtam volna – nevettem. Ebben a pillanatban a másik szobából még hangosabb nyögések hallatszottak, majd egy lány hangja:

– Igen, igen, igen…!

Lehajtottam a fejem, és megpróbáltam úgy tenni, mintha nem érdekelne az egész, de David levágta, hogy zavarban vagyok, elővette a telefonját és betett valami zenét.

– Így jobb? – kérdezte.

– Köszi – bólintottam.

– Szóval? Elképzelhető, hogy énekelnél velem, ha lenne fellépési lehetőségünk?

Megpróbáltam végiggondolni, hogy képes lennék-e kiállni egy színpadra.

– És mi van, ha tök béna vagyok?

– Akkor kirúglak. Vagy csak olyan helyeken játszunk, ahol már mindenki eleve be van rúgva.

Mind a ketten nevettünk.

– Persze, megpróbálhatjuk.

– Jó, akkor próbáljuk most. – Keresgélt a telefonján, és bekapcsolta Halsey Without Me-jét. – Ez megvan?

– Persze – bólintottam.

– Oké, akkor énekelj vele.

Az ujjaimat csavargattam, és egyik lábamról a másikra álltam.

– Most?

– Persze, miért ne? Csak mi vagyunk itt ketten.

Ettől csak rosszabb – gondoltam. Akartam szólni, hogy ez nem a legjobb időpont, mert kicsit be vagyok már csípve meg ilyesmi, de aztán David rám nézett, és olyan volt a tekintete, hogy kinyitottam a számat, és énekelni kezdtem. Nem akartam kiénekelni a túl magas hangokat, csak simán az alapot. Fölvetettem a fejem, és azt képzeltem, hogy valami füstös kocsmában vagyunk, és ez az egy lehetőségem van arra, hogy levegyem a lábáról. Nincs rossz hangom, de eddig csak kórusban énekeltem, egyedül, valaki előtt soha. Amikor befejeztem, nagyon kíváncsi voltam, mi lesz a véleménye.

– Tök jó – mondta, engem meg elöntött a melegség. – Fel vagy véve.

– Énekelhetek a vacsorámért – ugrattam.

De nem vette a lapot. Megváltozott az arckifejezése, a szoba megtelt feszültséggel, a szívem a torkomban dobogott. Lassan odalépett hozzám, egészen közel. A lehelete kávé- és füstszagú volt, sötét szemével komolyan nézett, aztán hozzám hajolt és megcsókolt. Csak egyszer-kétszer csókolóztam előtte, vagy valami kihívásos játékban, vagy mert már nagyon szerettem volna megtudni, mi olyan jó ebben. Mindig olyan nedves volt és nyálas, és az a fura babrálás a nyelveink között egészen lelombozott.

De ez jó volt. David nem akart nyalogatni vagy nagyon mélyen bedugni a nyelvét a számba. Csak megcsókolt, határozottan, mintha próbát tenne. Amikor egy kicsit jobban kinyitottam a számat, átölelt. Az ölelése erős volt és határozott, így hagytam továbbmenni. A keze perceken belül a mellemet markolta, és bár jó érzés volt, kavarogni kezdtek a gondolataim, és megláttam mögötte az ágyat, ami óriásinak és nyomasztónak tűnt, mintha gúnyt űzne belőlem.

Eltoltam magamtól Davidet, bár nem tudtam pontosan, miért gondoltam meg magam; de amikor rájöttem, hogy egyedül vagyunk a hálószobában egy buliban, ahol senkit nem ismerek, pánikba estem. Láttam magam abban a sorozatban, amelyikben idegen házakban megerőszakolt lányokat mutatnak, akiknek senki sem segített. Azon voltam, hogy ellököm magamtól és elrohanok, de magától is egyből hátralépett, és meglepően józanul nézett rám.

– Mi a baj?

– Csak… nem állok erre készen. Még – mondtam, és közben égett az arcom. Soha nem zavart eddig, hogy szűz vagyok, de most féltem, hogy David kinevet vagy tesz valami gúnyos megjegyzést. Ehelyett azonban bólintott, és leült az ágy szélére.

– Okés.

Ellazultam és összekulcsoltam az ujjaimat.

– Tényleg?

– Persze. Akkor kell megtenni a dolgokat, amikor az ember készen áll rájuk. Azt hiszem, az emberek legnagyobb része nem ilyen.

– Nem vagyok prűd vagy ilyesmi – siettem tisztázni.

– Tudom. De szeretem, hogy nem olyan vagy, mint a többiek. A legtöbb barátomnak szexre és drogokra van szüksége ahhoz, hogy kibírja ezt a szart.

Félrebillentettem a fejem. Elbűvölt a mély, okos hangja és az, ahogy nézett rám.

– Mármint mit?

– A fájdalmat. Ezt a kibaszott sok fájdalmat.

Megint ott láttam a sötét árnyékot az arcán. Nem tudtam, mire gondol, de nagyon rossz volt. Legszívesebben odamentem volna hozzá és kézen fogtam volna, de lefagytam, nem tudtam, mit csináljak. Felállt, zsebre vágta a telefonját, és elindult az ajtó felé.

– Menjünk le. Freda már biztos keres.

– Persze.

Kimentünk a szobából. Élesen kavarogtak bennem az érzések, mintha üvegszilánkok lennének. Az este többi része jó volt, pontosan tíz harmincra visszaértünk a kocsihoz, hogy tizenegyre otthon legyek. Fredával énekeltünk, Connor körbeadott egy jointot, és minden tökéletes volt, amíg meg nem állítottak bennünket, mert túl gyorsan hajtottunk.

Azt hittem, van még egy dobásunk, de a rendőr megérezte a fűszagot, és megtalálta a zacskót a kesztyűtartóban.

Utána minden nagyon rossz lett.

HETEDIK FEJEZET

FRANCESCA

NEM EMLÉKSZEM, MIKOR éreztem először, hogy más vagyok, mint a többi lány. Soha nem bámultam nevetgélve a fiúkat és nem töltöttem órákat arról álmodozva, hogy Tim Collins, az iskola legmenőbb nőcsábásza majd engem hív el a szalagavatóra. Csak arra emlékszem, hogy nagyon igyekeztem azokkal a dolgokkal foglalkozni, amikkel a barátnőim, úgymint sminkelés és csókolózás, meg hogy egyáltalán észrevegyenek. De már akkor rá kellett jönnöm, hogy valószínűleg egyszerűen hiányzik belőlem az a gén, amelyik a romantikus szerelemre hajlamosít. Nem értettem a szerelmes regényeket, a verseket, a csajos dolgokat, ehelyett sokkal jobban érdekeltek az olyan, jóval népszerűtlenebb filmek, mint mondjuk a Jég veled!, a Rocky vagy akár a Tőzsdecápák (amiben imádtam Gordon Gekko karakterét, és úgy gondoltam, túlzás volt olyan rossz színben feltüntetni).

A reklámszakmának sokáig hírét sem hallottam, aztán egyszer elkerültem egy manhattani céghez nyári munkára. Gyakorlatilag lóti-futi voltam, lattét és ebédet hoztam a dolgozóknak, fénymásoltam és iktattam – de egy nap részt vehettem egy megbeszélésen, amelyen a marketingcsapat egy újfajta gabonapehely reklámkampányáról tartott prezentációt a potenciális ügyfélnek. Azonnal tudtam, hogy azt az adrenalinfröccsöt, amivel ez jár, én is meg akarom tapasztalni.

Vonzott a kihívás: rátalálni a nagy ötletre, amely majd eladja a terméket. Úgy éreztem, ez a munka tökéletes kombinációja a statisztikának és a kutatásnak, és rendkívüli kreativitásra készteti az embert. Itt arra van szükség, hogy frissen, a szokásos sémáktól eltérően gondolkodjunk.

A kreatív igazgató kifogástalanul öltözött, jóképű és karizmatikus férfi volt, de engem sokkal jobban megfogott a mellette dolgozó nő. Már a nadrágkosztümjéből és a szoros kontyából olyan menő magabiztosság sugárzott, amilyenre vágytam, és nyilvánvaló volt, hogy ő az, akinek a kisujjában van az egész projekt. A pasas volt a kirakat, de a nő volt az ész – ez kiderült abból, ahogy az ügyvéd összes kérdésére válaszolt, miközben a felettesének látszó férfi úgy tett, mintha csak nagylelkűen átengedte volna neki a szót.

Rájöttem, hogy itt egy igazi férfiklubba kell betörnöm. De nekem ez sem volt elég: nem a nő akartam lenni a férfiak között, hanem a férfiak munkáját akartam. Úgyhogy húszévesen megfogadtam, hogy mindent megtanulok az üzleti világról és a reklámszakmáról, és hogy egy nap a saját cégemet fogom vezetni, az én játékszabályaim szerint.

A legnagyobb ügynökségeknél tanultam, aztán északra költöztem, kicsit távolabb a konkurenciától, és elindítottam a vállalkozásomat. Az volt a koncepcióm, hogy amolyan butikügynökség lesz az enyém, olyan ügyfelek számára, akik arra vágynak, hogy úgy kezeljék őket, mint a komoly, országos megrendelőket, de még nincs annyi pénzük, hogy egy nagy reklámügynökséghez menjenek. Az utolsó megtakarításaimat fektettem a cégem marketingjébe és reklámjába, és az első évben már megdupláztam az ügyfeleim számát.

Minden tökéletes volt. Én voltam a tehetséges fiatal cégvezető, aki még jó pénzt is keres. Egy aprósággal azonban nem számoltam, ami huszonnyolc éves koromban felborította az életemet. Csodás asszisztensem, Sierra teherbe esett. Persze örültem a boldogságának, de jobban érdekelt, hogy mit fogok csinálni abban a három hónapban, amíg a babájával otthon lesz és kimarad a munkából. Amikor behozta az irodába az újszülött kislányát, átadtam a gyönyörűen becsomagolt ajándékomat, és rezignáltan készültem rá, hogy gügyögnöm és lelkendeznem kell egy gyerekkel, aki az evésen és alváson kívül semmi másra nem képes. És valóban: Sierra gyakorlottan a kezembe nyomta a babát.

És akkor lenéztem a rózsaszín, ráncos kis arcocskára, láttam, ahogy a kislány az ujjacskáit ökölbe szorítva próbálja a szájába tömni, néztem az apró kis ráncot a homlokán az összezárt szemei között, az izgő-mozgó kis testet a pillangós bodyjában, és az orromat átjárta a jellegzetes, púderes-szappanos, ártatlanságot sugárzó babaillat. Nagy nyugalom öntött el, és ahogy lenyűgözve bámultam a csodálatos kis teremtményt a karjaimban, az idő szétesett körülöttem és elveszítette az értelmét, a biológiai órám pedig mintha csak ezt a tökéletesen időzített ingert várta volna, úgy jelent meg előttem az anyaság színesben, szélesvásznon, kiélesedve.

Életemben először valami olyasmire kezdtem vágyni, amit nem tudtam egyedül megszerezni. Ehhez nem elég a kemény munka, a kitartás és az erőfeszítés. A következő évem azzal telt, hogy szinte megszállottként gondolkodtam a gyerek, a terhesség és az anyaság titkain, amikre addig egyáltalán nem voltam kíváncsi. És miután minden lehetséges szemszögből megvizsgáltam a kérdést és a lehetőségeimet, elhatároztam, hogy ahogy eddig is mindent elértem, amit akartam, ezt is meg fogom szerezni.

A harmincadik születésnapomat jelöltem meg határidőnek. Ha addig nem találkozom senkivel, akivel el tudom képzelni a jövőmet, akkor magam gondoskodom gyerekről. A másik lehetőség a petesejtjeim lefagyasztása volt, de nem tudtam elképzelni, hogy túl sokáig várjak a teherbe eséssel. Nem akartam idős szülő lenni, aki nem tud lépést tartani a gyerekével, és ősz hajjal megy a szalagavatójára. Az volt bennem, hogy talán nem a szokásos utat választom, de az biztos, hogy jó anya válik belőlem, és képes leszek a leendő fiamnak vagy lányomnak annyi szeretetet adni, amennyit egy szülőpártól kapna.

Az eljárást mintha rám szabták volna. Hosszasan és aprólékosan tanulmányoztam az apa külső és belső tulajdonságait, hogy a gyerekem a legjobb és legelőnyösebb vonásokat örökölhesse tőle. Azonnal terhes lettem. A kilenc hónap alatt a testem minden változását örömmel fogadtam, és boldogsággal töltött el a bennem növekvő kicsi lény, aki új értelmet adott az életemnek.

Amikor Allegra megszületett, az óriási tanítás volt nekem. A könyvek, az intellektuális úton megszerezhető tudás semmi ahhoz a mindent betöltő szeretethez képest, amit akkor éreztem. Abban a pillanatban, amikor a hasamra tették a babát és egymásra néztünk, megértettem, hogy egy olyan csúcsra értem fel, ami már szinte veszélyes. Tudtam, hogy soha semmi nem lesz fontosabb az életemben, mint ő. Vadul és erőszakosan tört rám a vágy, hogy megvédjem és dédelgessem a kisbabámat, és ez teljesen szétzilálta az addig stabilnak hitt világomat. Egész testemben remegtem, ahogy átöleltem, és életemben először dermesztő félelem járt át, ami félresöpörte azt az önző meggyőződésemet, hogy képes vagyok a kezemben tartani mindent. Nem volt segítségem, és sebezhető voltam, mert összedőlt az önbizalmam és a képességeimbe vetett hitem elefántcsonttornya.

Megszólalt bennem egy suttogó hang, és nem hagyott nyugodni. A szavak tőrként járták át a szívem.

Ez hiba volt. Ebben most el fogsz bukni. Soha nem leszel neki elég.

Elsírtam magam, a fejem ráborult a kisbabám tökéletes, édes kis arcára, és akkor, ott, azon a kórházi ágyon megesküdtem, hogy soha nem fogom hagyni, hogy bármi baj történjen vele.

Megráztam a fejem, az emlékképek lassan tovatűntek. Kiélesedett a környezetem, és az üvegajtón keresztül kiléptem a verandára.

A lányomat őrizetbe vették drogbirtoklás miatt.

Odanyomtam a tenyeremet a hűvös üvegtáblához és kibámultam a kertbe. Minden virágzás előtt állt, a növények türelmetlenül várták a tavaszt, hogy újjászülethessenek. Soha nem érdekelt a kertészkedés, türelmem sem volt hozzá, mint anyámnak. Inkább rábíztam valakire az egészet, és csak élveztem a látványt, miután már valaki elültette, gondozta, nyírta és locsolta a virágokat. Ahogy bámultam a kertemet, azon gondolkodtam, hogy vajon ebben is ugyanúgy hibáztam, mint a lányom nevelésében. Könnyebb volt a munkahelyem biztonságába menekülnöm és a feladat nehezét szakemberekre bíznom, ahelyett hogy nekiálltam volna én magam. Pedig lehet, hogy muszáj a saját bőrömön érezni a földet, a tüskéket és a gazt ahhoz, hogy később élvezni tudjam a szépséget. Lehet, hogy ha nem magam végzem el a munkát, akkor nem is vagyok más, csak egy csaló. Mint az a pasas az ügynökségen annak idején, akinek a sikere a valódi munkát végző kolléganője sikerének gyenge visszfénye volt csupán, és ezt próbálta eltakarni a hatalmas egójával.

Atyaúristen, mit fogok csinálni?

Ellöktem magam az ablaktól, és bementem a konyhába. A rozsdamentes acél hideg ragyogása, a fekete-fehér csempe és a márvány munkalapok látványa általában megnyugtatott, de most csak ürességet éreztem. Töltöttem magamnak egy chardonnay-t, és leültem a magas háttámlájú fehér bőrfotelbe.

Kudarcot vallottam, mégpedig a lehető legfájdalmasabb módon. A lányom füvezik a hátam mögött. Lehet, hogy holnap benne lesz a hírekben – de nem egy ösztöndíj kapcsán, ami miatt büszke lehetnék rá, hanem a helyi rendőrségi híradásban szerepel majd a neve. A sikeres egyetemi felvételi érdekében végzett kemény munka köddé vált. De a megalázottság érzése és az egyetemi karrier lehetőségének elveszítése semmit nem jelentett ahhoz képest, hogy tudtam: Allegra bajban van.

A legtöbb szülő azt hiszi, hogy az ő gyereke nem drogozik, nem iszik titokban és nem is szexel a tudta nélkül. Azt gondoljuk, hogy ismerjük a gyerekeinket, hiszen a testünkben növekedtek, onnan bújtak elő, és életük minden pillanata a szemünk előtt zajlott. Fürdettük őket, kitöröltük a feneküket, és olyannak mutattuk nekik a világot, amilyennek mi látjuk. De ez semmit nem jelent.

Hogyan lehetséges, hogy olyan sok év munka, aggódás és szeretet ennyire nem jelent semmit? Allegra hozott egy döntést, és rossz úton indult el. Az új barátai füveznek és lógnak az iskolából. Komolyan azt képzelte, megengedem neki, hogy nekiinduljon egy lerobbant lakóautóval, bűnöző idegenek társaságában? Komolyan őket választotta? Komolyan ők azok, akikkel lenni akar?

Ha rajtam múlik, biztos, hogy nem. Inkább meghalok, mint hogy elengedjem.

Remegő ujjakkal tartottam a poharat. Ahelyett, hogy sírt és megbánást mutatott volna, engem hibáztatott. De honnan jön a gyűlölete? Nem is volt olyan igazi nagy veszekedésünk az elmúlt években. Direkt a háttérbe húzódtam, hogy teret hagyjak neki a fejlődésre és hogy megtalálja a saját útját. Inkább szabadságot adtam neki, mint hogy amolyan kíváncsiskodó, az orrát mindenbe beleütő, nyomulós anyuka legyek.

És tessék, ez lett a nagy szabadságból, és most nekem kell megoldanom a helyzetet.

Megdörzsöltem a halántékomat, lüktetett a fejem, letettem a borospoharat. Holnap van a prezentáció, aztán rendeznem kell a dolgokat Allegrával. Ha megszerzem ezt a megrendelést, kiveszek egy kis szabadságot és arra fogok koncentrálni, hogy neki mire van szüksége és hogyan tudnám rendbe hozni a dolgokat. Lehet, hogy el kéne vinni pszichológushoz. Egyszer már találtam neki valakit, de kiakadt, és nem volt hajlandó elmenni. Most ragaszkodni fogok hozzá. Lehet, hogy a szorongását akarta oldani? Vagy a többiek nyomására cselekedett?

Kavarogtak a fejemben a kérdések.

Még egy pokoli nap: elkápráztatjuk az ügyfelet, és megnyerjük a megrendelést. Nagy győzelem lesz.

Meg tudom csinálni.

De most elmegyek lefeküdni.

MÁSNAP REGGEL ÖSSZEGYŰLTÜNK az irodámban, hogy átbeszéljük az utolsó részleteket a prezentáció előtt. A kedvenc ruhámat vettem fel, ami eddig mindig szerencsét hozott: egy elegáns, fekete, hajszálcsíkos Michael Korst, ami egyszerre volt stílusos és bizalomgerjesztő. Kate kifogástalanul festett palaszürke, nőiesen fodros, finom Vera Wang blúzában, Layla krémszínű Donna Karan nadrágkosztümje ragyogó kontrasztot alkotott a sötét bőrével. Adam majd kicsattant az energiától és a lelkesedéstől klasszikus, szűk szabású, tengerészkék Calvin Klein öltönyében, piros nyakkendőben.

A szokásos reggeli kávém helyett csak pár korty vizet ittam, és minden erőmet összeszedtem, hogy koncentrálni tudjak. Az átlagosnál jobban izgultam, a szívem zakatolt a mellkasomban, de nyugodtnak és kompetensnek kellett látszanom. Ami azt illeti, az is voltam: az előadásom gondolatmenete tűpontos, aggodalomra semmi ok.

Kate belekortyolt a kávéjába, és átfutotta a prezentációt, hogy a biztonság kedvéért még egyszer ellenőrizze a részleteket.

– Foglaltam asztalt a megbeszélés utánra Anthonynál – mondta búgó hangján.

– Szuper – nyugtáztam, vettem egy mély levegőt, és megfogadtam, hogy ha ez sikerül, akkor elkezdek rendszeresen jógázni. Reméltem, hogy nem fogok izzadni, és hálát adtam a ruhámért, amin nem látszik meg a folt. – Meglesz, nyugi. Folyamatosan gyakoroltunk, a videó zseniális, és megvan az esélyünk rá, hogy az Instán is nagyot menjünk.

– Már ha Alan nem túl maradi – mutatott rá Layla. – Képes és agyonvágja az egészet.

– Tuti, hogy leszavaznák – mondtam meggyőződéssel. – Lexi bevállalós, nem akar unalmas lenni. És különben is, a humor mindig bejön.

– Ez igaz – bólintott Kate.

Végre szólt az asszisztensem, hogy megérkezett az ügyfél. Kezdjük.

Felöltöttem a bűbájos házigazda szerepét, és mindenkit leültettem a tárgyalóban. A Lexi limonádé ötlete Lexi Hutchinson fejéből pattant ki, mégpedig akkor, amikor a gyerekei elkezdtek rászokni a cukros üdítőkre. Nekem első látásra rokonszenves volt, mert nem tette az eszét, meg akarta találni a célcsoportját, hogy országos szinten is felhívja magára a figyelmet. Egyelőre helyi szupermarketekben, alulról próbált kezdeni, és eddig kirobbanó sikere volt.

A kopasz, konzervatív, fekete öltönyt viselő Alan volt a számok embere, Johanna, egy vörös hajú, kellemetlen nő pedig a marketingesük, aki azzal nyitott, hogy vagy nagyban gondolkodunk, vagy felejtsük el az egészet. Az volt a legfontosabb, hogy őt megnyerjem.

Miután behozták a kávét és a sütiket, a várakozással teli csendben elkezdtem a prezentációt. Elmondtam, hogy miért az F&F a legalkalmasabb a feladatra, és mit tudunk tenni a Lexi limonádé érdekében.

Kate és Layla az alkalmas pillanatban átvették a szót, beszéltek a kötségvetésről, bemutatták a piackutatási eredményeket, amikre Alan bólogatott, majd Adam rátért a közösségimédia-kampányra. Én rajzok helyett mindenképpen videót akartam mutatni a nagyobb hatás érdekében, és jelentős összeget tettem volna rá, hogy ha nem sajnáljuk a pénzt, akkor meglesz az ügyfél.

Amikor Adam befejezte, úgy éreztem, minden idegszálam megfeszül, és a tüdőmben mintha összeszorulnának a léghólyagocskák. Ittam egy korty vizet, de rezzenéstelen arccal, mosolyogva ültem tovább. A tenyerem izzadni kezdett, magamban könyörögtem Adamnek, hogy siessen. Tudtam, hogy ha átveszem a szót, akkor már nem lesz semmi baj. Furcsa volt ez a lámpaláz, azelőtt soha nem éreztem ilyet. De sajnos minél inkább próbáltam nyugodt maradni, annál nehezebben lélegeztem.

Aztán végre meghallottam a végszót, és előreléptem. A mögöttem levő képernyőn elindult a videó.

– Köszönöm Kate-nek és Laylának. És Adamnek is, hogy ilyen naprakész a közösségi médiával kapcsolatos kérdésekben. Egyébként magam is megfogadtam a tanácsát, és megújítottam az Insta-profilomat: büszkén jelenthetem, hogy Kylie Jenner bekövetett. Ezt még a kamasz lányom is értékelte.

Mindenki nevetett. Nyelni próbáltam, de egy óriási gombócot éreztem a torkomban, ami nem akart mozdulni. A kezemet a hátam mögé rejtettem, hogy ne lássák a remegését.

– A jó reklámban a hook, a csali a legfontosabb, az az elem, ami behúzza, kíváncsivá teszi a nézőt. Ma már szinte lehetetlen megtartani az emberek figyelmét, úgyhogy a csalit humorral és egy kis misztériummal vegyítettük. Akárhányszor újranézhető, amitől a Lexi limonádé folyamatosan ott lehet a gyerekek agyában. Büszkén mutatom be a filmünket, és biztos vagyok benne, hogy a gyerekeket és az anyukájukat is meg fogja nevettetni.

Egy pillanatra elhomályosult a látásom. Éreztem, hogy a hónaljamban megjelenik egy méretes izzadságcsepp, és elkezd lefelé csorogni. Összeszorítottam a fogam, és minden lehetséges módon, kétségbeesetten harcoltam a testemmel, hogy be tudjam fejezni, amit elkezdtem, és aztán bezárkózhassak a mosdóba és ott kiborulhassak.

– Storyboard, vagyis képes forgatókönyv helyett elkészítettük a reklámfilmünk vázlatát, hogy nagyjából lássák, hogy fog kinézni a képernyőn. De nem is szaporítom tovább a szót, a képek magukért beszélnek. Azt a címet adtuk neki: A kívánságok tényleg valóra válnak. Tessék!

Kate megnyomta a távirányító gombját, és a videó elindult.

Kívülről tudtam a film minden másodpercét, a fejemben volt minden képkocka. Hunyorítottam, és kétségbeesetten próbáltam a képernyőre figyelni, de közben éreztem, hogy valami nagyon nincs rendben, és próbáltam elfojtani a kitörni készülő pánikrohamomat.

A képernyőn közben egy kislány jelent meg, amint egy színes, szövevényes útvesztőben szalad. Belebotlik egy csodalámpába és megdörzsöli. Megjelenik egy félig kutya, félig ember formájú dzsinn – az egyik legtehetségesebb grafikussal rajzoltattuk meg –, és megkérdezi:

– Mit kívánsz?

Borzalmas szorítást éreztem a szívem körül. Ziháltam, nem kaptam levegőt. A képek vibrálni kezdtek a szemem előtt.

A kislány boldogan táncol és nevet, közben megvillan a hiányos fogsora.

– Egy doboz Lexi limonádét kérek! – kiabálja a dzsinnek.

Ekkor egy rózsaszín füstfelhő kezd örvényleni, és a doboz üdítő már ott is van a kislány kezében.

– A kérésed parancs. Mi a második kívánságod?

– Még egy doboz Lexi limonádé! – kiáltja a kislány.

A dzsinn összeráncolja a homlokát, aztán bólint. Most kék füstfelhőből kerül elő az ital.

Próbáltam nyugodtan lélegezni, de alig kaptam levegőt. Úgy éreztem, meghalok. Szívrohamom van az ügyfeleim előtt, és nem tudok semmit csinálni. Allegra arcát láttam, a kezem ökölbe szorult a rettegéstől, éreztem, hogy mindjárt a földre zuhanok, és segítségért próbáltam kiáltani.

– Kérésed parancs. Mi a harmadik kívánságod? – kérdezi a dzsinn.

– Egy doboz Lexi limonádé! – kiáltja a kislány.

Ezüstszürke füstfelhő, és megjelenik a következő doboz limonádé. A kislány ragyogó arccal öleli a három doboz üdítőt.

– Teljesítettem a kéréseidet – jelenti be a dzsinn.

– Köszönöm, dzsinn. Annyira szeretném, ha lehetne még egy kívánságom! Azt kívánnám, hogy egész életemben legyen elég Lexi limonádém!

A dzsinn zavartan rázza a fejét, aztán vállat von:

– Mielőtt visszamegyek a lámpába, kaphatok egyet én is? Nem akarok megint száz évet várni, hogy megkóstolhassam.

– Hát persze! – És a kislány odaadja a dzsinnek az egyik dobozt, együtt isznak belőle.

Hatalmas, neonfényű betűkkel megjelenik a felirat: [középre, behúzással]

Lexi limonádé – teljesíti a kívánságaidat! Sőt még anyu is elégedett lesz: száz százalékig organikus, és a világ első újrahasznosítható doboza rejti.

[kiemelés vége]

Mellkasomban pusztító fájdalommal, fuldokolva zuhantam le a székről a padlóra, miközben messziről hallottam felém szűrődni a hangokat. Próbáltam fókuszálni, de a látásom elhomályosult, és a szoba forogni kezdett körülöttem. Nem jött ki hang a torkomon, és mielőtt elvesztettem az eszméletemet, csak egy dologra tudtam gondolni újra meg újra.

Hamarabb véget kellett volna vetni ennek a megbeszélésnek.

NYOLCADIK FEJEZET

SOPHIA

AZNAP, AMIKOR A férjem meghalt, nyertem kétezer dollárt.

Az egyik templomi barátnőm, Kathy Burke rábeszélt, hogy a vasárnapi mise után menjünk el bingózni. Jack azt mondta, nincs jól és inkább hazamegy, de ennek nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget. Emlékszem, meg is jegyeztem neki, nem vagyok biztos benne, hogy akarok-e bingózni, és szeretné-e, hogy vele menjek. De erre ő azt válaszolta, hogy nem, és ha nem érek haza hatig, akkor majd megeszi a maradék csirkét.

A mise hosszúra nyúlt, mert Bill atya arról beszélt, hogy milyen problémákat okoz a gyülekezetek összevonása, és voltak egypáran, akiknek az volt a mániájuk, hogy így majd nem lehet annyi misét tartani. Az atya részletesen előadta az ügyet, hosszan imádkozott megbocsátásért (valószínűleg azoknak címezve, akik ezt az egész ügyet kirobbantották), majd a különböző születésnapi jókívánságokkal ment el az idő, úgyhogy mire elbúcsúztam Bill atyától, semmi másra nem vágytam, csak arra, hogy hazaérjek, és Jackkel kettesben megnézzünk egy filmet.

De Kathy nem hagyott békén, úgyhogy végül elmentem vele, bár mondtam neki, hogy csak egy rövid időre. Aztán sokkal jobban éreztem magam, mint gondoltam, találkoztunk ismerősökkel is, volt egy saját asztalunk, és még bort is kaptunk, ami nem gyakran fordult elő ilyen helyeken. Elment az idő, sőt a végén az est utolsó nagy játékát is megnyertem, és elvittem a jackpotot.

Alig akartam elhinni. Soha életemben nem nyertem semmit, ráadásul kétezer dollár akkor nekünk sok pénz volt. Emlékszem, alig vártam, hogy hazaérjek és elmondjam Jacknek. Direkt nem írtam sms-t és nem is hívtam, mert személyesen akartam közölni a nagy hírt. Gondoltam, majd kitaláljuk együtt, mire költsük, mondjuk elmegyünk Francescával valami elegáns helyre vacsorázni. Hazafelé Justin Timberlake-et énekeltem a kocsiban, és amikor hazaértem, meglepődve láttam, hogy nincsenek edények a mosogatóban és a tévé is ki van kapcsolva. Jack életében nem mosott el egyetlen tányért sem, és nem gondoltam, hogy épp most akarja elkezdeni. Azaz nem vacsorázott. Lehet, hogy már le is feküdt?

Fölmentem a lépcsőn, és holtan találtam a hálószoba padlóján.

Minden a helyén volt, senki nem hívta a 911-et, Jack a szokásos otthoni ruháját viselte, khakinadrágot és fehér inget. Az arca nyugodt volt, nem látszott rajta se feszültség, se sajnálkozás, se fájdalom. Sima volt és kifejezéstelen.

Elment.

Jack már nem volt ott. A teste tulajdonképpen csak egy üres héj volt. És amikor hívtam a 911-et, akkor kezdtem érezni, hogy valami megindul a csontjaimban, és kibontakozik a borzalom: elveszítettem az embert, akivel egész életemben éltem. Azon gondolkodtam, hogy ha nem mentem volna el bingózni, akkor élne-e még.

Frannie-nek soha nem beszéltem a bingóról és a nyereményről. A pénzt az egyháznak adtam, és mélyen eltemettem magamban az egészet. De most, miközben a kórház felé tartottam, hogy lássam a lányomat, folyamatosan az járt a fejemben, hogy egyetlen rossz döntés tönkrevághatja valakinek az egész hátralevő életét. Ha egyenesen hazamentem volna a miséről, lehet, hogy megmenthettem volna a férjem életét, és lehet, hogy Frannie sem omlott volna össze negyvennyolc évesen.

Ember tervez, Isten végez – hallottam az ismerős hangot. – Miért gyötröd magad ezzel még mindig? Nem is kellett volna eladományoznod azt a pénzt. El kellett volna költened.

Psszt! – mondtam Jacknek, miközben a nővérpult felé siettem. – Véres pénz volt az. Nem akartam.

Túl sok filmet nézel. A templomi bingójátékon nyerted, és nem tehetsz semmiről.

Most nem volt időm, hogy a halott férjemmel beszélgessek. Bemutatkoztam, a nővér a negyedik emeletre irányított, fölmentem. Megpróbáltam erős maradni, a lányom érdekében.

Istenem, add, hogy ne legyen semmi baja! Ha őt elveszítem, azt nem fogom kibírni.

A hangom remegett, de legalább meg tudtam szólalni.

– Francesca Ferrarihoz jöttem. A lányom.

A nővér az emeleten rám mosolygott, és mutatta az ajtót.

– 404-es szoba. A doktor úr mindjárt jön.

– Köszönöm.

Annyit tudtam, hogy túl van az életveszélyen, de ezen kívül semmi mást. Bementem a kórterembe. Frannie az ágyon feküdt, a háta párnákkal feltámasztva, a szeme csukva. Megálltam az ágya mellett, és nagyon igyekeztem, hogy ne sírjak. Olyan törékenynek láttam. Nyoma sem volt benne az erőnek, amit egész életében sugárzott. Amikor gyerekkorában ide-oda szaladgált, akkor is mindig tudta, hogy mit akar.

– Frannie? – suttogtam. Kinyitotta a szemét.

– Anya… – Kicsit megrázta a fejét, és magabiztos mosolyra húzódott a szája. – Történt egy kis baleset.

Felsóhajtottam és leültem, önkéntelenül a keze felé nyúltam, hogy megbizonyosodjak róla, jól van. Elfogadta, az ujjait az enyéim köré fonta. Egy pillanatra eszembe jutott az idő, amikor mindig kézen fogva mentünk, és a meleg keze vigasztalt és vezetett a nap minden másodpercében. Most hálás voltam minden morzsáért, amit a lányomból kaptam.

Soha nem éreztem még, hogy az anyaság ilyen borzalmasan magányos dolog.

– Mi történt, szívem? Mit mond az orvos?

– Szívrohamom volt. Soha nem tapasztaltam még ilyesmit, borzalmas volt. Nem kaptam levegőt, és rettenetes fájdalmat éreztem a mellkasomban. Egy megbeszélésen estem össze. Csináltak egy csomó vizsgálatot, de most már jól vagyok. Mindjárt itt lesz az orvos az eredményekkel.

Bólintottam, és azzal próbáltam elaltatni a feltörő félelmemet, hogy ha valami nagy baj lenne, azt is meggyógyítanák. Az orvostudomány ma már annyi mindenre képes, és Francesca még fiatal.

– Jól van. Allegra tudja? Felhívjam?

– Ne! – kiáltotta, az oly ismerős haraggal a hangjában. – Nem kell tudnia addig, amíg nem beszéltem az orvossal. Nem akarom, hogy pánikba essen és kihagyja a sulit.

– Rendben. Volt ennek az egésznek bármi jele vagy tünete korábban? Mikor voltál utoljára orvosnál?

Félrenézett és elengedte a kezem. Megint elvesztettem. Láttam a szemében a bosszankodást.

– Minden évben megyek kontrollra, és minden rendben volt. Kicsit szorongtam mostanában, de azt hittem, hogy csak az új megbízás miatt.

Visszafogtam magam, bár legszívesebben leszidtam volna, amiért nem foglalkozik eleget az egészségével.

– Az is lehet, hogy a változókor miatt van – mondtam. – Nekem ötven körül nagyon rossz volt minden. Hőhullámaim voltak, nem is beszélve az érzelmi hullámvasútról. Végül hormont is kellett szednem egy ideig.

Elgondolkodott, én pedig nevetséges büszkeséget éreztem.

– Végül is elképzelhető. Lehet, hogy elmegyek egy kínai természetgyógyászhoz, aki gyógynövényeket és holisztikus módszereket alkalmaz.

Nem pártolom, ha valaki nem a rendes orvosokhoz megy, de inkább megint nem szóltam semmit. Kicsit sürgölődtem körülötte és vigasztaltam, aztán megjött az orvos, és én egyből megkönnyebbültem. Magabiztossága azt üzente: meggyógyítalak. Megállt a folyosón, amíg a kezét fertőtlenítette, én pedig közben meg tudtam figyelni. A külseje is bizalomgerjesztő volt: magas termet, sűrű haj, karakteres arcvonások. Trendi szemüveget viselt, fehér köpenye tiszta volt és frissen vasalt. Épp elég idősnek és tapasztaltnak tűnt ahhoz, hogy az ember megbízzon benne. Mosolygott, tökéletes fogsorral, és határozott hangon köszöntött minket. És nem viselt jegygyűrűt. Francescának tökéletes lenne.

– Jó napot kívánok, dr. Hollingsworth vagyok – mutatkozott be, és a kezét nyújtotta.

– Jó napot kívánok, Sophia – mondtam, és bátran belenéztem ragyogó kék szemébe. – Frannie édesanyja.

– Örvendek. És hogy van a betegünk? – Frannie csuklója felé nyúlt, és gyorsan ellenőrizte a pulzusát. Úgy vettem észre, hogy Frannie kicsit befeszült, amikor közelebb ment hozzá. Lehet, hogy tetszik neki? Mindig is úgy gondoltam, hogy szüksége lenne egy erős férfira, akinek persze komoly, Frannie-hez méltó munkája van.

– Jobban – mosolyodott el.

– Helyes. Megjöttek a leletek, és jó hírem van. Nem szívroham volt.

Majdnem összecsuklottam a megkönnyebbüléstől.

– Ó, hála istennek!

– Akkor mitől lettem rosszul? – kérdezte Frannie. – Pont olyan érzés volt.

Az orvos bólintott, miközben összeráncolta a homlokát.

– Megértem. Igazából ez egy klasszikus pánikroham volt. Gyakran összekeverik a szívrohammal a hasonlóan heves tünetek miatt. Nem fordult még elő ilyen?

Frannie lesütötte a szemét, nem nézett az orvos szemébe.

– Nem. Vagyis olyan volt már máskor is, hogy nehezen kaptam levegőt, de tudtam, hogy a stressz miatt. De még soha nem ájultam el.

Döbbenten hallgattam. Atyaúristen, én ezt már átéltem egyszer! Évekig asszisztáltam ahhoz, hogy a férjem a pánikrohamaival küzd, de soha eszembe nem jutott, hogy Frannie-vel ugyanez lesz. Valami miatt azt képzeltem, hogy ő más.

Az orvos folytatta:

– Elég ijesztő tud lenni. A betegeim legtöbbje komoly stresszben él, de az is előfordul, hogy váratlanul valami nagy változás történik az életükben. Válás, haláleset, új munkahely s a többi.

– Mit tehetek, hogy ez ne forduljon elő többször? Az ügyfeleim előtt történt.

Láttam az együttérzést az orvos szemében.

– Sajnos a pánikrohamra nincs gyógyszer. Azt tudom tanácsolni, hogy keressen egy pszichiátert, aki tud segíteni, esetleg felír valami szorongásoldót. A betegeim közül sokan megváltoztatták az étrendjüket vagy valamilyen rendszeres testmozgásba kezdtek, hogy kezeljék a stresszt. Szívesen ajánlok a szorongás kezelésében szakértő terapeutát. A vérképe tökéletes, az egészségével semmi baj nincs, amiatt nem kell aggódnia. Van kérdése?

Frannie visszanézett rá, az arcán egymást váltották az érzelmek, amelyek közül leginkább a félelmet tudtam beazonosítani. Az én erős lányom szenvedni fog attól, hogy nem tudja kontrollálni a testét. Tudom, hogy büntetni fogja magát, mert azt gondolja, hogy ez a gyengeség jele.

Jack ugyanilyen volt.

– Nincs – mondta lassan.

Az orvos bólintott.

– Keressen meg, ha mégis szüksége lenne valamire. Megadom az elérhetőségeimet.

– Doktor úr – szóltam közbe. – A pihenés lehet, hogy jót tenne?

– Stresszes a munkája, Frannie?

– Igen. Egy reklámügynökséget vezetek. Az orvos érdeklődve nézett rá.

– Az nem semmi. Egyetem előtt én is egy reklámügynökségnél dolgoztam egy rövid ideig. Kicsit el voltam veszve, nem tudtam rögtön, hogy mit kezdjek az életemmel, és sok mindent kipróbáltam, mielőtt az orvosi pálya mellett döntöttem – magyarázta.

– Melyiknél volt? – kérdezte Frannie.

– A Duke and Liebowitznál. Frannie felült.

– Tényleg? Én az Emerson Advertisingnál.

– A konkurencia – nevetett fel dr. Hollingsworth. Nem szóltam közbe, reméltem, hogy tovább beszélgetnek. – Meg kell néznem a honlapját. Szereti a munkáját?

– Hát, ha nem ájulok el az ügyfelek előtt, akkor nagyon. Az orvos megint felnevetett.

– A pánikbetegség sajnos elég gyakori napjainkban, de jól kezelhető. És hogy az édesanyja kérdésére is válaszoljak: igen. A pihenés pontosan az, amire szüksége lenne, már ha megengedheti magának. Tisztában vagyok vele, hogy mit jelent a kemény munka és a szoros időbeosztás, de az egészség mindennél előbbre való.

Frannie köszönetet mondott, az orvos rámosolygott, de amikor elindult kifelé, és Frannie nem szólalt meg, bevetettem magam.

– Esetleg megkaphatjuk a névjegykártyáját?

– Persze. – Kivett egyet a zsebéből és átnyújtotta. – Hívjanak, ha bármi probléma adódik.

Észrevettem, hogy még ránézett Frannie-re, de aztán gyorsan kiment a szobából, már nem tudtam ott tartani. No, majd később folytatom a kerítést. Most meg kell győznöm a lányomat, hogy muszáj szabadságot kivennie és elmenni nyaralni. Az apjával nem sikerült, de ebben az esetben nem fogom hagyni magam.

– Be kéne jelentkezned terápiára.

Frannie sóhajtott, és megdörzsölte a halántékát. Megint ott láttam a stresszt az arcán, pedig az orvos még csak most ment ki.

– Tudom. Meglátom, menni fog-e. De szerintem volt más is, ami hozzájárult a pánikrohamhoz.

A szívem őrült dobogásba kezdett, ahogy megláttam az arckifejezését.

– Micsoda?

És akkor szépen elmondta, hogy mi a helyzet Allegrával. A drog. A rendőrség. Hogy el akar menni nyaralni azokkal a huligánokkal. Ez nem az én édes Allegrám. Ez nem ő. Tudtam, hogy kicsit elveszett, de azt soha nem gondoltam volna, hogy ilyen rossz döntéseket hoz. Szörnyűbb volt a helyzet, mint gondoltam. A tenyeremet a szájamra tapasztottam, és próbáltam összeszedni magam.

– És most priusza lesz? Megvádolják? Mi lesz vele?

– Egyelőre kihallgatják. Keresek egy ügyvédet. Szerencsére nála nem volt fű, és nem is volt drog hatása alatt, szóval ez jó. De aki vezetett, az igen, ami viszont nagyon nagy baj.

– Meg is halhatott volna. – A szavaim élettelenül kongtak.

– Valamiféle kamaszos lázadást én is vártam, de ezt azért nem. – Éreztem a csalódottságot a lányom hangjában. – Nyilván naiv voltam, amikor azt hittem, hogy nem fogja kipróbálni a füvezést, de beülni valaki mellé egy autóba, aki be van állva? Ki tudja, mit csinált még, amiről nem tudok? Szóltam a suliban, és beszéltem Bonnie és Claire szüleivel, hogy tudnak-e valamit. Allegra nagyon dühös rám.

– Frannie, ide figyelj! Tudom, hogy szerinted lehetetlen, de én meg azt gondolom, hogy pont arra van szükségünk, hogy elutazzunk hármasban Olaszországba. Távol tarthatjuk Allegrát ezektől a kölyköktől, te meg pihenhetsz. Én pedig végre veletek lehetek, és minőségi időt tölthetünk együtt egy gyönyörű helyen, ami nektek is fontos.

– Nem tudom, anya. Most sürgősen be kell telefonálnom az irodába.

Leesett az állam.

– Most komolyan amiatt aggódsz, hogy mi van a cégednél? Nem veszed észre, hogy kicsúsztak a kezed közül a dolgok? Az isten szerelmére, menj haza és pihenj! És beszélj Allegrával.

– Fogok. De most mennem kell.

És megint elveszítettem. Átkapcsolt az agya, azon kezdett gondolkodni, hogyan tudná rákényszeríteni a testét, hogy szót fogadjon neki, és nem vett tudomást a jelekről, amelyek körülveszik. Jack is ezt csinálta.

– Frannie, kérlek… – könyörögtem neki. – Gondold meg ezt az olaszországi utat. Akarod, hogy beszéljek Allegrával?

Megrázta a fejét, és elkezdte összepakolni a holmiját.

– Nem, nem, majd én beszélek vele.

Kinyitottam a szám, hogy válaszoljak. Attól féltem, ha nem sikerül rábeszélnem, hogy álljon le egy kicsit, ne rohanjon át az életén, az egyik kitűzött céltól a másikig loholva, akkor elveszítem. De már késő volt.

Kisietett a szobából, és otthagyott. Már nem figyelt rám.

KILENCEDIK FEJEZET

FRANCESCA

– HOGY ÉRTITEK, HOGY ki akarnak hagyni belőle? Ez az én cégem.

Hitetlenkedve néztem Kate-re és Laylára. Miután részletesen elmeséltem a pánikrohamom történetét és biztosítottam őket arról, hogy jól vagyok, láthatóan némi vonakodással kezdtek bele a Lexi limonádés megrendelés témájába. A jeges rémület a gyomromból indult, és végül teljesen elöntött az émelyítő érzés, hogy elárultak.

Ez nem lehet. Hiszen megbíztam bennük. Miről beszélnek? Jelentőségteljesen egymásra néztek, aztán Layla kezdett beszélni.

– Figyelj, Fran. Ez az egész szörnyű élmény volt mindenkinek ott a tárgyalóban. Azt hittük, valami végzetes történt veled. Amikor végre hívtál, hogy rendben vagy, elvittük Lexit és Alant ebédelni. Egyetértettek abban, hogy tetszett nekik a prezentáció, a film is és a közösségimédia-kampány terve is. De azt mondták, hogy inkább velünk szeretnék végigcsinálni.

– De miért? Azért, mert elájultam? Baleset volt. Figyelj, hagytam egy üzenetet Lexinek, és biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz. Elmagyarázom neki, hogy ilyen nem szokott előfordulni meg hogy az orvos mit mondott. Megoldom.

Kate az alsó ajkát harapdálta, ami egyértelmű jele volt annak, hogy kényelmetlenül érzi magát.

– Ebben biztos vagyok. De az a helyzet, hogy a cégnél már elkezdtek pletykálni mindenfélét. Hogy a kenyeres kampányindító megbeszélésen is volt valami hasonló.

Basszus. Pedig kimentettem magam, és beültem az irodámba, amíg megnyugodtam. Nem gondoltam, hogy bárki gyanút fogott, miután egy sürgős hívásra hivatkozva mentem ki a megbeszélésről. Tudhattam volna, hogy mindig mindenki figyel.

– Úgy tűnik, nem dolgoznak eleget, ha arra is jut idejük, hogy ilyen nevetséges dolgokról pletykálkodjanak – mondtam hidegen. – Semmi bajom nem volt.

Layla bólintott.

– Persze, elhiszem. Mi veled vagyunk, Fran. Nem köteleztük el magunkat. Majd meglátod, ha beszélsz Lexivel és Alannel, hogy megvédtünk és megmondtuk, hogy tökéletesen megbízunk benned. De nem csak a munkáról van szó. Aggódunk miattad.

– Nem vagy önmagad – mondta Kate lassan. – Szórakozott vagy, összekeversz dolgokat. És amikor ma láttunk, amikor azt hittük, hogy meg fogsz halni… szerintünk szükséged van egy kis pihenőre.

Keserűen felnevettem.

– Menjek el nyaralni, mi? Aztán amikor visszajövök, már csak azt fogom látni, hogy a helyemen ültök.

Kate ajkai vékony vonallá préselődtek.

– Ez övön aluli volt – mondta. – Ha valamennyire is partnernek tekintesz minket, akkor meg kell bíznod bennünk. Semmit nem akarunk elvenni tőled, Fran. Az a célunk, hogy a cég sikeres legyen. De ha te ezt máshogy látod, lehet, hogy át kell gondolnom a helyemet itt.

Felállt és kiment.

Layla együttérzőn nézett rám.

– Biztos vagyok benne, hogy Lexivel meg tudod beszélni. Csak azt akartam, hogy tudd, mit mondott. Egy csapat vagyunk, Fran. Nem kell mindig mindent egyedül csinálnod, ezt tudod, ugye?

Várta, hogy válaszoljak, de nem volt mit mondanom. Ő is összeszorította a száját, aztán kiment Kate után, és becsukta az ajtót.

A kezem megint remegni kezdett. Képtelen voltam leállítani, és nem tudtam, mit kezdjek vele. Ha arra gondoltam, hogy Lexi máshova viszi a megrendelést, már az egész testemben remegni kezdtem, és rám jött a szívdobogás. Eszembe jutott Allegra, tudtam, hogy fel kéne hívnom, hogy megbizonyosodjak róla, edzésen van, és nem a bűnöző haverjaival lóg. Anyám is eszembe jutott. Az aggódó tekintete, a figyelmeztetései és a bűntudat, amit mindig éreztem, amikor vele voltam. És még az orvos is eszembe jutott, olyan kedvesen és szexi mosollyal nézett rám, és azon gondolkodtam, mi volt az a furcsán kellemes érzés, amit kiváltott belőlem, hiszen már idejét sem tudom, mikor éreztem bármiféle szexuális vonzalmat, a flörtölésről nem is beszélve. Hirtelen minden gondolatom összekuszálódott, és semmi másra nem vágytam, csak arra, hogy a kezembe temessem az arcom és zokogjak.

De nem tettem.

Összeszedtem magam, ittam néhány korty vizet, vettem pár mély lélegzetet, és felhívtam Lexit.

Órákkal később még mindig az asztalomnál ültem, és az olaszországi utakat szervező utazási iroda honlapját nézegettem.

Úgy tűnik, nincs más választásom. Megyünk Olaszországba.

TIZEDIK FEJEZET

ALLEGRA

KISZÁLLTAM A TAXIBÓL és megálltam a járdaszegélyen, miközben alig bírtam nyitva tartani a szemem a fáradtságtól. Úgy éreztem magam, mintha be lennék rúgva. A repülőútnak nem akart vége szakadni. Eleve késve indultunk, és hosszú sorok álltak a vámnál. Az autónk nem várt ránk a reptéren, úgyhogy anya átváltott a rendkívül idegesítő üzletasszony üzemmódjába, és felhívta az utazásszervezőt, hogy reklamáljon. Mi Nonnival csak szenvedő arccal egymásra néztünk, de végül nem szóltunk egy szót sem, hagytuk, hogy intézkedjen.

Amíg a sofőr kipakolta a bőröndöket a csomagtartóból, szemügyre vettem az Artemide Hotelt. Modernebb volt, mint amire számítottam. A többszintes épület egy szűk utcában állt, és mindkét oldalról kirakatok fogták közre. Az utcában apró autók tülekedtek szorosan egymás mögött, és kábé olyan hangzavar volt, mint New Yorkban. Az emberek hangoskodtak, az autók dudáltak, fájt tőle a fülem. Róma igazi nagyváros, nem olyan, mint a toszkán vidék, szóval gondoltam, hogy ez ilyen élmény lesz. De most csak arra vágytam, hogy egyek valamit, és lefeküdhessek aludni.

Meg egyébként arra is, hogy ne itt legyek.

Bonnie és Claire szerint nem vagyok normális. Őrizetbe vesznek füvezésért, aztán jutalmul kapok egy olaszországi utazást. Nem értették, hogy nekem az a legnagyobb büntetés, hogy el kell utaznom egész nyárra, ráadásul anyámmal, aki, mint egy börtönőr, egy pillanatra sem fog magamra hagyni. Connort próbaidőre bocsátották, Fredát és Davidet simán elengedték. Úgy tűnt, a bírónak nincs érkezése egy csapat tinédzsert börtönbe küldeni, csak mert hülyék voltak. Anyám persze előszedett nekem valami flancos ügyvédet, akinek végül semmi dolga nem volt – Freda persze a szemét forgatta tőle –, és miután nyilvános megrovásban részesítettek, nagy kegyesen elengedtek.

Az utolsó két hónap pokoli volt. Anya majdnem elveszítette azt a nagy megbízást, amiért annyit dolgozott, aztán közölte, hogy elutazunk Olaszországba Nonnival. És nincs vita. Én totál kiborultam, mondtam, hogy nem megyek, de olyan hidegen nézett rám, hogy úgy éreztem, valami megtörik bennem. Egyre távolabb kerülünk egymástól. Olyan, mintha semmit nem érezne, és nem is érdekelné semmi. Jobban megbirkóztam volna azzal, ha hisztirohamot kap és dühösen üvöltözik – de ez a közönyös ridegség… Megvonta a vállát, közölte, hogy nincs más választásom, és elment lefeküdni. Aztán akárhova mentem, folyton hívogatott, felhívta az iskolai segítőmet, hogy biztosan nem lógok-e egy óráról sem, és beszélt Bonnie és Claire szüleivel, amikor náluk aludtam. Mire felszálltunk a repülőre, hogy elinduljunk erre az úgynevezett családot összehozó utazásra, nem is érezhettem volna magam megalázottabbnak és dühösebbnek.

Annyira elegem van abból, hogy ilyen szarul vagyok. De mitől is érezném magam jobban?

Bementünk a szálloda halljába. A mennyezetről ragyogó csillárok lógtak, a csillogó, fehér padlón borvörös kanapék. Az egyik falat teljes egészében elfoglalta egy kalapos nőt ábrázoló vörös-fekete festmény. Éppen elindultam az egyik kanapé felé, amikor odajött hozzám egy fényes, fekete öltönyös férfi.

– Buongiorno. Ferrariék? Bólintottam. Anya odalépett mellénk.

– Sì. Nem tudja, merre lehet az idegenvezetőnk?

A férfi elmosolyodott, amitől a semmi különösből egyből átkerült a jóképű kategóriába.

– Én vagyok az idegenvezetőjük, signora. A nevem Enzo, a következő három hétben én kísérem önöket. Elnézést a kavarodásért a reptéren, remélem, megbocsátanak. A szobájuk már készen áll, és ha leülünk egy kicsit, akkor elmondom a programot is. Tökéletes angolsága, és a kedvessége, amivel bocsánatot kért, lefegyverző volt. Úgy tűnt, még anya dühe is elpárolgott, legalábbis elmosolyodott. Odamentünk a kanapékhoz, hogy leüljünk. Enzo adott mindhármunknak egy-egy üveg vizet, amit én egyből felhajtottam. Úgy éreztem magam, mint egy aszott szőlőszem.

– Szóval Francesca, Sophia és Allegra – kezdte, és a szemében hamiskás fény villant. – Csak nem írek mindannyian?

Elmosolyodtam. Egyből szimpatikus volt. Megőrültem volna egy idegenvezetőtől, aki csak darálja a száraz infókat. Anya válaszolt.

– A nagyszüleim Nápolyban születtek. Sophia az édesanyám, ő pedig a lányom, Allegra. Én Francesca vagyok.

A következő kérdés nekem szólt.

– Örül az útnak, signorina? Nem mindenkinek adatik meg, hogy felkutathassa a gyökereit.

Magamon éreztem anyám pillantását. Inkább nem vettem tudomást arról az apró szúrásról, amit a gyökereim említése váltott ki belőlem. Általában elnyomtam magamban a vér szerinti apámmal és a családjával kapcsolatos gondolataimat.

– Igen – mondtam szűkszavúan. – Hányan leszünk a csoportban?

– Magukkal együtt tizenöten – válaszolt az idegenvezető. – Hatkor lesz egy üdvözlő vacsora itt a hotelben, ott találkozhatnak a többiekkel és megismerkedhetnek. Egyébként a mai nap szabad, elmehetnek enni valamit vagy pihenhetnek. Én itt vagyok, ha bármire szükségük van. Majd adok egy dossziét, amiben minden információt megtalálnak. Holnap reggel kilenckor találkozunk itt a hallban, és busszal megyünk az első állomásunkra. Előtte lehet reggelizni az étteremben, kapucsínót és péksüteményeket. Mindjárt adom a szobakulcsokat. Van még kérdésük?

– Tudunk most az étteremben ebédelni? Vagy rendelhetünk ebédet a szobába is? – kérdezte anya.

– Ezt is, azt is lehet. Hozom a kulcsokat.

Ezzel elment. Anya előrehajolt, az arcán még mindig ott volt a párna nyoma, amihez a repülőn támasztotta a fejét.

– Mit szeretnétek? Kérjük a szobába az ebédet, vagy menjünk el harapni valamit?

– A szobába – mondtuk szinte egyszerre Nonnival.

– Oké. Szerintem mindannyiunknak szüksége van egy kis pihenésre és egy zuhanyra, hogy embernek érezzük magunkat. Anya, hogy vagy?

Nonni mosolygott.

– Jól. Fáradtan, de izgatottan.

Enzo visszajött, és két kulcsot nyújtott oda anyának.

– Két szobájuk van. Egy kétágyas és egy franciaágyas.

– Én Nonnival leszek – mondtam gyorsan.

Mindenki rám nézett. Összeszorítottam a számat, nem szívtam vissza, és nem mondtam, hogy mindegy. Pillanatnyilag semmi kedvem nem volt anyámmal egy szobában lakni. Ha Nonnival vagyok, akkor legalább egy kis levegőhöz jutok.

– Nem kell – mondta Nonni, miközben egyikünkről a másikra nézett. – Legyél csak anyáddal, kicsim.

– Nem, nem, így jó lesz. – Anya hangja udvarias volt, de hideg. – Legalább vigyázol a nagyanyádra. Csak ne felejtsd el, hogy horkol.

Enzo nevetett, láthatóan nem érzékelte a feszkót.

– Erre találják a liftet, negyedik emelet. A csomagjaik már fent vannak. Majd megadom a mobilszámomat is, ha bármire szükségük lenne.

– Grazie – mondtam. Jó volt Olaszországban kimondani ezt a szót, és nem olaszórán.

– Prego – válaszolta Enzo. Rám kacsintott, és otthagyott bennünket.

Elindultunk a lift felé. Nem szóltunk egy szót sem. Amikor felértünk a szobákhoz, anya hátrafordult, és miközben a kulcsával babrált, azt mondta:

– Pár óra múlva rátok nézek. Szóljatok, ha bármi gond lenne a szobaszervizzel.

Nem mondom, hogy nem éreztem egy kis bűntudatot, de elfojtottam. Jogom van hozzá, hogy ne akarjak egy szobában lenni vele. Rosszul voltam, ha arra gondoltam, hogy erőltetetten próbálunk beszélgetni, vagy pláne, hogy veszekszünk. Úgyhogy bólintottam, és bementünk Nonnival a szobánkba.

– De szép – néztem körül, miután becsuktam magunk mögött az ajtót. Az ágyakon hegyekben álltak a párnák, és ettől úgy éreztem, sürgősen be kell másznom közéjük, és azonnal álomba fogok zuhanni. A szobában volt még egy fotel és egy asztal egy kis tévével. Odamentem az ablakhoz, és elhúztam a függönyt. Elakadt a lélegzetem.

– Nonni, ezt nézd! Mögém állt.

– De gyönyörű! – ámult ő is, és a vállamnak támaszkodott. A város ott hevert a lábunk előtt: láttuk az ősi romokat az éles körvonalaikkal, a barna ezer árnyalatát és a zöld foltokat közöttük. Láttuk a Szent Péter-bazilika kupolájának a halvány sziluettjét és a bonyolult kirakóként összevissza kanyargó utcákat. A kovácsoltvas erkélyek roskadoztak a rengeteg színes virágtól. – Mintha egy másik világba csöppentünk volna.

Élveztük egy kicsit a kilátást, aztán rátértünk a rendelésre.

– Én pizzát fogok kérni – jelentette ki nagyanyám. Ragyogott a szeme, és bár tudtam, hogy fáradt az utazástól, élénkebbnek láttam, mint valaha. – Szerinted nagyon más, mint Amerikában?

– Nem tudom, de én is azt kérek – mondtam, és már nyúltam is a telefonért. Megkönnyebbültem, amikor hallottam, hogy a vonal túlsó végén beszélnek angolul. Azt az információt kaptam, hogy az ebédünk fél órán belül készen lesz.

– Allegra, anyáddal kellene egy szobában lenned – mondta Nonni. Erre kicsit befeszültem.

– Majd a következő szállodában. Most nem volt kedvem. Nagyot sóhajtott.

– Teljesen igaza van, ha dühös. Egyetlen rossz döntés, és tönkreteszed az életed. Hagyj neki egy kis időt, neki sem könnyű mostanában.

– Mert van egy megbízása, amiben éppen nem ő a főnök. – Azon gondolkodtam, hogy ez az utazás miattam vagy miatta van-e. Nem mintha nem lenne mindegy. Az biztos, hogy nem Nonniért vagyunk itt.

– Azt szeretném, hogy ez a nyaralás egy új élet kezdete legyen mindannyiunk számára. Hülyeség, ha azt akarom, hogy az a két ember, akiket a legjobban szeretek a világon, jól kijöjjön egymással? Hogy a változatosság kedvéért jól érezzék magukat?

– Dehogy. – Tudtam, hogy ez milyen fontos nagyinak, és megfogadtam, hogy nem leszek bunkó. Megpróbálom megragadni a lehetőséget és együtt élvezni vele az utat. Talán anyám esetében is teszek egy kis erőfeszítést, de valahogy képtelenek vagyunk dűlőre jutni egymással ezen a nyáron. – Bár nem bízom benned.

– Ezt hogy érted? – ráncolta össze Nonni a homlokát.

– Félek, hogy beborozol, és egyik este ott fogsz táncolni a Trevi-kútban.

Szerettem, ahogy nevet és átölel. Ő soha nem félt kimutatni a szeretetét.

– Vagy az is lehet, hogy találkozom egy jóképű Rossano Brazzival, és soha többet nem megyek haza.

– Az meg ki?

Olyan elképedve nézett rám, hogy nevetnem kellett.

– Nem láttad a Velence, nyár, szerelmet? Egy régi film, amit Olaszországban forgattak ezzel a nagyon jóképű olasz színésszel és Katharine Hepburnnel. Na jó, ezt a problémát valahogy meg kell oldanunk. Szegénykém, azt hiszed, hogy a lógó fenekű, bő gatyás fiúk a szexisek. Fogalmad sincs, hogy az én generációmnak mi a szexis és a vonzó.

Davidre gondoltam, a csókjára, a fűre, és azon gondolkodtam, igaza van-e a nagyanyámnak.

Megjött a pizza, és megettük az asztalnál. Forró volt és jó sajtos, olyan vékony tésztájú, amit én szeretek, úgyhogy az egészet befaltam. Aztán tele hassal lefeküdtem, és csak annyit mondtam:

– Nonni, most muszáj aludnom.

Még hallottam a tányérok csörömpölését, a ruhák susogását, és éreztem a finom levendulaillatot. Nonni hátrasimította a hajamat a homlokomból, és megpuszilt.

Elégedetten álomba merültem.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

FRANCESCA

A VACSORÁT A szálloda tetőteraszán szolgálták fel. Amikor megláttam a ropogósra vasalt hófehér terítőt, a gyönyörű porcelán étkészletet és a lélegzetelállító római panorámát, hálát adtam magamnak, hogy ragaszkodtam az eggyel drágább úthoz. Anya először egy népesebb csoportot választott, alacsonyabb besorolású szállodákkal, de én végül megtaláltam ezt, amelyikben magasabb színvonalú szállások, étkezések és élmények vannak.

Nagy, négyszögletes asztalt terítettek meg nekünk, és mire fölértünk, a csoportunkból már ott ültek egypáran, a vizüket kortyolgatták és beszélgettek. Zavarba jöttem: azt hittem, egyedül leszünk egy asztalnál anyával és Allegrával, és nem kell rögtön, az első este idegenekkel bájologni. Tudtam, hogy előbb-utóbb majd úgyis megismerkedünk a csoportunk tagjaival, de a hosszú utazás után inkább ahhoz volt kedvem, hogy csak egyek egy jót anélkül, hogy idegenekkel kéne társalognom.

Éreztem, hogy rám tör a szorongás, és összeszorítottam a fogam. Felkészültem rá, hogy ellenállok bármiféle rohamnak. A repülőúton ugyanezt a pánikot éreztem, amikor eszembe jutott az irodai összeomlásom, és hogy nem vagyok ura a testemnek. Megremegtem, és megpróbáltam a pihentető vacsorára koncentrálni.

– Ott jó lesz? – kérdezte anyám, és az asztal végére mutatott, ahol csak az egyik oldalról tudtak mellénk ülni. Bólintottam, és mutattam neki, hogy siessünk, mielőtt valaki elfoglalja a helyet. Allegra furán nézett rám, de szerencsére nem szólt, csak lehuppant az egyik székre.

A tömzsi olasz pincér egy tálcán vörös- és fehérbort hozott.

– Anya, ihatok egy pohár bort? – kérdezte Allegra.

– Nem – mondtam, mert még mindig a füvezése járt az eszemben. Nem azt mondják, hogy a marihuána kapudrog? Az is lehet, hogy már többször be is rúgott iskolai bulikon vagy a hétvégéken, csak nem tudok róla.

Anyám megbocsátón mosolygott:

– Hadd igyon pár kortyot! Olaszországban vagyunk, együtt vacsorázunk. Egy csomóan engedik a gyereküknek, hogy már egész fiatalon borozzanak étkezéseknél, hogy ráérezzenek, milyen jól kíséri az ennivalót. Lehet, hogy ha nem csinálnánk az egészből akkora ügyet, akkor kevesebb gyerek piálna.

Leesett az állam a csodálkozástól.

– És ezt pont te mondod? Soha nem hagytad, hogy bort igyak.

– Nem Olaszországban voltunk – vonta meg a vállát anyám.

Allegra elfojtott egy kuncogást, én meg csak tovább csodálkoztam. Jó volt a lányomat nevetni hallani. Talán meg kéne próbálnom nem hadakozni vele folyamatosan. Inkább legyünk békében, anyám meg segít odafigyelni rá.

– Jó, de csak pár kortyot – mondtam.

– Kóstoljuk meg a Pinot Grigiót – javasolta anya. – Az könnyű és jó gyümölcsös.

Miközben ő bevezette Allegrát a felnőtt innivalók örömeibe, én végignéztem az asztaltársaságunkon. A mellettünk levő székek üresek voltak, összesen hét embert számoltam. Csináltam egy gyors számvetést, felmértem a társaság tagjait, amire mindig szükségem volt: egy háromtagú család, a fiú kicsivel tűnt idősebbnek Allegránál, egy idősebb, anyám korabeli házaspár és két, gondtalannak és izgatottnak tűnő barátnő, akik a húszas éveik végén járhattak.

Megnyugodtam. Senki nem tűnt különösebben ellenszenvesnek vagy rossz kisugárzásúnak. Ami azt illeti, semmi kedvem nem lett volna három hétig ellenszenves emberekkel összezárva lenni.

– Grazie – morogtam, amikor a pincér letett elém egy tányér sárgadinnyét pármai sonkával, mentalevéllel megszórva. Vastagra vágott, ropogós olasz kenyér is járt hozzá kis kosárkában, és kistányéron olívabogyó meg bors. Már nyúltam is a kenyér után, de félúton visszahúztam a kezem. Lesz még itt pont elég szénhidrát.

– A kenyér maga az élet, signora – hallottam a hátam mögül egy jókedvű, dallamos hangot.

Meghökkenve fordultam hátra. Az idegenvezetőnk – Enzo, ugye?

– állt mögöttem, arcán derűs félmosollyal. Most nyilván azt gondolja: na, a tipikus amerikai, aki inkább lemond arról, hogy egy jót egyen, csak ne hízzon egy dekát sem. Pedig én egyáltalán nem vagyok ilyen, csak pontosan tudom, hogy most egy hónapig mást sem fogok enni, mint tésztát, édességeket és kenyeret. Ha hazaérek, tuti nem fogok beleférni a kosztümjeimbe. Pedig az étel sokáig pusztán a létfenntartás eszköze volt az emberiség számára, nem jelentett élvezetet.

– Túl sok élet, és nem fogom tudni felhúzni a cipzáramat – szóltam vissza, de mosolyogtam, hogy elvegyem a válaszom élét.

Enzo felnevetett, és meglepve hallottam gazdag, jóízű nevetését. Érdeklődve néztem rá. Nagyjából százhetven centi lehetett, egy kicsivel sem magasabb, az arcvonásaiban nem volt semmi jellegzetes. Nem volt erős állkapcsa vagy magas arccsontja, de még egy szexi kis szakálla sem. Inkább kerek volt az arca, tömpe az orra, magas a homloka, sűrű a szemöldöke. A haja sötét és göndör, a szeme mélybarna, mint az olvasztott csokoládé. Világos nadrágot viselt, mustárszínű mokaszint és zöld inget, kissé túlméretezett mandzsettával. Jó alkatúnak tűnt, de azért a bicepsze vagy a kőkemény hasizmai nem repesztették szét az ingét. Teljes mértékben felejthető figura volt, külsőre egyáltalán nem az esetem, mégis olyan energia áradt belőle, ami felkeltette az érdeklődésemet. Volt valami hihetetlen lazaság a viselkedésében, abban, ahogy hozzám szólt. Egyszerre volt kedves és humoros, amivel nagyon ritkán találkoztam a férfiaknál, hacsak nem akartak egyenesen az ágyba vinni vagy elérni valamit nálam, amire szükségük volt. Pézsmával és valami erős fűszerrel kevert kávéillat áradt belőle, amitől kedvem támadt mélyet szippantani a levegőből. A tekintetem találkozott az övével, és egy őrült pillanatig még bele is pirultam.

– Akkor megpróbálom nem rögtön megkísérteni – tárta szét a karját. – De már most szólok, hogy a péksüteményekre nagyon oda kell majd figyelnie. Különösen Sienában a Nonninál. Nekem az az egyik kedvencem.

Visszamosolyogtam rá. Érezhetően nem gúnyolódott, inkább nagyon is értette a problémámat.

– Akkor addig is spórolok a kalóriákkal.

– Igazából nem lesz rá szükség. Annyit fogunk gyalogolni, hogy lesz alkalma elégetni őket. Legyen az ember mindig jóllakva, és legyen kényelmes a cipője; ez a két dolog kell ahhoz, hogy jól érezze magát Olaszországban.

Furcsa érzés volt olyan férfival beszélgetni, aki gondoskodni akar rólam. Lehet, hogy ez is benne van az idegenvezetői képzésben.

– Buona sera, Enzo – köszönt anyám is. Enzo erre odafordult a családomhoz.

– Buona sera! Remélem, kipihenték magukat és élvezni fogják a vacsorát.

– Én mindjárt éhen halok – szólalt meg Allegra is. – Holnap megyünk a Vatikánba és a Sixtus-kápolnába?

– Igen. Vacsora után elmondom a holnapi programot.

– Ideül hozzánk? – mutattam rá a mellettünk levő üres székre. Megrázta a fejét.

– Grazie, ma külön eszem, de utána visszajövök.

Egy fejbiccentéssel arrébb lépett, és az idősebb házaspárral is beszélgetett egy kicsit. Végigment az asztal mellett, és mindenkinél megállt egy percre. Igazi profi volt. Azon gondolkodtam, hogy vajon mindig idegenvezető volt, vagy van-e esetleg üzleti tapasztalata más területen is. Vajon milyen lehet itt az álláspiac?

Anyám felém fordult.

– Nagyon helyes – suttogta. Allegra nevetett.

– Hajrá, Nonni! Lehet hogy vár rád egy nagy love story a szülőföldeden.

– Inkább anyádra gondoltam – mutatott rám.

Nem voltam hajlandó úgy viselkedni, mint egy kamasz.

– Ne légy nevetséges. Azért vagyunk itt, hogy együtt legyünk és hogy megnézzük a látnivalókat, nem azért, hogy beleszeressünk az idegenvezetőnkbe. Biztos van felesége és gyereke.

– Sehol egy gyűrű – trillázta anyám, és sötét szemében huncut mosoly villant.

Sóhajtottam és a dinnyémre koncentráltam.

– Nem érdekel – mondtam határozottan.

– Anya, te miért nem randizol soha?

Felkészületlenül ért a kérdés, és hirtelen nem is tudtam mit kezdeni a rám szegeződő, érdeklődő tekintetekkel. Allegra szinte soha nem kérdezett a szerelmi életemről vagy annak hiányáról. Mivel úgy gondoltam, akkor teszek neki jót, ha nem jönnek-mennek a férfiak az életemben – és az övében –, a munka töltötte ki a mindennapjaimat. Csak mi ketten voltunk, szemben a világgal, és soha nem éreztem, hogy hiányozna az életemből a párkapcsolat. Az a kevés férfi, aki egyáltalán közeledett hozzám, a cégemnél dolgozott, én meg semmiképp sem akartam a munkát az érzelmekkel keverni. Egyetlen alkalommal fogadtam el egy kollégám meghívását, de vacsora közben kiderült, hogy nős, úgyhogy felálltam és hazamentem. Le is maradtam a steakről, végül jégkrémmel laktam jól.

– Mert nem érek rá ilyesmire, kicsim – válaszoltam.

Mintha aggodalmat láttam volna a szemében. Vagy valami még mélyebb érzést? Habozott, látszott, hogy megválogatja a szavait.

– Hát csak, amikor én majd elköltözöm, ott leszel egyedül. Semmi nem marad neked, csak… a munka.

Anyám ítélkező pillantása csak felerősítette a kényelmetlen érzést, amit Allegra szavai keltettek bennem. Felépítettem egy sikeres vállalkozást a semmiből, és mindketten úgy gondolják, hogy túl sok mindent áldoztam fel érte. Mikor fognak vajon egy nőt a sikereiért és az energiájáért tisztelni, ahelyett hogy azt számolgatnák, hány szívet tört össze? Megszültem és felneveltem a lányomat férfisegítség nélkül, és nem elismerést kapok érte, hanem sajnálnak. Azt hittem, hogy utat mutatok a lányomnak, hogy nőként ő is szabadon megélhesse az erejét, de ő ebből csak annyit lát, hogy nincs férjem. Mélységesen igazságtalannak éreztem, és már nyitottam a számat, hogy megvédjem magam, de akkor megérkezett a hiányzó pár az asztalunkhoz, és félbeszakították a beszélgetést.

– Látom, mi vagyunk az utolsók – állapította meg a nő, és a kezét nyújtotta. – Sziasztok, Dana vagyok, ő pedig a férjem, Steve.

A kölcsönös bemutatkozás után szemügyre vettem őket. Dana élénksárga ruhát viselt piros bokacsizmával; hosszú, hullámos hajának színe a csizmájához illett. Csuklóján vastag, színes karkötők csörögtek, a két melle között pedig hatalmas lila kő függött egy láncon. Kék szeme csupa élet volt, mint aki minden pillanatban készen áll bármilyen kalandra vagy bulira. A férje visszafogottabbnak tűnt fehér ingében és westerncsatos övvel viselt farmerében. Őszülő haját láthatólag frissen nyírták formára, bajusza Sam Elliottot juttatta eszembe. Apró felesége fölé tornyosult, de napbarnított arca tele volt nevetőráncokkal.

– Mikor érkeztetek? – kérdezte Dana, erős texasi akcentussal.

– Délelőtt – válaszoltam. – Még egy kicsit zizik vagyunk a jetlagtől.

– Nekünk késett a gépünk, és csak pár órája érkeztünk meg. Három filmet néztem meg a gépen, megittam egy üveg Pinot Grigiót, és negyvennyolc órája nem aludtam. Csak azt remélem, hogy nem pont a Sixtus-kápolnában fogok összeesni a fáradtságtól – mondta Dana, miközben láthatóan jó étvággyal nyúlt a kenyereskosár felé. – Ti honnan jöttetek?

– New Yorkból – válaszolt anyám. – Ők a lányom és az unokám.

– Ez csodálatos! – lelkendezett Dana. – Három generáció Olaszországban. Imádom! Ősszel mész egyetemre? – fordult Allegrához.

– Majd csak jövőre – válaszolt ő.

– Ó, ezek a legjobb évek! – sóhajtott fel Dana vágyakozva. – Új dolgokat tanulni, minden félévben új fiúba beleszeretni, szenvedélyesen kiállni fontos ügyekért… Emlékszem az állatvédő tüntetésekre, meg hogy odaláncoltam magam a sintértelep postaládájához.

– Tényleg? És mi történt? – kérdezte Allegra kikerekedett szemmel.

– Kihúzták a földből a postaládát, és megfenyegettek, hogy letartóztatnak. De igazi állatmenhely lett a sintértelepből, szóval végül is elértük a célunkat.

A pincér közben elénk rakott egy nagy tányér salátát, és kicserélte a kiürülőben levő kenyérkosarat. Beletúrtam a salátámba, éreztem a fokhagymás öntet finom illatát. Dana tovább fecsegett, megtudhattuk, hogy a tízéves házassági évfordulójukat ünneplik a férjével, és hogy otthon ruhaüzlete van. Élénk beszélgetésbe kezdett Allegrával arról, hogy semmiképp ne hordjon feketét, hanem mindig válasszon élénk, az évszakhoz illő színeket. Jó volt látni, hogy a lányom elengedi magát, és élvezi a beszélgetést a felnőttekkel. Lehet, hogy mégsem volt olyan rossz ötlet az utazás. Mindannyiunknak jót tesz, ha kiszakadunk egy kicsit a hétköznapokból, és egy ideig más emberekkel vagyunk együtt.

– Sokat utaztok? – kérdeztem Steve-et, aki közben csendben ült mellettem.

– Hát, próbálunk. Én egy ranchot vezetek, és nem egyszerű elszabadulni – válaszolta rekedtes hangján. Igen, határozottan Sam Elliottra emlékeztetett. Anyám a ranch szó hallatára felélénkült. Gyengéje A suttogó Robert Redforddal. Bár az Montanában játszódik.

– Lovas ranch? – kérdezte.

– Igen. Gyerekkorom óta lovakkal foglalkozom, a szüleim után maradt rám a ranch. – A férje hangjára Dana is hegyezni kezdte a fülét. Azon gondolkodtam, vajon hányszor juthat szóhoz otthon Steve.

– Vendégeket is fogadunk, ha valaki arra kíváncsi, hogy milyen az élet egy ranchon.Steve nyomába lehet szegődni, jókat enni és lovagolni. A TripAdvisoron is nagyon jó értékelései vannak. Egyszer gyertek el!

– Nagyon izgalmasan hangzik – mondta anyám. – Képzelem, mennyi munka lehet vele.

– Van egy rakás alkalmazottunk, Steve mégis imád mindenbe belefolyni. Mindig mondom neki, hogy ne dolgozzon egész nap, de hihetetlenül makacs.

– Az én lányom is munkamániás – jegyezte meg anyám.

– Ah, tényleg? És mivel foglalkozol? – kérdezte Dana.

Ideges lettem attól, ahogy anyám beszélt rólam, de mosolyt erőltettem az arcomra.

– A reklámszakmában dolgozom. Van egy cégem, úgyhogy értem, amiről beszélsz. De legalább szeretjük, amit csinálunk – mosolyogtam. – Annyian szenvednek nap mint nap egy unalmas munkahelyen, csak hogy kihúzzák a nyugdíjig. Szerintem fontos lenne, hogy az emberek élvezzék, amit csinálnak.

– Egyetértek – bólintott Steve. Dana megint átvette a szót.

– Én is szeretem, amit csinálok: imádom öltöztetni a nőket, és boldog vagyok, amikor látom, hogy az új ruhájukban magabiztosabbak. De semmit nem szabad túlzásba vinni. Ezért akartam mindenképp egy hosszabb utazást az évfordulónkra… egy kicsit muszáj pihenni. Már nagyon régóta vágytunk Európába. – Allegrához fordult. – És te, drágám? Te is olyan vagy, mint anya? Készen állsz, hogy kiforgasd a világot a sarkaiból?

Ezt nyilván pozitív értelemben mondta, de Allegra reakciója szíven ütött. Irtózattal rázta meg a fejét.

– Nem. – Csak ennyit mondott, de szavait kínos csend követte. Dana és Steve összenézett. Allegra lehajtotta a fejét, én pedig megpróbáltam kedélyeskedni.

– Melyik lány akar olyan lenni, mint az anyja, nem igaz?

Erre mindenki nevetett. Nem néztem anyámra, visszatértem Danához: a vele való beszélgetés biztonságosabb terep volt. Nem álltam készen arra, hogy az utazás első napján kiteregessem a családi szennyest. Ezért is szerettem volna külön asztalnál enni, de mindegy: Dana legalább szórakoztatta a társaságot, és Allegra láthatóan élvezte a jókedvű beszélgetést.

Amikor befejeztük a főfogást – branzino ropogós zöldbabbal és grillezett krumplival –, megjelent Enzo, és megállt középen. Elhalkult a beszélgetés, és mindenki figyelni kezdett, hiszen ő volt a nyaralásunk kulcsfigurája. Megvárta, amíg mindenki rá figyel, majd megszólalt mély, dallamos hangján.

– Ma megkezdődik életük legjobb nyaralása.

Hatásos felütés volt. Halk pusmogás gyűrűzött végig a termen.

Elfordítottam a székemet, hogy teljesen rá tudjak figyelni.

– A Destino Tours szándékai szerint nem pusztán végigviszi a vendégeit Olaszország nevezetességein, hanem megmutatja azokat az apró titkokat is, amelyeket a legtöbb turistacsoportnak nincs alkalma megtapasztalni. Holnap a Vatikánnal és Michelangelo grandiózus Sixtus-kápolnájával kezdünk. A közös programokon kívül mindig lesz szabadidejük is, hogy önállóan is felfedezőútra indulhassanak, de egy-egy nagyobb körút előtt mindig beszéljenek velem. Mint minden nagyvárosban, itt is vannak zsebtolvajok és csalók.

Valaki közbeszólt:

– Az útlevelünk legyen mindig nálunk?

– Nem, a fontos irataikat hagyják a szálloda széfjében vagy bezárva a bőröndjükben. És a tárcájukra mindig figyeljenek oda, különösen, ha könnyen elérhető helyre teszik. Félni persze nem kell, de jobb az óvatosság. Én mostantól kezdve folyamatosan a rendelkezésükre állok. Megadom a mobilszámomat is, bármikor hívhatnak, a nap huszonnégy órájában.

Na jó, ez lenyűgöző volt. Szegénynek valószínűleg egyfolytában csörög a telefonja, szóval biztos nem szó szerint értette, mégis őszintének tűnt.

– Mindenkinek odaadtam a részletes programot, de ha van kérdésük, bármikor feltehetik. Holnap reggel kilenckor találkozunk a hallban, és busszal megyünk a Vatikánba. Úgy készüljenek, hogy a vállat és a térdet nem szabad fedetlenül hagyni, úgyhogy aki ujjatlanban jön, az hozzon valamit, amit magára tud teríteni.

– Ez miért szükséges? – kérdezte egy nő.

– Az egyház szigorúan szabályozza az öltözködést a szent helyeken, és ezeket az előírásokat tiszteletben kell tartanunk.

Enzo ezt is úgy mondta, hogy senkinek nem jutott eszébe ellenkezni. Ahogy beszélt, tökéletes angolsággal, egyre nagyobb hatást tett rám. Soha nem gondolkodtam el rajta, milyen nehéz lehet összefogni egy nagyobb csoportot, ahol egymástól teljesen különböző emberek jönnek össze, és mindenki mást akar.

– Az étteremben tudnak reggelizni – folytatta Enzo. – Most még itt maradok, ha valakinek bármilyen egyéni kérdése vagy problémája lenne. Mondom a telefonszámomat, írják fel.

Mindenki elővette a telefonját, és hozzáadtuk Enzót a kontaktlistánkhoz. Nem emlékeztem a vezetéknevére, úgyhogy úgy írtam be: Enzo Idegenvezető.

– Mi elmegyünk lefeküdni, megpróbáljuk kialudni magunkat – állt fel Dana és Steve. – Örülök, hogy megismerkedtünk – tette hozzá Dana.

– Én is – mondtam. – Holnap reggel találkozunk.

Szemeztem egy kicsit a gyümölcstortával a tányéromon, de végül csak pár korty kávét ittam. Erős volt és egy kissé keserű, azaz tökéletes.

– Szimpatikusak – mondta anyám, miközben a villájával levágott egy sarkot a tortájából. – Dana nagyon csinos.

– Jó fej – mondta Allegra is. – Én is szívesen vezetnék egy ruhaboltot.

– A kereskedőknek borzalmas az időbeosztásuk, és óriási a fluktuáció – horkantam fel. – Utálnád.

Allegra egyből befeszült.

– Miért kell mindent fikáznod, amit mondok? – Szikrákat hányt a szeme. – Csak mert szerinted nem jó, attól még lehet, hogy nekem tetszene.

– Sajnálom, ez a helyzet – sóhajtottam. – Van egy csomó munka, ami kívülről szuper jónak tűnik, de aztán rájön az ember, hogy közel sincs bennük annyi lehetőség, és nem is olyan érdekesek. Csak segíteni akarok.

– Mindig csak segíteni akarsz. Amikor azt mondtam, hogy érdekel a gasztronómia, és szívesen foglalkoznék vele komolyabban, azt mondtad, tartsam távol magam a vendéglátástól.

– Mert az egy rémálom. Dolgozol éjszaka, hétvégén, és bármikor, amikor szükség van rá. Cserébe rosszul fizetnek, és óriási a konkurencia.

– Nem érdekel. Elegem van abból, hogy mindent leszarozol, ami engem foglalkoztat.

– Allegra, hogy beszélsz? – szólt közbe anya. – Anyád csak segíteni akar. Ha rendes hangon szólsz neki, amikor olyasmit csinál, ami neked nem jó, akkor meg tudjátok beszélni a problémát.

– Bocsáss meg, hogy segíteni akarok eligazodni az életben – mondtam. Elegem volt abból, hogy mindig én vagyok a rosszfiú. – Amikor közölted, hogy táncosnő akarsz lenni a Broadwayn, de az első meghallgatásig se jutottál el, akkor talán biztatnom kellett volna? Vagy amikor azt mondtad, hogy állatorvos akarsz lenni, miközben, ha meglátsz egy injekciós tűt, elájulsz? Rengeteg munka van, amiben egészen biztos, hogy nagyszerű lennél, és nagyon szívesen segítek megtalálni a neked valót, vagy szerzek gyakornoki állást, vagy felhívok bárkit, akit ismerek és segíthet… Amit csak akarsz.

– Na jó, hagyjuk. Nem érted. Fáradt vagyok. – Allegra anyámhoz fordult. – Elmegyek lefeküdni. Odaadod a kulcsot?

Anyám rám nézett, nyilván nem tudta, kinek a pártjára álljon. Ez az első esténk Olaszországban, és nem bírtuk ki veszekedés nélkül. Hátratoltam a székem.

– Mindegy, én is lefekszem. Holnap reggelinél találkozunk.

Írjatok, ha van valami.

Anyám mintha mondani akart volna valamit, de végül inkább nem szólt. Emlékszem, amikor fiatal voltam, és bármi probléma adódott, két dologban látta a megoldást: az evésben és a korai lefekvésben.

Mintha ez ilyen egyszerű volna.

Sarkon fordultam, beszálltam a liftbe, lementem a földszintre, és elindultam kifelé a szállodából. Friss levegőre volt szükségem. Pihenni akartam, kikapcsolni és megnyugodni, és az nem segít, hogy folyamatosan frusztrált vagyok Allegra miatt.

A hallban rámosolyogtam néhány szállodai alkalmazottra, és kiléptem az utcára. A Via Nazionale, Róma egyik főutcája tele volt olaszul karattyoló emberekkel, akik jókedvűen üzletről üzletre jártak. A sötét csak jobban kirajzolta a kivilágított házak sziluettjét, és az orromban éreztem a város földszagát. Az autók dudáltak és egymást kerülgették. Beálltam egy sötét kapualjba, ahol nyugalom volt. Felnéztem az éjszakai égre, és azért imádkoztam, hogy ez az utazás elhozza nekem azt az egyensúlyt, ami hiányzik az életemből.

Először a füst édes illatát éreztem, csak utána hallottam meg a hangot:

– A tésztát legalább megette?

Körbepillantottam. Az idegenvezetőnk állt mellettem. Követett vajon? A falnak támaszkodott, a bokáit keresztbe rakta egymáson, és lustán mosolygott, miközben beleszívott a cigarettájába, amit finom ujjai között tartott. Én egy férfin mindig a kezét nézem meg először. És neki volt valami vonzó az erős kezében, a finom ujjaiban és a feszes csuklójában. Lehet, hogy beleláttam mindent, amit egy férfi képes megtenni, ha ilyen a keze: az autójavítástól a vízvezeték-szerelésen és a bölcső ringatásán keresztül addig, hogy egy nőt egyenesen az orgazmusig repítsen.

Na jó, lehet, hogy megőrültem.

– Aha. Az akaraterőm nem tartott ki az este végéig.

– Olaszország nem az akaraterőről szól, hanem az élvezetekről.

Felszaladt a szemöldököm erre a bizalmas megjegyzésre. Enzo szinte kéjesen ejtette ki az élvezet szót. Nem akartam tudomást venni a remegésről, amit a gyomromban éreztem. Szóval így állunk. Lehet, hogy nőtlen, és az a szórakozása, hogy a turistákat szédíti. Kihúztam magam; dühített, hogy azt hiszi, én is ilyen könnyű célpont vagyok.

– Az élvezeteket sem szabad túlzásba vinni.

Elmosolyodott, miközben lepöckölte a cigarettájáról a hamut.

– Amerikaiak – dörmögte maga elé. – Csak arra tudnak gondolni, hogy mit szabad és mit nem.

– Olaszok – válaszoltam. – Csak a jó étel meg a cigi jár a fejükben, és nem érdekli őket, ha szívrohamot kapnak vagy rákosak lesznek.

Erre elnevette magát. Megint váratlanul ért, hogy képes ennyire nem komolyan venni magát.

– Mi dispiace. Lehet, hogy igaza van. Bár most már csak napi egy cigarettát engedek meg magamnak, vacsora után.

A homlokomat ráncoltam.

– A statisztikák szerint napi egyetlen cigaretta is pont annyival növeli meg a tüdőrák esélyét a nem dohányzáshoz képest, mint a rendszeres dohányzás. A testnek időre van szüksége ahhoz, hogy megtisztuljon.

Enzo rám mosolygott, és láttam rajta, hogy ez valójában egyáltalán nem érdekli.

– Elhiszem – válaszolta. – De hagyjak abba mindent, amit élvezek, a statisztika kedvéért? Inkább kockáztatok. Édesség, bor, szénhidrátok, cigi… ezek mind örömet okoznak. Nagy baj?

Ránéztem, hogy lássam, nem gúnyolódik-e, de komolynak tűnt.

Elgondolkodtam a kérdésén.

– Nem – mondtam végül. – De ha mindent megengednénk magunknak, amit akarunk, a föld egy kaotikus, törvények nélküli, züllött pöcegödör lenne.

Még utoljára mélyen beleszívott a cigarettájába, majd a csikket ledobta a földre. Elnyomta a cipője sarkával, és felém fordult.

– De legalább egy darabig jól éreznénk magunkat.

Elnevettem magam. Igazi sármőr volt. De meg kell róla bizonyosodnom, hogy tiszteletben tartja a határaimat és nem gondolja, hogy azért jöttem, hogy szerelmi kalandba bonyolódjam a nyaralásom alatt.

– Nekem fontosabbak a céljaim – mondtam. – És ha hosszú távon gondolkodik az ember, akkor könnyebb lemondani a rövid távú örömökről egy nagyobb jó érdekében.

– Milyen elragadó. – Találkozott a tekintetünk. Sötétbarna szemével figyelmesen nézett. Lefegyverző volt. – Hisz a nagyobb jóban?

– Persze – mondtam. – Mindenki hisz benne, nem?

– Nem hiszem. A legtöbben inkább nem foglalkoznak a következményekkel.

– Mint maga, amikor elszívja a cigarettáját akkor is, ha tudja, hogy rákot okoz?

– Vagy mást.

A hangja bársonyos és puha volt, és én a meleg este ellenére libabőrös lettem. Jó ideje nem éreztem, hogy egy férfi érdeklődne irántam, de azt azért nem gondoltam, hogy ennyire zavarba jövök az efféle célozgatásoktól. Vajon minden olasz férfi ezt csinálja? Vagy ő most tényleg bepróbálkozik? Ha nem, akkor elég kínos lenne, ha valami kétértelmű dolgot mondanék. De azt hiszem, a beszélgetés épp elég intim fordulatot vett már idáig.

– A lányommal és az anyámmal jöttem – mondtam.

Enzo felhúzta a szemöldökét, valószínűleg a hirtelen témaváltás miatt.

– Tudom. Csodálatos lehet egy ilyen családi utazás.

– Ezzel azt akartam mondani, hogy nem vagyok egyedül, szóval nem tehetem meg, hogy élvezeteket keressek.

Elkerekedett a szeme, aztán mosolyogva megrázta a fejét.

– Lehet, hogy félreérthető voltam. Soha nem hoznám kényelmetlen helyzetbe a turistáimat. Csak láttam, hogy kicsit idegesen sietett ki a szállodából, és tudni akartam, hogy nincs komolyabb baja. Plusz élvezem a beszélgetéseinket, és szeretek kötekedni. De bocsánatot kérek.

Őszintének tűnt, én meg örültem, hogy a sötétben nem látszik, hogy elpirulok. A bók többet jelentett, mint a visszautasítás, vagyis a visszautasításom visszautasítása.

– Semmi gond – válaszoltam. – Minden rendben. Azt hiszem, kicsit túlérzékeny vagyok és túl sokat olvastam az olasz férfiak kezdeményezőkészségéről. Csak nem akartam félreérthető lenni.

Finoman meghajtotta a fejét.

– Értem. És igaza van. Az olasz férfiak tényleg elég gátlástalanok ez ügyben, de több mint tíz éve vagyok idegenvezető, és soha nem szegném meg a szabályokat. Velem biztonságban van, ezt megígérhetem.

Válaszolni akartam, elmondani, hogy nem haragszom és jó volt vele beszélgetni, de már ki is lépett az árnyékból az utcai lámpa fénye alá.

– Buona sera. Reggel találkozunk. És eltűnt.

Felnyögtem. Gratulálok, Frannie. Sikerült elriasztanom az idegenvezetőnket. Megvádoltam azzal, hogy fel akar szedni, miközben csak hülye édességekről és cigiről beszélt. Azért megvannak a hátrányai annak, ha soha nem randizik az ember. Például fogalmam sincs, hogy kell a férfiakkal beszélni. Annyira odafigyeltem rá, hogy senkivel ne keveredjek semmibe a munkahelyemen, hogy végül teljesen kijöttem a gyakorlatból. Fogalmam sincs, hogy kell viselkedni egy férfival, aki nem a beosztottam vagy az ügyfelem.

Lehangoltan ballagtam vissza a szállodába, és fölmentem a szobámba. Szerencse, hogy van egy egész hónapom arra, hogy kitaláljam, mi legyen. Hogyan hozzam rendbe a kapcsolatomat Allegrával, és hogyan kerüljek közelebb az anyámhoz. Hogyan ne szorongjak annyira amiatt, amit nem tudok kontrollálni. Hogyan éljek boldogabban és stresszmentesebben.

Nincsenek is olyan nagy elvárásaim, ugye?

TIZENKETTEDIK FEJEZET

ALLEGRA

A VATIKÁN TELJESEN más volt, mint amilyennek képzeltem.

Sodródtam a tömeggel, és próbáltam figyelni az idegenvezetőre, aki mindent elmondott a Szent Péter-bazilikáról, amit csak lehetett. Én igazán értékelem a jó tanárokat, de annyira szerettem volna, ha egy kicsit csöndben marad, hogy átadhassam magam az elsöprő erejű élménynek. Egyszerűen minden annyira szép és pompázatos, nagy és színes volt, hogy úgy éreztem, telítődnek az érzékeim. És mindennek a kontrasztjaként ott volt a templom csendje, a márványszobrok előtt térdeplő és imádkozó emberek, akik az ég felé tekintve morzsolták a rózsafüzérüket, mintha tudnák, hogy onnan fentről valaki figyel rájuk.

Megpróbáltam kizárni a fejemből az idegenvezető duruzsolását, és lassan körbefordultam, hogy mindent magamba szívjak. Nyilván láttam már képeket Olaszországról és a műkincseiről, de egészen más érzés volt ott lenni a szent helyen. Nem vagyok vallásos, mert bár anyám megkeresztelt, de amikor napvilágra kerültek az egyházban elkövetett szexuális visszaélések, akkor – nagyi nagy bánatára – kivett a hittanórákról. Ez még elsőáldozás előtt volt, és emlékszem, Nonni dühösen suttogva veszekedett vele: azt mondta, nem teheti meg velem, hogy nem ad nekem egy biztos pontot, amire ebben az őrült világban majd támaszkodhatnék. Anyám hajthatatlan volt, de úgy nőttem fel, hogy Nonni azért csak becsempészte az életembe a bibliai történeteket, megtanított a Miatyánkra és az Üdvözlégyre is. De kábé ennyi, amit tudok az egészről.

Csak bámultam a vallásos jeleneteket a falon, a kupola alatt levő hatalmas, bronzból készült baldachint, a hajókat elválasztó márványoszlopokat, és éreztem a levegőben szálló enyhe tömjénillatot. Aztán az idegenvezető végre adott nekünk egy kis időt, hogy önállóan bejárjuk a bazilikát, úgyhogy rögtön mondtam anyáéknak, hogy én visszamegyek a Pietàhoz. Michelangelo szobra mintha mágnesként vonzott volna: többet akartam belőle, mint az a pár másodperc, amennyit az idegenvezetőtől kaptunk. Mindig érdekelt a művészet, és imádom a vaskos művészeti albumokat, amelyekben híres festményeket lehet nézegetni. Van abban valami varázslatos, hogy beleláthatok egy másik ember világképébe, de közben megvan a szabadságom ahhoz, hogy a magam módján értelmezzem. Olaszországban rengeteg remekmű van, és bár dühös voltam, amiért elrángattak erre az útra, valójában titokban alig vártam, hogy átadhassam magam az élményeknek.

A telefonom megrezzent a zsebemben. Kicsit haboztam, de aztán mégis megnéztem, ki az.

David.

Milyen Olaszország?

Miután eljöttem, néha random rám írt. Először nem tudtam, vajon azért, mert sajnálja, hogy lebuktunk és tudja, hogy anyámmal nem lesz egyszerű rendezni a dolgokat, vagy azért, mert tényleg fontos vagyok neki. Ami engem illet, össze voltam zavarodva. Egyrészt nyugodt, elgondolkodó természete még mindig nagyon vonzott, másrészt nem tudom elfelejteni, milyen gyűlölet sugárzott belőle, amikor a zsaruk lemeszeltek. Egyáltalán nem félt vagy aggódott vagy ilyesmi. Az apját sem érdekelte különösebben, mi történt. David szerint az apja mindig azt mondja, hogy egy kreatív művésznek fontos, hogy kísérletezzen, de nem szabad, hogy rajtakapják. Igazából az egyetlen dolog, ami zavarta az apját, az volt, hogy lebuktunk.

Vajon lesz-e az életemben valaha olyan társaság, amelybe beleillek? Az iskolai barátaim rugalmatlanok és megjátsszák magukat, Freda, David és Connor viszont túl vad, és ez megijeszt. Csak ki akartam kapcsolni egy kicsit a racionális gondolkodásomat, és azt csinálni, amit abban a pillanatban jónak érzek – és tessék, mi lett belőle.

Visszatettem a telefonomat a zsebembe, és elhatároztam, hogy majd később visszahívom.

Odamentem a Pietàhoz, és megálltam előtte. Az idegenvezető is mondta, hogy a megszokotthoz képest nincsenek túl sokan, úgyhogy nyugodtan szemügyre tudtam venni a szobrot. A hideg márvány tökéletesen sima volt, Mária köpenye és a térdén a lepel mégis finoman ráncolódott. Jézus lába szinte élt: bőre alatt átlátszottak az izmai és a vénái. Éreztem, hogy melegség indul el a gerincem aljából, és átjárja az egész testemet. Mária arcán a gyász és az elfogadás tiszta egyszerűsége tükröződött, és ez nagyon megragadott.

– Elképesztő, ugye? – hallottam egy halk hangot.

Megfordultam. Egy fiú állt mögöttem a csoportunkból, és ugyanolyan áhítattal és alázattal nézte a szobrot, mint én. Gyorsan végigfuttattam rajta a tekintetem, és megállapítottam, hogy pár évvel lehet idősebb nálam. Vörösesszőke haja Harry herceget juttatta az eszembe, de messze nem volt olyan helyes, mint ő. Rövidre nyírt hajszálai összevissza álltak egy eltévedt forgó miatt – hol volt ez a királyi tincsektől? Bőre sápadt volt és szeplős, a szeme szép mélykék, de az arca egy kicsit túl kerek, a szája egy kicsit túl piros. Mintha minden rajta levő szín valahogy túlságosan nagy kontrasztban állt volna egymással. Magas volt és vézna, farmert, sima pólót és tornacsukát viselt. Nyakában ezüstmedál lógott egy láncon. Lerítt róla, hogy ír. Ez érződött a kiejtésén is, amit egyébként elég menőnek találtam.

Bólintottam.

– Aha. Nem gondoltam, hogy élőben ilyen nagy hatása van. A szobrok a művészeti könyvekben mindig inkább unalmasak. Jobban szeretem a festményeket.

Elmosolyodott. A fogai fehérek voltak és tökéletesen egyenesek, mint aki évekig hordott fogszabályzót.

– Ugyanez. Hogy lehet egy márványdarabot úgy megformálni, hogy élő emberi húsnak tűnjön? – Sóhajtott. – Ma már nincsenek ilyen nagy művészek, mint Leonardo vagy Michelangelo.

Összevontam a szemöldökömet.

– Ez azért így igazságtalan. Az más kor volt. A művészetet ma árucikként kezeljük, a művészeket pedig nem értékeljük úgy, mint annak idején. Sokkal kevesebb lehetőségük van gyakorolni és tanulni, hiszen a számláit mindenkinek ki kell fizetnie.

Hihetetlen, hogy egy idegennek ilyen kocka szöveggel jöttem, de ő felderült.

– Egyetértek. Bár a művészeknek a reneszánsz idején is szükségük volt gazdag támogatókra, és ez akkor is gyakran azt jelentette, hogy nem azt festették, amit akartak, hanem a megrendelők igényeit elégítették ki. Ma is ez van, nem? A gazdagok tömik bizonyos művészek zsebébe a pénzt, hogy finanszírozzák azt, amit látni akarnak.

Ezen soha nem gondolkodtam.

– Gondolom. Kábé mint a lemezkiadók, akik megmondják a zenészeknek, mit csináljanak, hogy jobban eladható legyen.

– Pontosan.

– Mint Lady Gaga a Csillag születikben.

– Miben? – húzta össze a szemöldökét.

– Mindegy – nevettem.

– Egyébként Ian vagyok. – A kezét nyújtotta, én meg majdnem felnevettem erre a formális gesztusra. De azért kezet fogtam vele.

– Allegra – mutatkoztam be én is.

– Örvendek. Még tanulom az emberek nevét meg az egészet. Te kivel jöttél?

– Anyámmal és a nagymamámmal.

– Csajos utazás? Ünnepeltek valamit?

Eszembe jutott, anyám mennyire ki volt borulva, amikor értem jött a rendőrségre.

– Nem, csak nyaralunk. És te?

– A szüleimmel jöttem. Most fejeztem be az egyetemen BA-t, ez az ajándékom.

Elismerően néztem rá.

– Gratulálok! Kár, hogy nem sikerült a barátaiddal nyaralni menni. Jobb lenne, nem?

– Nem, igazából bírom a szüleimet – mondta kicsit zavartan. – Jó fejek.

Erre elpirultam.

– Bocs, persze, nem úgy értettem.

Nevetett, és közben megérintette a felkaromat.

– Á, semmi baj. Nyilván egy csomóan egyetértenének veled. Nem tudom, lehet, hogy azért van, mert egyke vagyok, de tök jó volt mellettük felnőni. Neked van testvéred?

– Nincs, pedig jó lenne – ráztam meg a fejem.

– Igen, nekem is. Mindig azt mondják, hogy az egykék el vannak kényeztetve, de szerintem ez hülyeség. Sőt inkább szigorúbbak voltak velem, mert én voltam az egyetlen, akin gyakorolhattak.

Mosolyogtam. Tetszett, ahogy az ír kiejtésével ejtette a hülyeség szót. Nem volt különösebben szexi vagy menő, de jól lehetett vele beszélgetni. Azt hiszem, szükségem van itt más társaságra is, nem csak anyámra meg a nagyanyámra.

– Ez is igaz. Különben mit tanultál az egyetemen?

– Pszichológiát. Tudod, ez olyasmi, mint az irodalom. Bárki, akinek elmondod, rád néz, és rögtön azzal jön, hogy mihez fogsz ezzel kezdeni.

– Szerintem tök érdekes a pszichó. De igen, tudom, mire gondolsz. Miért érzi úgy mindenki, hogy muszáj véleményt mondania a másik életéről?

– Mert azt hiszik, attól, hogy idősebbek, okosabbak is. – Ian vágott egy grimaszt. – És sajnos ez gyakran így is van.

– Bizonyítsd be nekik, ha nincs igazuk. Meglepődött, és meleg fény villant kék szemében.

– Köszi, Allegra. Nem is tudod, milyen boldog vagyok, hogy van a csoportban valaki, akivel lehet beszélgetni. Nagyon szeretem a szüleimet, de képtelen lennék három hetet folyamatosan csak velük tölteni.

Örültem, hogy ezt mondja.

– Majd egymáshoz menekülünk a szüleinktől.

Ebben a pillanatban a szemem sarkából megláttam anyát, amint nekem integet, és felnyögtem.

– Anyám hív. Mindjárt visszajövök.

– Menj csak. Én odamegyek az oltárhoz imádkozni egy kicsit.

Bólintottam. Biztos katolikus. Jó, ha valakinek van hite, és időt szán az imádkozásra úgy is, hogy senki nem kéri tőle. Van pár barátom, akik mesélték, hogy szinte kényszerítik őket, hogy járjanak templomba, és hogy mennyire gyűlölik. Láttam, ahogy Ian lehajtott fejjel átmegy a főhajón, alázatos testtartással térdet hajt, beül a padba, és imára kulcsolja a kezét.

Valami furcsa vágyakozás kerített hatalmába, de nem tudtam, mit kezdjek vele, úgyhogy odasiettem anyához. Ráncolta a homlokát, amitől rögtön dühös lettem.

– Nem tudtam, hol vagy, már aggódtam.

– Anya, a Szent Péter-bazilikában vagyunk. Nem fog elrabolni senki, és nem várhatod el, hogy folyamatosan melletted legyek. Meg is bolondulnék.

Aprót sóhajtott.

– Persze, igazad van. Csak olyan sokan vannak. Láttam, hogy azzal a fiúval beszélgettél. Hogy hívják?

– Ian. A szüleivel van, a diplomáját ünneplik. Felderült az arca.

– De jó! Jó, ha lesz egy barátod az utazás alatt.

Igaza volt, de attól, ahogy mondta, egyből kedvem támadt keresni magamnak valami olasz rosszfiút. Mi van velem? David üzenetére gondoltam, és tudtam, hogy anya kiborulna tőle. Megígértem, hogy távol tartom magam mind a három új barátomtól, de azért egypár üzenet csak nem a világ vége.

– Nonni hol van? – kérdeztem.

– Gyertyát gyújt nagyapádért.

– Hogyhogy te nem neveltél engem vallásosan, és nem jártunk templomba? – Csak úgy kibukott belőlem a kérdés, és mindkettőnket meglepett. Egy pillanatra bűntudatot láttam anya szemében, de rögtön el is tűnt.

– Nekem a vallás soha nem adott semmit. Nonni minden vasárnap elrángatott a templomba, ha esett, ha fújt, nem érdekelte, hogy nyár van, vagy hogy előző este buliban voltam. Ezenkívül nem szeretem a problémákat sem, amiket felvetnek – a bűnt, azt, hogy nincsenek nők az egyházban, nem is beszélve az egyházon belüli szexuális visszaélésekről. Úgy akartalak felnevelni, hogy meg tudd hozni a saját döntéseidet.

Logikus volt, de ha semmit nem kap az ember kiindulásnak, akkor nehezebb eldönteni, mi az, ami működik, és mi az, ami nem, nem igaz?

– Nonni mindig elszomorodik, amikor erről beszélünk. Szerinte kellett volna elsőáldoznom és bérmálkoznom.

– Nem hiszek abban, hogy a lelki béke a szertartásoktól függ. Azt viszont hiszem, hogy a templom biztos menedék lehet, ahol nyugalmat találhat az ember.

Kitartottam:

– De soha nem vittél el, egyetlenegyszer sem. Legalább hogy lássam, milyen.

– Úgy gondoltam, ezzel teszek neked jót. – Kicsit megkeményedett anya hangja. – Mehettél volna Nonnival bármikor, de te inkább aludtál vasárnap reggel.

– Te meg inkább dolgoztál – vágtam vissza. – Pénz kontra vallás, nemde?

Hátrahőkölt, ahogy rám nézett, és éreztem, hogy már megint ott van a fal közöttünk. A félreértések és a ki nem mondott sérelmek fala, ami egyre magasabbra nő. Ezt ő is észrevette, de mielőtt bármit mondhatott volna, az idegenvezető hangja szakította félbe a beszélgetésünket.

– Megvan a csoportom? – csicseregte bűbájosan. Helyes, barna hajú fiatal lány volt, szűk fekete nadrágban és fehér selyemfelsőben. – Most átmegyünk a Sixtus-kápolnába. Sok-sok folyosón fogunk áthaladni, a falakon csodálatos festményekkel. – A kezében hosszú botot tartott, aminek a végén egy rózsaszín, kitömött virág volt, azt lengette föl-alá. – Mindig kövessék a virágot! A kápolnában tilos vakut használni és beszélgetni, úgyhogy az odavezető úton fogok elmondani mindent, amit tudni kell róla. Andiamo!

Visszanéztem, és megláttam Iant a szüleivel. Anya a kezemért nyúlt, de úgy tettem, mintha nem venném észre, és a nagyanyámba karoltam. Nonni rám mosolygott és szeretettel megszorított. Olyan könnyű volt vele lenni. Bárcsak ilyen lenne anyával is.

Anya elfordult, és úgy tett, mintha egy festményt tanulmányozna, de nem volt elég gyors: észrevettem a fájdalmat a szemében. Hirtelen rossz érzésem támadt, és a kezéért nyúltam, de addigra már előresietett és nem nézett vissza.

Mindegy. Úgysem érdekli. Később snapchateltünk Daviddel. Milyen a road trip?

Cool. Lefoglaltunk egy helyet ma estére. Freda akart énekelni, de mondtam neki, hogy inkább ne.

Erre küldtem egy nevetős fejet.

Legalább azt hagyd, hogy vokálozzon.

Á, egy-két pohár után úgyis felszed valakit és nem fogja érdekelni. Minden oké? Anyukád?

Még mindig kivan, de most lefoglalja az út. Kíváncsi vagyok, mikor hagy már békén a kötődésről szóló dumájával. Életében nem bírt még ki egy napot munka nélkül.

Ne engedd, hogy bezárjon, amíg dolgozik. A nyaradat már elcseszte. Ne hagyd magad.

Igaza van. Ha anyám elkezd kihagyni programokat a telefonjai vagy a megbeszélései miatt, akkor tuti azt fogom csinálni, amit akarok.

Ja. Ma a Vatikánban voltunk.

És olyan fényűző, amilyennek képzelem? Arany és dicsőség a kövér, öreg fasziknak, akik azt hiszik, mindenkinél jobbak.

A David szavaiból sugárzó rosszindulat egy kicsit elbizonytalanított. A barátaim nagy része persze gúnyolódott minden intézményesített valláson, de én senkinek a hitét nem ítéltem meg. Eszembe jutott, ahogy Ian térdepelve imádkozott az Isten házában. Lehet, hogy az egyház sok mindenben gáz, de van, aki itt talál vigasztalást. Például Nonni is.

Durva a rengeteg műalkotás. A Sixtus-kápolna gyönyörű, csak begörcsölt a nyakam, annyit kellett fölfelé néznem, és agyonnyomott a tömeg. Nem olyan, amilyennek vártam.

Soha semmi nem olyan. Most megyek. Jó lenne, ha itt lennél.

Még írok.

Küldtem egy emojit és kiléptem. Jó lenne, ha ott lennék. Már másodszor írja, szóval lehet, hogy tényleg így gondolja. Elképzeltem Davidet, ahogy klubokban játszik, berúg, lányokat szed föl, aztán Iant, aki azt mondta, hogy szereti a szüleit, és imádkozott a templomban.

Davidnek egyvalamiben igaza van. Anya megesküdött rá, hogy ez most igazi nyaralás lesz. Ha azt hitte, elrángathat Olaszországba, hogy aztán végig egyedül hagyjon minket a nagyanyámmal, akkor majd megmutatom neki, mekkorát téved.

Zsebre tettem a telefonomat, és beszálltam a buszba a többiek után.

TIZENHARMADIK FEJEZET

FRANCESCA

EMLÉKSZEM, AZ EGYETEMEN művészettörténet szemináriumon hosszú heteken keresztül foglalkoztunk a Sixtus-kápolnával, olyannyira, hogy a végén már hallani sem akartam Michelangelóról, a vallási tárgyú műveiről és a félmeztelen, ágyékkötős, izmos figuráiról. Félévkor hármast kaptam, és úgy maradt meg bennem, hogy emiatt. De amikor most élőben láttam a képekről már ismerős freskókat, miközben a nyakam görcsbe állt, beleborzongtam a felismerésbe: az idegvégződéseimen keresztül a csontomig hatolt az érzés, hogy közelről látom a csodát.

Az egymásra halmozódó, minden négyzetcentimétert betöltő, színekben tobzódó képek vizuális orgiája páratlan élvezetet jelent az érzékeknek. Az angyalok nem egyszerűen emberek, akiknek szárnyaik vannak, de arcukon alapvető emberi érzések és küzdelmek tükröződnek az irigységtől a büszkeségig, a kínoktól az örömig. A finoman ráncolódó palástok és leplek könnyű hullámzásban omlanak alá, a kinyújtott ujjak Istent akarják megérinteni. Isten pedig ítélkezik, és bűnösnek találja az embert. A mennyezetet nézve azt éreztem, hogy néhány percig én is része vagyok a művészet mérhetetlen nagyságának.

Mobiltelefonok rezegtek, egy-egy köhögés, sóhaj, csendes mormogás és óvatos léptek zaja hallatszott pusztán. Mindent magamba szívtam, hagytam, hogy az élmény túlnője a fejemben morajló hangokat, és abban a múló pillanatban megérintettem a nemlét egy apró darabkáját.

Csodálatos volt.

Tizenöt percet kaptunk. Azután ki kellett mennünk, elvették a fülhallgatóinkat és az audioguide készülékeket. Beszálltunk a buszba, hogy visszamenjünk a szállodába. Én előreültem, Allegra nem szakadt le anyámról, ők a mögöttem levő sorba telepedtek. Ránéztem az órámra, hogy kiszámoljam, mennyi az idő New Yorkban, mert úgy kalkuláltam, legalább egypár órát muszáj lesz dolgoznom. Kate és Layla visszafogták magukat és nem bombáznak e-mailekkel, de tudtam, hogy ez csak azért van, mert megpróbálják tiszteletben tartani, hogy nyaralok; egyébként ők is úgy gondolják, hogy tudnom kell mindenről, ami a Lexi limonádéval kapcsolatban történik, akkor is, ha technikailag ők ketten a projekt vezetői.

Bosszantott a gondolat, hogy mennyi mindenről maradok le, különösen a pánikrohamom után. Szükségem volt rá, hogy elérhető legyek és beleszóljak a döntésekbe, ezért mindenről tudni akartam. Még így is marad egy csomó időm az útra és a családomra. Az a napi pár óra munka semmi.

Enzo a busz elejében állt, és felemelte a kezét. Ma könnyű pamutból készült, kifogástalan, krémszínű öltönyt viselt, világoskék pólóval. Cipője finom bőr, zoknija színét a pólójához igazította. Napszemüvegét sűrű, sötét fürtjeire feltolva viselte. Azért az olasz férfiak tudnak öltözködni, azt meg kell hagyni.

– Remélem, mindenkinek tetszett a Vatikán és a Sixtus-kápolna.

Bámulatos volt, ugye?

Egyetértő mormogás hallatszott.

– Most visszamegyünk a szállodába, és délután szabad programjuk lesz. Lepihenhetnek vagy elmehetnek sétálni, ha ahhoz van kedvük – folytatta. – Ha kérdésük van, vagy tanácsra lenne szükségük, kérdezzenek bátran. Este egy kellemes étteremben fogunk vacsorázni, úgyhogy kérem, hogy hatra legyen mindenki a szálloda halljában.

Elővettem a telefonom, és megnyitottam az e-mailjeimet. Enzo lehuppant a mellettem levő ülésre.

– Mennek ki a képek a Facebookra? – kérdezte a szokásos tréfálkozó stílusában.

Megkönnyebbültem. A tegnapi este után attól féltem, hogy hűvösen és hivatalosan fog viselkedni, miután megvádoltam azzal, hogy kikezdett velem. De úgy tűnt, ugyanolyan, mint előtte, és ezért hálás voltam.

– Nem, azt majd a lányom. A benti leveleimet nézem.

– Mivel foglalkozik?

– Reklámmal. Van egy ügynökségem New Yorkban.

– Ah, szóval nagy a felelősség a vállán – bólintott. – Reklámfilmeket készítenek vagy nyomtatott hirdetést?

– Mindkettőt. – Próbáltam koncentrálni, de az illatát megint ott éreztem magam körül. Miért van olyan szaga, mint a frissen sült süteménynek és a mennyei csokoládénak? – Most kaptunk meg egy viszonylag nagy megrendelést, úgyhogy muszáj ellenőriznem, minden rendben van-e.

– Akkor biztos szereti a munkáját. Az nagyon jó.

– Igen. Maga is szereti az idegenvezetést?

Felderült az arca. Az arcvonásai minden pillanatban más és más kifejezést nyertek, sötétbarna szeme élettel telt meg.

– Igen. Apám is idegenvezető volt, szóval a legjobbtól tanultam.

Imádok az embereknek Olaszországról mesélni.

– És nem nehéz, hogy folyton úton van? Gondolom, hiányolják otthon.

Reméltem, hogy a kérdésem nem túl átlátszó. Kíváncsi voltam, hogy van-e felesége vagy gyereke, bár jegygyűrűt nem viselt.

– Hát komoly kapcsolatot így nem egyszerű fenntartani – mondta elgondolkodva –, de ez is része annak, ami vagyok. Elutazom egy hónapra, aztán visszajövök kettőre, aztán megint elmegyek. Eddig még nem találtam meg életem szerelmét, aki tényleg hozzám való, szóval nincs kihez hazamennem. Kivéve a kutyámat.

Az igaz szerelemről szóló mondata szíven ütött. A férfiak nem szoktak így beszélni, úgyhogy azon tűnődtem, vajon csak gúnyolódik-e.

– Milyen fajta? – kérdeztem.

– Keverék. Sophiának hívják. Mint Sophia Lorent, a leghíresebb olasz filmsztárt.

Elnevettem magam.

– Ezt el kell mondanom anyámnak, ő is Sophia. De biztos vagyok benne, hogy a kutyájának hiányzik, amikor nincs otthon. Most ki vigyáz rá?

– A szomszédom, és nagyon elkényezteti. Sophia imádja. A nőkre vigyázni kell, ugyebár…

Megint olyan átható tekintettel nézett rám, de ebből most már nem vontam le semmiféle következtetést. Arra gondoltam, hogy egyszerűen egy szenvedélyes ember, aki másképp viselkedik, mint amihez hozzászoktam.

– Igen. Vagy különben szarnak rád.

Szívből jövő nevetésére elmosolyodtam. A legtöbb férfi, akivel találkoztam, komoly volt, úgyhogy én se nagyon viccelődtem. Jó volt egy kicsit kiengedni.

– Igaz. Mit szeretnének megnézni délután? Segíthetek?

– Anyám a Spanyol lépcsőt emlegette. Van ott a közelben valami jó hely, ahol ebédelni lehet, és esetleg vásárolni is egy kicsit?

– Persze, átküldök pár címet. De azt most megmondom, hogy kerüljék el azokat az éttermeket, ahol nem látszik a konyha: az azt jelenti, hogy nem frissen készítik az ételt, hanem fagyasztottat használnak. Ismerek pár tulajt, akik nem szállnak el az árakkal. Átküldhetem sms-ben?

– Persze. – Megmondtam a telefonszámomat, amit Enzo beírt a készülékébe, és elkezdett bepötyögni egy listát. – Lesz még időnk, ha egy kicsit később indulunk? Akartam még dolgozni pár órát.

Összehúzta a szemöldökét.

– Hát szerintem egy óránál többet ne várjanak, vagy elmegy a délután. A szabadidő nagyon értékes, ha ilyen sűrű a program, mint ezen az úton. A legtöbben azt mondják, hogy ez a legjobb Rómában.

– Mármint mi?

– Eltévedni. Minden városban el kell tévedni, hogy ráérezzünk a hangulatára. Nem ért egyet?

– Nem igazán. Én szeretem tudni, hol vagyok és hova megyek.

Ezért találták fel a GPS-t.

Sóhajtott, és megrázta a fejét.

– De akkor nincsenek véletlen kalandok sem. Tudom, hogy fontos a munka, de vegyen ki legalább egy nap igazi szabadságot, és aztán este majd mondja el, milyen volt.

Elbizonytalanodtam. Először automatikusan mentegetőzni akartam, és elmagyarázni neki, hogy cégvezetőként nagy a felelősségem, és az ilyen igazi szabadságnak mindig az a vége, hogy értékes időt veszítek. De nem akartam tönkretenni a beszélgetést, úgyhogy inkább bólintottam:

– Talán.

– Jó. – Enzo felállt, végigsétált a két üléssor között, és kikérdezte a többieket is a délutáni terveikről.

Mire visszaértünk a szállodába, anya és Allegra teljesen fel volt dobva.

– Anya, találtam Yelpen egy tök jó kávézót, ahová elmehetnénk enni, utána meg Nonni meg akarja nézni a Spanyol lépcsőt, és fagyizunk egyet. Lesz egy csomó időnk.

Azt hittem, anyám fáradt lesz, de nem úgy tűnt.

– Csak átveszek egy másik cipőt, és mehetünk. Majd vacsora előtt lezuhanyozunk.

Az ajkamba haraptam, amikor megszólalt a telefonom. Tudtam, hogy Kate vagy Layla az, és valami infóra van szükségük.

– Huh, figyeljetek, el kell intéznem pár benti dolgot. Bocsi, nem fog sokáig tartani, megígérem. Mi lenne, ha később találkoznánk a városban?

Allegra csalódottan nézett rám, anyám könyörgő tekintettel mondta:

– Ez az első teljes napunk itt! Nem tudod vacsora után elintézni?

– Határidős munka, muszáj ránéznem. Nem tart sokáig. Fogok egy Ubert, és egy óra múlva ott vagyok a Spanyol lépcsőnél.

– De mindjárt éhen halok – nyafogott Allegra.

– Egyetek nélkülem. Én bekapok egy müzliszeletet ebédre, és majd meghívlak titeket egy fagyira. Enzo azt mondta, hogy a taxik itt a szálloda előtt megbízhatók, és a sofőrök általában beszélnek angolul. Írjatok, ha odaértetek, oké?

Sajnáltam, és bűntudatom is volt, de muszáj volt bejelentkeznem az irodába, hogy aztán a nap hátralevő részében nyugodtan tudjam élvezni a várost. Túl sok minden lógott a levegőben, amihez szükség volt rám.

Allegra vállat vont és sarkon fordult.

– Mindegy, hagyjuk.

Megrándult az arcom, de anyám nem szólt semmit, úgyhogy én sem válaszoltam. Föllifteztünk az emeletre, és ahogy beléptem a szobámba, fogtam a laptopomat és egy üveg vizet, és felhívtam Kate-et.

– Egy órám van – mondtam a kölcsönös üdvözlések után. – Mi a helyzet?

– Összeállítottam egy fókuszcsoportot, hogy leteszteljünk pár dolgot a videós koncepcióval kapcsolatban, Layla és Adam pedig a közösségimédia-kampányt állítja össze. Minden oké, Fran.

Meg kellett volna könnyebbülnöm, de éreztem, hogy befeszülök. Megszoktam, hogy új ügyfél esetén a legapróbb részletekről is tudok. Persze, szuper embereim vannak, de azért tartok ott, ahol, mert eddig minden döntés meghozásában részt vettem.

De nem téged akartak – hallottam a suttogást. – Kate-et és Laylát kérték.

Elnyomtam magamban a gúnyos hangot.

– Ki dolgozik a márkaismertségi kampányon? Adam?

Kate egy kicsit habozott, és ez elég volt nekem, hogy lecsapjak.

– Azért Sarah-t bíztam meg, mert nagyon jól dolgozott a DesignIt kampányon, és Adam teljesen el van havazva.

Rákattintottam a Dropbox mappára, és betöltöttem a vázlatot.

– Ezt nem nézted meg? Gyenge, és pontosan ugyanazokat a technikákat használja, mint a divatkiegészítőknél. Miközben ez egy egészen más piac. Az anyákat kell megcéloznunk, meg a gyerekeket, iskolai csoportokat, és mindenkit, akit érdekelhetnek az organikus gyümölcslevek. Láttad, hogy a Honest hogy brandelte magát? Zseniális volt.

– Igen, de ott Jessica Alba eleve egy ismert ember – mutatott rá Kate.

– Az tökmindegy. Az a lényeg, hogy elérjük, hogy az anyukák úgy gondolják, akkor tesznek jót, ha Lexi limonádét pakolnak a gyerek uzsonnáscsomagjába. Ez a célunk.

– Beszélek Sarah-val, és megmondom, hogy gondolja át.

– Nem kell, majd én. Megcsinálom az új ajánlatot, és aztán összehozunk egy konferenciahívást vele, hogy megértse, hol ment félre a dolog.

– Fran, Olaszországban vagy. – Feszültséget éreztem a hangjában.

– Megoldjuk.

– Biztos vagyok benne, de ezzel most nem hibázhatunk. Mindjárt megcsinálom és elküldöm. Más?

– Holnap délután van egy megbeszélés az egész csapattal.

– Hánykor?

– Délben.

Végigfutottam magamban a programon. Akkor épp vacsorázni fogunk, de talán egy gyors hívásra tudok időt szakítani.

– Oké, becsatlakozom a hívásba. Majd engedj be. Kate most nem ellenkezett.

– Oké. Élvezd ki Rómát.

– Köszi.

Letettem, és végignéztem Sarah tervét. Minél többet változtattam rajta, annál jobban látszott, hogy mennyi minden hiányzik belőle. A nyomtatott hirdetések még mindig fontosak, de azért most már minden a tévéről, az internetről és a közösségi médiás csatornákról szól. A Facebook még mindig sokat hoz, ha a poszt olyan, amire rákattintanak, de Sarah ötletei nem voltak elég jók. Az is megfordult a fejemben, hogy visszaadom Adamnek a feladatot, hiába sok a dolga, de aztán arra jutottam, hogy jobb, ha én veszem a kezembe a kampányt.

Elhatalmasodott rajtam a stressz, de közben azt is éreztem, hogy szükség van rám. Végül is most bebizonyíthatom, hogy miért én vagyok a főnök. Miért vagyok jó. Miért vagyok sikeres. A munka volt az életemnek az egyetlen területe, ahol tényleg nagymenőnek érezhettem magam.

Dolgoznom kellett. Általában egyből felpezsdít az adrenalin, amikor nekiállok egy munkának, de most úgy éreztem, szétrobban a fejem. Megpróbáltam mélyeket lélegezni, de a tüdőm összeszorult, egyre nehezebben vettem a levegőt, és egyszer csak tudtam, hogy megint megtörténik.

Pánikroham. Istenem, ne, ne most, kérlek…

Minél jobban próbáltam megnyugodni és elkerülni a rohamot, annál erősebb lett bennem a szorongás és a félelem. Úgy éreztem, kalapáccsal ütik a fejem. Nyöszörögve fordultam le a székről. Magzatpózban feküdtem a földön, és azért küzdöttem, hogy ne veszítsem el a józan eszem.

A látásom elhomályosult, és saját magamba próbáltam kapaszkodni, miközben éreztem, hogy elveszítem az uralmat a testem fölött. Az elmém teniszlabdaként pattogott ide-oda, vad hullámokban törtek rám a gondolatok és a félelmek, és átadtam magam az őrületnek. Nem tudom, meddig feküdtem ott, de amikor végül remegő végtagokkal sikerült feltérdelnem, csatakos voltam az izzadságtól. A telefonom folyamatosan rezgett az asztalon, és azon gondolkodtam, vajon leszek-e még jól valaha az életben.

Hogyan lehetséges, hogy pont az váltja ki a pánikrohamot, ami eddig a legnagyobb biztonságot jelentette a számomra?

Ránéztem az órámra. Majdnem két óra eltelt, jóval több, mint amennyit Allegrának ígértem. Gyorsan fogat és arcot mostam, megigazítottam a sminkemet, felvettem egy tiszta pólót. Fogtam a telefonomat és a táskámat, és küldtem egy üzenetet Kate-nek, hogy majd este átküldöm az új ajánlatot. Majd vacsora után megcsinálom.

Rezgett a telefonom.

Megebédeltünk. Most értünk a Spanyol lépcsőhöz.

Semmi szmájli. Nyilván dühös. Elmormoltam egy káromkodást és elindultam. Akartam fogni egy taxit, és venni valamit jópofa és drága dolgot, hogy kiengeszteljem Allegrát. De amikor a liftajtó kinyílt, újabb akadállyal találtam szemben magam.

– Fran! Kerestelek, de nem volt meg a számod! – Dana állt előttem, belém karolt, és szélesen mosolygott. – Hova mész?

Haboztam. Közben megláttam Steve-et is, aki kicsit hátrébb állt, és udvariasan felém bólintott. Farmerben és rövid ujjú ingben volt, a fején Stetson-kalap. Dana a Vatikán óta átöltözött: rózsaszín virágmintás rövid nyári ruhában és színben hozzá passzoló tűsarkú szandálban billegett. Én már attól is rosszul voltam, ha arra gondoltam, hogy a tűsarkak hogyan akadnak majd be a macskakövek közé. Steve mellett Cherry és Laura állt, akikkel a reggelinél találkoztunk. Kedvesek voltak, jól lehetett velük beszélgetni, de határozottan alacsonyabb fordulatszámon pörögtek, mint Dana. Cherry alacsony volt és törékeny, helyes rövid frizurával és nagy barna szemmel, Laura szőke haját tökéletes Kleopátra-fazonra vágták, egyébként formás volt és mosolygós, világos arcbőrét barackszínű rúzzsal hangsúlyozta. Mindketten farmersortot és ujjatlan pólót viseltek, a lábukon flipflop.

– A Spanyol lépcsőhöz, ott találkozom anyámmal és a lányommal. Dana felsikoltott örömében.

– Ez szuper, mi is pont oda indultunk! Fogjunk egy taxit, és menjünk együtt!

Legszívesebben sürgősen visszakoztam volna, de nem akartam udvariatlan lenni, különben is Cherry elkezdett kérdezgetni, hogy mit gondolok a Sixtus-kápolnáról, és mielőtt észbe kaptam volna, már ott ültem a taxiban Cherry és Dana közé préselődve.

Mire odaértünk, azt is megtudtam, hogy Cherry és Laura egy pár, és a mézesheteiket töltik. Cherry ápolónő, Laura pedig állatvédő ügyvéd. Egy farmon élnek Nashville-ben, és ismerik Luke Bryant. Vannak lovaik, teheneik, malacaik, két alpakájuk, öt kutyájuk, és annyi macskájuk, hogy már nem is számolják. Fillérekért vettek meg egy öreg házat, és két év alatt a két kezükkel újították föl. Bár nyaralás alatt nem szívesen beszélgetek senkivel a családomon kívül, az ő történetük lenyűgözött. Imádom a nyitott, hiteles embereket, akik nem magyarázkodnak azért, amik. Engem rengeteget kritizáltak, mert férfi nélkül vállaltam Allegrát. Azt mondták, hogy önző vagyok és türelmetlen. Amikor egy este elmentünk a kollégáimmal lazítani egy sörözőbe és elmeséltem a történetemet, egypár feleség a társaságból teljesen kiakadt. Azt mondták, rossz példát mutatok a fiatal lányoknak, akik attól félnek, hogy harmincévesen már túl öregek ahhoz, hogy az igaz szerelemre várjanak. Végül kicsit elmérgesedett a beszélgetés, és utána elég kínosan éreztem magam az irodában. Azóta nem is nagyon megyek el a munkatársaimmal sehova. Inkább elkerülöm az ilyen helyzeteket.

De Cherry és Laura nem olyannak tűnt, mint akit érdekel, hogy ki mit mond róluk, én meg azon kezdtem gondolkodni, nem adtam-e fel túl hamar bizonyos dolgokat. Például azt, hogy kiálljak a döntéseim mellett.

Amikor megérkeztünk és kiszálltunk a taxiból, küldtem egy üzenetet Allegrának és anyámnak, hogy ott vagyok, aztán körülnéztem, és egyből beszippantott az a bámulatos káosz, ami a teret jellemzi. A macskaköves utcák két oldalán üzletek sorakoztak, csapatokban sétálgattak az emberek, fagyit ettek és nézegették a látványosságokat. A tér közepén levő szökőkútról a tekintetem a széles lépcsősorra siklott, ami egy kéttornyú templomhoz vezet. A templom hátterében nincs semmi, csak a kék ég, amitől az egész olyan, mint egy képeslap.

A hely különleges szépsége, azt hiszem, a szokatlan részletekben rejlik. A különböző szintekre és teraszokra vezető lépcső cikcakkjában, az épületekről málló vakolatban, a durva macskakövekben és a vizesnek tűnő lépcsőkben. A fehér oszlopokban, az építészet eleganciájában, amely ívekben és kupolákban jelenik meg, a természetet idéző erős terrakotta- és mustárszínekben, amelyek a Bárka szökőkút vizének kékje mellett csak még hangsúlyosabbak. A lépcsősor tetején sarjadt magányos pálmafában és a két oldalon pompázó muskátlik buja virágaiban. De ez az egész csoda valahogy az idővel van összefüggésben. Egy látomás hasított belém, ami valójában képtelenség: ókori római katonákat láttam, amint a háborúból visszatérve, bőrszandáljukban ezeket a lépcsőket tapossák. Kimerültek, testükön még ott a harcmezők pora, de ők is meglátják ezt szépséget.

Itália a csodálatos ellentmondások földje. Az a hely, ahol mindennapos volt a vérontás és a háború, ahol a Colosseumba, a halálos gladiátorviadalokra szórakozni jártak az emberek, de ahol mégis a legnagyszerűbb művészeti alkotások születtek. Pár percig csak álltam, hagytam, hogy beszippantson a látvány és olyasmin gondolkodjam, amire csak ritkán jut időm, mert lefoglalnak a mindennapi gondjaim.

– Menjünk, együnk egy fagyit és nézzünk körül – mondta Laura.

– Én megvárom Allegráékat – válaszoltam. – Ti menjetek, majd jövünk mi is.

– Biztos? Szívesen várunk veled – ajánlotta fel Dana.

– Nem, tényleg – ráztam a fejem. – Addig körbenézek egy kicsit. Végre beleegyeztek, és láttam, hogy belevesznek a tömegbe.

Ránéztem a telefonomra, de se anyám, se Allegra nem írt vissza. Beharaptam a számat, és elhatároztam, hogy ott maradok a téren, gyönyörködöm a látványban. Egy fiatal pár szenvedélyesen csókolózott a szökőkútnál, sokan szelfibottal fotózták magukat. Idegenvezetők törtek utat a csoportjuknak, árusok kínálták a portékáikat a friss rózsától a hamisított dizájnertáskákig, kalapokig és hideg vízig.

Körbejártam a szökőkutat, megfigyeltem minden részletét, amikor egyszer csak Enzót pillantottam meg. Egy idősebb párral volt a csoportunkból – azt hiszem, Mary és Ray –, és mosolyogva magyarázott nekik, miközben lelkesen mutogatott. Messziről figyeltem, láttam finom anyagból készült, krémszínű pólóját, teveszín nadrágját és vászoncipőjét. A haját kócosra borzolta az enyhe szellő, és miközben beszélt, élénken gesztikulált.

Éreztem, hogy valami megmozdul a gyomromban. De most nem a stressz vagy a pánik miatt: olyasmi történt, amit ritkán éreztem. Lehet, hogy amiatt volt, mert ő vigyázott ránk. A tekintéllyel volt talán összefüggésben, ki tudja? Még mindig nem gondoltam, hogy a klasszikus értelemben vonzó lenne, de az energiája és a személyisége magával ragadott.

Nem mintha nem lenne mindegy. Teljes gőzzel letámadtam, pedig még csak nem is flörtölt. Még mindig zavarba jöttem, ha az előző estére gondoltam.

Enzo felém nézett, és meglátott. Megpróbáltam nem elpirulni, és reméltem, hogy nem bámultam feltűnően, de ő vidáman mosolygott és lelkesen integetni kezdett, úgyhogy nem tehettem úgy, mintha nem venném észre.

– Helló – mondtam, amikor odaértem hozzájuk. – Úgy tűnik, mindenki a Spanyol lépcsőt nézte ki magának.

– Helyes – mondta Enzo. – Ez mindig is népszerű találkozóhely volt. Nagy filozófusok és művészek gyűltek itt össze, hogy eszmét cseréljenek egy kapucsínó fölött. Ha szeretne idegenvezetést, össze tudom kötni egy helyi idegenvezetővel.

– Ó, nem, köszönöm. Allegrával és anyámmal találkozom. – Az idősebb házaspár felé fordultam. A hetvenes éveik közepére saccoltam őket. – Úgy emlékszem, nem mutatkoztunk még be egymásnak. Francesca vagyok.

Kezet ráztunk.

– Én Mary, ő pedig a férjem, Ray. A Trevi-kúttól jövünk, és ott is találkoztunk pár emberrel a csoportból.

– Még jó, hogy felkészültünk a túrára – tette hozzá Ray. – Jártunk edzőterembe, és mindennap gyalogoltunk jó pár kilométert. Nem akartam, hogy mi legyünk azok, akikre mindig várni kell.

– Akkor maguknak jobban fog menni, mint nekem – vallottam be.

– Anyám ugyanígy készült. Leporolta a Jane Fondá-s dvd-it, azokat használta.

– Ó, az most nagyon menő – mondta Mary komolyan. – Vintage. Vagy retró. Nekem vicces, hogy ezek a régi dolgok most megint divatosak. Az unokám megnézte A könyvklub című filmet, és képes volt megkérdezni, ki az a menő színésznő benne, és hogy játszott-e más filmekben is. A szürke ötven árnyalatátbezzeg ismeri!

Enzo félrehajtotta a fejét.

– Az mi?

Maryvel egymásra néztünk, és kitört belőlünk a nevetés.

– Egy nagyon ismert könyv. Jó is.

– Nekem tetszene? – kérdezte Enzo. Ray megveregette a vállát.

– Nem nekünk való. De jó látni, hogy a női írók is megkapják a megérdemelt elismerést.

Mary és Ray sokatmondón összenéztek, én meg elfojtottam egy mosolyt. Újabb meglepetés. Mióta nem láttam már ilyen idős párt, akik még mindig szerelmesek egymásba… Úgy tűnt, Enzo is valami ilyesmin gondolkodik, mert csillogó szemmel rám kacsintott. Megint szemügyre vettem az arcát, miközben elképedve figyeltem a saját reakciómat. Az orra tömpe volt, a vonásai markánsak, és nem volt nálam magasabb. Világéletemben csak magas pasijaim voltak. Lehet, hogy ebben a kérdésben sekélyes és szűk látókörű voltam. Nem mintha én olyan gyönyörű lennék. Inkább ahhoz szoktam, hogy a férfiakat jobban vonzza a vezető pozícióm, mint a külsőm. És most itt állok, és azért ítélem el az idegenvezetőmet, mert nem passzol a szexi, jóképű, olajos tekintetű olasz férfiakról a fejemben kialakított képhez.

Még beszélgettünk egy darabig, majd Mary és Ray kijelentette, hogy elmennek ebédelni.

– Köszönjük a segítségét – fordult Mary Enzóhoz. – Szerintem egyedül nem birkóztunk volna meg a várossal.

– Egy idegen város, amelynek az ember nem beszéli a nyelvét, elég ijesztő tud lenni – ismerte el Enzo. – Azért vagyok, hogy élvezzék az utazást, de én is jól érzem magam ilyenkor. Ha nem találnának vissza a szállodába, hívjanak. És válasszanak azok közül az éttermek közül, amiket ajánlottam, ott nagyon jól főznek, és az árak is megfelelőek. Mondják, hogy Enzo küldte önöket.

Ray megveregett Enzo vállát.

– Grazie – mondta.

– Holnap találkozunk a Colosseumnál – köszönt el Mary. – Alig várom.

Elmentek, én pedig Enzóhoz fordultam.

– Nem gondoltam, hogy tényleg dolgozik a szabadidőnkben. Egy kis pihenő azért nem ártana, nem?

Megvillantotta fehér fogsorát.

– Marynek és Raynek extra támogatásra volt szüksége. És nem, én tényleg 0–24-ben dolgozom. Ez a munkám.

– Nagyon kedves. És felelősségteljes.

– Maguknak mit segíthetek? Megnéztek mindent, amit akartak?

A telefonom még mindig néma volt. Hol lehetnek? Megint elfogott a bűntudat. A közös délutánunk első részét sikerült elmulasztanom, most meg már elkezdtem aggódni is.

– A szállodában voltam, dolgoztam egy kicsit, most meg Allegrával és anyámmal kellene itt találkoznom. De nem is írnak vissza.

Enzo összeráncolta a homlokát.

– Itt maradok magával. Ha nem jelentkeznek, akkor segítek megkeresni őket. Ne izguljon, biztos csak elvesztették az időérzéküket. Az itt könnyen megtörténik.

Sóhajtottam. Valószínűleg igaza van.

– Én rendben vagyok, nem kell arra vesztegetnie az idejét, hogy rám vigyáz.

– Nem időpazarlás. Szeretek a társaságában lenni. Megmutatok egy-két fontos dolgot.

A szavai megleptek, de már el is indult a lépcsősor felé, és elkezdte mondani:

– Ez itt a Fontana della Barcaccia, azaz a Bárka szökőkút. Korai barokk szobor, Pietro Bernini műve, egy süllyedő ladikot ábrázol. A legenda szerint egy halászhajó beleveszett a megáradt Tiberisbe, és itt találták meg.

– Sok műalkotás mögött van valamilyen legenda? – kérdeztem kíváncsian.

– Abban az időben a műalkotások és a szobrok legnagyobb része vallásos és mitikus történetek alapján született. Minél grandiózusabb és érdekesebb volt a történet, annál szívesebben fogadták az emberek.

– Logikus. Hány lépcsőfok van itt?

– Százharmincnyolc.

– És miért hívják Spanyol lépcsőnek?

– Ez érdekes, ugye? – nevetett Enzo. – Nos, a tér a spanyol nagykövetségről kapta a nevét, spanyol felségterület volt. Francesco de Sanctist bízták meg a lépcső terveinek az elkészítésével, ami összekötötte volna a Trinità dei Monti templomot a katolikus egyház székhelyével, a Szentszékkel. És tudja, hogy kié volt a templom?

– Gondolom, nem az olaszoké.

– Bizony nem! Hanem a francia királyé, úgyhogy az is tervben volt, hogy a lépcső tetejére emelnek egy szobrot XIV. Lajosnak. De hál’ istennek ezt a pápa nem engedélyezte.

– Tehát volt idő, amikor ez a terület három különböző nemzethez tartozott?

– Igen. De most már a miénk, és ez így is marad.

– Gondolom, magát is bosszantja a Mona Lisa körüli vita. Enzo határozottan összevonta a szemöldökét.

– A Mona Lisa Olaszországé.

Úgy látszik, ez az érzékeny pontja.

– De a Louvre-ban van, és Leonardo Franciaországban halt meg, nem Itáliában.

Megállt, és komolyan rám nézett.

– Leonardo itáliai volt, és hozzánk tartozik. Megengedjük a Louvre-nak, hogy nála legyen ez a csodálatos festmény, mert rendesek vagyunk és jó szomszédok, de a miénk. Capisce?

Huh, ez már kicsit mulatságos volt. Visszafojtottam a nevetésem, és bólintottam.

– Örülök, hogy megtudtam az igazságot.

– Én is örülök. – Enzo rámutatott a lépcsősortól jobbra eső épületre. – Tudott róla, hogy itt lakott John Keats? Most múzeum.

– Mindig szerettem a verseit.

– Rengeteg emléktárgya van a múzeumban, ha esetleg meg akarja nézni. – Elindultunk fölfelé a lépcsőn, és nagyon sok érdekességet mesélt még. Gazdag és bársonyos volt a hangja, és úgy szólt, mint a muzsika. Azon gondolkodtam, hogy otthon majd elkezdek olaszul tanulni. Allegrát kellene megkérnem, hogy tanítson, ő tanul az iskolában.

– Szereti a McDonald’sot? Meglepett a kérdés.

– Nem – válaszoltam. Érezhetően megkönnyebbült.

– Helyes. Képzelje, jó pár éve volt képük kitalálni, hogy McDonald’sot építenek ide. Rengetegen tiltakoztak ellene.

– És ki győzött?

– A McDonald’s. De nagyon sokan bojkottálják. Gyakorlatilag ebből az ellenállásból nőtt ki a Slow Food mozgalom. Nincs szükség műkajára, amikor itt van nekünk a föld és az óceánok, amik táplálnak. Sokan elfelejtik az étel igazságát. Az értelmét.

– Mármint azt, hogy ne haljunk éhen? – kérdeztem mosolyogva.

Enzo most nem volt vevő az ugratásra. Sötétbarna szeme indulattal telt meg.

– Az étel a lélek tápláléka is, nem csak a testé. Ha nem törődünk ezzel, elveszítjük önmagunkat.

A nap rásütött az arcára, és egy röpke pillanatig szépnek láttam. Egy rakás könyvet olvastam a mediterrán étrendről, a ketogén és a South Beach diétáról meg egyéb okosságokról, hogy a kalóriákat kell számolgatni és elemezni az energiabevitel és -felhasználás arányát. Az étel, mint a lélek üzemanyaga szintén ismerős gondolat volt a főzős és a reggeli beszélgetős műsorokból, de soha nem hallottam még ilyen áhítattal és tisztelettel kiejtve ezeket a szavakat, mintha egy bibliai vers lenne. Van olyan, hogy ezerszer hallasz valamit, és amikor ezeregyedszer hallod, egyszer csak megérted. Ez történt most velem itt, Rómában, az idegenvezetőm mellett állva: megértettem valamit.

Enzónak fogalma sem volt róla, hogy megváltoztatta a gondolkodásomat. Rájöttem, hogy valahányszor, amikor az egészséges élethez vagy a fogyáshoz szükséges dologként tekintettem az evésre; ha betértem egy drive-in étterembe és büszke voltam magamra, amiért csak egy kókadt salátát ettem öntet nélkül, kamuztam. Még a junkfoodot is igazi odafigyelés és érdeklődés nélkül választottam ki. Amikor Allegra vagy anyám a főzést emlegette, mindig csak a hagyományos női szerep egy elemét láttam benne, amely a nők szabadságának útjában áll, és úgy gondoltam, az a feladatom, hogy arra ösztönözzem a lányomat, hogy olyan legyen, mint én.

De lehet, hogy nem volt igazam.

Enzo közben tovább beszélt, fogalma sem volt arról, hogy milyen gondolatokat indított el bennem a megjegyzésével. Fölkapaszkodtunk a lépcső legtetejére, áthajoltunk a korláton, és néztük az alattunk fekvő teret. A látvány, mint a legtöbb műemlék esetében, megérte a fáradságot. Lenézni valamire általában a hatalmat és a beteljesülést jelenti, de most inkább azt éreztem, hogy valamilyen módon összekapcsolódom a téren nyüzsgő emberekkel, mintha semmi különbség nem lenne köztünk.

A vállunk összeért Enzóval, de nem húzódtam arrébb. A parfümje illata ott lebegett körülöttünk a levegőben, csiklandozta az orromat. Olyan volt, mintha már ezerszer éreztem volna előtte, mint egy emlékfoszlány, amit nem tudok hova tenni.

– És befejezte a munkáját?

Sóhajtottam, miközben rákönyököltem a párkányra.

– Nem, majd este. Szerintem Allegra ezért nem ír vissza. Iszonyú dühös lehet.

Nem válaszolt rögtön, mintha azon gondolkodna, mit is mondjon.

– A gyerekek néha nem értik, milyen felelősség van rajtunk. És szerintem az anya-lánya kapcsolat lehet a legbonyolultabb.

– Miből gondolja?

– Négy lánytestvérem van.

Elakadt a lélegzetem.

– Négy?! És hogy élte túl? Rám mosolygott.

– Hát a fürdőszobába sose jutottam be, de anyám úgy bánt velem, mint egy királyfival. És bár néha megőrültem tőlük, el is kényeztettek. Én vagyok az ő drága kis öcsikéjük.

Elnevettem magam.

– Tipikus. Mama kicsi fia.

– Büszke vagyok rá – vonta meg a vállát. – Mindent megtanultam anyámtól, ami fontos.

– Például?

– Hogyan kell tésztát főzni, udvarolni, mikor kell harcolni és kiállni magamért, és mikor kell odébbállni.

– És az apja? Ő szigorú volt a fiával, és a lányokat kényeztette? Sötét árnyék suhant át az arcán.

– Apám meghalt, amikor hétéves voltam.

– Ó, sajnálom. – Megérintettem a karját, de gyorsan vissza is húztam a kezem. – Én már majdnem harminc voltam, amikor apám meghalt, és még mindig gyászolom.

– A szüleink hitelesítenek minket. Ők azok, akik tényleg tudják, milyenek vagyunk, és így is szeretnek. Ha elveszítjük őket, az olyan, mintha a karunkat vágnák le, nem?

– De – válaszoltam, és arra gondoltam, hogy Allegrának nincs nagyapja, és ettől még mindig megszakad a szívem. Anyám is mennyi ideig nem találta a helyét apa halála után. Az unokája hozta vissza az életbe. Bár azzal nem értett egyet, hogy egyedül vállaltam Allegrát, ő volt az, aki újra értelmet adott az életének. – Összetartó családja van? – kérdeztem.

– Nagyon – bólintott. – Amikor nem utazom, akkor minden vasárnap együtt vagyunk. Eddig két unokahúgom és egy unokaöcsém született.

– De jó! És hol laknak?

– Egy kisvárosban, amiről nyilván sose hallott. Luccában.

Toszkánában.

– Viccel? – ráztam meg a fejem.

– Ezt hogy érti?

– Luccától félórára béreltünk villát, egy régi tanyát, ott fogunk pihenni a körutazás után.

Meglepődve nézett rám.

– Tudja a hely pontos nevét?

– Borgo a Mozzano fölött van, azt hiszem. Régen gesztenyefarm volt. Egy gyönyörű ház terasszal, kilátással, még egy tó is van mellette. Be tudunk sétálni a városba a piacra. Egy hétig leszünk ott.

– Az gyönyörű hely. Ha akarják, szívesen megmutatom majd a környéket és mindent elmesélek róla, mivelhogy én is ott leszek.

Egymásra néztünk, közben szorítást éreztem a mellkasomban, és teljesen belevesztem a mélybarna szempárba. Észrevettem, hogy az íriszét aranyszínű vonal öleli körbe, ami mélységet ad a tekintetének. Tetszett a gondolat, hogy Enzo is ott lesz velünk a villában… egy kicsit túlságosan is, és ez megzavart. Hátraléptem. Utáltam, hogy úgy viselkedem, mint egy iskolás lány, miközben felnőtt nő vagyok, de arra is rájöttem, hogy nagyon régen nem beszélgettem ilyen hosszan egy férfival anélkül, hogy meghatározott célom lett volna vele. És a francba, miért ilyen elképesztő az illata? Meg kell tudnom, milyen parfümöt használ.

– Köszönöm, szerintem szuper lenne. – Megköszörültem a torkom. – Anya mindenképp valami egyszerű házat és vidéki helyszínt akart, hogy minőségi időt tudjunk együtt tölteni. Szerintem abban reménykedik, hogy ott nem lesz internet.

Mosoly bujkált Enzo szája szélén.

– És ezt maga hagyná?

– Lehet. Szerintem a lányom őrülne meg tőle hamarabb. – Erről eszembe jutott, hogy megint ránézzek a telefonomra, bár nem éreztem, hogy rezgett volna. – Kezdek aggódni.

– Akkor menjünk, keressük meg őket. Én nagyon jó vagyok abban, hogy a tömegben megtaláljak embereket. Idegenvezetés, 101-es lecke.

A kezét nyújtotta, önkéntelen mozdulattal, de rögtön vissza is húzta, mintha rájött volna, hogy hibázott. Azon gondolkodtam, vajon puha vagy erős a keze, és határozott szorítás vagy finom simogatás-e az érintése. Vajon meg fogom tudni valaha?

– Anya! – Allegra hangja süvített át a téren.

Megkönnyebbülten fordultam meg, és megláttam a lányomat, amint anyám kezét fogva szalad felém. Boldogan nevettek mind a ketten, messziről is látszott, milyen szoros a kapcsolatuk. Belém hasított a felismerés, hogy én sosem voltam ilyen közel anyámhoz. Enzo hátralépett, hogy helyet adjon nekik.

– Már úgy aggódtam – mondtam. – Nem vettétek föl, és nem is írtatok. Enzóval épp indultunk, hogy megkeressünk titeket. Jól vagytok?

– Ne haragudj, Fran – mondta anyám. – Úgy elment az idő, tudod, én ritkán nézem a telefonomat. Sajnálom, hogy Enzót is segítségül kellett hívnod.

– Semmi gond, Sophia, itt voltam a téren – nyugtatta meg Enzo kedvesen. – Mondtam a lányának, hogy nagyon könnyű beleveszni Róma szépségeibe.

Allegra ragyogó arca közben megkeményedett.

– Egy órát mondtál. Három óra telt el, úgyhogy azt hittük, már nem is jössz.

Eszembe jutott a hülye pánikrohamom, de nem szóltam róla.

– Ne haragudj, csak adódott egy probléma, amit meg kellett oldanom. Hogy sikerült az ebéd?

– Szuperül. Pizzáztunk, és valami nagyon finomat ittunk, ami olyan, mint a kóla, de egy kicsit keserűbb, van egy kis csereszenyeíze, és nagyon finom. Elfelejtettem a nevét. – Allegra elhallgatott.

– Chinotto – segítette ki Enzo. – Igazi nyári frissítő, ugye?

– Igen, nagyon jó volt. Aztán elsétáltunk erre, és egy annyira vicces dolog történt… Nonni, elmeséled?

Anya homlokán izzadság gyöngyözött, és a pólója rátapadt melegtől kipirosodott bőrére.

– Anya, kérsz vizet? Vettem egy pluszüveggel. – Feltámadt bennem a lelkiismeret-furdalás. Jobban oda kellene figyelnem rá, nem lehet Allegrára hagyni ezt a feladatot. Az ő korában vigyázni kell, hogy ne erőltesse meg magát ebben a melegben.

Legyintett.

– Á, nem, jól vagyok. Több mint jól. – Erre Allegra kuncogni kezdett. – Fagylaltot akartunk venni, beálltunk a sorba, és észrevettük, hogy egy férfi nagyon néz minket. Nyilván azt hittem, hogy Allegrát bámulja, bár kicsit öregnek tűnt hozzá.

– Nagyon szexi volt – vágott közbe Allegra huncut kacsintással. – Ugye, Nonni?

– Ó, ugyan már, semmi különös. De egy kicsit azért nyugtalan lettem, amikor láttam, hogy követ minket a fagyizó után is. Ahányszor hátrafordultam, mindig ott volt mögöttünk. Még csak nem is próbált elbújni, úgyhogy elveszítettem a türelmemet.

Allegra megint közbevágott.

– Nonni hirtelen megfordult és odaszólt neki: „Mit bámul? Nem tudja, hogy ezt nem illik?” A pasas meg elkezdett mentegetőzni, és azt mondta, hogy megbabonázta ez a szépség, és nem tudta, mit csináljon, ezért jött utánunk. Erre Nonni mondta neki, hogy nem kéne fiatal lányokat üldöznie, mert az nem helyes, mire felkiáltott:

„De signora, engem maga érdekel!” Erre Nonni elpirult, és csak hebegett-habogott…

– Nem hebegtem-habogtam! Csak meglepődtem. Jézusom, sokkal fiatalabb volt nálam!

– Mindegy, nagyon cukik voltatok – folytatta Allegra. – Aztán a férfi elkérte Nonni telefonszámát, mert azt mondta, hogy szeretné meghívni vacsorára!

Én csak néztem, majd kitört belőlem is a nevetés.

– Anya, te nagyobb játékos vagy, mint bármelyikünk! – ugrattam.

– Szerintem a menő cipőd miatt volt.

Tekintélyes, vastag talpú szandálján már régóta köszörültük a nyelvünket Allegrával, és próbáltuk meggyőzni róla, hogy hordjon valami rendesebb lábbelit.

– Nagyon vicces – mondta anyám. – De aztán ne gyertek hozzám panaszkodni, amikor ott álltok tele vízhólyagokkal, vagy ha megcsúsztok és elestek.

– És elfogadta a vacsorameghívást? – kérdezte Enzo felhúzott szemöldökkel.

– Jézusom, dehogy! – kiáltott anyám. – Mondtam neki, hogy csak pár napra jöttem Rómába, mindjárt továbbutazunk.

– Én mondtam Nonninak, hogy menjen – sóhajtott Allegra. – Nagyon szimpinek tűnt a pasas.

Anyám rémülten nézett.

– Nem is ismerem! És különben is azért jöttem, hogy a családommal legyek, nem pedig idegen szoknyavadászokkal.

– Szerintem ez csúcs – mondta a lányom csillogó szemmel. – Remélem, ennyi idősen én is olyan leszek, mint te.

Ártatlan megjegyzés volt, mégis szíven ütött. Mindig büszke voltam rá, hogy példát mutatok a lányomnak abban, mire képes egy erős nő egyedül. Úgy tűnik, mégis jobban tiszteli a nagyanyja döntéseit.

– Inkább legyél olyan, mint anyád. Ő biztos nem mondott volna nemet egy kalandra.

Allegra a szemét forgatta, és egy pillanatra kínos csend telepedett közénk. Nyilvánvaló volt, hogy a lányom nem ért egyet vele, csak nem akarja mondani. Enzo kíváncsian nézett egyikünkről a másikra. Megköszörültem a torkom.

– Kár, hogy kihagytam az ebédet és a fagyit. Menjünk, fedezzük fel a környéket. Vásároljunk egy kicsit.

– Jó, én szívesen shoppingolnék – mondta anya. – Szeretnék egy szép kendőt.

Arra gondoltam, hogy egy ajándékkal én is jóvátehetem Allegránál a hibámat.

– Gyere, keressünk neked egy szép ékszert – mondtam neki. – Ami mindig emlékeztetni fog erre az utazásra. Egy karkötőt vagy nyakláncot.

Allegra megvonta a vállát.

– Nincs szükségem semmire.

Ó, persze, most büntet. De nem vesztettem el a türelmemet, és megpróbáltam a helyébe képzelni magam. Valahogy mégiscsak kárpótolnom kell.

– Biztos találunk valamit, ami tetszik.

– Mutatok egypár jó üzletet, aztán magukra hagyom a hölgyeket, hadd vásároljanak – szólt közbe Enzo.

Lementünk a lépcsőn. Nagyon élveztem, hogy ahogy lejutottunk a különböző szintekre, mindig másnak láttuk a teret. Már majdnem teljesen leértünk, amikor egyszer csak megcsúsztam, és hiába próbáltam belekapaszkodni a korlátba, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat, nem sikerült.

A borzalom egy pillanat alatt megtörtént. Kalimpáló lábbal hanyatt estem, bevertem a fenekemet, de a fejem hátsó részét is, és bármily hihetetlen, ez még nem volt a vége az esésemnek. Elkezdtem lefelé szánkázni a lépcsőfokokon, egyikről a másikra, hogy aztán szétvetett végtagokkal elterüljek a lépcső alján.

Ó baszki!

Sajgott minden tagom, de nem ez volt a legrosszabb. Úgy égett az arcom, hogy szinte fájt, miközben a tömegből aggódó kiáltások hallatszottak, és láttam, hogy az emberek felém mutogatnak. Mielőtt sikerült volna felállnom, újra elvesztettem az egyensúlyomat, megint elestem.

– Jól vagyok! – kiáltottam oda rekedten a bámészkodóknak, miközben kétségbeesetten próbáltam felállni.

Ekkor ért oda Enzo, és mint egy régimódi hősszerelmes, aki megmenti a kedvesét, felnyalábolt és a karjába vett.

Azt hittem, ott pusztulok el a szégyentől.

Anya és Allegra mellettem álltak, és hisztérikusan kérdezgették, mennyire fáj, de én csak azt láttam, hogy egy rakás iPhone veszi az esésem minden pillanatát.

– Semmi bajom! – kiabáltam, és próbáltam kiszabadulni Enzo karjai közül, hogy mindenki meggyőződjön róla, nincs itt semmi látni- és filmeznivaló. De az idegenvezetőnk határozottan keresztülmasírozott a tömegen, miközben továbbra is a karjában tartott, mint egy törött szárnyú madárkát.

Borzalmas volt. Kivéve persze azt, ahogy a karjában tartott. Néhány csodálatos pillanatig tökéletes biztonságban éreztem magam. Éreztem a pólójának melegét, karjának erejét, finom illatát, és legszívesebben behunytam volna a szemem és átadtam volna magam ennek az élménynek.

Odaértünk egy kávézó asztalához, ahol Enzo letett egy székre, és mellém térdelt.

– Hol fáj? – kérdezte nyugodtan. – Megnézhetem a fejét?

Bólintottam. Az emberek még mindig bámultak, valószínűleg azt nézték, nem kell-e mentőt hívni. De az is lehet, hogy csak egy még jobb alapanyagra vártak az Insta-sztorijukhoz. Enzo gyöngéden, de határozott mozdulatokkal nyomkodta a fejemet és a kis púpot a hátamon.

– Úristen, lehet, hogy agyrázkódása van? – kérdezte anya, és megragadta a kezem, mint aki meg akar bizonyosodni arról, hogy még élek. – Vigyük kórházba?

Enzo nyugodt maradt, és lassan megvizsgált a fejemtől a lábujjamig.

– Persze, el tudom vinni orvoshoz, ha kell. Francesca, megnézhetem a bokáját?

Megint bólintottam, és örültem, hogy megkérdezi, mielőtt fogdosni kezd. Mind a két bokámat megtapogatta. Ahogy ujjaival a meztelen bőrömhöz ért, a hideg futkározott a hátamon.

– Tudja mozgatni a lábujját?

Megmozgattam mindet és engedelmeskedtek. Allegra zaklatottnak tűnt, úgyhogy erőltetetten rámosolyogtam.

– Minden rendben, kicsim. Erősebb vagyok, mint amilyennek látszom.

– Hogy van a háta? – kérdezte Enzo.

Elkezdtem óvatosan ide-oda hajolgatni, de egy kis érzékenységen kívül semmi extra fájdalmat nem éreztem.

– Semmi. Csak néhány seb és horzsolás.

– Meg kéne azért mutatni egy orvosnak a biztonság kedvéért – mondta anyám.

Megráztam a fejem.

– Nem. Nem fogom az orvosnál vesztegetni az időmet egy hülye esés miatt. Esküszöm, anya, jól vagyok. Megmondanám, ha úgy érezném, hogy meg kell nézetni. Gyere, induljunk el, és meglátod.

Fölálltam, és kicsit sántítva bár, de járni kezdtem, normális sebességgel.

– Látod? Jól vagyok. Van elég párnácskám, ami megvéd – csapkodtam meg a hátsómat. Észrevettem, hogy Enzo pillantása megáll egy pillanatra a fenekemen, mielőtt gyorsan félrenéz. Tényleg elpirult, vagy csak én képzeltem? Baj, hogy az előbbiben reménykedtem?

Anya még mindig kételkedett, de nem voltam hajlandó gyerekeskedni egy esés és pár zúzódás miatt.

– Ha érzem, hogy valami nem oké, azonnal szólok. Na, indulunk vásárolni? Menjünk ebből a tömegből, még mindig bámulnak.

– Anya, mindannyiunkat megijesztettél – mondta Allegra. – Nagyon durván lezúgtál.

– Erre legalább mindig emlékezni fogunk – nevettem. Enzo megrázta a fejét, de a szája sarkában mosoly bujkált.

– Ha bármi van, hívjanak, és jövök. Vacsora előtt még magára nézek.

– Grazie – mondtam. Egy pillanatra összetalálkozott a tekintetünk, aztán bólintott és elfordult.

– Jó szórakozást a vásárláshoz, hölgyeim!

Néztem, ahogy elmegy és eltűnik a tömegben. Anya még mindig aggodalmaskodott.

– Tudom, hogy hova megyünk elsőnek – mondta.

– Hova? – kérdeztem.

– Veszünk neked egy új cipőt. Azért estél el. Neked is kell egy olyan, mint az enyém.

Előrenyújtotta a lábát azzal a borzalmas magas talpú szandállal, de ahelyett, hogy megint kiborultam volna a szokásos ugyemegmondtamon, elnevettem magam. Allegra először meglepődött, de aztán ő is elkezdett nevetni, sőt végül anya is csatlakozott hozzánk. Ott álltunk a Spanyol lépcső alján, hisztérikusan kacagtunk, és rájöttem, hogy idejét nem tudom már, mikor éreztem magam ilyen jól. Simán megérte az esés, ha ettől Allegra elfelejti, milyen dühös volt rám.

– Oké, győztél. – Belekaroltam anyámba, és elindultunk az üzletek felé. Jó volt belekapaszkodni. Már el is felejtettem, milyen erős a karja, és milyen finom annak a levendulás szappannak az illata, amit annyira szeret, és milyen a nevetése, amikor a szívéből jön. De megéreztem karjának a gyengeségét is, a léptei lassúságát, és megfogadtam, hogy rendesebb leszek, mert akármi is történt köztünk eddig, a minket összekötő szeretet olyan alapvető része a lelkemnek, mint a szövetszál az anyagnak. Rá kell jönnöm, mi ez a neheztelés bennem iránta, és meg kell próbálnom begyógyítani a sérüléseinket.

De nem ma. Ma vásárolunk és jól érezzük magunkat vacsora előtt.

Lesz még bőven időnk az őszinteségre. Majd később.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

ALLEGRA

NEM HISZEM EL, hogy egy igazi római palotában vacsorázom.

Tudtam, hogy lesznek klassz dolgok ezen az utazáson, de ez tényleg óriási. Amikor megérkeztünk, pezsgővel fogadtak, és megnézhettük az egész kertet. Nonni adott egy kortyot az övéből, és tényleg kicsit pezsgett a számban, de nem volt olyan erős, mint a szóda. Aztán bementünk a mélyvörösben és aranyban pompázó szalonba, aminek a falán értékesnek látszó festmények lógtak, a padlóját puha vörös szőnyeg borította. A magas háttámlájú piros székeket úgy helyezték el körben, mintha minitrónszékek lennének. Minden részlet királyi pompát sugárzott, és elhallgatott titkokat sejtetett.

De az igazi nagy durranás a bálterem volt.

Szabályosan elakadt a lélegzetem, amikor beléptem a márványpadlós helyiségbe, és megláttam a hatalmas, ragyogó kristálycsillárt. Egy pillanatra úgy éreztem magam, mint Hamupipőke, amikor megérkezik a bálba, és kislányos izgatottság fogott el. Nem vagyok az a hercegnős típus, de egy ideig jó volt annak érezni magam. Egy emelvényen igazi zenekar játszott halk zenét, és a teremben porcelán étkészlettel gyönyörűen megterített asztalok várták a vendégeket. Az ablakok előtt burgundivörös függönyök lógtak, de a terem hátsó részében az egyik ablak nyitva volt, és egy kőerkélyre nyílt, ami a kertre nézett.

A régi az újjal keveredett, és az egész olyan kifinomult volt, szinte tapintani lehetett a történelmet. Én igazából még soha nem voltam efféle hivatalos estélyen vagy vacsorán, kivéve amikor anya megnyerte az év legsikeresebb üzletasszonya díjat, meg egyszer a másod-unokatestvére esküvőjén, de akkor még csak hétéves voltam, szóval az nem számít.

Legszívesebben Iannel és a családjával ültem volna, de anya már odament egy asztalhoz, úgyhogy Cherryvel és Laurával, Danával és Steve-vel és egy japán családdal vacsoráztunk együtt, akikkel volt egy kisfiú is. Velük eddig még nem találkoztam. A kisfiút tíz év körülinek néztem, és azon gondolkodtam, mennyire unhatja az egész utazást. Olaszország csupa történelem, és olyan dolgokkal van tele, amik csak a felnőtteknek érdekesek, semmi Disneyland, még egy aquapark sem volt a programban. Amikor én annyi idős voltam, mint ő, kizárólag tésztát és csirkefalatokat voltam hajlandó enni, ahogy erre anya oly szívesen emlékeztet néha.

Bemutatkoztam, és Nonni mellé ültem, megint hanyagoltam anyát. Pedig jó volt a délután, kaptam tőle egy szép kis karkötőt apró aranygolyócskákkal. Eleinte még dühös voltam, de az esése megijesztett, úgyhogy elhatároztam, hogy rendes leszek, és arra a pár órára ő is egészen megváltozott: csak ránk figyelt, és egyszer se nézte meg a telefonját. De amikor visszaértünk a szállodába, megint megjelent az a szórakozottság a tekintetében, azt mondta, hogy vacsora előtt még dolgoznia kell, és végül nagyon késő lett, majdnem lekéstük a buszt miatta. Elég kellemetlen volt. Aztán az egész buszút alatt a telefonját nyomkodta és nem vett rólunk tudomást, úgyhogy megint minden olyan, mint régen.

Az imént épp azt nézegettem, hogy a karkötőmről hogyan verődik vissza a fény, amikor anya elnézést kért, felállt, és kisietett a folyosóra, kezében a telefonjával. Ettől megint ideges lettem, de megpróbáltam nem foglalkozni vele. Ha tönkre akarja tenni a vacsoráját egy ilyen helyen a munkája miatt, az ő baja. Nekem persze mondta, hogy a közös programok alatt ne telefonozzak, de most már ez sem érdekel. Ha fel akarom hívni Davidet vagy írni akarok neki bármikor napközben, akkor ezek után nincs joga beleszólni.

De Nonni legalább jól érzi magát. Élvezi a zenét – régi Sinatra- és Martin-dalokat játszanak –, és Danával és Steve-vel beszélget.

Közben megjött az első fogás. A pincér letette elém a tányért.

– Ez nekem túl sok – néztem meghökkenve a hatalmas adag tésztára.

– Dehogy – kacsintott rám. – Mangia!

Megráztam a fejem, de továbbment. Idősebbnek tűnt, olyan hatvan körülinek, őszes hajjal, de meglehetősen jóképű volt, finom vonásokkal. Tiszta fehérbe öltözött, és inkább nézett ki a tulajdonosnak, mint felszolgálónak, de itt minden olyan elegáns, hogy simán lehetett egyszerű pincér is.

– Soha életemben nem láttam még ennyi ennivalót – mondta a mellettem ülő japán nő.

Mosolyogva fordultam felé.

– Én sem. A nagymamám megtanított házi tésztát főzni, de itt valamitől más.

– Állítólag a víz teszi – mondta. – Minden tartományban kicsit mások az ízek, a tésztától kezdve az olajon át a borig.

– Igen, az lehet. Ó, egyébként Allegra a nevem. Anyámmal és a nagymamámmal vagyok itt.

– Mi is épp be akartunk mutatkozni. Én Hana vagyok, ő Dan – mutatott a férjére –, ő pedig a fiunk, Kai.

Hana apró termetű volt, gyönyörű fekete hajjal és világos bőrrel, fekete koktélruhát viselt csillogó magas sarkú cipővel. A férje magasabb volt nála, széles válla és nagy keze alapján akár focista is lehetett volna. Odaintettem a kisfiúnak, aki visszamosolygott rám.

– Szia, Kai! Hogy tetszik Olaszország?

– Tetszik – bólintott lelkesen. – Olvastunk róla könyveket otthon, de minden sokkal nagyobb. Azt hittem, hogy a templomok kicsik lesznek.

Elnevettem magam. Tetszett, hogy nincs benne semmi félénkség. A haja az egyik oldalon összevissza állt egy forgó miatt, kék keretes szemüveget viselt és fekete nadrágot. Olyan volt, mint az anyukája, csak miniben.

– Én is. Na majd holnap jön a Colosseum! Alig várom, hogy többet megtudjak róla.

Kikerekedett a szeme.

– Ott az oroszlánok felfalták az embereket – mondta bizalmasan.

– És igazi gladiátorok harcoltak a közepén.

– Igen. Fogadok, hogy amikor majd hazamész és elmeséled a barátaidnak, teljesen odalesznek, hogy láttad.

– Anya azt mondta, hogy vihetek nekik ajándékot, úgyhogy remélem, lesznek majd gladiátorok.

Hana rámosolygott, és összeborzolta a haját.

– Biztosan. Allegra, te már leérettségiztél?

– Nem, még van egy évem. De nagyi már nagyon régóta készült Olaszországba utazni, én meg jövő nyáron valószínűleg dolgozni fogok, ezért jöttünk most.

– Értem. Kainak kitűnő volt a bizonyítványa, és a tudományos vásáron is első díjat nyert, ezért ő választhatta ki, hova menjünk nyaralni. Képzelheted, mennyire csodálkoztam, amikor nem a Disneylandet választotta.

Kai félig bosszúsan, félig viccelődve nézett az anyjára.

– De anya, ott már voltunk! Most valami mást akartam. Apa mindig azt mondja, hogy gondolkodjak nagyban és ne féljek a kalandoktól. Ugye?

Hana elnézően pillantott a férjére, Dan pedig nevetett.

– Sajnálom, de igaza van – mondta.

– Hányadikos vagy? – kérdeztem.

– Ötödikes – válaszolta Kai. – És a tanár azt mondta, hogy ha írok erről az utazásról, akkor egy házi feladatot kihagyhatok és egy ötössel indítom az évet!

– De jó! – lelkesedtem. – És miért pont Olaszországot választottad?

Végigvette a képzeletbeli listáját:

– Hát itt van a Colosseum, Pompeji, a gondolák Velencében és a pisai ferde torony. De legfőképp a pizza miatt. Az a kedvencem, és anya azt mondta, hogy ha akarok, akkor itt mindennap pizzát ehetek.

Elnevettem magam. Okos volt, és más, mint amilyennek egy tízéves kisfiút képzeltem. Dan feltartotta a két kezét.

– Ez viszont már a te asztalod – mondta Hanának.

Megettük a tésztánkat, és közben beszélgettünk. Megtudtam, hogy Manhattanben laknak, közel a Central Parkhoz. Dan építész, Hana nőknek szóló regényeket ír. Mondta a címeket, és az egyikről hallottam is, tavaly nyáron ki volt rakva a plakátja a Barnes & Noble kirakatába. Azt mondta, hogy jegyzeteket gyűjt a következő regényéhez, amiben egy család Olaszországba utazik, én pedig ezek után rengeteget kérdeztem tőle az írásról, mert az mindig érdekelt.

Mire megettük a salátánkat, anya is visszaért. Mosolygott, de láttam a szemében, hogy feszült. Mintha valami nagy problémát kellene megoldania az irodában. Elnézést kért, és bemutatkozott Hanának, Dannek és Kainak.

– Lemaradtál az első két fogásról. – Igyekeztem úgy mondani, hogy ne legyen szemrehányás a hangomban.

– Ez az időeltolódás megőrjít. Be kellett szállnom egy konferenciabeszélgetésbe.

Hana megértően nézett rá.

– Nem könnyű ennyi mindenre odafigyelni, ugye? Dant is elveszítettük már egypárszor. Mintha nélküle megállna az élet.

– Mindig azt hittem, hogy ez így van jól, de most úgy érzem, jót tenne egy kis pihenés – mondta anya. Nem hittem a fülemnek. Úgy rá volt kattanva a munkájára, mint más az ételre. – De most már szabad vagyok, és alig várom a főételt. Csodálatos ez a hely, ugye?

Elkezdett Hanával és Kaijal beszélgetni, és éreztem, ahogy a személyiségének varázsa engem is magával ragad. Mindig tudott miről beszélgetni, idegenekkel is. Én örültem, ha eszembe jutott egy-két jó téma, és utána általában ideges lettem és elhallgattam. Szinte irigység tört rám, ahogy néztem őt. Térdig érő almazöld ruhát viselt és testszínű dizájnercipőt, sötétszőke haja kicsit fésületlen volt, pont annyira, hogy szexis legyen. Elragadóan nézett ki, bár sose volt az a klasszikus szépség. Ma este mégis közel járt hozzá.

Egy pillanatra éreztem, ahogy átjár a szeretet, és azt kívántam, bárcsak hasonlítanék rá. Aztán meg azt, hogy remélem, soha nem leszek olyan, mint ő.

– Kimegyek a teraszra – mondtam. Nonni a mosdó felé tartott, de láttam, hogy leáll Maryvel és Rayjel beszélgetni, úgyhogy egyedül indultam el. Egypáran voltak már kint, de helyet csináltak nekem. Lenéztem a városra. A meleg levegő simogatta az arcomat.

Éreztem, hogy valaki hozzáér a vállamhoz, megfordultam.

– Szia! – Ian mosolygott rám. Éreztem, hogy megdobban a szívem.

– Szia! – mondtam én is.

– Reméltem, hogy egymás mellett ülhetünk, de már nem volt hely az asztalotoknál. Hogy tetszik a hely?

– Elég menő. Sose buliztam még kastélyban.

– Én sem. Elő kellett keresnem a legjobb öltönyömet.

Eltúlzott mozdulatokkal igazgatta a nyakkendőjét. Nem ismerek más olyan fiút, aki képes lenne fehér öltönyt felvenni, de Ianen jól állt, főleg a színei miatt. Vékony, hórihorgas alakja fölém magasodott, a haját lezselézte, hogy megzabolázza a forgóját. Nem vagyok oda a szeplőkért, a kék szeméről viszont a karibi szigetek jutottak eszembe, amelyeket körbevesz a türkizszínű, nyugodt tenger.

– Tetszik. Mintha a szalagavatóra készülnél.

Felhúzta a szemöldökét, én meg a szám elé kaptam a kezem.

– Bocsi, nem úgy értettem! – mentegetőztem. Elengedte magát, mire megkönnyebbülés öntött el.

– Kicsit olyan, mintha én lennék a kísérőd, aki a limuzinhoz vezet. Nincs túl sok elegáns cuccom.

– Nyugi, nekem sincs. Nincs hova felvennem őket.

Leplezetlen elismeréssel nézett végig rajtam. Ez nem volt rosszízű vagy kellemetlen, egyszerűen csak kedves.

– Lefogadtam volna, hogy minden hétvégén mással randizol, és hogy te voltál a bálkirálynő. Őrületesen nézel ki ebben a ruhában.

Elpirultam. Lóg néhány koktélruha a szekrényemben, de ez valóban egy kicsit elegánsabb a többinél. Leárazták, és könyörögtem anyának, hogy vegyük meg, bár nem tudtam hova felvenni. Magam is csodálkoztam, amikor beleegyezett, de azt mondta, hogy egy nőnek mindig legyen tartalék a ruhásszekrényében vészhelyzet esetére. A testhez simuló szűk, aranyszínű ruhának magas volt a nyaka, hátul mély a kivágása, az alja lágy redőkben omlott lefelé, és a csillogó anyagról visszaverődött a fény, amikor mozogtam. Kifinomult volt, mégis szexis, és még én is szépnek éreztem magam benne. Bár a mellem kicsi és a fenekem nem elég kerek, ebben a ruhában nem akartam láthatatlan lenni, mint általában.

– Kösz. Nem, nem vagyok benne a sulis táncokban, és általában nem rólam szólnak a dolgok. Ez nem az én világom.

A barátnőimre gondoltam, akik ott parádéznak a klubban a különböző eseményeken, felvonultatják a pénzüket és a fantasztikus ruháikat, és próbálják felszedni a legmenőbb srácokat, akik persze jórészt a legnagyobb seggfejek is egyben. Aztán eszembe jutott David. Este facetime-oltunk, miután Nonni már lefeküdt. Elmesélte, hogy előző éjjel Freda és Connor teljesen kiütötték magukat és a lakóautóban feküdtek ájultan, miközben ő egy autóspubban játszott éjjel kettőig. A közönség elég nyomi volt, de a pultossrác azt mondta, hogy jó hangja van, és ne hagyja abba a zenélést. Szerettem volna vele lenni, mert jó lett volna egy olyan nyaralás, amelyiken nem kell odafigyelni a szabályokra, de közben féltem is a rendőrségtől, meg hogy megint lekapcsolnak drogbirtoklásért.

Gáz vagyok, de nem szeretek bajba kerülni. Jó lenne, ha úgy lehetne feszegetni a határokat, hogy közben nem hágjuk át őket teljesen.

– Szerintem ki is hagyom a végzős bált – tettem hozzá. Ian megértően bólintott.

– Én sem tartoztam soha a nagymenők közé. Volt egypár közeli barátom a gimiben, de a menők ingerküszöbét nem értem el. Az egyetemen aztán jobb volt. Te tudod már, hogy hol akarsz továbbtanulni? Most fogsz érettségizni, ugye?

– Igen, jövőre. De nem tudom még, hogyan tovább. – Igazából anyának van egy táblázata a preferenciáival, de engem egyik sem érdekel. Még mindig azt gondolom, hogy meg akarok próbálni egy szakácsiskolát, mint amilyen például a Culinary Institute a Hyde Parkban. Jók a jegyeim, szóval lehet esélyem. Nem akartam erről beszélni, de kicsúszott a számon: – Azt hiszem, szakács akarok lenni.

Felderült az arca.

– Szeretsz főzni? Az szuper! Én tök béna vagyok a konyhában, de az evés az megy.

Elnevettem magam, és megnyugodtam.

– A nagyanyám nagyon sok mindenre megtanított. Még nem tudom pontosan, mi lenne az irány, most először is az lenne a legfontosabb, hogy találjak egy sulit, ahol kiderül, hogy egyáltalán van-e hozzá tehetségem.

– Anyukád biztos boldog tőle. Összehúztam a szemöldököm.

– Egyáltalán nem. Neki saját cége van, és a munkájával fekszik és kel. Úgy gondolja, hogy a főzés alantas dolog, és amikor csak megemlítem neki, elhesseget.

– Elmondtad neki, hogy ez milyen fontos számodra? Sóhajtottam egy nagyot.

– Nem érdekli, oda se figyel. Túlságosan lefoglalja a saját világa.

Éreztem, hogy elönt a keserűség, és belesajdul a szívem. Arra gondoltam, hogy anya nem is tudja, ki vagyok valójában. Lehet, hogy soha nem is tudta.

Vagy ami még rosszabb: nem is érdekli. Ian a vállamra tette a kezét.

– A szülőkkel néha nehéz. Nekem is fel kellett dolgoznom egy-két dolgot. Egy időben azt hittem, soha többet nem lesz velük normális kapcsolatom.

– Komolyan? Pedig olyan szorosnak tűnik a kötelék köztetek, hogy azt hittem, mindig minden rendben volt.

– Nem. Sokat harcoltunk egymással. De végül sikerült megértetnem velük, hogy mit akarok, és most tényleg nagyon jóban vagyunk. Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy örülök, hogy velük vagyok egész nyáron. Az emberek változnak. Lehet, hogy ez az utazás egy olyan ajándék nektek, amelynek a segítségével újra megismerhetitek egymást. Távol a munkától.

Bólintottam, és közben az ujjamat piszkáltam. Tetszett, hogy ilyen pozitívan látja a dolgokat. Tudom, hogy van köztünk négy év korkülönbség, de azt éreztem, hogy nem a szerencsétlen kamaszt látja bennem. Mintha pontosan értené, min megyek keresztül. Szívesen beszélgettem volna még vele, de Nonnit láttam közeledni.

– Itt vagy? Gyere, drágám, megjött a főfogás! Szia, Ian.

– Jó estét, Mrs. Ferrari. Hogy tetszett tegnap a Vatikán?

Kedvesen és érdeklődve nézett nagyanyámra. Annyian kérdezték már a suliban, hogy mit szeretek egy ilyen idős asszonyon, de volt köztünk valami olyan kötelék, ami mindennél többet jelent nekem.

Nonni felderült.

– Csodálatos volt. Annyi éve szerettem volna már ezeket a műkincseket látni, de soha nem gondoltam, hogy valaha tényleg eljutok ide.

– A dédnagymamám Nápolyban született – magyaráztam Iannek.

– És vannak még itt élő rokonaik? – kérdezte. Nonni megrázta a fejét.

– Nem, a szüleim kivándoroltak Amerikába, és sajnos mind a ketten fiatalon meghaltak. Anyám otthon olaszul beszélt, és eltartott egy ideig, amíg megtanult angolul. Amikor dühös volt, később is átváltott olaszra, amitől meg én lettem mérges, hogy nem értem, mit kiabál nekem.

– Hallania kéne az én nagyanyámat, amikor írül üvöltözik – nevetett Ian. – Elég félelmetes.

– Írország a következő a bakancslistámon, úgyhogy majd mesélj róla – mondta Nonni.

– Jöjjenek el hozzánk látogatóba egyszer. – Valami megcsillant a szemében, ahogy ezt mondta, talán egy kis sajnálkozás, de túl gyorsan eltűnt ahhoz, hogy megfejtsem. – Olyan a táj, hogy bemászik az ember bőre alá, és úgy érzi, soha nem tudná otthagyni. Jó volt hallgatni finom, dallamos kiejtését és a szavaiból sugárzó vágyakozást. Nagyanyám egy ideig nézett egyikünkről a másikra, aztán elmosolyodott.

– Ilyen egy igazi otthon – mondta. – Na, menjünk vissza, mert kihűl a vacsoránk.

Elindultam utána.

– Később majd táncolunk? – kérdezte Ian. – Ha valami olyat játszanak, amit ismerünk?

Ettől kicsit befeszültem, mert semmilyen formális táncot nem ismerek, de megvontam a vállam.

– Persze.

Amikor visszaértem a helyemre, a jóképű pincér odasietett hozzám, és letette elém a tányért.

– Nem akartam, hogy kihűljön – magyarázta. Nonni hálásan nézett rá.

– Mondtam neki, hogy siessen. Köszönjük, hogy melegen tartotta.

– Prego – mondta a pincér ragyogó mosollyal.

Ránéztem a tányérra, amin egy hússzelet volt gazdagon leöntve mártással.

– Csirke? – kérdeztem tőle.

– Borjú, signorina. Saltimbocca. Szűzérmék zsályás mártásban, prosciuttóval. Nagyon finom.

Meghajolt és elsietett. Anyám odahajolt hozzám.

– Azt mondta, hogy borjú? Az nem a tehén kicsinye? – Megborzongott, és undorodva nézett a tányérjába. – Lehet, hogy csak salátázom.

A szememet forgattam. Anyám éppen olyan kontrollmániás volt az evésben is, mint az élete minden területén. Nonni szigorúan nézett rá.

– Nagyon gondosan készítették el, Frannie. Kóstold meg nyugodtan. Nem élhetsz egész életedben csirkén és salátán.

Anya morcosan nézett a tányérjába, én meg elfojtottam egy mosolyt, hallván, ahogy Nonni leszidja anyát.

– Nem hiszem, hogy ízlene.

Megkóstoltam a húst, az ízét és a textúráját tanulmányoztam. Anyám nézett, és közben az alsó ajkát harapdálta, mintha azt várná, hogy ott a szeme láttára valami szörnyű történik velem.

– Csodálatosan finom – mondtam. – Puha, és pont olyan vastag, hogy kijöjjön az aromája. A túl vékonyra vágott hús szétesik az ember nyelvén és nem érződik az íze.

Az én ikonom Anthony Bourdain volt, imádtam, hogy félelem nélkül nyúlt az ételhez. Ő volt a példaképem, és sírtam, amikor meghalt. A kulináris világ szegényebb lett nélküle.

Anya csodálkozva nézett rám.

– Hmm. Oké, megkóstolom.

Bevett egy falatot a szájába, és lassan rágta.

– Nagyon finom – mondta végül. Nonni egyetértőn bólintott, aztán lehajtotta a fejét, és odasúgta:

– Ian tetszik nekem. Figyelmeztetőn néztem rá.

– Nonni, nem erről van szó. Nagyon szimpatikus, de nem az esetem.

Legyintett, ahogy szokott. Nagyi mindig azt mondja, hogy ha nem gesztikulálhatna a kezével, akkor nem is tudná elmondani, amit akar.

– Eseted, ugyan már! Ez a fiúk lelkéről szól, nem a külsejéről. Sóhajtottam, és továbbra is halkan mondtam:

– Sajnálom, de egyszerűen nem vonz. A kémia szerinted nem ugyanolyan fontos?

– Persze, van olyan, hogy szerelem első látásra, de nagyon sokféleképpen el lehet jutni a szerelemig. Ha valaki megnevettet vagy tisztelettel fordul feléd, ha megfogja a kezed, amikor félsz… ezek olyan dolgok, amelyekre rezonál az ember, és elkezd vonzódni is a másikhoz. Ezek az életnek azok a meglepetései, amelyekre oda kell figyelni.

– Mindig azt mondtad, hogy nagyapának jó feneke volt – húztam.

– A humoráról soha nem beszéltél.

– Ó, csitt, de rossz vagy! Nem kellett volna elmondanom a titkaimat. – De a szeme nevetett. – Még túl fiatal vagy. Túlságosan vonzanak a rosszfiúk, akik csak bántanak. Ezt soha ne keverd össze a szenvedéllyel. A füvezős fiúval még mindig írogattok egymásnak?

Nem néztem rá. Nem akartam hazudni.

– Igen, de mindenki füvezik, Nonni. Ismerek olyanokat, akik kokain- és heroinpartikat rendeznek. Azért inkább azt, mert gazdagok.

– Te túl okos vagy ahhoz, hogy ilyenekkel pusztítsd magad. Anyád azért egyezett bele ebbe az utazásba, mert retteg attól, hogy olyan hibát követsz el, ahonnan nem lesz visszaút. A drog tönkreteszi az embert.

Odanéztem, de anya Hanával beszélgetett.

– Szerintem inkább azért jöttünk el, mert majdnem elvesztett egy nagy megrendelést, és nem tudja kezelni a kudarcot. Nem hiszem, hogy miattam.

– Tévedsz. Anyád olyan dolgokon megy keresztül, amiket talán majd később megoszt velünk, de ez az utazás rólad szól, és ha nem hiszed el, akkor nincs sok értelme. Tartoztok egymásnak egy nagy beszélgetéssel és némi őszinteséggel. Az anyák soha nem tökéletesek, kicsim. Nagyon… nagyon sokat hibázunk. – A szemében szomorúságot és egy kis riadalmat láttam, ami szíven ütött. – Csak abban tudunk reménykedni, hogy a gyerekeink megbocsátanak egyszer, és elhiszik, hogy a legjobbat akartuk.

Finoman megszorítottam a kezét. Törékenysége, ráncos bőre az életkorát és a bölcsességét jelezte számomra, és mindig megvigasztalt.

– Anyának nincs mit megbocsátania neked. Te mindig ott voltál mellette.

– Azt is meg kell bocsátanunk az anyáknak, amik nem ők. Egyszer majd megérted.

A szavai mélyen megérintettek, de igazából nem tudtam, mit akar velük mondani. Inkább megpróbáltam az igazsággal megvigasztalni.

– Nem drogozom. Kipróbáltam egypárszor a füvet, mint mindenki, és ha buli van, akkor iszom is, de nincs miért aggódnod. És David nem rosszfiú. Kicsit másképp gondolkodik a dolgokról, és igen, érdekel. Oké?

Ő is megszorította a kezemet.

– Neked is el kell követned a magad hibáit, és ez rendben is van így. De gondosan válogasd meg, hogy milyen hibákat vétesz.

Elnevettem magam.

– Ennek semmi értelme, Nonni.

– Na, edd meg a borjúdat, és igyál még egy kortyot a pezsgőmből. Jobb, ha nem én iszom meg, azt hiszem, egy kicsit már a fejembe szállt.

Anya felénk hajolt.

– Hát ti meg min nevettek?

– Semmin – mondtuk egyszerre. Kicsit megbántódva nézett, és egy pillanatra megsajnáltam, de gyorsan el is fojtottam az érzést. Nonni közbeszólt.

– Hogy van a fejed, kicsim? Még mindig úgy gondolom, hogy meg kellett volna mutatni egy orvosnak.

– Dehogy, jól vagyok, nem is fáj. Inkább a fenekem érzékeny egy kicsit. – Vágott egy grimaszt. – Csak olyan kínos. Láttátok, hogy mindenki engem bámult?

– Senki nem látta – jelentette ki Nonni. – Nagyon gyorsan felálltál. Anya beharapta az alsó ajkát a nyilvánvaló hazugságra.

– Ma már el sem eshetsz úgy, hogy valaki fel ne vegye. Csak azt remélem, hogy nem kerülök be az Amerika legviccesebb home videói közé.

– Miért, tízezer dollárt adnak a győztes videóért – mondta Nonni.

– Szerintem megéri.

Egymásra néztünk anyával, és kitört belőlünk a nevetés. A Dancing with the Stars és a Szerencsekerék mellett ez volt a nagyanyám kedvenc műsora.

– Nem is volt vicces – mondtam anyának, hogy jobban érezze magát. – Egy sima eséssel be sem lehet kerülni a műsorba. Ha szaltóztál volna egyet, vagy leesik a nadrágod, na, abból meggazdagodhatnánk!

Amikor végeztünk a vacsorával, lejjebb vették a fényeket, és csak a zenekart világították meg, ami Dean Martin That’s Amore című számát kezdte játszani. Közben kivitték a tányérokat, és megjelent a pincérem a desszerttel: a tányéron tökéletes, jó vastag cannoli feküdt, friss tejszínnel a szélén, roppanós héján porcukorszemekkel, apró csokicseppekkel a tetején és a töltelékben.

Anya félretolta maga elől.

– Én ezt inkább nem kérem.

– Ez a legjobb cannoli, amit valaha ettem – mondtam. – Miért kell folyton fogyókúráznod, amikor mindig is vékony voltál? Nem szeretnél kipróbálni valami újat?

– Igazából már hozzászoktam, hogy nem eszem édességet – mondta lassan. – Könnyebb úgy, ha mindig betartom.

– Ez hülyeség, anya. Ha élvezed az evést, vagy néha megengedsz magadnak ezt-azt, attól még nem dől össze a világ. Próbáld már ki, hogy megeszed ezt a cannolit, és egy kicsit jól érzed magad!

Azt vártam, hogy visszavág vagy csak megbántottan rám néz és figyelmen kívül hagyja, amit mondtam. Újabban azt vettem észre, hogy ha idegesítem, akkor egyszerűen semmibe vesz. De meglepődve láttam, hogy maga elé húzza a tányért, és megkóstolja a cannolit.

– Igazad van, tényleg nagyon finom – mondta elismerően.

Megálltam, hogy ne mosolyodjam el. Nem akartam még behódolni. Egyelőre nem.

Ettem a cannolimat, és közben hallgattam a zenét.

– Kérd fel Iant táncolni – szólt Nonni, miközben megtörölte a száját egy szalvétával.

– Nem kérem – ráztam meg a fejem.

– És miért nem? – kérdezte. – Attól még nem kell hozzámenned, hogy táncolsz vele.

– Tudom. Csak igazából az van, hogy nem tudom, hogyan kell lassút táncolni.

Egészen zavarba jöttem. Nem volt apám, aki megtanított volna táncolni, és nem is nagyon jártam el táncos helyekre, nem is randiztam.

Megjelent a pincér, és elkezdte leszedni az asztalt.

– Táncolni könnyű – erősködött nagyanyám. – Csak átkarolod a férfi vállát, és követed a lépéseit. Megtanítsalak?

– Jézusom, dehogy! – Arra gondoltam, hogy inkább meghalok, mint hogy a nagyanyám tanítson táncolni a csoport előtt. – Hagyjuk. Úgysem érdekel, hogy kell táncolni. Válthatnánk témát?

– Rendben – sóhajtott.

Hál’ istennek abbahagyta. Anya Hanával, Dannel és Kaijal beszélgetett, én meg a vizemet kortyoltam, miközben néhányan a táncparkettre indultak. Néztem, ahogy Mary és Ray együtt ringatózik a zenére. Lábaik egyszerű, mégis bonyolultnak tűnő lépésekben fonódtak össze, a testük szinte eggyé vált. Romantikus hangulatban, egy apró sóhaj kíséretében merengtem a helyzeten: itt vagyok egy római kastélyban, ahol egy zenekar játszik a gyönyörűen öltözött vendégekkel teli teremben. Vicces volt egészen máshol lenni, mint a gimnáziumi bulik és részeg sörözések.

Váratlanul árnyék vetült rám. A pincér állt mellettem, kezét felém nyújtva, finoman meghajolva.

– Felkérhetem egy táncra?

Felnéztem. Felgyorsult a szívverésem.

– Ööö… hát… köszönöm, de… Azt hiszem, inkább még ülök itt egy kicsit.

Nem mozdult. Türelmesen és kedvesen nézett a sötétbarna szemével, a kezét még mindig felém nyújtva. Nonni odasziszegte nekem:

– Allegra, menj táncolni az úrral.

Éreztem, hogy a tenyerem izzadni kezd. Nem tudok így táncolni! Ki fognak nevetni, és különben is, már pont elegen vannak a táncparketten.

– Hát igazából… nem tudok így… így táncolni.

– Megtanítom.

Úristen, közben az emberek elkezdtek bámulni. Nyeltem egy nagyot, és miután úgy éreztem, hogy csapdába estem, elfogadtam a kezét.

Széles mosollyal kísért a táncparkett közepére, mintha valami királyi fenség lennék. Szakértő mozdulattal fogta át a derekamat, én meg automatikusan felnyúltam és az egyik vállára tettem a kezem.

– Nagyon jó – mondta. – Csak kövesse a lépéseimet. Ne nézzen le.

Figyelje a zenét.

Ebben a pillanatban a zenekar elkezdett Frank Sinatrát játszani – az I’ve Got You Under My Skint –, én pedig vettem egy nagy levegőt, és azon imádkoztam, nehogy elbotoljak a saját lábamban. A pincér határozott mozdulatokkal vezetett végig a parketten, amikor rosszul léptem vagy majdnem megbotlottam, akkor lassan, majd ahogy kezdtem ráérezni a lépésekre, kicsit gyorsabban. Amikor én próbáltam irányítani, teljesen összezavarodtam, mert túlgondoltam, de amint hagytam, hogy vezessen, a mozdulataink is simábbak lettek. A tánc legnagyobb része elég stresszes volt, mert izgultam. De a vége felé már el tudtam engedni magam, kezdtem élvezni, hogy képes vagyok követni a partnerem lépéseit, és sokkal könnyedebben mozogtam. A pincér a szám végén megállt, megfogta a kezem, és visszavezetett az asztalhoz.

Amikor odaértünk, meghajolt.

– Köszönöm a táncot, signorina. Egy élmény volt.

Éreztem, hogy elpirulok, de az egész testemet átjárta valami nagyon kellemes érzés. Mintha egy kicsit be lettem volna drogozva.

– Grazie – mondtam, mert semmi értelmes nem jutott eszembe.

– Prego – kacsintott.

Vetett egy sóvár pillantást a nagyanyámra, és elment. Leültem a székemre, és megpróbáltam nyugodtan viselkedni, de anya áthajolt az asztal fölött.

– Allegra, őrületesen néztél ki! Fogalmam sem volt, hogy így tudsz táncolni.

– Kicsit öreg hozzád, drágám, de most már tudod, milyen az igazi romantika – tette hozzá Nonni. – Ez az, ami jár neked.

Anya szemében vágyakozást láttam.

– Mindannyiunknak, nem? – mormogta maga elé.

Megpróbáltam nem foglalkozni tovább a dologgal, de az asztalnál mindenki nagyon mosolygott. Hirtelen furcsa örömet és ezzel együtt valami bánatot is éreztem. Nekem soha nem adatik meg, hogy az apámmal táncoljak, vagy hogy az oltárhoz kísérjen az esküvőmön. A gyerekeimnek nem lesz Pop Popjuk. Nem tudok egy apát szeretni, mert anya elvette tőlem ennek a lehetőségét. És igen, lehet, hogy önző dolog, mert soha nincs garancia arra, hogy az embernek jó apa jut, de úgy érzem, megfosztottak valamitől. Mintha az ürességet, ami mindig is bennem tátongott, soha nem tudná betölteni semmi. Soha nem lesz apám, akivel megoszthatom „az első” dolgaimat, olyannyira, hogy az első táncomat egy pincérrel táncoltam, aki bár kedves volt, de mégiscsak idegen.

Elnézést kértem, és kimentem a mosdóba. Úgy éreztem, szükségem van egy kis egyedüllétre.

Ez az utazás olyan dolgokat hoz fel bennem, amikre otthon inkább nem gondolok. És az az érzésem, hogy ez még csak a kezdet.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

FRANCESCA

A COLOSSEUM OLYAN ERŐVEL magasodott fölém, amitől elállt a lélegzetem. Az idő pusztító nyomai az épületen és a foghíjas, töredezett macskakövek az úton csak hozzáadtak az épület nagyszerűségéhez, amely egykor véres küzdelmek, rombolás és halál színhelye volt.

Egyedül a gladiátorjelmezbe öltözött fiatalemberek rondítottak bele az élménybe, akik a bejárat környékén sétálgattak és leszólították a turistákat egy közös fotóra. Pont olyanok voltak, mint a Times Square-en flangáló Elmók és Batmanek, akik a gyerekekre utaztak, és egy tízesért ajánlgatták nekik azt a különleges privilégiumot, hogy közös fotón szerepelhetnek velük. Amikor a gladiátorok közelítettek felénk, Enzo intett, hogy haladjunk tovább, de Kai könyörgött egy képért.

Hana megadóan sóhajtott, és nem is hibáztattam érte. A kisfiú remegett az izgalomtól, amikor beállt a két műgladiátor közé, és vigyorogva szorított rá a nem létező bicepszére. Allegra is nevetett, és mind egyetértettünk abban, hogy néha lehetünk balekok. A gyerek öröme megéri azt a tíz eurót.

Enzo átadott minket egy másik idegenvezetőnek, és beléptünk a folyosókra, amelyek egy kis árnyékot adtak a forróságban. Még csak délelőtt tíz óra volt, de a pólóm már csatakos volt az izzadságtól. Amikor elénk tárult az aréna, az ókori rabszolgák és oroszlánok küzdelmeinek helyszíne, megborzongtam. Elképzeltem a dugig telt lelátókat az őrjöngő nézőkkel, akiknek az a legfőbb szórakozásuk, hogy náluk szerencsétlenebbek élet-halál küzdelmét nézik üvöltve. Az azúrkék ég és a puha felhők mintha fátylat akartak volna borítani a múlt barbárságára.

A Vatikánhoz hasonlóan az élmény itt is sokkal nagyobb és erőteljesebb volt, mint vártam, és olyan élővé tette a történelmet, ahogy azt előtte soha nem tapasztaltam. Megint megrázott a felismerés, hogy az Egyesült Államok milyen fiatal ország, és Európa hogy tekinthet ránk néha: kellemetlen kis fickók, akik azt hiszik, mindig igazuk van, pedig az idő még soha nem tette igazán próbára őket.

Még nem.

A délelőtt további részét a Pantheonban töltöttük, majd ebéd körül szétszéledtünk. Mi hárman úgy döntöttünk, hogy még egy kicsit sétálgatunk a városban csak úgy, és kiélvezzük az utolsó római napunkat. Beültünk egy kávézóba, hideg, gyümölcsös Pinot Grigiót ittunk, pizzát ettünk és salátát, utána pedig egy tányér körtét parmezánnal és mézzel.

– Enzo azt mondta, hogy megnézünk egy családi gazdaságot, ahol friss mozzarellát készítenek – szólt Allegra, miközben belekortyolt a szódájába.

– Mit gondoltok eddig az utazásról? – kérdeztem. – Örültök, hogy ezt választottuk, kisebb csoportlétszámmal?

– Ez még csak a harmadik nap, anya – mutatott rá Allegra. – De egyébként igen, bírom a csoportot és Enzót is. Pedig féltem, hogy egy csomó olyasmit kell majd csinálni, amihez nincs kedvem.

– Sok idegenvezető jutalékot kap azoktól az árusoktól, akikhez elirányít – mondtam.

Anya megtörölte a homlokát a vászonszalvétával.

– Csak azt az egyet sajnálom, hogy nyáron jöttünk. Nem tudtam, hogy ilyen forróság lesz.

– Igyál több vizet és kevesebb bort – mondtam neki, és odatoltam a poharát, amiben még volt pár korty víz. – Visszamehetünk a szállodába, és lepihenhetsz, ha gondolod.

Felhorkant.

– Dehogy! Nem fogom kihagyni Rómát egy kis alvásért. Majd alszom, amikor a föld alatt leszek.

Ezt sokszor mondogattuk a családban. Rámosolyogtam.

– Emlékszel, amikor Allegra kicsi volt és könyörgött, hogy vidd el az aquaparkba?

– Ezt muszáj most előhozni?

Allegra egyikünkről a másikra nézett.

– Miért, mi történt? Ezt a sztorit még nem hallottam.

– Elvittelek a Little Squirt Aquaparkba játszani – kezdett bele anyám. – De nem tudtam, hogy ezek a helyek olyanok, mintha A Legyek Urában lenne az ember. Gyerekek rohangálnak összevissza és üvöltöznek, mindenhol vízsugarak törnek föl a földből, és tele van mászófalakkal, csúszdákkal és labirintusokkal. Két perc alatt veszítettelek el a szemem elől, és majd megőrültem a félelemtől, hogy valami bajod lesz. Nagyjából félóránként megsérült valaki, de az anyukák a legnagyobb nyugalomban ültek a tiki bárban, iszogattak és diskuráltak.

– Mondd a legjobb részt – sürgettem.

– Az történt, hogy teljesen belegabalyodtál a kötéllabirintusba a csúszda tetején – folytatta anyám Allegra felé fordulva –, és nem tudtál kiszabadulni. Sírtál és értem kiabáltál, úgyhogy föl kellett másznom az egész akadálypályán, hogy kiszabadítsalak.

Nem tudtam elfojtani a mosolygást, amikor elképzeltem. Én folytattam a mesélést.

– Szegény anya nagy nehezen följutott és ki is szabadított, de utána meg nem tudott visszamászni, mert a gyerekek már ott álltak mögötte tömött sorban.

– Nyomtak előre, és nem tudtam visszamenni – emlékezett anya, és megrázta a fejét. – Megpróbáltam, de azok az erőszakos kis szörnyetegek nem hagyták. Kiabáltam az anyukáknak, hogy segítsenek, de nem hallottak.

– Ezt nem hiszem el! – mondta Allegra elképedve. – És hogy jutottál le végül?

– Hát nem úgy, ahogy akartam. Gyakorlatilag lelöktek a csúszdán. Az volt legnagyobb az egész aquaparkban. Nem viseltem fürdőruhát, utcai ruhában toccsantam bele a medencébe. Azt hittem, hogy csak vigyázni fogok rád, nem kell nekem is vizeznem.

Allegra levegő után kapkodott.

– És hol voltak a felügyelők?

– Mondjuk úgy, hogy senkinek nem volt fontos, hogy segítsen. Amikor beérkeztem a medencébe, az egyikük odajött és figyelmeztetett, hogy túl öreg vagyok a csúszáshoz, és legyek szíves legközelebb betartani a szabályokat.

Mindannyiunkból kitört a nevetés.

– Soha többet nem vittelek aquaparkba – jelentette ki anyám. – De egyébként még mindig anyádat hibáztatom. Nem figyelmeztetett, hogy ez rossz ötlet.

– Dehogynem! Mondtam, hogy ne engedj a könyörgésének, majd én elviszem őt a hétvégén.

– Drágám, ha nem engedek a könyörgésnek, akkor a mai napig nem jutott volna el Allegra az aquaparkba! Azon a hétvégén is dolgoztál, nem emlékszel?

Megmerevedtem a beszólásra. Kínos csönd állt be, anya megköszörülte a torkát, nyilvánvalóan már megbánta, hogy kicsúszott a száján.

– Igen, emlékszem – mondtam hidegen. Kevés szörnyűbb dolgot tudok elképzelni, mint hogy a saját anyám szégyenít meg.

Megpróbált békülni, de tudtuk, hogy késő.

– Stresszes időszak volt. Rengeteg munkád volt a cégben, akkor kezdett növekedni.

Allegra nem nézett fel, a pizzájára koncentrált.

Ekkor, mintegy végszóra, megrezzent a telefonom. Gyorsan ránéztem, és elolvastam a hosszú üzenetet a fókuszcsoportos kutatás eredményéről, és az engedélykérést az új print hirdetésre. Nem kellett volna. De én kértem, hogy mindenről értesítsenek, és Kate megígérte, hogy rátesz az e-mailekre. Úgy tettem, mintha nem érdekelne különösebben az egész, lazán visszatettem a telefonomat a táskámba, majd később dolgozom rajta. Az időeltolódás miatt még be fogom tudni illeszteni a napomba.

Kitöltöttem a boromat, és kértem a számlát.

– Hova menjünk? Bejelöltem minden fontosabb teret, amit még nem láttunk, két szökőkutat és a TripAdvisoron a legjobb értékelést kapott műemlékeket.

Anya és Allegra egymásra nézett.

– Inkább menjünk és tévedjünk el – mondta Allegra.

– Hogy érted, hogy tévedjünk el? Van telefonunk és letöltött térképünk, ami minden sarkon szól, hogy merre menjünk. Nem muszáj eltévedni, mint régen.

Allera vállat vont.

– Csak induljunk el, és majd eljutunk valahova. Menjünk, ahova visz a lábunk, ne ragaszkodjunk az útikönyvhöz.

– Egyetértek – mondta rá anyám.

Beharaptam a számat. Én jobban szerettem a tervezést, mint a káoszt. Minek eltévedni, ha egyszer el lehet kerülni? De a kedvükben akartam járni, és ez nem volt nagy dolog, ki fogom bírni.

– Oké, ha ezt akarjátok, én benne vagyok – mondtam.

– Telefon nélkül – figyelmeztetett Allegra. – Mindenre nekünk kell rájönnünk.

– A Google Fordítót sem használhatjuk? – kérdeztem. Imádtam a technológiát, és nem is szégyelltem bevallani. – Sms Enzónak?

– Semmi. Lássuk, mi történik – mondta Allegra.

Anyám bólintott, szóval leszavaztak. Kifizettem a számlát, és nekiindultunk a kalandnak.

Eltartott egy ideig, míg belejöttem és elkezdtem élvezni a városnézést aggodalmaskodás nélkül. Elindultunk a híd felé, átmentünk a Tiberis másik partjára, de nem tudtuk, ott mi vár ránk. Ahogy sétáltunk a macskaköves utcákon, ámulva néztem a földszínekben pompázó, élénkzöld borostyánnal befuttatott házak végtelen sorát. Mindegyiken jellegzetes, kovácsoltvas erkélyek nyíltak az utcára, zsúfolásig pakolva piros, sárga és rózsaszín azáleákkal. A levegőben kenyér- és süteményillat szállt, kávézók mellett mentünk el, ahol az emberek apró asztaloknál ültek, cigarettáztak és aperitifeztek, és hallgattuk a dallamos olasz beszédfoszlányokat. Anya vett egy bőr pénztárcát, én meg egy piros ruhás Pinokkió-karácsonyfadíszt, aminek mozgatni lehetett a lábát. Palackozott vizet kortyoltunk a nagy meleg ellen, miközben a kockakövek forróságát a szandálunk talpán keresztül is éreztük.

– Annyira szép itt minden – mondta anya, és közben ide-oda forgatta a fejét, hogy el ne szalasszon valamit a látványból. – El kéne adni mindent és ideköltözni, nem gondolod?

– Nem – válaszoltam.

– De – válaszolta Allegra. Egymásra néztünk.

– Ez most komoly? – kérdeztem tőle. – Nemrég még egy kiszuperált lakóautóval akartad körbejárni az országot valami zöldfülű zenészgyerekkel. Hogy bírnád ki, ha ennyire leegyszerűsödne az életed?

– Nem zöldfülű – válaszolt hevesen. – Iszonyú tehetséges, és ezt meg akarja mutatni másoknak is.

– Már amikor éppen nem marihuánát terjeszt. Mérgesen fújt egyet.

– Fogalmad sincs, hogy engem mi tenne boldoggá. Biztos vagyok benne, hogy jól érezném magam itt. Sokkal kevesebbet stresszelnék, nyugodtabban élnék.

– Tizennyolc éves vagy. Először még meg kéne tapasztalnod az igazi életet, mielőtt a nyugalom felé fordulsz, nem gondolod?

– Ami nekem az igazi élet, az nem biztos, hogy neked is az, anya. Ekkor anyám közénk állt, és csettintett a nyelvével.

– Inkább csak viccből és hipotetikusan kérdeztem. Ne veszekedjetek. Mindketten bárhol fantasztikusan meglennétek, mert erősek vagytok és pont eléggé határozottak és makacsok. A vitának vége. Ó, nézzétek, egy pék! Vegyünk valami finomságot.

Követtük anyámat a pékségbe, ahol óriási volt a választék kenyerekből és péksüteményekből. Én már elfogyasztottam az aznapi szénhidrátadagomat, úgyhogy kértem egy jeges kávét, és csak néztem anyát és Allegrát, amint a fánkjukat és a kekszüket majszolják.

Később belebotlottunk egy csodálatos templomba egy tér közepén, ahova be is mentünk, és megcsodáltuk a túláradóan díszes belső teret, ami leginkább egy mecsetre emlékeztetett. Aztán találtunk egy szép parkot, leültünk egy padra, és beszívtuk a körülöttünk levő buja növényzet illatát. Csak úgy repült az idő. Mire végre ránéztünk az óránkra, láttuk, hogy későre jár.

– Jobb lesz, ha visszaindulunk a szállodába – mondtam, és körbenéztem. Elkóboroltunk az ismertebb helyektől, egy nyugodtabb utcában jártunk. – Még át kell öltöznünk a vacsorához.

Már nyúltam is a telefonomért, de Allegra megállított.

– Nincs telefonozás, nem emlékszel?

– Ezt komolyan gondolod? Fogalmunk sincs, hol vagyunk.

– Ó, rá fogunk jönni – mondta anyám lelkesen gesztikulálva. – Próbáljuk meg így.

Elfojtottam egy sóhajtást.

– Oké, de már nagyon fáj a lábam.

Elindultunk jobbra, és végigmentünk egypár kanyargós utcán, amik jóformán sehova sem vezettek. Itt nem nagyon járkált senki, és éttermeket, üzleteket sem láttunk. Már szinte csak vánszorogtam, és éreztem, hogy a bőröm leégett, folyik rólam az izzadság, a lábam pedig vízhólyagos. Elmorogtam egy káromkodást az orrom alatt.

– Eltévedtünk – jelentettem ki. – És nem vicces.

– Na, akkor ki is a panaszkodós? – kérdezte gúnyosan Allegra. Mindig ő volt az, aki a legkisebb apróság miatt is nyafogásba kezdett, ha valami nem úgy ment, ahogy ő akarta. Soha nem gondoltam, hogy tőlem örökölte. – Nonninak semmi baja.

Anyám vállat vont.

– Mondtam, hogy jót tettek nekem a Jane Fondá-s dvd-k.

Most én vezettem, balra fordultunk. Fölbaktattunk egy emelkedőn, végigmentünk néhány utcán, és végül egy üres térre értünk, ahol néhány padot láttunk. A távolban egy kukában tűz égett, mellette két idősebb nő állt, úgy néztek ki, mintha a kedvenc tévéműsoruk legutóbbi részét tárgyalnák ki.

– Üljünk le, és megnézem a térképet. Most már jó lenne tudni, hol vagyunk.

Már Allegra sem ellenkezett, mostanra ő is elfáradt. Elővettem a telefonomat, megnyitottam az alkalmazást, és próbáltam megtalálni a szállodánkat.

– Anya? Azok a nők minket bámulnak – szólalt meg Allegra.

Odafordítottam a fejem. Igaza volt. Úgy tűnt, felkeltettük az érdeklődésüket. Összedugták a fejüket, és vadul integettek. Hát ez szuper. Az jutott eszembe, nem valószínű, hogy útba tudnának igazítani.

– Ne foglalkozz velük, kicsim. Egy perc és megyünk.

Megtaláltam a szállodánkat a térképen, és megjelöltem a helyzetünket.

– Frannie, erre jönnek – sziszegte anyám.

És valóban, a két nő elindult felénk. Egy-egy nagy bot volt a kezükben. Atyaúristen, mi történik itt? A hajléktalanok még New Yorkban is békén hagyják az embert. Pénzt akarnak?

– Gyertek, menjünk innen. Akkor majd békén hagynak.

Felálltunk a padról és elindultunk, de a két nő dühösen kiabált valamit olaszul. Ahogy közelebb jöttek, megláttam a koszos ruhájukat, felemás cipőjüket és a piszoktól összecsomósodott hajukat. De az arcuk volt a legfélelmetesebb. Iszonyú dühösnek tűntek.

– Huh, scusi, mi dispiace, megyünk. Már itt se vagyunk – motyogtam. Allegra kiabált valamit olaszul, amit nem értettem, csak megragadtam anya és Allegra kezét, hogy induljunk. – Megyünk.

És akkor megtámadtak. A botjukat a magasba tartva, az utolsó pár métert olyan gyorsan tették meg, mintha valami borzalmas dolog miatt üldöznének, amit meg kell bosszulniuk. Felsikoltottam, szorosan fogtam Allegra és anya kezét, és amilyen gyorsan csak tudtunk, kiszaladtunk a térről, csattogott a cipőnk talpa a kövezeten.

Pár háztömbbel arrébb láttam, hogy már nincsenek mögöttünk, úgyhogy lelassítottunk, hogy levegőhöz jussunk.

– Minden rendben? Anya?

– Jól vagyok. De mit csináltunk? Úristen, ezek bolondok voltak! Az első emberek, akik nem voltak kedvesek velünk, amióta megérkeztünk.

– Meg akartak verni? – kérdezte Allegra döbbenten.

– Nem, szerintem az lehetett, hogy a pad az övék volt, és nem szabadott volna odaülnünk – mondtam. – Na, menjünk innen!

Allegra sebesen húzogatta az ujját a telefonja képernyőjén.

– Hagyjuk a francba az egészet, és hívjunk egy Ubert.

– Jó ötlet.

Tíz percen belül sikerült kiérnünk egy utcára, ahol a járdaszegély mellé meg is érkezett egy csodálatos kis autó. Beültünk, és áldottam a technológiát, aminek a segítségével a sofőr egyenesen a szállodánkhoz vitt minket anélkül, hogy nyelvi problémákba ütköztünk volna vagy elő kellett volna venni akár készpénzt, akár bankkártyát.

– Nem lehet, hogy meg vagyunk átkozva vagy ilyesmi? – kérdezte Allegra. – Először lezúgsz a lépcsőn, most meg megtámadnak.

– Nincs olyan, hogy megátkoznak valakit. Ez történik, ha az ember eltéved. De hát kalandot akartatok, megkaptátok.

Mire megint biztonságban voltunk, éreztem, hogy nagyon elfáradtam, de volt bennem egy nagy adag elégedettség is. Már el is felejtettem azt a jófajta érzelmi hullámvasutat, amire akkor ül fel az ember, amikor egy egész napot a családjával tölt. És igen, néha egymás agyára mentünk, de végül olyan közös élményekben volt részünk, amiken majd jókat fogunk tudni nevetni. Épp azon gondolkodtam, hogy ez az utazás végül is nagyon jó ötlet volt, amikor Allegra döbbenten felkiáltott, és megállt a hall közepén. A telefonjára meredt.

– Úristen!

Egy pillanatra megállt a szívem.

– Mi történt? Meghalt valaki?

Lassan megrázta a fejét, kikerekedett a szeme.

– Valami azt súgja, hogy hamarosan nem fogod annyira szeretni a technnológiát, anya.

Rossz előérzetem támadt.

– Miről beszélsz? Mit nézel?

Anyám előrehajolt, hogy belelessen Allegra telefonjába. A szája elé kapta a kezét.

– Felvetted anyádat, ahogy leesik a lépcsőn?

– Én nem. De valaki más igen, és feltöltötte a netre. És…

Az ajkába harapva elhallgatott. Arca eltorzult az aggodalomtól.

– Nagyon durván sokan nézték meg.

A vér elkezdett dobolni a fülemben. Remegve nyújtottam ki a kezem, és Allegra beletette a telefonját. Az Instagram volt megnyitva rajta.

Pofára esés a Spanyol lépcsőn! – volt a képaláírás, amit egy sor emoji és hashtag követett. És láttam magamat a videón, amint elcsúszom és leszánkázom a lépcsőn. A fenekemen pattogok lefelé, a szám nyitva, az arcomon furcsa, rémülettől eltorzult kifejezés… szinte mint A sikoly című festményen. Hallani a tömeg huhogását és vihogását. Végül ott fekszem a lépcső alján, szétterülve, mint egy zsiráfbébi, aki most tanul járni. Aztán megérkezik Enzo, a karjába kap és elvisz onnan. Pontosan úgy, mint a herceg egy Disney-mesében, aki megmenti a bajba jutott leányzót.

– Ezt nem hiszem el – suttogtam magam elé. – Nem vicces.

– Úgy látom, mindenki Enzo reakciójáért van oda – jegyezte meg Allegra. – Olvasd el a kommenteket. Nagyon romantikusnak gondolják.

Igaza volt. A legtöbb komment arról szólt, miként mentett ki Enzo a veszélyből, és tényleg léteznek-e még ilyen férfiak. Az emberek taggelték a barátaikat, és a kommentfolyam az olasz kontra amerikai férfiak vitába torkollott. Mint egy hólabda, úgy nőtt és kelt önálló életre a téma.

Több mint tízezerszer nézték meg a bejegyzést.

Éreztem, hogy megint összeszorul a mellkasom, próbáltam nem pánikolni. Mi van, ha az ügyfeleim meglátják? Vagy a beosztottaim? Már elveszítettem egy fontos megbízás vezetését a pánikrohamom miatt. És ki akar egy olyan nővel dolgozni, aki egy vicces mém, egy nevetséges virális videó főhőse?

– Meg kell állítanunk, hogy tovább terjedjen – magyaráztam, miközben azon járt az agyam, hogy ezt miként lehetne elérni. – Nem lehet, hogy a cégnél bárki meglássa!

– Mi nem tudjuk kitörölni, mert nem mi posztoltuk – válaszolta Allegra. – De nem annyira gáz. Te is ember vagy. Holnapra el is felejtik az egészet.

Anya is közbeszólt.

– Az is látszik, hogy ha el is esel, utána azonnal képes vagy felállni.

Elképedve néztem rá.

– Megőrültél? Az látszik, hogy elesem, és utána egy pasas a karjába vesz! Nem én állok fel!

– Úgy értem, lehet így is értelmezni. Felálltál volna. Enzo csak véletlenül ott volt.

Legszívesebben üvöltöttem volna, de nem akartam fokozni az őrületet.

– Hol találtad a videót? – kérdeztem Allegrát.

– Bonnie küldte, de az ajánlottak között is ott van.

Ami azt jelenti, hogy továbbra is megosztják és kommentelik, mert az emberek mulatságosnak találják. Hányingerem lett.

– Mennem kell.

– Várj, ne felejtsd el, hogy mindjárt vacsora – szólt anya. – Ne hagyd, hogy ez tönkretegye az esténket. Biztos, hogy senki, aki számít, nem is ismeri fel, hogy te vagy az.

Mintegy végszóra, rezgett a telefonom. Kate küldött üzenetet.

Jézusom, Fran, lezúgtál a Spanyol lépcsőn? Minden rendben? És ki az a jó pasi?

– Mindenki tudja, hidd el – nyöszörögtem. – Megyek, felhívom az irodát. Allegra, senkinek ne válaszolj, aki erről kérdez. Tegyél úgy, mintha nem én lennék.

Leesett az álla.

– Anya, Bonnie tudja, hogy te vagy az.

– Ne válaszolj semmire. Az interneten minden kamu, majd azt mondjuk, hogy fake. Később találkozunk.

Anyám tiltakozásával mit sem törődve, nem vártam a liftre, hanem elindultam a lépcső felé, miközben azon kattogott az agyam, hogy milyen lehetőségeim vannak kontrollálni a zűrzavart, amibe kerültem.

Úgy éreztem, nem túl sok.

TIZENHATODIK FEJEZET

ALLEGRA

AMIKOR POMPEJIBE ÉRTÜNK, pár dolog feltűnt. Először is a por. Olyan volt, mintha beterített volna egy porfelhő, és belement volna a szemembe, az orromba és a fülembe. Ezenkívül minden barna volt, a földszín ezer árnyalatát láttam magam körül, végül már az ég is mintha egyszínű barna lett volna. A Vezúv baljós körvonalai olyannak tűntek a távolban, mint egy délibáb, és ahogy beléptünk az ásatások területére, hátborzongató csönd fogadott.

Nagyon vártam már Pompejit, de olyan rossz kedvem volt, hogy attól tartottam, nem is fogom tudni élvezni. Előző nap anya nem jött le vacsorázni, egyszerűen eltűnt. Aztán mégis megjelent, de folyamatosan csak arról beszélt, hogy a videó terjedését próbálta leállítani, mielőtt tönkreteszi az egész karrierjét. Mintha ez egyáltalán lehetséges lenne.

És akkor én vagyok a drámakirálynő.

Elegem volt belőle, hogy egész este mentegetnem kellett a többiek előtt, azt hazudva, hogy fáj a feje, és közben Nonnira is vigyáztam. Anyám kényszerítette rám ezt az utazást. Ő volt az, aki megígérte, hogy minőségi időt fogunk együtt tölteni és rendbe tesszük a kapcsolatunkat, és aki azt mondta, hogy szükségünk van rá, hogy kikapcsoljunk és kiszálljunk a mókuskerékből. Aki megesküdött, hogy nem fog dolgozni, és hogy Olaszország mérföldkő lesz a családunk életében. Aki folyton rám szólt, hogy ne lógjak a telefonomon, és ne a kamerán keresztül nézzem a világot.

Duma.

Nyilván dolgozni akart megint, és ezt a videót használta ürügyként. Különben is, ahogy előre megmondtam, hamar lecsengett az egész, és már mindenki a királyi család legújabb ügyével foglalkozik. De a legrosszabb, hogy ezt leszámítva tök jó volt tegnap. Persze nyilván volt néhány őrült pillanatunk, de úgy éreztem, hogy tényleg egy kicsit közelebb kerültünk egymáshoz. Aztán jött a videó, és mindent tönkretett.

Nem voltam hajlandó hozzá szólni se tegnap este, se ma reggel, bár Nonni próbált békíteni. Írtam egypárszor Davidnek, de ő meg eltűnt, úgyhogy elhatároztam, hogy most nem írok neki addig, amíg nem jelentkezik. Anya mellém akart ülni a buszon, de én inkább külön ültem, és végig telefonoztam. Lehet, hogy ha úgy viselkedem, mint ő, akkor végre felfogja, mennyire megbánt.

Reggel hatkor keltünk, hogy időben el tudjunk indulni Pompejibe, délután megállunk Nápolyban, utána pedig Caprira megyünk, és ott töltünk pár napot. Enzo szólt előre, hogy a mai hosszú nap lesz. Muszáj arra koncentrálnom, hogy jól érezzem magam, és ne hagyjam, hogy ez a dolog anyámmal ennyire befolyásoljon.

Miért is gondoltam, hogy meg fog változni? Úgysem fog. Abba kell hagynom, hogy ebben reménykedem.

Ma nem kaptunk audioguide-ot, az idegenvezetőnk erős, zengő hangját anélkül is jól lehetett hallani. Amolyan jópofa figura volt, bár maga a hely szerintem kicsit komolyabb és tiszteletteljesebb hozzáállást kívánt volna meg. Kegyetlenül tűzött a nap, de amikor elkezdte mesélni, milyen volt az élet itt annak idején, teljesen elfeledkeztem az időjárásról. El se tudom képzelni, milyen lehet az a pár pillanat, amikor az ember felfogja, hogy most élve el fog égni az egész várossal együtt.

Ian lépett oda mellém.

– Nagyon tiszteletlen dolog, ha most semmi másra nem vágyom, csak egy jégkására?

Visszafojtottam a nevetésem.

– Valószínűleg, bár én is azt szeretném, ha ott a sarkon befordulva egy fagyiskocsi várna ránk.

Vigyorgott, és az idegenvezető felé bökött a fejével.

– Jó fej. Jobban hasonlít egy mesemondóra, mint egy történelemtanárra. Azt hiszem, a nagy szerencsétlenségeknél elfelejtjük a személyes vonatkozásokat. Az egészet a világ perspektívájából nézzük.

Bólintottam, és együtt lépegettünk tovább a régi köveken.

– Mint amikor minden héten egy újabb iskolai lövöldözésről hallunk. Olyan, mintha ez lenne a dolgok rendje. Egészen addig, amíg oda nem mész a helyszínre, vagy ki nem derül, hogy ismertél valakit az áldozatok közül.

– Pontosan.

Egymásra néztünk, és magam is elcsodálkoztam, de mintha valami apró jó érzés futott volna át a testemen. Ez nem történt meg velem túl gyakran. Mindig azt hittem, hogy a hormonműködésem kicsit nehézkes. Általában csak nagyon menő hírességek keltették fel az érdeklődésemet, kivéve Christian Petersont, aki a suliban az isten, mármint külsőre, és hát ugye David. Ian nem ilyen értelemben volt vonzó. Jobban megnéztem, elidőztem gyömbérszínű haján, sápadt bőrén és a szeplőin. De a szeme hihetetlenül szép mélykék volt, és amikor mosolygott, önkéntelenül vissza akartam mosolyogni rá. Langaléta volt, de sportos, látni lehetett, hogy a pólója alatt izmos, még az is lehet, hogy kockás a hasa. Azon gondolkodtam, vajon mindenhol szeplős-e, és a mellkasán is vörösesszőke-e a szőrzete. Meg az is eszembe jutott, hogy sok lánnyal csókolózott-e már és jó-e benne, vagy inkább totál kocka és soha nem volt még barátnője.

– Lehetek ma egy kicsit veled? – kérdezte.

– Idegesítenek a szüleid?

– Csak egy hangyányit. Egy szobában lakunk, hogy spóroljunk. Megdöbbentem.

– Ó, jaj, értem. Én is kivagyok éppen az anyámra, úgyhogy egy cipőben járunk.

– Történt valami?

Úgy tűnt, tényleg érdekli, nem csak udvarias. Tuti, hogy jól lehet vele beszélgetni.

– Á, csak a szokásos.

– Aha, értem.

Elhallgattunk, és az idegenvezetőre figyeltünk, miközben a vállunk összeért.

– Mielőtt a Vezúv kitört, Pompeji nagyon gazdag település volt – mesélte éppen. – Sokan jártak ide nyaralni, az utcákat villák, boltok, fürdők és természetesen bordélyok szegélyezték. – Végignézett a csoporton, és megállt a tekintete Kaion. – Majd szólok, mikor takarja el a kisfiú szemét – szólt viccelődve Hanának, miközben elindultunk az egyik épület felé. – Van itt egypár freskó, amit lehet, hogy inkább nem akarna neki megmutatni.

Kai összeráncolta a homlokát, nem értette, miről van szó, Hanna pedig egyetértőn bólintott.

– Az amfiteátrumba húszezren fértek be. Képzeljük el a tömeget, amint összegyűlik a szabadtéri piacokon, az anyákat a gyerekeikkel, a portékájukat áruló boltosokat, a szekereket húzó lovakat. – A földre mutatott. – Ez az eredeti út, azok a kövek, amelyeken az akkori lakosok jártak. Jöjjenek utánam, és vigyázzanak, hova lépnek.

A lábunk belemélyedt a régi kövek közötti résekbe, ahogy a poros és csendes városban sétáltunk. Olyan volt, mintha az egykori kiáltások még ott zengenének a levegőben. Az idegenvezetőnk annyira érzékletesen mesélt a régmúlt mindennapjairól, hogy szinte hallottam a latin beszélgetésfoszlányokat.

– Amikor a vulkán Krisztus után 79 augusztusában kitört, az embereknek lett volna idejük elmenekülni, de a legtöbben egyszerűen nem vettek tudomást a veszélyről. Hamu, kőtörmelék és mérgező gáz került a levegőbe, és amikor lehullott, egyenesen a városra szállt.

– Miért nem menekültek el? – kérdezte Patrick, Ian apja.

– Miért maradunk, amikor szerencsétlenség fenyeget? Talán mert nem gondoljuk, hogy velünk is megtörténhet. Hogyan is fordulhatna elő, hogy egy virágzó város, mint amilyen ez volt, egyszer csak eltűnik a föld színéről? Körülbelül kétezer ember maradt a városban, a vulkán pedig több mint százötven kilométeres óránkénti sebességgel lövellte ki magából a köveket és a lávát. Túl késő volt azoknak, akik maradtak. A hamu és a láva elöntötte az utcákat, és az egész várost beborította.

Mindenki csendben volt, néztük az egykori civilizáció nyomait. A hideg futkosott a hátamon, és egész testemben remegtem. Ian mintha megérezte volna a reakciómat, megérintette a karomat. Bőréből tiszta pamut- és napfényillat áradt.

– Pompejit 1748-ban, egy ásatás során fedezték fel. A régészeket sokkolta, amit találtak, hiszen a hamu szinte mindent megőrzött az eredeti állapotában. Érintetlen csontvázak, mindennapi tárgyak, festmények, bútorok kerültek elő. Olyan volt, mintha a város mély álomból ébredt volna. Most megmutatok néhány épületet, ahol csontvázakat találtak, és a híres falfestményeket, amelyek az egykori turistáknak készültek.

Bementünk több házba, ahol üvegtárlókban láttuk a gipszből kiöntött testeket. Egy férfi, arcán jól kivehető rettegéssel bámul előre, maga elé tartja a kezét, mintha látná a közeledő lávafolyamot. Egy másik tárlóban egy női testet láttunk összekuporodva, ahogy a karjai között tartott kisbabáját védelmezte: így őrizte meg őket az idő. Mint egy hátborzongató Stephen King-filmben. Elszorult a torkom. Ujjaimat finoman hozzáérintettem az üveghez, ahogy az életükért küzdő embereket bámultam, akik végül kénytelenek voltak megadni magukat a természet őrjöngésének.

– Eszedbe juttatja, hogy milyen a világ ma – hallottam Ian nyugodt hangját. – Tornádók, árvizek, bogárinvázió, a jéghegyek olvadása. Azt mondják, nem érdekes, ha kivágunk néhány fát vagy kihalnak a méhek, nincs ezeknek globális hatása, csak az a fontos, hogy még több házat tudjanak építeni. Mindig, amikor azt hisszük, hogy az uralmunk alá hajthatjuk a földet, kiderül, hogy nincs igazunk. Ma már senki nem tiszteli Istent.

Felé fordítottam a fejem. Kíváncsivá tett. Úgy beszélt, mint egy tudós, nem úgy, mint a fiatal srácok, akiket ismertem. Mint valaki, aki már régóta él, és sok olyat látott, ami elszomorította.

– Írország is ilyen? – kérdeztem. – Mi Amerikában folyamatosan harcolunk a környezetvédelemért.

– Az egész világ ilyen. Másokra mutogatunk, és azt hisszük, nálunk jobb a helyzet, de mindannyian ugyanazokkal a problémákkal küzdünk.

– Biztos, hogy pszichológiát tanultál, és nem politikatudományt? – kérdeztem.

Elmosolyodott, és eltűnt az árnyék az arcáról.

– Mondtam, hogy kocka vagyok. Azt el is felejtettem mondani, hogy volt egy másik szakom is. A környezetvédelem az egyik vesszőparipám.

Ez tiszteletet ébresztett bennem. Azokban a kortársaimban, akiket eddig ismertem, nem volt szenvedély – már ha nem számítjuk a szórakozóhelyek, a legújabb divat vagy a közösségi médiás kattintások iránti szenvedélyt.

– Az jó.

– Neked mi az, ami fontos?

Csak bámultam Iant, és rá kellett jönnöm, hogy bár gyorsan ítélkezem mások felett, nekem magamnak nincs igazi szenvedélyem. Nincs egy konkrét segélyszervezet, aminek segítenék, nem úgy nézem a híreket, hogy rögtön késztetést éreznék arra, hogy megváltsam a világot. Zavartan elpirultam, mert nem akartam elárulni az igazat.

– Még nem tudom biztosan – mondtam végül.

– Van egy olyan érzésem, ha majd egyszer rájössz, nagyon kemény leszel benne.

Egymásra mosolyogtunk, és megnyugodtam. Nem ítélt el. Aztán megint az idegenvezetőre figyeltünk.

– Hallották már a piros lámpás negyed kifejezést? – kérdezte. Mindenki bólintott.

– Hosszú története van, és itt kezdődik. A piros lámpák jelölték a nyitva levő bordélyokat és mutatták az utat az utazóknak éjszaka. Pompejiben eléggé… hmm… élénken érdeklődtek az erotika iránt. A piros lámpákon kívül más jelzéseket is használtak, hogy útba igazítsák a férfiakat. Mutatok egyet.

Az egyik házon a bejárat melletti kőbe egy pénisz rajzát vésték, aminek a vége az ajtó felé mutatott. Kuncogás hallatszott a tömegből, és mindenki sorjában megvizsgálta közelről a rajzot.

– Elég egyedi irányjelző – vigyorgott Ian.

– Most bemegyünk ebbe az épületbe – folytatta az idegenvezető. – A falon látni fognak egypár festményt, amelyek amolyan katalógusként vagy menüként funkcionáltak a ház szolgáltatásairól. Signora, ez az, amire mondtam, hogy esetleg hagyják ki – fordult Hanához.

– Igen, megértettem – válaszolt Hana.

– Anya, mi ez? – kérdezte Kai hangosan, a péniszre mutatva.

A csoportban mintha mindenki visszatartotta volna a lélegzetét. Kíváncsi voltam, Hana hogy vágja ki magát. Azt mondja majd, hogy á, nem érdekes? Vagy elvonja Kai figyelmét valami mással?

Nos, legyintett, mintha semmi érdekes nem lenne.

– Csak egy hot dog. Az étterem bejárata felé mutat, hogy lássák az emberek, hogy itt kapható.

Dan felhorkant. Kai bólintott.

– Klassz.

– Menjünk, nézzük meg, mi van odaírva – mondta Hana, és ügyesen elvezette a fiát a bordélytól.

Visszafojtottuk a nevetésünket, és beléptünk. Azonnal szembetűnt, hogy a fal tele van freskókkal, amelyek különböző összetételű párokat ábrázolnak különböző szexuális tevékenységek közben. Az egyiken egy férfi tekintélyes méretű péniszével hátulról hatol be egy nőbe, egy másikon két férfi fekszik egy ágyon teljesen összegabalyodva. A festmények egy része már fakó volt vagy repedezett, de így is jól látszottak a részletek.

Egy régi pornószoba. Milyen bájos.

Nem akartam szégyenkezni úgy, hogy Ian ott áll mellettem, úgyhogy a legnagyobb nyugalommal vettem szemügyre a képeket, mielőtt visszamentünk az utcára. Láttam, hogy anya rám néz és felhúzza a szemöldökét, de nem voltam hajlandó reagálni.

– Jó kis kéjsóvár banda volt – jegyezte meg Nonni, ahogy továbbmentünk. – De tehetségesen festettek.

Elnevettem magam. Imádom a humorát.

– Jól vagy ebben a hőségben? – kérdeztem.

– Persze, csak alig látok valamit a kalap miatt – mondta, a széles karimára célozva. Vettünk neki pluszvizet, de egyébként hihetetlen, milyen jól bírta eddig az utat. Mary és Ray, az idősebb házaspár is úgy tűnt, hogy a hosszú séta és a párás időjárás ellenére is jól érzi magát.

– Bekented magad naptejjel? – kérdeztem Nonnitól. Kedvesen megcsavarta az orromat.

– Igenis, anya. Csak figyelj rá, hogy te se felejtsd el, oké? Az idegenvezető tapsolt egyet.

– Most elmegyünk egy helyre, ahol nagyon jó fotókat lehet csinálni, úgyhogy készítsék elő a telefonjaikat vagy a fényképezőgépeiket. Egy kicsit azért kell gyalogolni.

Pár perc séta után elérkeztünk egy sziklapárkányhoz, amely mögött ott emelkedett a vulkán. Mindenki fotózkodott, aztán visszaszálltunk a buszba. Ian hívott, hogy üljek mellé, én meg elfogadtam. Anya és Nonni rám nézett, de nem ellenkeztek, és leültek egymás mellé.

– Hál’ istennek – mondta Ian halkan. – Idefelé anyával ültem, és ő azokat a rémes lányregényeket hallgatja. Egy vágyam van csak: hogy kitöröljem az emlékezetemből azt a jelenetet, amiben most van.

Elnevettem magam, és felemeltem a Kindle-ömet.

– Én Dean Koontzot és Stephen Kinget szeretem. Te mit olvasol? Beletúrt a hátizsákjába, és kivett egy vászonkötésű könyvet.

– Bármit, ami a kezembe kerül. Ez éppen egy Thomas Moore. Szerzetes volt, de kilépett a rendből, és író lett. Legfőképpen az életről és a spiritualitásról írt.

– Érdekesen hangzik. Jó? Ian elgondolkodva bólintott.

– Igen. Tetszik benne, hogy nem kötődik egy meghatározott korhoz, és nem céloz meg egy adott generációt vagy problémát. Csak a világról és lélekről szóló meglátásait írja le.

– Önsegítő könyveket is olvasol?

– Néha. Attól függ, ki akar segíteni. Bírtam a humorát, okos volt.

– Egyetértek. Gondolom, Donald Trump könyvét, Az üzletkötés művészetét nem tekinted jó segítségnek, ugye?

Elnevette magát.

– Szellemes vagy. Biztos, hogy még gimibe jársz? Vagy egyszerre több osztályt is végzel?

Igyekeztem nem elpirulni. Soha nem gondoltam magam különösebben humorosnak, de az is biztos, hogy nem találkoztam még olyan fiúval, aki ezt az oldalamat hozta volna ki belőlem.

– Á, csak viccelek. Várod már Caprit?

– Igen, úgy tudom, gyönyörű, főleg a Kék-barlang. De a sziklába vájt szerpentineket nem várom annyira. Kicsit tériszonyos vagyok.

– Majd elvonom a figyelmed.

– Köszi, de elhoztam a rózsafüzéremet. Így egyenesen a legtutibb vigasztalás forrásához tudok fordulni.

Ránéztem. Megint kíváncsivá tett.

– Nagyon vallásos vagy, ugye? Mármint csak kérdezem, nem ítélkezem. Láttalak a templomban is imádkozni, meg a megjegyzéseidből is ezt gondolom.

Reméltem, hogy nem mondok nagy butaságokat, de Ian nyugodtnak tűnt és rám mosolygott.

– Nyugodtan kérdezhetsz bármit. Ez is az életem része, és tudom, hogy sokan csodálkoznak a vallásosságomon.

– Én nem – vontam meg a vállam. – Szerintem jó dolog. A nagymamám katolikus, de anya nem nevelt vallásosan. Azt mondja, hogy inkább én magam találjam meg az utamat. Amikor voltam néhány jógaórán, akkor ott sokat beszéltek a spiritualitásról. Meg arról, hogy meg kell találnunk a középpontunkat és meg kell tanulnunk lélegezni, és arra gondoltam, hogy szívesen megtudnék erről többet.

Bólintott.

– Buddhizmus, dalai láma. Sok jógázó követ különböző jógikat, akikről azt gondolják, hogy megvilágosodtak. Szerintem ha hiszünk valami jobban, az szükségszerűen értékesebb élethez vezet.

Erre eddig még soha nem gondoltam.

– A szüleid is keresztények?

– Igen, római katolikusok vagyunk. A szüleim úgy nőttek fel, hogy minden vasárnap templomba mentek. Én is jártam évekig hittanra, voltam elsőáldozó, és bérmálkoztam is. Van többféle felekezet: protestánsok, metodisták és még több is, ezek mind keresztény vallások. A katolikusok egy kicsit mások: szigorúbbak. Mi a Vatikán alá tartozunk, a pápát követjük.

– Akkor gondolom, nagy dolog volt neked, hogy ott lehettél a Szent Péter-bazilikában. Kék szeme felderült.

– A valóra vált álom – mondta egyszerűen. – Olyan volt, mintha hazaérkeztem volna.

Szenvedélyesen beszélt, de ítélkezés nélkül. Jó volt, hogy meg tudtam nyílni előtte és tényleg önmagam lehettem.

– Még az is lehet, hogy meg tudnál téríteni – tréfálkoztam. – Még egy csomó templomba el fogunk menni az utazás alatt.

– Szerinted baj, hogy legalább ugyanennyire érdekel a mozzarellás program? Imádom itt a pizzát. Amit Írországban pizzaként árulnak, az tragikus.

– Akkor ebben New York szorosan követi Írországot a második helyen. Egyszer majd gyere el meglátogatni, és akkor össze tudod hasonlítani.

– Oké.

Nagyon gyorsan telt az idő. Végig beszélgettünk, halkan, mert a csoport egy része elaludt, volt aki még horkolt is. Néha, amikor megmozdultam, összeért a bőrünk. A szőrszálak a lábán egy kicsit csikiztek, és a gyomromban is éreztem egy kis remegést. A szeplőit teljesen megszoktam, és az ajkát, amit először túl pirosnak találtam a sápadt bőréhez képest, most puhának láttam, különösen amikor mosolygott. Azon kaptam magam, hogy közelről figyelem az arcát, és egyre jobban tetszenek a szögletes vonásai és az ívelt vörös szemöldöke.

Határozottan nem egy Harry herceg. De talán nem is baj.

TIZENHETEDIK FEJEZET

SOPHIA

AMINT MEGÉRKEZTÜNK NÁPOLYBA, gyomorszájon vágott egy erőteljes, átható érzés. És ez most nem a gyomorfekélyem volt vagy az az egyre növekvő kellemetlenség, ami már aggasztott is. Nem: azt éreztem, hogy megérkeztem. Megérkeztem oda, ahova évtizedek óta vágytam.

A busz egyenesen odavitt, ahol a legjobb turistafotókat lehet csinálni. Anyám és apám szülővárosa lélegzetelállító látvány volt. Poros, szürke épületek a nyugodt öbölben, a kikötőben hajók ringatóztak, háttérben a Vezúv ködös sziluettje. Enzo Sophia Lorenről, a nápolyiak ikonikus színésznőjéről szóló történetekkel szórakoztatta a társaságot, és beígérte a világ legjobb pizzáját. De én leginkább arra vágytam, hogy bejárhassam azokat az utcákat, amelyeken egykor a szüleim is lépkedtek, és megmerítkezhessek a városban, amely leginkább a maffiáról, a sok szemétről és a káoszáról híres. Ez volt az a Nápoly, amelyről a szüleim meséltek, de emellett az összetartó közösség is, a jó ételek és a minden sarkon elénk táruló építészeti szépségek városa is.

Egyenesen a város közepébe mentünk: a Spaccanapolira, Nápoly híres főutcájára, amely két részre osztja a várost, és ahol egyszerre van jelen a régi és az új. Enzo összehívta a csoportot.

– Két óra szabadidejük lesz ebédszünettel együtt, figyeljék az órát. Hosszú lesz a nap, még át kell érnünk Caprira, úgyhogy mindenképp tartanunk kell a menetrendet. – Mondott egy-két étteremcímet, amiket Allegra beírt a telefonjába. – Ezeken a helyeken biztos, hogy a legjobb pizzát kapják, de én első helyen mindig a Sorbillót ajánlom, ha nem túl hosszú a sor. És meg kell kóstolniuk a süteményeket is: a babàt, a zeppolét, a sfogliatellét. Ezekhez nem kell leülni, menet közben is ehetők. – Ránk mosolygott a szokásos, elbűvölő módján. – Érezzék jól magukat. Engem bármikor kérdezhetnek. Ez itt a piazza Gesù Nuovo, én itt maradok, itt megtalálnak. Innen megyünk majd vissza a buszhoz. Ha eltévednének, írjanak üzenetet, és megyek.

– Annyira cuki – súgtam oda Frannie-nek. Még mindig úgy gondoltam, hogy jó lenne, ha történne köztük valami. Legalább egy ártalmatlan kis flört. – A világ legnagyobb borravalóját fogom neki adni.

– Tedd azt, anya – mosolygott Fran. Barna szemében olyasmit láttam, amit eddig nem nagyon. De nem volt időm arra, hogy tovább kutakodjam, mert Allegra megkérdezte:

– Nonni, errefelé laktak a szüleid?

– Nem messze innen. Anyám a Spanyol negyedben, ami egy munkáskerület volt, apám pedig Vomeróban, ahol inkább a középosztály lakott. Itt házasodtak össze, és végül innen mentek Amerikába, én már ott születtem. Queensben nagyon sok olasz család lakott egymáshoz közel, és mindenki jóban volt mindenkivel.

– Nagy szerelem volt, ugye? – kérdezte Allegra csillogó szemmel.

– Igen. – Megsimogattam a vállát. Jó érzés volt, hogy az unokámat ugyanúgy elbűvöli a szüleim szerelmének története, mint engem. Apám hihetetlenül jóképű volt, magas, karcsú, átható tekintetű, szépen nyírt bajusszal. A maga százkilenvenöt centijével messze kimagaslott az olasz férfiak közül. Anyámmal egy kávézóban ismerkedtek meg, és később sokszor mesélt anyám selyemfüggönyként leomló, derékig érő sötét hajáról és sárga ruhájáról, meg arról, hogyan lebbent meg a lába körül, amikor lépett. Miután összeházasodtak, megbeszélték, hogy jobb életre vágynak. Akkoriban nem volt könnyű a megélhetés Nápolyban, és ők Amerikáról álmodtak. Anyám minden házassági évfordulójukon fölvette a sárga ruháját, apám egy öltönyt, bekapcsolták a zenét, és táncra perdültek az apró konyhájukban, így emlékezve a napra, amikor egymásba szerettek.

Megálltam, hogy egy kicsit átadjam magam az emlékezésnek. Istenem, annyira hiányoznak… Milyen kegyetlenség, hogy mindketten olyan fiatalon elmentek. Fran felém fordult. Nem vette észre, hogy gondolatban egészen máshol járok.

– Mint amikor te találkoztál apával, ugye? Mindig azt mondtad, már nagyon fiatalon tudtad, hogy ő lesz a férjed.

Rám törtek az emlékek, a maguk kegyetlen szépségével együtt. Korán megtanultam, hogy nem lehet egy adott pillanatot kiválasztani és kidobni az ember életéből. Olyan ez, mint a kirakó: a hiányzó darab helyén lyuk marad, és a végén nem lesz teljes a kép. Nem, mindent el kell fogadni, hogy tisztán lássuk az utat, amit megtettünk. Már régen megbékéltem a döntéseimmel, és nem állt szándékomban éppen most megkérdőjelezni őket.

Mégis, talán eljött az idő, hogy Frannie megismerje azt a lányt, aki voltam, mielőtt feleség és anya lettem.

– Igen, apád és én is tudtuk, hogy egyszer össze fogunk házasodni. De a mi történetünk más volt. – Halvány mosolyt erőltettem az arcomra. – Tudod, amikor a szüleim meghaltak, még csak tizenöt éves voltam. Mindketten elkapták az ázsiai influenzát, ami végigsöpört egész Amerikán, és nagyon sok ember halálát okozta. A környékünkön is sokan megbetegedtek. A szüleim egy hét különbséggel haltak meg.

Frannie döbbenten nézett rám.

– Anya, ezt nem tudtam. Azt tudtam, hogy fiatalon meghaltak, de azt hittem, hogy akkor te már huszonéves voltál, és házas.

Megráztam a fejem.

– Nem. Borzalmas volt. Teljesen magamra maradtam. A szomszéd család pedig annyira jólelkű és önzetlen volt, hogy magukhoz vettek. Mrs. Ferrari tárt karokkal fogadott be a családjába. A fiát már ismertem, és amikor betöltöttem a tizennyolcat, elkezdtünk hivatalosan is randevúzni.

– Apa – lehelte Frannie. – Úgy tudtam, hogy együtt jártatok iskolába.

– Ez igaz is. Csak a részletekbe nem mentem bele soha. A többi már történelem. Összeházasodtunk, és amikor megnyitotta a vállalkozását Westchesterben, odaköltöztünk.

Kiszáradt a szám, bár technikailag az igazat mondtam. Hogy is magyarázhattam volna el a lányomnak, hogy milyen az, amikor az ember csapdában találja magát? Amikor érzi a nyomást, hogy az asszony, aki megmentette, azt várja, hogy hozzámenjen a fiához és gyerekeket szüljön neki? Azt a bénító érzést, hogy csak egyszer sikerül teherbe esni? Szívemet-lelkemet beletettem abba, hogy Frannie-t felneveljem és tökéletes anya legyek… csak hogy aztán újra meg újra elbukjak.

Ekkor megint megszólalt a hang, gyengén, de tisztán: Nem buktál el. Sem én, sem Frannie, sem az anyám. Nekem szántak feleségül, és minden egyes nap meg kellett volna köszönnöm neked, hogy igent mondtál, de én ehelyett természetesnek vettem.

A gondolataim árulásnak tűntek, különösen, hogy Jack szavai olyan tisztán szóltak a fejemben.

Egyértelmű volt a szereposztás. Te foglalkoztál az üzlettel, én az otthonunkkal. Én is szerettelek. Ebben ne kételkedj soha.

De nem volt más választásod, ugye?

– Nonni, jól vagy?

Allegra hangja visszarántott a valóságba a halott férjemmel folytatott képzeletbeli beszélgetésből.

– Persze. Na, menjünk! Nincs túl sok időnk – mondtam, és elindultam. Hagyták, hogy vezessem őket, és nem kérdezősködtek tovább. Boldognak éreztem magam. Olyan sok keserűség volt bennem, de most egy kicsit félre akartam tenni.

Bejártuk a keskeny, macskaköves utcákat, és őrültként száguldozó robogósok között törtünk magunknak utat. Elvegyültünk a helyiek között, belekerültem az itteniek mindennapjaiba: láttam, ahogy bevásároltak a piacon, megtöltötték a kosaraikat gyümölccsel, kenyérrel és hússal, amiből majd a vacsora lesz; láttam a gyerekeket, akik labdáztak, nevettek és fogócskáztak az utcákon, miközben a mosott ruha a fejünk fölött száradt az ablakok közé kifeszített köteleken. Úgy lengedeztek a szélben, mint a karácsonyi égősorok. Élet volt az utcákon, ez volt az a Nápoly, amiről anyám annyit mesélt. Élveztem minden pillanatot, és a lelkem mélyén éreztem, hogy anyám ott van velem.

Megálltunk a Sorbillónál, az egyik leghíresebb pizzázónál, és kihozták életem legeslegfinomabb vékony tésztájú pizzáját. A finom, ropogós tésztán nem volt más, mint bivalymozzarella és isteni paradicsom, de az ízek és a textúrák szétolvadtak a számban. Allegra is odavolt a gyönyörűségtől, és élénk beszélgetésbe kezdtünk a nápolyiak pizzakészítési technikájáról, amit össze se lehet hasonlítani a világ többi táján folytatott gyakorlattal. Allegra megfogadta, hogy egyszer majd visszajön és tanulmányozni fogja ezt a művészetet, mielőtt elkápráztatja vele Amerikát.

Kivételesen Frannie sem tett semmiféle gúnyos megjegyzést Allegra konyhaművészettel kapcsolatos álmaira. Hálás voltam neki – így Allegrának nem volt mentsége arra, hogy visszautasítsa a békülési kísérleteit.

– Mindjárt jövök, csak elmegyek a mosdóba – mondta Allegra, miután egy szalvétával megtörölte a száját.

Belekortyoltam a vizembe, még mindig szédelegve a nagyszerű kulináris élménytől. Frannie felkönyökölt az asztalra, és felém hajolt.

– Anya, én nem tudtam, hogy apával ti tulajdonképpen együtt nőttetek fel. Nagyon nehéz lehetett kamasz lányként idegen embereknél lakni.

– Hát nem volt könnyű, de hálás voltam nekik, hogy befogadtak – sóhajtottam. – Apád szülei csodálatosan bántak velem.

Úgy tűnt, viaskodik magában a következő kérdéssel.

– Előfordult… előfordult, hogy valaha megkérdőjelezted a kapcsolatodat apával? Olyan fiatalok voltatok. Úgy képzelem, hogy nem volt könnyű egy háztartásban élni.

Pontosan ez volt a probléma lényege. Megmondjam neki az igazat, vagy tartsam meg a hazugságban, amit azért építettem föl, hogy megvédjem a gyerekemet? Átadjam neki a lényemnek ezt az igaz darabját, vagy hagyjam, hogy elhiggye a mesét, amit kitaláltam? Úgy döntöttem, hogy most, itt, Nápolyban az igazat akarom mondani.

– Nem, tényleg nem volt könnyű. Apád anyja gyakorlatilag belekényszerített minket a kapcsolatba. Az volt az álma, hogy összeházasodunk, gyerekeink lesznek, és mindannyian ott lakunk velük. Apád és én azért kezdtünk randevúzni, mert ez tűnt a legtermészetesebb következő lépésnek. Soha nem volt más az életünkben, se neki, se nekem, és húszéves korunkban összeházasodtunk. Akkoriban a nőknek nem nagyon volt választásuk. Az volt a természetes, hogy gyereket szülnek és otthont teremtenek, a férjek pedig pénzt keresnek, gondoskodnak a családról.

Elfelhősödött az arca, de ez alkalommal nem kezdtem el vigasztalni.

– Tudom, mondtad, hogy szerettél volna több gyereket. Hány vetélésed volt?

Túl sok. A bánat és a veszteség érzése még mindig letaglózott.

– Négy. Csoda volt, hogy te megszülettél.

– Annyira sajnálom – mondta lágyan Frannie. A szemében annyi együttérzést és fájdalmat láttam, amennyit még soha, legalábbis velem szemben nem. – Nagyon nehéz lehetett otthon lenni magányosan, miközben apa folyton dolgozott. Erre soha nem gondoltam még így. Nem akartál volna te is dolgozni? Tanulni, belekezdeni valamibe? Amikor én már nem voltam olyan kicsi?

A nevetésem őszinte volt.

– Ó, kicsim, apád soha nem hagyta volna. Neki az kellett, hogy meleg étel legyen az asztalon, tiszta legyen a ház, és be legyenek fizetve a számlák. Túl sokat dolgozott ahhoz, hogy én elkezdhessek szárnyalni és munkát keresni, amivel valószínűleg a negyedét sem kerestem volna meg az ő fizetésének. Túl sokáig éltünk ebben a leosztásban ahhoz, hogy változtassunk rajta. És különben is mit csinálhattam volna? Nem volt végzettségem. Az új technológiáktól féltem. Még gépelni sem tudtam. Nem, én már régen belenyugodtam a döntéseimbe. Ott voltak nekem a könyveim, a kert és te. Voltak barátaim, ott volt a templomi közösség, a jótékonyság. Ez elég volt nekem.

És ahogy ezt kimondtam, rájöttem, hogy igaz is. Igen, valóban szerettem volna egy házat tele gyerekekkel, akikről gondoskodhatok és akiket kényeztethetek, de nekem nem ez volt megírva. Az évek alatt megtanultam, hogy elfogadjam a veszteségeimet, és mélyen a lelkembe zárjam a fájó sebeket. Mindennap imádkoztam az elveszített babáimért. Lehet, hogy ez nem pont az az élet volt, amire fiatalkoromban vágytam, de jó volt, és a Jóisten sokféleképpen megáldott. Bár Jack túl korán elment, itt volt nekem Frannie és aztán Allegra, akiket szerethettem.

Ez elég volt nekem.

Allegra visszajött a mosdóból. Felálltunk, és meglepetésemre Frannie odalépett hozzám és átölelt. Egy pillanatig haboztam, aztán én is átöleltem. Megéreztem a gyerekem gyengédségét és erejét, és a szeretetet, amiről tudtam, hogy nincsenek határai.

– Annyira örülök, hogy eljöttünk Nápolyba – súgta a fülembe.

– Én is.

Most először éreztem azt, hogy a lányom tényleg engem lát, azt, aki valóban vagyok. Nőként látja a nőt, a döntéseimet és az életemet, a jót is és a rosszat is. Éreztem, hogy megnyugszom, és könnyebben lélegzem. Az, hogy tudtam, hogy megért, enyhítette a fájdalmamat. Szorosan öleltem.

Amikor kibontakoztunk az ölelésből, Allegra ragyogott. Aztán kézen fogtuk egymást mind a hárman, és a maradék húsz percben beugrottunk a híres Scaturchio cukrászdába, hogy feltankoljunk nápolyi édességekből a hajóútra: vettünk babàt, limoncellóba áztatott gomba alakú süteményt, zeppolét, azaz cukrászkrémmel töltött és porcukorral meghintett karikákat, sfogliatellét, a csodálatos, mandulás leveles tésztából készült, túrókrémmel töltött süteményt és ministerialét, azaz ricottakrémmel, gyümölccsel és diós krémmel, valamint egy csepp likőrrel töltött étcsokitallérokat.

Amikor visszaszálltunk a buszba, és elhagytuk Nápolyt elindulva Capri felé, kibámultam az ablakon. Magamban imádkoztam a szüleimért és Jackért, és hálát adtam a Jóistennek, hogy a halálom előtt még eljutottam ide és megbékéltem az érzéseimmel, amelyekkel otthon nem voltam képes szembenézni.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

FRANCESCA

MIRE CAPRIRA ÉRTÜNK, teljesen kimerültünk.

Amikor beléptünk a hegy tetején elhelyezkedő szálloda hűvös halljába, majdnem elsírtam magam a megkönnyebbüléstől. A ruhám gyűrötten lógott rajtam, büdös voltam az izzadságtól, fájt mindenem, a sarkamon vízhólyagok nőttek. Tisztára, mint a Repülők, vonatok, automobilok című Steve Martin-filmben.

Nápolyból először busszal mentünk a kikötőbe, ott hajóra szálltunk, és Caprin végül fogaskerekűvel jutottunk fel a hegytetőre. Már azt hittem, hogy megérkeztünk, de Enzo közölte, hogy innen még föl kell kapaszkodnunk az előttünk emelkedő dombtetőre. Mindenki elhallgatott és láthatóan egy kicsit morcos lett, annak ellenére is, hogy a hegyről csodálatos kilátás nyílt, és elképesztő színekben pompázott a táj.

Semmi másra nem vágytam, csak a szobámra, egy nagy ágyra és puha párnákra.

Azt hiszem, látszott is rajtam, hogy nyűgös vagyok, amikor a vasalt nadrágjában, fehér pamutingében és a homlokára tolt szalmakalapban tökéletesen üdének és kipihentnek tűnő Enzo átnyújtotta a szobakulcsomat, és rám villantott egy mosolyt. Hogy csinálta? Vajon volt valaha életében ideges?

– Túl vagyunk a nehezén, signora – mondta kedvesen. – Este hétkor lesz egy kötetlen koktélozás, de utána már nincs program, és kipihenhetik magukat.

Nevetségesnek éreztem volna a panaszkodást. Anyámat figyeltem, akinek bár szüksége volt néha egy kis pihenőre a dombon fölfelé, de bírta a strapát.

– Ne haragudjon, csak hosszú volt a nap. Maga hogyhogy nem tűnik kimerültnek?

– Mert tudom, hogy számítanak rám, és a fáradt idegenvezető soha nem jó fej.

Nem bírtam ki, hogy ne ugrassam megint.

– És maga mindig jó fej?

– A nővéreim szerint nem. Amikor hazaérek, egy hétig csak alszom, és minden kérésre és szívességre nemet mondok. De az utasok kívánsága számomra parancs.

– Akkor olyan, mint a csodalámpa dzsinnje. Nincs véletlenül egy klónja, ami a munkával kapcsolatos kéréseimet teljesíti?

Felhúzta a szemöldökét.

– Nem azt mondta a munkatársainak, hogy csak vészhelyzetben hívják?

Erre megint bűntudatom támadt, hiszen ezt kellett volna tennem. Kate erősködött is, de úgy éreztem, ha kimaradok a döntésekből, akkor nem fognak simán menni a dolgok. Ki tudja, tényleg így van-e, vagy ez inkább az egómról szól?

– Nem bízom senkiben – vallottam be. – Szeretem kézben tartani a dolgokat.

Enzo megértően bólintott.

– Én is. De idegenvezetőként az évek alatt megtanultam, hogy az emberek gyakran meg tudnak lepni. Gondolhatom azt, hogy én vagyok a főnök, de sokszor meg kell adnom magam.

– És menni a flow-val? Felvonta a szemöldökét.

– Elnézést, ezt a szót nem ismerem.

– Engedni, hogy történjenek a dolgok és nem harcolni velük.

– Á. Igen. Talán maga is adhatna egy esélyt, és megpróbálhatna a háttérbe vonulni csak néhány napra. Megnézni, mi történik akkor.

– Talán. De akkor is kell hogy legyen B tervem. Enzo kétértelműen mosolygott.

– És ez csak a munkára vonatkozik, vagy a kapcsolataiban is mindig van B terve?

Vágtam egy grimaszt.

– Azt inkább menekülési tervnek mondanám.

– Okos – nevetett. – Azt hiszem, sokban hasonlítunk egymásra.

– Talán fél a házasságtól? Az elköteleződéstől? Vagy még rosszabb?

– Mi lehet ennél rosszabb? – kérdezte érdeklődve. Megint magam körül éreztem az illatát, és legszívesebben belefúrtam volna az arcom a nyakába, hogy közelről beleszagoljak. Egyszerűen volt benne valami, ami vonzott.

– Amikor még csak nem is fél az ember az intimitástól, egyszerűen azt akarja, hogy békén hagyják.

Mindketten meglepődtünk erre a vallomásra. Magam sem értettem, miért bukott ki belőlem ez most itt, a szálloda halljában. Szerettem volna visszaszívni és mondani valami vicceset, de Enzo sötétbarna tekintetével komolyan nézett, és lépett egyet felém. Nagyon közel voltunk egymáshoz. A szívem vadul kalapált a mellkasomban.

– Igen, bella signora, ez tényleg rosszabb. Rengetegszer gondolkodom azon, hogy van-e olyan nő, aki fel tudná venni a versenyt a munkámmal; vagy hogy egyáltalán akarom-e, hogy legyen. Mindenesetre még nem találtam meg. De azért jó lenne legalább egyszer, ha lenne választásom. – Elhallgatott egy pillanatra. – Nem ért egyet?

Egymás szemébe néztünk. Megállt körülöttünk a levegő. Szerettem volna megérinteni, végigfuttatni az ujjamat a markáns arcvonásain, a tömpe orrán, az ajka körvonalán. Arra vágytam, hogy átkaroljon és szorosan öleljen. Úristen, milyen régen volt, hogy egy férfi utoljára átölelt… vagy egyáltalán, hogy bárki hozzám ért.

A kérdés az elevenembe vágott. Az is lehet, hogy túl sokat látok bele a szavaiba. Annyira elszoktam az efféle helyzetektől, hogy már meg sem tudom különböztetni az igazat a hazugságtól. Enzo valószínűleg ugyanígy viselkedik minden nővel. Van olyan sármos, hogy képes elhitetni az emberrel, hogy különleges, de nem szabad elfelejtenem, hogy a turistacsoportjának a tagja vagyok, a borravaló és a vendégek értékelései neki létfontosságúak. Leráztam magamról a kezdődő rossz érzést és a zavaromat, hátraléptem.

– Nem tudom – mondtam rekedten. Súlyosan telepedett közénk a csend. – Most inkább megyek.

Mintha hirtelen ott termett volna köztünk egy fal, Enzo ebben a pillanatban megint a professzionális idegenvezető lett, és a tekintetében semmiféle érdeklődés nem látszott.

– Természetesen. Akkor hétkor találkozunk?

Bólintottam, és ő már el is tűnt egy másik csoport gyűrűjében, akik viccelődni kezdtek vele és elárasztották a kérdéseikkel. Odaléptem Allegrához.

– Megint Nonnival akarsz lenni?

Tudtam, hogy dühös rám az előző esti elmulasztott vacsora miatt. Nem hibáztattam, de attól a borzalmas Instagram-videótól totál pánikba estem. Felhívtam az embereimet, hogy figyeljék a közösségi oldalainkat és gondoskodjanak róla, hogy ne legyek sehol taggelve és egyetlen kliensünk se lássa a videót. De hál’ istennek Allegrának igaza volt. A megtekintések és a megosztások száma huszonnégy órán belül drasztikusan csökkenni kezdett. Már nem voltam érdekes. De a kár sajnos megtörtént.

Hálás voltam neki, hogy nem tett semmiféle nagyokos megjegyzést, csak ennyit válaszolt:

– Igen.

– Rendben. Hétkor bekopogok értetek, lesz egy közös koktélozás, aztán megyünk vacsorázni. Szükségetek van valamire?

– Csak egy hosszú pihenésre – rázta meg a fejét anya. Ránéztem. Kicsit fáradtnak tűnt.

– Anya, kihagyhatjuk a koktélt. Sőt ha nem akartok lejönni, felvihetem nektek a vacsorát a szobátokba. Ma nagyon sokat gyalogoltunk.

– Dehogy, csak pihennem kell egy kicsit. Ne aggódj.

Allegra komolyan nézett, és felém biccentett, mintha azt mondaná: majd ő figyel a nagyanyjára. A hála és a lelkifurdalás küzdött bennem. Annyira vágytam gyerekre, de nem akartam feladni a karrieremet. Eltökéltem, hogy mindkettőt elérem, és hálás voltam anyámnak, hogy segített a gyereknevelésben, amikor nem tudtam jelen lenni. Aztán egy idő után valahogy könnyebb volt belemerülni a munkába, és hagyni, hogy az anyám intézzen minden mást. Valószínűleg fokozatosan történt. Egyszer egy kimaradt vacsora, másszor egy kimaradt futóverseny vagy teniszmeccs egy sürgős határidő miatt. Hálás voltam anyámnak, de lehet, hogy ha nem lett volna ott ugrásra készen életem minden pillanatában, akkor most közelebb érezhetném magam Allegrához? Lehet, hogy anyám vetélései hozzájárultak ahhoz, hogy annyira eluralkodott az életemen? És most, hogy jobban megértem őt, hibáztathatom-e? Nem volt túl sok választása. Mennyivel könnyebb volt dühösnek lenni és neheztelni rá, amikor még úgy gondoltam, hogy másképp is élhette volna az életét!

Félretettem a bennem kavargó gondolatokat, és bementem a szobámba. A következő pár óra gyorsan eltelt. Szundítottam egyet, lezuhanyoztam, dolgoztam egy kicsit. Elvileg össze kell rakni egy prezentációt egy potenciális új ügyfélnek, és nagyon remélem, hogy megkapjuk a munkát. Kate tudta, hogy azonnal hívnia kell, amint van valami fejlemény.

Bekopogtam Allegráékhoz.

– Jobban nézel ki – mondtam anyának. Élénkebb volt a tekintete, és a bőrének is jobb színe volt.

– Mondtam, hogy egy kis alvás csodákat tesz – válaszolta.

– Olyan csinos vagy, kicsim – mondtam Allegrának, amikor megláttam. Rövid, sárga ruhát viselt fehér vászon tornacipővel, laza hullámokban feltűzött haja szépen keretezte az arcát. Éreztem, hogy elönti a szívemet a szeretet. Már elmúltak a kamaszos pattanásai, és nem kent az arcára vakolatot, hogy a sminkjével idősebbnek vagy kifinomultabbnak nézzen ki. A kislányom egy fiatal nő, aki hamarosan az utolsó évét kezdi a középiskolában. Amikor majd elmegy egyetemre, kevesebb időt fogunk tudni együtt tölteni, és kevésbé fogom tudni, hogy mikor hol van. Gyorsan megfogadtam, hogy a héten már nem dolgozom. Hagyom, hogy mindenki tegye a dolgát, és a lányomra koncentrálok. Enzónak igaza van: itt az ideje, hogy lazítsak és kihasználjam az utazásunk előnyeit.

– Kösz. – Megpróbált rám mosolyogni. – Te is.

Az az igazság, hogy tényleg igyekeztem szépen felöltözni. Fehér caprinadrágot vettem fel barackszínű, csipkés felsővel és keresztben megkötős szandállal, aminek a fűzői szépen hangsúlyozták a vádlimat.

– Gyerünk, kápráztassuk el a férfiakat!

Elnevették magukat, és elindultunk az első emeleti bár felé. A mahagóni bárpult körül kényelmesnek tűnő, krémszínű bőrfoteleket és -kanapékat helyeztek el. Rengeteg zöld növény és üvegasztalkák hangsúlyozták a mediterrán hangulatot, az üvegajtók hatalmas teraszra vezettek. Már majdnem mindenki ott volt a csoportból, pohárral a kezükben álldogáltak, és kisebb csoportokban beszélgettek.

Allegrának kólát kértem üvegben, anya és én fehérbort ittunk. Bruschetta-falatokat és prosciuttóba tekert sárgadinnyét kínáltak tányérokon, valamint sajtválogatást és gyümölcsöket sós ropogtatnivalókkal. Elvettem egy fürt szőlőt, és üdvözöltem Danát és Steve-et.

– Drágáim, nem tudtam, hogy meg kell mászni az Everestet, hogy élvezzük a szigetet – mondta Dana erős déli akcentusával. – Sophia, hogy csináltad, hogy előttem értél fel?

– Mindennap Jane Fondával edzettem otthon, úgy készültem az útra – válaszolt anya büszkén. – Fran kinevetett, de látod, jól jött.

– Veszek én is egy ilyen dvd-t, komolyan. Megspórolom az edzőtermi bérletet. Küldd el a linket, légy szíves. – Dana megdicsérte Allegra ruháját, én pedig megcsodáltam lila ujjatlan kezeslábasát és a férje hozzáillő ingét. Steve megint Stetson-kalapot viselt, de most fehéret. Azon gondolkodtam, vajon mennyi csomagjuk lehet, amibe belefér minden kalap és az ékszerek, amiket magukkal hoztak. – Egy édes kis étterembe indultunk, amit Enzo ajánlott. Nem jöttök velünk?

Én haboztam, de Allegrának és anyának láthatóan volt kedve hozzá, úgyhogy beleegyeztünk. Nem sokkal később Cherry és Laura is csatlakozott, és miután Enzo odatelefonált és elintézte, hogy a foglalás több személyre szóljon, elindultunk.

Kellemes volt az este, az utcán turisták sétáltak egyik üzletbe be, a másikból ki, az éttermek közül próbáltak választani, és élvezték a nap utolsó sugarait. Az asztalunk a szabadban helyezkedett el, világospiros napellenző alatt, mellettünk bíborszínű és lila virágok pompáztak. A levegőben citrusillat szállt, és én rendeltem egy pohár pezsgőt, hogy megünnepeljem az új elhatározásomat, és élveztem a könnyed beszélgetést.

Tengeri lében pácolt zamatos rákot és zsenge articsókát ettünk, ropogós, igazi vajjal megkent kenyeret kértünk hozzá. Cherry a farmjukról és az állataikról mesélt, Dana különböző celebek divatbakijaival szórakoztatta a társaságot. Bár Steve volt az egyetlen férfi, vicces kommentjei megnevettettek. Épp egy kapucsínót akartam rendelni, amikor éreztem, hogy a telefonom rezegni kezd a táskámban. Egy ideig nem foglalkoztam vele, de folyamatosan hallottam a rezgés hangját, és elkezdett idegesíteni.

– Egy pillanat és jövök. Elmegyek a mosdóba – álltam fel könnyed mosollyal.

Szerencsére senki nem akart a nők közül elkísérni, így sikerült kisurrannom és találni egy nyugodt sarkot, hogy ránézzek a telefonomra. A francba! Kate volt. Gyorsan visszahívtam, miközben megfogadtam, hogy azt mondom neki, hogy a következő pár napban nyaralok és ne zavarjon.

– Nagy gáz van – kezdte. – Emlékszel, hogy nem ment jól a közösségimédia-kampány?

Felgyorsult a szívverésem.

– Igen, de elintéztem, mielőtt eljöttem. Azzal végül meg volt elégedve az ügyfél.

– Már nincs. Ki akarja dobni az egész kampányt úgy, ahogy van. Nem csak a közösségi médiát. Újat akar. Azt mondja, túl merészek voltunk.

Levegőért kapkodtam.

– Viccelsz? Ő mondta, hogy ezt akarja. Hogy legyen sokkoló és szexis. Brooke Shields újra a kamerák előtt. A legmenőbb modellt kértük fel.

– Tudom, de bepánikolt és meggondolta magát. Inkább stílusosat akar. Kevesebb meztelenséget és fiatalságot, inkább eleganciát és sztárosat. A hiphop se jó neki.

Magamban azonnal elkezdtem végigvenni a lehetőségeket.

– Oké, küldj el minden anyagot, és a következő napokban majd találok rá időt, hogy gondolkodjam rajta. Mondd meg Perrynek, hogy hétfőn jövünk az új tervvel.

– Fran, annyi időnk nincs. Huszonnégy órán belül akarja. Azt mondta, hogy azonnal kell döntenie.

Elakadt a lélegzetem.

– Mondtad neki, hogy nem vagyok?

– Igen, de azt is mondtam, hogy kapcsolatban vagyunk, és hogy megkapja, amit akar. Hadd vonjak be pár embert a csapatból, éjszakázunk is, ha kell. Adam és Layla is be tud szállni. Van pár ötletem, kidolgozzuk őket és elküldjük neked jóváhagyásra.

– Nem. – Éreztem, hogy elhatalmasodik rajtam a félelem, de tudtam, hogy nekem kell lépnem. Nem veszíthetem el ezt a megrendelést csak mert úgy döntöttem, hogy eljövök nyaralni Olaszországba. Pontosan tudtam, hogy kell összerakni egy kampányt, ami Perrynek is tetszik, de ehhez szükségem volt pár órára egyedül a szobámban, a laptopommal. Az agyam máris elkezdett kattogni rajta. – Én csinálom, Kate. Nem ismeritek a farmerek piacát, és most a Lexin kell dolgoznotok teljes gőzzel. Kihasználom az időeltolódást, és megcsinálom. Reggelre meglesz.

– Ez nevetséges, Fran. Megcsináljuk, és hívlak, ha elkészültünk.

Sarah szuperül tudja tartani a határidőket, és jó ötletei vannak.

Igaza van, Sarah szuper. De én még szuperebb vagyok. Ő nem ismeri Perry mániáit, a humorát, nem tudja, hogy jobban szereti a szőkéket, mint a barnákat, a formásakat, mint a vékonyakat. A farmerek piaca nagyon progresszív, és arra most nincs idő, hogy megvárjuk, amíg Sarah felveszi a ritmust, miközben én tökéletesen meg tudom csinálni ma este.

– Nektek kell majd prezentálni, Kate. Összerakom a kampányt, és aztán te meg Layla fogjátok eladni, oké?

Habozott, de mindketten tudtuk, hogy el van döntve.

– Persze – válaszolta. – Itt vagyok, ha szükséged van rám az ötleteléshez.

– Köszi, majd jelzek.

Letettem, és vettem egy mély lélegzetet. Bajban vagyok. Vissza kell mennem a szállodába és egész éjjel dolgozni, de nem akarom, hogy Allegra és anya megtudja. Csak növelné a feszültséget köztünk, és most nincs időm arra, hogy harcoljak velük vagy bűntudatom legyen. A legjobb, ha bekamuzok egy fejfájást, és a lehető leggyorsabban visszaindulok.

Összeszedtem a bátorságomat és visszamentem az asztalhoz. Már megkaptuk a desszertmenüt, és a kávéscsészékből forró gőz szállt felfelé.

– Anya, kérsz egy tiramisut? – kérdezte Allegra. – Nonni citromtortát rendelt, azt elfelezzük, de én mind a kettőt megkóstolnám.

A halántékomhoz nyomtam az ujjaimat és fáradtan mosolyogtam.

– Édesem, annyira sajnálom. Muszáj visszamennem a szállodába. Egész nap fájt a fejem, de ez most már átment migrénbe. Nem akarom, hogy rámenjen a holnap.

– Akkor hagyjuk a desszertet, visszamegyünk veled – mondta anya aggódva.

– Nem, az bűn lenne. Maradjatok, és érezzétek jól magatokat.

Beveszek egy Advilt és lefekszem. Minden rendben lesz.

Mindenki sajnálkozott, és különböző kezelési módokat ajánlott a hideg borogatástól a fejjel lefelé lógásig, amitől a vér az ember fejébe száll, de én csak Allegra arcát láttam.

Tudta, hogy nem mondok igazat. Vagy legalábbis sejtette. Láttam a szemében a növekvő dühöt, de már sokszor tanúja voltam, nem ez zavart. Hanem a fájdalom. Mintha megint átverném, miután ő adott egy második esélyt.

Bárcsak lenne időm, hogy elmagyarázzam. De most nincs. Majd később. Most muszáj nekiállnom dolgozni.

Puszit dobtam az asztalnál ülők felé, és gyorsan visszamentem a hotelbe. Leültem a laptopom elé, bedugtam a fülhallgatómat, betettem egy pihentető és kreativitást serkentő zenét, és nekiálltam kidolgozni az új ajánlat sarokpontjait.

Nem tudom, mióta kopogtak az ajtómon, mire meghallottam.

Megráztam a fejem, és kinyitottam az ajtót.

– Hogy van a fejed? – kérdezte anyám.

Basszus. Úgy fordultam, hogy ne lássa meg a nyitott laptopot.

– Jobb egy kicsit. Lefeküdtem. Allegra?

– Dühös. – Anyám keményen a szemembe nézett. – Beszélni akarok veled.

– Nem lehetne holnap? Most muszáj…

– Most. – Félretolt, és belépett a szobába azzal a határozottsággal, amelyet jól ismertem. Beletörődve csuktam be mögötte az ajtót. Túl fáradt és feszült voltam ahhoz, hogy vitatkozzak. Hagyom, hogy leordítson, és majd holnap megoldom. – Látom, az Advil gyorsan hatott. Hacsak nem a munka a legjobb fejfájás-csillapító.

Elkeseredetten néztem rá.

– Oké, nagyon nagy gáz van a munkahelyemen, meg kell oldanom. Egész nap együtt voltunk, csak a desszertnél jöttem el. Ezt miért nem lehet megérteni?

– Frannie, ez nem rólam szól – sóhajtott fel. – Hanem Allegráról. Szerinted hogy érzi magát, amikor tudja, hogy hazudtál neki? Megígérted, hogy ezt az utazást arra fogjátok használni, hogy megerősítsétek a kapcsolatotokat. Ehhez képest az első hetünk arról szól, hogy folyton eltűnsz.

– Próbálkozom. Ha nem készülök el ezzel az új kampánnyal reggelre, akkor elveszítek egy fontos ügyfelet. Ez az utolsó, ezután megmondom Kate-nek és Laylának, hogy hagyjanak ki a dolgokból.

– Egészen a következő állítólagos vészhelyzetig. Ha tényleg elhiszed, amit mondasz, akkor magadnak is és nekünk is hazudsz.

Úgy járkáltam fel-alá a szobában, mint egy ketrecbe zárt oroszlán.

– Jól van, anya, igazad van. Rossz anya vagyok. És borzalmas lányod is. Egy önző munkamániás, akit csak a siker érdekel. Most jobb?

Az lett volna jó, ha visszavág. Magam is megvetettem a gyerekes kirohanásomat, de fáradt voltam, és óriási szükségem volt rá, hogy szabad utat engedjek a ketrecbe zárt érzelmeimnek. Rendes veszekedésre vágytam, aminek a végén sértődötten, felsőbbrendűségem tudatában vonulhatok el. De anya nyugodtan nézett rám, két karját könyörgő mozdulattal tárta szét.

– Nem, egyik sem vagy – mondta gyengéden. – A szemem előtt esel szét darabokra, és nem bírom nézni. Tudom, hogy mindig apád állt hozzád közelebb, bár nekünk is megvoltak a jó pillanataink, de a gyerekem vagy. Allegrával ti vagytok az életem. Hogy tudnám megértetni veled, mennyire nagyon-nagyon szüksége van most rád?

Ezekre a szavakra fájdalmasan összeszorult a szívem.

– De hát itt vagyok! Ő nem akar velem beszélni… legalábbis nem úgy, ahogy veled. Akár az iskoláról van szó, akár a fiúkról, a barátairól vagy az egyetemről, minden alkalommal bezárkózik. A munka az egyetlen területe az életemnek, ahol nem érzem magam egy csődtömegnek, nem érted? – Továbbra is fel-alá járkáltam, és hagytam, hogy szinte maguktól bukjanak elő belőlem a szavak. – El fog menni, a saját életét fogja élni, és teljesen ki fog zárni belőle. Ha összedől a cégem, akkor itt maradok a… a nagy semmivel!

– Attól nem dől össze a céged, ha néha szabadságra mész és megpróbálsz egyensúlyt teremteni az életedben, és főleg attól nem, ha hagyod, hogy segítsenek. Utálom, hogy ezt kell mondanom, de az apád erre túl későn jött rá. Csak még egy üzlet, csak még egy év, mielőtt nyugdíjba megy. Aztán meg már túl késő volt. Nem maradt idő semmire.

Megráztam a fejem.

– Apa imádta a munkáját. Veled ellentétben, én soha nem hibáztattam, mert olyan sokat dolgozott.

Fájdalmasan nézett rám.

– Nem emlékszel, milyen dühös voltál, amikor nem volt ott az iskolai előadásaidon meg a focimeccseiden? És amikor felvettek a középiskolába, vagy amikor első díjat nyertél a tudományos vásáron? És az apa-lánya kempingezés?

Ködösek voltak az emlékeim. Soha nem kérdőjeleztem meg apa felelősségét és határait. Mindig világosak voltak számomra a szüleim szerepei.

– Nem hibáztattam érte – mondtam.

– És engem, Frannie? Engem hibáztattál? Megrándult az arcom.

– Természetesen nem. Nem is lett volna semmi értelme. Megfordult, nem láthattam az arcát.

– A gyerekek sokszor nem tudják értelmezni a saját érzéseiket. Folyton dühös voltál rám. Nehezteltél, amiért én voltam ott ezeken az eseményeken, amiért én ültem ott mindig a vacsoraasztalnál, amiért minden este én fektettelek le. Apád nagy ember volt, és te imádtad. Könnyebb volt engem hibáztatnod azért, mert nem volt jelen.

Megdermedtem. Annyira sok dolog volt, amiben nem értettem egyet anyámmal: elsősorban azzal a döntésével, hogy semmit nem csinál azon kívül, hogy otthon van és velem foglalkozik, még gimnazista koromban is. Az élete a családja körül forgott, és amikor ez a család nem volt többé, ott maradt egyedül. Sokkal jobban tudtam azonosulni apámmal, akit az az ambíció vezetett, hogy sikeres legyen a munkájában, amit imádott. Az ő identitása nem annyiból állt, hogy szeret valakit. Amikor hazajött, az mindig ünnep volt, és ha csak egy órát volt is velem, az az óra varázslatosnak tűnt. Játszottunk és fontos dolgokról beszélgettünk, amitől különlegesnek éreztem magam. Elmentünk együtt kocsival fagyizni, mindenféléről beszélgettünk, és olyan elgondolkodtató válaszokat és tanácsokat adott, amik mindig betaláltak. És anyám?

Ő volt az, aki otthon maradt, és az unalmas mindennapi dolgokkal foglalkozott. Akivel vitatkoztam és akit hibáztattam, ha valami nem sikerült. Aki hűségesen ült az elsötétített nézőtéren és figyelt, akkor is, amikor inkább apám jelenlétére vágytam. Tudtam, apámnak nagyobb és fontosabb dolga van, hogy tulajdonképpen értem hoz áldozatot. Anyának nem volt mentsége. Az egész léte körülöttem forgott.

Lehet, hogy büntettem ezért a döntéséért?

Miközben ezek a gondolatok jártak a fejemben, ő folytatta.

– Allegra azért taszít el magától, mert több időt szeretne veled tölteni, de ezt nem tudja kifejezni. Velem könnyebb, én a nagyanyja vagyok.

– Te segítettél felnevelni. Szeret téged.

– És téged is szeret. Az anya-lánya kapcsolat bonyolult, de ez nagyon fontos időszak az életében. Azt akarja, hogy támogasd, akkor is, ha nem értesz vele egyet. Vagy legalább hallgasd meg.

– Igyekszem.

– Igyekezz jobban.

Fújtam egyet, és felgyorsítottam a lépteimet.

– Például abban, hogy szakács legyen? A te ötleted volt?

– Nem, de nagyon szeret főzni, és azt gondolom, hogy az nagyon jó, ha az ember szenvedéllyel csinál valamit.

– Kitűnő tanuló, fel fogják venni az egyetemre, és képes lesz valami fontos és nagy dolgot véghez vinni. Nem szeretném, hogy csak másoknak főzzön.

Anya elmosolyodott.

– Nem mindegy, ha ez teszi boldoggá? A Culinary Institute csak kitűnő tanulókat vesz fel. Oda akar jelentkezni.

Abbahagytam a járkálást.

– Ezt ő mondta?

– Igen. És azt is mondta, hogy frusztrálja, hogy nincs apja, és hogy amikor ezt szóba hozza, akkor mindig kitérsz a beszélgetés elől.

Ez az elevenembe vágott.

– Ez nem igaz – suttogtam. – Rengeteget kérdezett erről, amikor kisebb volt, és mindent elmondtam neki.

– De ezzel nincs elintézve a téma. Most már idősebb, és szeretne többet tudni arról, miért vállaltál egyedül gyereket.

– Hogy elítélhessen és megkérdőjelezhesse a döntésemet, mint te, ugye?

Kimondtam, és már nem tudtam visszaszívni. Láttam anyán, hogy megrándul az arca, és eszébe jut az az éjszaka, amikor bejelentettem neki, hogy mit tervezek. Elborzadva nézett rám, és könyörgött, hogy ne csináljam. Nagyon sokat gondolkodtam rajta előtte, nehéz döntés volt, és amikor meghallottam anyámat, ahogy az összes ellenérvet végigveszi, az alapjaiban rendítette meg a hitem.

– Megvolt az oka, hogy miért elleneztem – emelte fel az állát. – Hiba volt, hogy azt kívántam neked, hogy beleszeress valakibe és férjhez menj? Kitűzöd magad elé a céljaidat, és ha nem teljesülnek időben, akkor elveszíted a türelmedet.

– Nem akartam, hogy a biológiai órám ketyegése határozza meg a párkacsolatról alkotott elképzeléseimet – vágtam vissza szenvedélyesen. – Annyi nő megy hozzá a nem megfelelő férfihoz csak mert nagyon vágyik gyerekre, és nem akar tovább várni. Lehet, hogy végül elváltam volna és ott állok elhagyva, nyomorultul. Mi abban a rossz, hogy a kezembe akartam venni a sorsomat?

– Semmi. Allegráért érdemes volt. Én csak azt mondom, hogy a kontrollmániád, ami az életed legapróbb részletére is kiterjed, nem teszi könnyűvé az életet azoknak, akik szeretnek. – Leengedte a vállát, mintha elfáradt volna a vitában. – Ha mindig azonnal rohansz tüzet oltani, amikor valami gáz van a munkahelyeden, akkor soha nem lesz olyan csapatod, akikre támaszkodhatsz.

– És mi van, ha elrontják? Elveszítek egy ügyfelet és egy csomó pénzt.

– Lesznek új ügyfeleid, és tanultál valamit. Olykor hibázni is kell, hogy erősebbek legyünk. Minden olyan ügyfelet megnyertél, akinek valaha prezentációt tartottál?

– Nyilván nem.

– Akkor miért várod ezt el másoktól? Kate és Layla mindketten nagyon jók, és biztos vagyok benne, hogy te erősködtél, hogy ne hagyjanak ki. Azért akartam, hogy eljöjjünk erre az útra, hogy közelebb kerüljünk egymáshoz. Nyiss egy új lapot, és térj haza erősebben. Allegrának szüksége van rád, Frannie. Nehéz döntések előtt áll, és egy fiatal lány könnyen elvéti az utat.

Bosszús lettem.

– Mindig gondoskodni fogok a gyerekemről. Nehéz életkorban van, amikor nem könnyű az embernek az anyjával beszélgetnie. Én is keresztülmentem ezen, nem?

– De igen, de még ha nem is akartál ezekről beszélgetni, én egyértelművé tettem, hogy mindig ott vagyok neked. Allegrának most arra van szüksége, hogy őt válaszd. Mint ahogy te szeretted volna, hogy apáddal így legyen. – Hallgattam, és próbáltam értelmezni a szavait, miközben anyám az ajtóhoz ment. – Gondolkodj rajta. Reggel találkozunk.

És kiment.

Megfordultam, és körülnéztem az üres szobában. Imádott apámra gondoltam. Anyám darázsfészekbe nyúlt. Eszembe jutott, mennyire vártam, hogy visszatérjen az üzleti útjairól, és milyen sokáig képes voltam fennmaradni, hogy jóéjtpuszit kapjak tőle. Ahogy idősebb lettem, úgy lett egyre nehezebb, de az egyik legdrágább kincsem annak az emléke, ahogy ragyogó arccal ül a közönségben a gimnáziumi és az egyetemi záróünnepségemen. Eszembe jutott, mennyire nehezteltem anyámra, amiért folyamatosan a magánéletemben turkált, állandóan kérdezgetett és rajongott értem. Én meg akartam adni a szabadságot a lányomnak. Olyan anya akartam lenni, amilyenre én vágytam, és mégis, útközben valahogy elveszítettem ezt a szerepet is.

Rám tört a kimerültség. Be akartam csukni a szemem és nem gondolni semmire, de be kellett még fejeznem a munkámat, és múlt az idő. Dolgoznom kell. A többit majd megoldom később.

Hajnali öt óra volt, amikor felálltam a gép mellől és elmentem lezuhanyozni. Egy vagy két órát aludtam közben éjszaka, de megcsináltam. Reggelit még nem szolgáltak fel, de szükségem volt egy kávéra, úgyhogy felvettem a jóganadrágomat és egy fekete pólót, az ujjaimmal áttúrtam a hajam, és lementem a hallba.

Csak egy-két kósza vendég volt a kávézórészben, úgyhogy rendeltem egy kapucsínót, és kimentem vele a teraszra. Nem volt kint senki, az asztalokon és a székeken esőcseppek fénylettek. Lementem a keskeny ösvényen át az apró kertbe. A levegőt nedves föld és buja virágillat töltötte meg. A madarak vidáman csiripeltek, a napkorong elindult fölfelé az ég aljáról. Belekortyoltam a kávémba. A választásaimon gondolkodtam, mindazon, amit anyám mondott, és azon, hogy vajon több rossz döntést hoztam-e, mint jót. Eszembe jutott, vajon az, hogy ragaszkodtam hozzá, hogy egyedül csináljam meg ezt a munkát, nemcsak arról szól-e, hogy félek, a többieknek nem sikerülne, hanem arról is, hogy attól tartok, nem vagyok elég fontos. Láttam magam előtt Allegrát, amint egyre távolodik tőlem, egészen addig, amíg az a vékony szál, ami összeköt minket, elszakad, és teljesen egyedül maradok.

Mint az anyám.

A pánikroham most hirtelen és nagy erővel csapott le. Nem volt időm rá, hogy megpróbáljam szabályozni a légzésemet vagy vidám dolgokra gondoljak. A mellkasom összeszorult és kiszorította a levegőt a tüdőmből. A szívem hevesen kalapált, egész testemben remegni kezdtem, és ahogy a rettegés eluralkodott rajtam, a látásom is elhomályosult. Nyöszörgő hang hagyta el a torkomat, a kávéscsésze kiesett a kezemből és összetört. Előrehajoltam, miközben próbáltam lélegzethez jutni és visszanyerni az ép elmémet.

Erős karok öleltek át. Egy tenyér szorult a dobogó szívemhez, és egy férfihang suttogott a fülembe.

– Minden rendben, Francesca. Lélegezz! Itt vagyok.

Valami válaszfélét próbáltam kipréselni magamból, és megragadtam a kezét.

– Szívd be a levegőt öt számolásig! Egy, kettő, három, négy, öt.

Nagyon jó… Most lélegezz ki öt számolásig. Egy, kettő, három, négy, öt. Nagyon jól csinálod, ügyes vagy. Lassan. És még egyszer.

Folyamatosan számolt, közben mindig megdicsért. A belőle áradó erőtől és kedvességtől éreztem, hogy enyhül a nyomás a mellkasomban, és a levegő a tüdőmbe áramlik. Egy pillanatig sem sürgetett, és egy idő után végre éreztem, hogy a lábam nem remeg többé és megtart. A szívverésem lelassult. Még mindig csukott szemmel lassan megnyugodtam, és konstatáltam, hogy a tenyere a mellemen van, az ujjaink pedig összefonódva.

Ó, te jó ég.

Enzo abban a pillanatban észrevette, hogy észlelem a helyzetünket, és azonnal hátrébb húzódott. Továbbra is engem nézett, a tekintete szinte égetett, és a szívverésem ismét felgyorsult, de most egészen más okból. Nagyot nyeltem.

– Sajnálom. Nem is… nem is tudom, mi történt. Aggódva ráncolta a homlokát.

– Nem volt még soha pánikrohamod?

– De, volt. Mármint csak egyszer-kétszer, és fogalmam sincs, miért pont most jött elő. Csak kávéztam.

Bólintott.

– Néha teljesen véletlenszerűen törnek rá az emberre. A stressz vagy a fáradtság miatt. Nem aludtál?

Megráztam a fejem.

– Dolgoznom kellett egész éjjel.

– Igen, attól simán lehet.

– Neked is szokott lenni? – kérdeztem félénken.

– Nem, de az egyik nővéremnek igen. Nem volt könnyű, de megtanulta, mi váltja ki, és hogyan tudja a legjobban kezelni.

Hirtelen világosan láttam a helyzet abszurditását. Zavarba jöttem és elfordultam. Annyira béna vagyok! Ennek az utazásnak pont az lenne a lényege, hogy pihenjek és magam mögött hagyjam a pánikrohamokat. Ehelyett már az első héten kétszer is összeomlottam, és az egyiknek ráadásul Enzo is tanúja volt. Úgy tűnik, pillanatnyilag képtelen vagyok bármit is a kezemben tartani: se a munkámat, se a lányommal való kapcsolatomat, de még annyit sem, hogy elutazom Olaszországba és jól érzem magam.

– Elnézést a kávéscsésze miatt – mondtam, behúzva a nyakam. – Mindjárt föltakarítom. És nem akartam a terhedre lenni. Fogalmam sem volt, hogy itt vagy.

– Francesca. – Halkan suttogta a nevem. Megfogta a vállam, és gyengéden maga felé fordított. – Ne törődj a kávéscsészével. Láttam, hogy kijössz, és utánad jöttem, hogy jó reggelt kívánjak. Soha nem lennél a terhemre.

Fölemeltem a fejem. Szikrázott köztünk a levegő.

– Köszönöm.

– Nekem elmondhatod. Annyira nem akarlak boldogtalannak látni. Van valami baj? Munka?

Megpróbáltam tréfával elütni.

– Ne izgulj, nem a te hibád. Nincs veszélyben a borravaló. Nem nevetett, és a szokásos huncut mosolyát sem láttam.

– Barátként kérdezem, nem idegenvezetőként.

Ebben a pillanatban egyértelművé vált, hogy több van köztünk, és ezt nem csak én érzem. Megkönnyebbültem, és elöntött a boldogság. Nem kezdtem el elemezni vagy felcímkézni az élményt, hogy ez most vajon flört vagy vonzódás vagy valami több. De tudtam, hogy nem akarok mellébeszélni.

– Fölhívtak tegnap az irodából, és hazudtam Allegrának. Azt mondtam, hogy nem vagyok jól, és eljöttem hamarabb a vacsoráról, hogy dolgozhassak. De persze rájött, és kiakadt. Aztán anyám bejött hozzám, és lett egy nagy beszélgetésünk arról, hogy így el fogom veszíteni a lányomat, mert folyamatosan rossz döntéseket hozok. És tudod, mi a legrosszabb az egészben?

– Mi?

– Hogy igaza van. Tudom, hogy a munkába menekülök, amikor otthon gondok adódnak. Ahelyett, hogy harcolnék azért, hogy Allegra beszélgessen velem, vagy hogy mindent megtegyek azért, hogy legyen egy kis időm rá, sokkal könnyebb a munkára és a karrieremre hivatkozni. Milyen anya vagyok én? Mindig idegesített, hogy az anyám folyton a sarkamban van, és semmiképp nem akartam olyan lenni, mint ő. Most meg? Kezdem azt érezni, hogy végig rosszul gondoltam az egészet, és tönkretettem a gyerekem életét.

Éreztem, hogy megkönnyebbülök. Olyan jó volt elmondani valakinek. Nagyon ritkán nyílok meg, de ahogy a bőrömön éreztem Enzo érintésének melegét és arcomon a tekintetét, miközben figyelt, éreztem, hogy egyre közelebb kerülünk egymáshoz.

– Azzal, hogy szereted, senkinek nem teszed tönkre az életét – mondta. A kezébe fogta az arcomat, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog köztünk. Alig bírtam levegőt venni, miközben az illata ott kavargott körülöttem. – Sokszor voltam tanúja a nővéreim dühének és sírásának a mama miatt. Volt, hogy napokig, sőt hetekig nem beszéltek egymással, de olyan erős köztük a kötelék, hogy legyőzte a távolságot és a makacsságukat. Allegra még nagyon fiatal és keresi önmagát. Lehet, hogy hoztál rossz döntéseket, de nem is kell tökéletesnek lenned. Szerintem az anyukád azt akarta mondani, hogy használd ki ezt az utazást arra, hogy helyretegyél egypár törött darabot az életetekben, nem?

– De, lehet. Azt hiszem, a kontrollmániám a legnagyobb bajom.

Nevetéséből olyan melegség áradt, mint a bőrömet érintő ujjaiból.

– Hát igen, ez régebben biztos jól jött, főleg a munkában. Lehet, hogy a következő két hetet rá kéne szánnod egy kísérletre. Olaszország a terep, és én leszek a segítőd. Mikor fordult elő utoljára, hogy elengedted magad, és nem aggódtál semmin?

– Általános iskolás koromban – válaszoltam.

– Akkor itt az ideje újra megpróbálni, nem? Ezek a rohamok általában a munkával vannak kapcsolatban? A legutóbbi három rohamomra gondoltam.

– Igen, mindegyik ahhoz kapcsolódik, hogy valamit meg kellett tennem, és féltem, hogy nem sikerül.

– El tudod intézni, hogy a következő hetekben valaki helyettesítsen? Hogy egyáltalán ne vedd föl a telefont, kivéve, ha tényleg vészhelyzet van?

Haboztam.

– Igen, szeretném. De lehet, hogy emiatt elveszítek egy ügyfelet. Komolyan megvillant a szeme.

– Lehet, hogy el kell veszítened valamit ahhoz, hogy elhidd, úgy is rendben vannak a dolgok. Ezt mondtam a nővéremnek is. Ő a Guccinál dolgozik. Okos, ambiciózus, és az a mottója, hogy „A bukás nem opció”. Szerintem te is ilyen vagy.

– Igen, ezt a mottót jól ismerem – mosolyogtam.

– Szerintem azt kapjuk, amit megérdemlünk, még ha abban a pillanatban nem is értjük a miérteket. A nővérem például a pánikrohamok nélkül nem értette volna meg, hogy muszáj egyensúlyt találnia az életében és foglalkoznia az egészségével. Rossz volt, de jó dologhoz vezetett. Lehet, hogy azért történik ez veled, hogy esélyt kapj arra, hogy változtass a dolgokon.

– Anya ugyanezt mondta. De amikor te mondod, akkor valahogy nem érzem magam annyira rosszul.

– Mert én nem az anyád vagyok. – A szemében huncut fény villant, és végigsimított az arcomon, amitől elakadt a lélegzetem. – Én semleges vagyok.

Éppenséggel nem tűnt nagyon semlegesnek. Az ajkamra nézett, és legszívesebben lábujjhegyre emelkedtem volna, hogy megcsókoljam. Nagyon régen nem csókolóztam senkivel. Biztosan megértette, hogy mit akarok, mert a szeme egészen mélybarna lett, kicsit lehajtotta a fejét, és… magához húzott. A fejemet a vállához szorította, szorosan tartott, és az ajkát a halántékomra préselte.

Kavarogtak bennem az érzések, miközben azon gondolkodtam, vajon ezt miért csinálja, de aztán átadtam magam az ölelésének.

Arcomat a mellkasán ringatta, miközben suttogva ismételgette a nevemet. Mintha beleolvadtam volna izmos testébe. Múltak a másodpercek, de nem mozdultunk. Behunytam a szemem, kiélveztem minden lélegzetvételt, és próbáltam memorizálni férfias alakja minden részletét, hogy majd az álmaimban felidézhessem.

Aztán lassan, centiméterről centiméterre eltávolodott. Azt hittem, hogy kínosan fogom magam érezni, de csak rám nézett és elmosolyodott, én meg visszamosolyogtam. Ez volt az a pillanat, amikor biztosan éreztem, hogy minden megváltozott közöttünk.

Boldog voltam. Visszakísért a hallba.

– Nyolckor találkozunk a reggelinél – mondta. – Próbálj meg pihenni. Ma megnézzük a Kék-barlangot.

Felvontam a szemöldököm.

– Azt tudod, ugye, ez már a negyedik alkalom, hogy megparancsolod nekem, hogy aludjak vagy pihenjek?

– Az idegenvezetők felelőssége – válaszolta. – Gyors a tempóm, és biztos akarok lenni benne, hogy ez jó legyen neked is.

Ahogy kimondta ezeket a szavakat, lángba borult az arca. Nevettem, de én is beleremegtem a gondolatba, hogy hányféleképpen el tudná érni, hogy jó legyen nekem. És a legtöbb nem a gyorsaságtól függ.

– Enzo, te elpirultál! – nevettem rá.

Megrázta a fejét és elfordult, de elkaptam a kaján mosolyát.

– Már az első pillanatban tudtam, hogy baj lesz veled. Igyál sok vizet, a testednek szüksége van rá.

Elment. Visszatértem a szobámba, de nem tudtam pihenni.

Csak az ölelésére tudtam gondolni, és arra, hogy vajon mikor kerülhet rá megint sor.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

ALLEGRA

NEM ALUDTAM VALAMI sokat az éjjel. Egyrészt Nonni a fülembe horkolt, másrészt nem tudtam nem anyára gondolni, és arra, hogy a szemembe hazudott. Nem tudom, miért zavart ez ennyire, hiszen eddig is folyton magamra hagyott a munkája miatt, egész életemben így volt. De most úgy éreztem, hogy elárult. Azt mondta, megpróbál megváltozni, de abban a pillanatban, hogy az irodából hívták, már ugrott is.

Eleve nem kellett volna hinnem neki.

Most megfogadtam, hogy az utazás alatt ezután végig tartani fogom a távolságot kettőnk között. Ez lesz a legjobb. Inkább ne várjon az ember semmit, és ha mégis megtörténik, akkor az legyen kellemes meglepetés.

David végre jelentkezett Snapchaten, Fredával és Connorral együtt. Üzengettünk egymásnak oda-vissza egy darabig, küldtek képeket a fellépéséről. Láttam a rengeteg lányt körülötte. Megtudtam, hogy még egyszer fel fognak lépni ugyanott, Freda pedig elújságolta, hogy találtak valakit, akitől folyamatosan tudnak füvet szerezni, és hogy Jersey szuper cool hely.

Nagyon rossz érzés, hogy kimaradok ebből az egészből. Elszalasztottam a lehetőséget, hogy közelebb kerüljek Davidhez, és bár sokkal jobban élvezem Olaszországot, mint azt előtte gondoltam, anyának sikerült megint kiakasztania. Talán az lenne a legjobb, ha csak Nonnival foglalkoznék. Tanulmányoznám a művészetet és a gasztronómiát, és egy csomó ismerettel gazdagabban térnék haza.

A reggelinél udvarias voltam. Nem akartam, hogy anya lássa, mennyire megbántott. Borzasztó volt, hogy Nonni olyan szomorúan nézett mindkettőnkre. Anya őt is megbántotta, de észre sem vette. Ha arra gondolok, hogy egy hétig hármasban leszünk Toszkánában, üvölteni tudnék. Elhatároztam, hogy megpróbálom valahogy megúszni, még ha betegséget is kell színlelnem. Pont elég a körutazás. Nem vagyok hajlandó azt nézni, hogy anyám dolgozik, miközben Nonni és én megpróbálunk úgy tenni, mintha minden rendben lenne.

A kikötőben felszálltunk a hajóra, ami megkerüli a szigetet. Jó lett volna, ha Ian megint megkér, hogy üljünk együtt, de egész délelőtt a szüleivel volt. Hallottam, hogy nevetgélnek meg viccelődnek. Jó lehet ilyen jóban lenni az embernek a szüleivel, főleg mind a kettővel. Sose fogom megtudni, hogy ez milyen érzés.

Elindultunk a Kék-barlang felé, és csak ámultam a tenger és az ég élénkkékjén, a hatalmas fehér jachtokon és a vízből kiemelkedő, óriási sziklák érdekes formáin. Vízpermet csapott az arcomba, ahogy megkerültük a szigetet. A szemem sarkából láttam, hogy Ian valamit sugdos az anyukájának, aztán mosolyogva elindul felém. Fehér sortot viselt, kék pólót és egy régi tornacsukát. Laza volt, de magabiztos, mint aki jól érzi magát a bőrében. Vörösesszőke haját összeborzolta a szél, a szeme olyan kék volt, mint körülötte a tenger. A szeplői már nem zavartak annyira. Megszoktam őket, és nagyon jól illettek az arcához.

Odajött mellém és a korlátnak dőlt.

– Szia, milyen volt az estéd? Mit csináltatok?

– Csak elmentünk vacsizni. És ti?

– Szintén. De visszafelé megálltunk egy cukrászdában, hogy együnk egy torta capresét.

– Az mi?

– Mandulás csokitorta. Anya sírt a gyönyörűségtől.

– Szerintem én is sírtam volna – mondtam nevetve. – Nekem is meg kell kóstolnom egyszer.

– Úgy hallottam, hogy a barlang után egy nagyon veszélyes, sziklába vágott szerpentinen fogunk felmenni. Anya azt mondta, hogy mellém ül egy hányászacskóval és fogja a kezem, de lehet, hogy inkább kihagyom az egészet és visszamegyek a szállodába.

Csodálkozva néztem rá.

– Ian, ezt nem teheted! Fölmegyünk a hegy legtetejére, állítólag őrületes a kilátás onnan! Meg fogod bánni, ha kihagyod.

Összeráncolta a homlokát.

– Tudom. De félek, hogy kikészülök a buszúton. A repülő hagyján, még a fogaskerekű is, de hogy egy sziklafal oldalában egyensúlyozzunk egy busszal, attól rettegek.

– Biztos, hogy ki fogod bírni! Majd elvonom a figyelmedet.

Rám nézett, és láttam valamit a szemében, amibe beleremegett a gyomrom, de a jó értelemben.

– Nem kell, hogy pesztrálj, nem akarom tönkretenni az élményedet.

– Nem teszed tönkre. – Határozott mozdulattal összefontam a karom a mellkasom előtt. – Bízz bennem, oké?

Néztünk egymásra néhány pillanatig, aztán elmosolyodott, és finoman megrángatta a copfomat.

– Nem hiszem el, hogy ezt mondom, de oké. Rád bízom magam.

Elöntött a boldogság. Fura volt, hiszen még csak pár napja ismertük egymást, de tudtam, hogy ha Ian megbízik bennem, akkor azt komolyan gondolja. Ösztönösen éreztem, hogy mindenben őszinte, és emiatt ez a bizalom kölcsönös volt. Nem akartam Ian nélkül fönt lenni a hegytetőn. Úgy nem lett volna olyan jó.

Elhagytunk három hatalmas, tengerből kiemelkedő sziklát, és a hajó megállt. Enzo a hátunk mögé mutatott.

– Ezek a Faraglioni-sziklák – magyarázta. – Ez a Stella, a középső a Faraglione di Mezzo, a legkisebb a Scopolo, és van egy negyedik is, a Monacone, a víz alatt. Most a kapitányunk átvisz minket a középső sziklán, a híres boltív alatt. Előre szólok, hogy keressenek valakit, akit szeretnek, és miközben átmegyünk a sziklán, csókolják meg – mondta egy kacsintással. – Szerencsét hoz. Aki nem a szerelmével van, az is keressen valakit, akit kedvel! Ne hagyjunk ki egyetlen alkalmat se, hogy magunk mellé állítsuk a jó szerencsét!

A hajó újraindult, és körbejárta a szabálytalan formájú sziklaképződményeket, amelyeken megcsillant a napfény. A sziklás part oldalában pazar villák és barlangok voltak, sőt valamennyi emberalakot is láttam a sziklákon, akik nekünk integettek.

A hajó finoman szelte a vizet, és mindenki éljenzett, amikor áthaladtunk a szikla alatt. Nonni felém fordult, és nyomott egy nagy puszit az arcomra. Elnevettem magam, és elfordítottam a fejem a másik irányba, ahol Ian állt, pár centire mellettem.

Egy pillanatra megdermedtem. A szívem őrülten dobogott a mellkasomban. Mosolyra húzódott a szája, felém hajolt, és egyszerűen adott egy puszit. Az ajka puha volt, és tisztaságillatú, mint a szappan és a citrom. Borzongás futott végig a gerincemen.

– Legyen szerencsénk – suttogta a fülembe, aztán visszahúzódott, és véget ért a pillanat.

A hajó továbbhaladt a part mellett, ahol olyan jachtok ringatóztak kikötve, amelyek szerintem simán vagyonokat érnek. Kihajoltam, hogy megnézzem, nem látok-e valami hírességet valamelyiken, akit megismerek és esetleg lefotózhatok, de Ray azt mondta, ezek mind csak vállalkozók meg cégvezetők hajói.

Ekkor megszólalt Enzo:

– Hamarosan beérünk a világ egyik leghíresebb barlangjába, amit Tiberius császár idején templomként használtak, de utána sokáig azt gondolták róla, hogy démonok lelkei laknak benne. Így a hajósok inkább elkerülték, mígnem egy halász, egy német író és egy festő 1826-ban meg nem látogatta, és el nem terjesztette, hogy milyen varázslatosan ragyog a vize. Azóta népszerű turistalátványosság.

– És mitől ragyog a vize? – kérdezte Cherry.

– Varázslat – billentette meg a fejét Enzo. Mindenki nevetett. – De ha a technikai részletekre kíváncsiak, az a lényeg, hogy a nap csak egyetlen ponton jut be a barlangba, és ahogy a napsugarak abban a bizonyos fénytörésben behatolnak, a vörös árnyalatokat megszűri a víz, és csak a kék marad. Az ezüstös csillogást pedig az apró buborékok adják. Négyesével fognak tudni átszállni a csónakokba, amelyek bevisznek a barlangba. Figyeljenek, hova lépnek.

Kisebb, keskeny csónakokba szálltunk. Én fogtam Nonni kezét az egyik oldalról, miközben anya a másikról segített neki átszállni. Egymás mögött ültünk, terpeszbe tett lábakkal, hogy elférjünk. A csónak alján víz volt, a sortom teljesen át is ázott.

Körbe-körbe mentünk, míg mindenki át nem szállt a csónakokba, aztán elindultunk a barlang bejárata felé.

Jesszus, ez nagyon kicsi! Hogy fogunk itt átférni?

– Fejeket le! – kiáltotta a csónakosunk.

Behúztuk a fejünket, szinte hanyatt feküdtünk, és a ladik átcsúszott az alacsony nyíláson. Amikor kiegyenesedtünk, elállt a lélegzetem.

Kísérteties fény világította meg a barlangot és a fodrozódó kékeszöld vizet, amelyet szorosan körbeöleltek a sziklafalak. Amikor mindannyian bent voltunk, a tökéletes csendben felhangzott a csónakosok éneke. A csodálatos olasz dallamok visszhangot vertek a sziklán, és szinte táncoltak a levegőben, miközben nyugodtan siklottunk a vízen. Kidugtam a kezem a csónakból, és belemerítettem a vízbe. Hideg volt és selymes, és az ujjaim csillogtak benne.

Rövid ideig tartott az út, de óriási élmény volt. Kifelé menet megint lebuktunk a csónakban, és kisiklottunk a tűző napfényre.

Hunyorogtam, és megérintettem Nonni hátát.

– Jól vagy? – kérdeztem tőle. Hátrafordult.

– Mi az hogy! Majdnem elsírtam magam, amikor elkezdtek énekelni. Kár, hogy a fenekem csuromvíz lett. Úgy fogok kinézni, mint aki bepisilt.

– Olyan meleg van, hogy egy pillanat alatt megszáradunk – nevettem. – Vagy azt mondom majd, hogy szivárog a Tena Ladyd.

Viccesen meglegyintett.

– Ne szemtelenkedj! Ott még nem tartok!

Átöleltem hátulról. Amikor visszaszálltunk a hajóra, még mindenki az elmúlt percekről beszélgetett izgatottan. Anya jött felém, azzal a könyörgő tekintettel, amit jól ismertem.

– Na, mit gondolsz, kicsim? Gyönyörű volt, ugye?

– Ja – bólintottam. – Csekkoltad az e-mailjeidet, amikor a barlangban voltunk? Vagy nem volt wifi?

Elsötétült az arca, engem meg elfogott a lelkiismeret-furdalás.

– Ez nem volt szép – mondta halkan. – Annyira bánom, hogy nem mondtam igazat a fejfájásomról. Nem akartam, hogy dühös legyél, de az irodában vészhelyzet volt. Azóta már megmondtam Kate-nek, hogy nincs több ilyen. Nem fog többet előfordulni.

– Anya, mindig történik valami, ami vészhelyzet. Nem is érdekelne, ha nem rángattál volna el erre a hülye utazásra és nem esküdtél volna meg, hogy nem fogsz dolgozni. És nem is csak rólam van szó. Ez Nonni utazása. Mennyit voltál vele eddig?

Láttam rajta, hogy meghökken, de nem akartam belekezdeni egy vitába. A hajón, a többiek előtt biztos nem. Odébb mentem, és az út további részében Hanával és Kaijal beszélgettem. A kikötőben kisbuszba szálltunk, hogy fölmenjünk a hegy tetejére, Anacaprira. Megérintettem Nonni vállát.

– Ian mellé ülök, oké?

– Persze, kicsim – mondta csillogó szemmel. – Érezd jól magad.

Figyelmeztető pillantást vetettem rá, aztán elindultam a busz hátsó részébe, ahol Ian várt rám. A szülei elénk ültek. Rosemary hátrafordult, és odanyújtott Iannek egy papírzacskót.

– Ezt használd, ha rosszul vagy. Ja, és van mentolos cukorkám, az jó az émelygésre. Csukd be a szemed és gondolj valami szép helyre – tanácsolta még aggodalmas képpel.

– Ez most komoly, anya? – morgott Ian. – Nincs szép hely, amire gondolhatnék, és nem vagyok kétéves. Nem lesz semmi bajom.

Patrick megrázta a fejét.

– Rose, hagyd már békén! Nem lesz semmi baja, naponta százszor megteszik ezt az utat, és soha nem hallottam még, hogy bármelyik turista belehalt volna. Majd Allegra lefoglalja.

Rámosolyogtam Ian apukájára. Nagyon bírtam a kiejtését.

– Megoldjuk.

Enzo az első sorba ült, szélesen mosolyogva.

– Most elindulunk, föl a Monte Solaro tetejére. Ha fölértünk, lesz egy kis szabadidejük: lehet libegőzni, és meg is ebédelhetnek. Rengeteg jó üzletet és kávézót találnak, lesz elég idejük arra, hogy mindent megnézzenek. A Mamma mia úton fogunk fölmenni. Tudja valaki, hogy miért így hívják?

– Mert ennél csúnyábbat nem mondhatunk? – kérdezte Ray.

– Pontosan – nevetett Enzo. – Nagyon szűk az út, és nincs korlát, úgyhogy ijedtükben sokan kiáltozzák, hogy „mamma mia!”. Aki elég bátor, hogy nyitva tartsa a szemét, az látni fogja, milyen lenyűgöző a kilátás, aki viszont fél, az ne feledje, hogy még egyetlen turistának sem esett soha semmi baja ezen az úton.

– Látod, mondtam – fordult Patrick a fiához.

– Remélem, se baj, se turista nem esik sehova – morogta Ian.

– Ez jó volt! – nevetett az apja.

– Kösz. – Halványan elmosolyodott.

A busz elindult, és rákanyarodott az útra.

– Mesélj nekem Írországról – fordultam Ianhez. Kíváncsi is voltam, de elsősorban megpróbáltam elterelni a figyelmét. – Hol laktok pontosan?

Elnézett mellettem, kifelé az ablakon, mint aki a legrosszabbra számít.

– Kildare-ban.

– Hát ezzel nem segítettél sokat. Soha életemben nem voltam Írországban.

– Ja, bocs. Hát szóval ez egy gyönyörű város Dublin közelében. Sok a zöld, gondolhatod, de nagyon szép maga a város is, egy csomó helyes kis bolttal és étteremmel. Közel van a híres curragh-i pálya, nem csoda, hogy nagy lóversenyrajongók vagyunk.

– Az klassz. Én mondjuk csak a Hármas Korona lóversenyt ismerem, szóval nem sokat tudok a témáról.

– Szeretek kijárni a farmokra és nézni a fiatal lovakat, ahogy edzenek, meg a kiscsikók születését. A lóversenyektől mindig libabőrös leszek. Van valami hihetetlen vadság és szabadság abban, ahogy a lovak végigvágtatnak a pályán.

– Nektek van lovatok?

– Sajnos nincs. Kutyáink és macskáink vannak. Rosemary hátrafordult.

– Ian folyton különböző állatokkal jön haza, hogy mentsük meg őket. Legszívesebben mindenkit hazahozna, akinek nincs hol laknia. Az embereket is beleértve.

– Rose, hagyd már őket! Itt van a Kindle-öd, hallgasd azt! Nem arról volt szó, hogy épp valami nagyon izgalmas résznél tartasz? – szólt Ian apja.

– Ja de, igen. Beau és Daisy úgy tesznek, mintha össze lennének házasodva, de szerintem csak dugni akarnak.

Ian a szemét forgatta.

– Atyaúristen, anya!

– Rose, majd kölcsönadod, amikor befejezted? – kérdeztem kuncogva.

– Persze, drágám – kacsintott rám. – A férfiak ezt nem értik. – És bedugta a fülhallgatóját.

A busz éles kanyart vett, és hirtelen olyan volt, mintha lógnánk lefelé a függőleges sziklafalon. Élveztem a sziklák, a szirtek, a tenger kékjének és a hegyoldalban elszórt házaknak a látványát. Olyan volt, mint egy képeslap. De aztán megláttam Ian arcát, ami konkrétan zöld volt, úgyhogy visszatértem a feladatomhoz.

– Hol van a rózsafüzéred? – kérdeztem tőle.

– Mi?

A hátizsákjára mutattam.

– A talizmánod. A rózsafüzér. Nálad van?

– Ó, persze. – Odanyúlt, és kihúzott a hátizsákjából egy egyszerű, barna gyöngyökből álló füzért, amin egy kereszt lógott. – Mi van, ha szembejön valaki? Pont nekünk jön.

A gondolattól nekem is összeszorult a gyomrom, de most erősnek kellett lennem.

– A sofőrök tudják, mit csinálnak. Csodálkozom, hogy Írországban nincsenek ilyen utak.

– Legalábbis én nem voltam ilyenen. – Elkezdte morzsolgatni a rózsafüzérét. – Most biztos azt gondolod, hogy gáz vagyok.

– Tudom, hogy az vagy. De mindenki fél valamitől. Mesélj az állataitokról. Én mindig szerettem volna kutyát, de anya nem engedi. Azt mondja, hogy az állatok koszosak, és sok velük a munka.

– Ez így is van, de minden másodperce megéri. Mifelénk rengeteg a kóbor kutya és macska. Ha találok egyet, akkor ahelyett, hogy elvinném egy zsúfolt menhelyre, inkább megpróbálom hazavinni. A legtöbb állat olyan, mint a gyerekek: szeretni akar és bízni valakiben, de ki van szolgáltatva az embereknek.

Eszembe jutott a sok állatkínzásos sztori, amiket hallottam, és beleborzongtam.

– Hogy lehet egy állatot bántani? Nem gondolod, hogy túl sok gonoszság van a világon?

– De igen. De azt is gondolom, hogy a jó le tudja győzni a rosszat. Ez a dolgom a világban: próbálkozni, és kiegyenlíteni a dolgokat. Mindennap egy kicsit.

A busz kátyúba futott, és zökkent egy óriásit. Gyorsan kinéztem az ablakon, és láttam, hogy már majdnem ott vagyunk a Monte Solaro tetején.

– Majdnem ott vagyunk. Azt hogy kell használni? – mutattam a rózsafüzérre.

Szétnyitotta az ujjait.

– Minden gyöngy egy imádság. Itt kezded egy Miatyánkkal, és utána mondasz tíz Üdvözlégyet. – Végigfuttatta az ujjait a gyöngyökön. – Aztán újrakezded, amíg az összes gyönggyel nem végeztél.

– És akkor mi történik?

– Sokaknak segít meditatív állapotba kerülni. Megnyugtatja és kitisztítja az elmét. Nekem erőt ad. Úgy szoktam hívni, hogy ez az imádságos fegyverem.

Megtapogattam a gyöngyöket. Nagyon tetszett, amit mondott.

– Mondj egy példát!

– Múlt nyáron például volt egy kislány a városban, akit baleset ért. Kómába esett, és az orvosok azt mondták, nem valószínű, hogy valaha felébred, de ha igen, akkor is súlyos agysérülései lesznek. Hatéves volt.

– De szörnyű…

– Igen, nagyon nehéz volt az egész közösségnek. A mi templomunkban többen imaláncba kezdtünk, és két hétig mindennap elmondtunk egy rózsafüzért érte. A tizenötödik napon felébredt. És semmi baja nem volt az agyának. Az orvosok azt mondták, ez csoda.

– És tényleg azt hiszed, hogy a rózsafüzér mentette meg?

– Igen, tényleg.

– De mi lett volna, ha nem ébred föl? Azt mondanád, hogy nem működik?

– Jó kérdés – bólintott. – Ha nem működött volna, akkor elfogadom, hogy ez volt Isten akarata. De komolyan hiszem, hogy az imádságnak hatalma van, és minél többet imádkozol, Isten annál inkább meghallgat. Minél erősebb a hitem, annál hihetetlenebb dolgoknak vagyok tanúja.

A hangja csupa szenvedély volt.

– Nem nehéz hinni valamiben, amikor annyi borzalmas dolog történik a világban? – kérdeztem.

– Mindannyian hiszünk valamiben. Nekem a hitem segít eligazodni a világban.

– De akkor hogy lehet, hogy ennyire rettegtél ettől az úttól? Ha egyszer ilyen erős a hited, ráadásul itt van veled a rózsafüzéred is?

– Azta, jól feladod nekem a leckét – nevetett, és megrázta a fejét. – Egyszer még kiforgatod a világot a sarkaiból, Allegra.

– Nem válaszoltál a kérdésemre – hívtam fel a figyelmét, miközben elpirultam a dicséretétől.

– Mert nem vagyok tökéletes. Még mindig kételkedem. És nem hiszem, hogy nélküled végigcsináltam volna, úgyhogy lehet, hogy inkább te vagy az én szerencsehozó amulettem.

Ebben a pillanatban megjelent egy autó a kanyarban, amit nem lehetett belátni, és úgy hajtott el mellettünk, hogy körülbelül öt centi volt a két jármű között. A sofőrünk beletaposott a fékbe, és félrerántotta a kormányt. A szakadék felé.

Ian hangosan felnyögött, és hisztérikusan a kezem után kapott. Szorosan megragadtam, az ujjaink összefonódtak. Beleremegtem az érintésébe. Amikor ránéztem, azt hittem, szorongást fogok látni a szemében, de a tekintete az enyémbe fúródott, nekem meg elakadt a lélegzetem, és nem láttam semmi mást, nem gondoltam semmi másra, csak rá.

A busz tovább zötykölődött, és mi nem engedtük el egymás kezét.

Már nem látszott rajta, hogy félne.

Amikor épségben megérkeztünk, vonakodva húzta el a kezét.

– Köszönöm – mondta rekedten.

– Szívesen.

– De a libegőbe nem szállok be.

Egymásra mosolyogtunk, és éreztem, hogy valami megváltozott közöttünk. Csak abban nem voltam biztos, hova vezet mindez.

HUSZADIK FEJEZET

SOPHIA

VOLT VALAMI EGÉSZEN varázslatos Capriban, majd megszakadt a szívem, amikor otthagytuk. Fizikailag nem volt könnyű része az utazásnak, rengeteget gyalogoltunk. De amikor a citromfa alatt ültünk, fagyit nyalogattunk, és közben hallgattuk, hogy zsizseg a tömeg körülöttünk, azt soha nem fogom elfelejteni.

Büszke voltam rá, hogy fölmentem a libegővel a Monte Solaro tetejére. A sziget látványa a himbálódzó lábunk alatt lélegzetelállító volt. Közben egy pillanatra elfogott a pánik, amikor Allegra előszedte a telefonját, hogy csináljon pár képet, mert megijedtem, hogy leesik, de ezen még Frannie is nevetett. Az ujjaim viszont annyira megmerevedtek az ízületi gyulladás miatt, hogy attól tartottam, nem fogok tudni semmit megtartani a levegőben hosszabb ideig.

A következő állomásunk Firenze, de útközben megállunk Volterra mellett egy tanyán, ahol házi mozzarellát készítenek. Otthon gyakran csinálok házi tésztát, és kenyeret is sütök, de a sajtkészítést még soha nem próbáltam, úgyhogy alig várom, hogy lássam.

Eddig jól bírtam a gyűrődést. Annyira fontos nekem, hogy a lányom és az unokám ne aggódjon miattam, hogy abban reménykedem: ez megakadályozza az állapotom rosszabbodását. A gyomrom most nem vészes, bár néha érzem, hogy ég, és eléggé puffadok is. Olykor vannak kisebb alhasi görcseim és nehezen kapok levegőt, de nem annyiszor, hogy aggasszon. Egyelőre.

Mondtam, hogy el kéne menned orvoshoz, mielőtt elindultok – hallottam Jack korholó hangját. – Mi lesz, ha a makacsságod miatt túl későn kezded el a kezelést?

Te aztán könyvet írhatnál a makacsságról… Élvezni akarom ezt az utazást anélkül, hogy ilyenekre kelljen gondolnom. Hogy tudnánk jól érezni magunkat, ha végig miattam aggódnának?

Oké, akkor ne hallgass rám. Sose tetted. De valami van Frannie-vel.

Ki kellene szedned belőle.

Próbálom. Az utóbbi időben nem telefonált annyit, de Allegra továbbra sem békül. Van valami mélyebb probléma közöttük, de ezt csak az idő tudja begyógyítani. És ha beszélnének róla.

Makacs, mint te. Családban marad. Ó, hallgass!

– Mit mondtál, anya? – kérdezte Frannie.

Már megint hangosan beszéltem? Ó, istenem. Egyre gyakrabban.

Teljesen megbolondultam, hogy a halott férjemmel beszélgetek?

– Semmit. Gyönyörű, nem?

Egy kanyargós, fákkal szegélyezett úton haladtunk felfelé egy emelkedőn, bárányok, tehenek és más háziállatok mellett, aztán megláttunk egy táblát a felirattal: Formaggi di Maria.

Amikor odaértünk, egy nálam valamivel fiatalabb, göndör fekete hajú, kerek arcú, elbűvölő mosolyú asszony üdvözölt minket. Fehér kötényt viselt és bokáig érő, kicsit kopott kék ruhát. Egy fiatalember és egy fiatalabb nő állt mellette, akik üdvözöltek minket, és elmagyarázták, hogy mit fogunk csinálni.

– Én Giovanni vagyok, ő Patrizia, és a mi sajtkészítő mesterünk, Maria – mondta a fiatalember. Erre az idősebb nő bólintott és felénk intett. – Megmutatjuk a gazdaságot és hogy hol és hogyan készülnek a sajtjaink. Bevisszük önöket a kulisszák mögé. Utána Maria bemutatja, hogyan készül a mozzarella a hagyományos módszerrel, amit ő hétéves kora óta alkalmaz. Végül pedig mindenki elkészíti magának az ebédet.

– De én nem tudok főzni! – kiáltott föl Kai. Erre mindenki nevetett.

– Pedig ma neked kell megcsinálnod a saját pizzádat… és hidd el, nagyon-nagyon finom lesz! – mondta neki Giovanni. – Kezdjük is! Jöjjenek utánam, grazie.

Végigmentünk az egész gazdaságon. Egy férfi tehenet fejt, megnéztük a gyógynövénykertet és a veteményest, ami tele volt érett paradicsommal, édes paprikával, illatos bazsalikommal és petrezselyemmel, és láttunk jó néhány olajfát is, lefelé lógó, göcsörtös ágakkal. Mindannyian el voltunk ragadtatva. Megnéztük a géptermet is az ipari kemencékkel és a sajtkészítéshez szükséges hatalmas fémszivattyúkkal.

Aztán megálltunk egy szabadtéri konyhánál, amelyben volt egy nagy, téglából rakott tűzhely és egy hosszú asztal, körülötte kinyitható székekkel. Allegra mellé ültem, mert látni akartam, mit szól majd a bemutatóhoz.

Mindeközben Maria elkezdte készíteni a mozzarellát, Patrizia pedig magyarázott.

– A legnépszerűbb forma elkészítését fogják látni, amit az üzletekben és a piacokon is árulunk: úgy néz ki, mint egy fonott kalács, olaszul treccia.

Már ki volt rakva néhány nagy üst, tele forró vízzel.

– A titok a tejben rejlik, amiből az aludttejet csináljuk. Gazdaságunk legfontosabb közreműködői a tehenek és a bárányok – folytatta Patrizia. – Az aludttej úgy készül, hogy citromsavat adunk a tejhez, felforrósítjuk, majd csepegtetünk hozzá egy kis hígított tejoltót, hogy az alvadási folyamatot befejezzük. Ezután az aludttej szétválik, mi pedig leszűrjük a felesleges folyadékot.

Maria olyan volt a konyhájában, mint egy királynő a birodalmában: pontos, szakértő mozdulatokkal dolgozott, és mindig azt csinálta, amiről Patrizia éppen beszélt. Visszatette az aludttejet a meleg savóba, és többször átszűrte a darabokat.

– A sajtnak le kell hűlnie a következő fázis előtt, de előkészítettünk pár darabot, amiknek már tökéletes a hőmérséklete.

– Legszívesebben jegyzetelnék – suttogtam Allegrának. Megveregette a karomat.

– Nyugi, Nonni, fölveszek mindent a telefonommal. Ha hazaérünk, mi is kipróbáljuk.

Szuper. Észre se vettem, hogy veszi, mert nem tartotta a telefonját látványosan a levegőben, csak a térdére támasztotta felállítva. Eszembe jutott, hogy amikor én gyerek voltam, színes tévénk volt és benne szappanoperák, és amikor a szüleim azt akarták, hogy hazajöjjek vacsorára, akkor kinyitották az ablakot és a nevemet kiabálták. Megráztam a fejem, és tovább figyeltem.

A sajt most olyan volt, mint egy göcsörtös, nagy hólyag.

Érdeklődve hajoltam előre, hogy lássam a következő lépést.

– A savót felmelegítjük száznyolcvan fokra, és most jön Maria varázslata.

Erre Maria meghajolt, mint a cirkuszban, mi pedig mindannyian nevettünk. Fehér szakácssapkájában, kesztyűben elkezdte kavargatni a gőzölgő folyadékot, olyan mesteri mozdulatokkal gyúrva, dagasztva benne a sajtot, mint ahogy Leonardo használhatta az ecsetét. A göcsörtös sajtdarab lassan átalakult fényes és sima tömbbé. Maria nagy mozdulatokkal húzogatta, tekergette és csavargatta a sajtot, váltakozó sebességgel, míg végül kialakult belőle egy csoda szép, fényes és sima fonat, amit kiemelt a folyadékból és a faasztalra helyezett.

Önkéntelenül megtapsoltuk, én pedig egy kicsit elbúsultam. Itt van ez a nő, aki nagyon is tudatában van az örökségének és a hagyományainak, és pontosan tudja, hol a helye az életben. Az egyetlen dolog, amire valaha büszke voltam, az a családom. Soha nem akartam az otthonomon kívül dolgozni. Vajon ezért tettem bele szívemet-lelkemet és minden energiámat Fran nevelésébe? És amikor ő nem ugyanazzal a rajongással válaszolt, akkor csak még jobban rátelepedtem, elárasztottam a szeretetemmel, hogy mindig az enyém legyen.

De ez nem működött. Így szinte megfojtottam. Nem csoda, hogy inkább az apjához húzott. Azon gondolkodtam, hogy Mariának vajon van-e gyereke. És ha van, akkor ez megnehezíti-e neki azt, hogy sikeres terméket állítson elő, vagy az is ilyen természetesen megy neki, hogy a sajtkészítés és a gyereknevelés között egyensúlyozzon. Vajon van-e olyan nő, akinek sikerült megtalálnia ezt az egyensúlyt, vagy mindannyian őrlődünk, és azon gondolkodunk, hogy mi tenne minket boldoggá? És ami még rosszabb: vajon ami igazán boldoggá tesz minket, az szükségszerűen ellentétben áll azzal, ami a családunkat boldoggá teszi?

De félretettem a kavargó gondolataimat, és azt kezdtem figyelni, hogyan készíti Maria a tökéletes csomót, azaz a nodinit. Patrizia megkerülte az asztalt és felénk indult.

– Most pizzát fogunk készíteni a friss mozzarellával. Kérek hat önként jelentkezőt, aki segítene.

Lelkesen jelentkeztem néhány másik ember társaságában.

Patrizia rám mutatott.

– Jöjjön akkor maga! Kivel van?

– A lányommal és az unokámmal – mondtam büszkén.

– Szuper, akkor jöjjenek ők is!

Felálltam, de Allegra visszahúzta a karomat.

– Nonni, én nem akarom.

Eszembe jutott, én is mennyire bizonytalan voltam ennyi idős koromban, annak ellenére, hogy a fényképeken szép, magabiztos fiatal lánynak tűntem. Lehetséges, hogy Allegra tényleg nem látja, milyen hatással van az emberekre, amikor csak belép egy szobába? Sugárzó és erőteljes a jelenléte, akárcsak Frannie-nek, és látszik rajta, hogy nagy dolgokat fog véghez vinni az életében. A csoport tagjai is imádták. Szerettem volna, ha biztonságban érzi magát, miközben jól is szórakozik, ezért finoman győzködni kezdtem.

– Édesem, csinálunk együtt egy pizzát Olaszországban! Gyere, segíts!

Ajkába harapott, de végül odaállt velem a tűzhely mellé, és Frannie is csatlakozott hozzánk. Patrizia kiválasztotta még Hanát, Dant és Kait.

– Hány éves vagy? – kérdezte a kisfiút.

– Tíz – válaszolt Kai.

Maria bólintott, és összenézett Patriziával.

– Szerintem pont elég idős vagy a főzéshez. De először is, a megfelelő hangulatba kell kerülnünk. A főzés egy lelkiállapot. Be kell öltöznünk, úgyhogy mindenki kap egy kötényt.

Patrizia átvett egy csomagot Giovannitól, és sorban mindegyikünkre ráadott egy kötényt: áthúzta a fejünkön és hátul megkötötte. A csoporttagok, akik nem főztek, nevetni kezdtek, úgyhogy jobban megnéztem a kötényeinket.

Elakadt a lélegzetem. Hana kötényén egy meztelen női test volt, a mellét fügefalevelek takarták. Danből kitört a nevetés, de aztán megláttuk őt is: az ő kötényére egy meztelen férfitestet rajzoltak, alul egy hatalmas pénisszel. Szerencsére azon is volt egy nagy levél, de a benyomás mégis sokkoló volt.

– Hogy tetszenek? – kérdezte Maria.

Dan a feleségére nézett, és felvonta a szemöldökét.

– Nekem eléggé.

Hana tréfálkozva meglegyintette Dan fejét.

– Nagyon vicces. Mostantól Adamnek foglak hívni.

Kai csak nézett, ide-oda forgatta a fejét az apja és az anyja között, aztán ő is elvigyorodott. Neki egy kecske teste volt a kötényén, ami nagyon megnevettette. Frannie egy mezítelen Venust kapott, amin rózsák takarták az intim részeket, Allegra és én szintén Evák lettünk.

Ránéztem Allegrára, aki fülig pirult, és láttam, hogy nincs igazán ínyére a tréfa. Egyre több időt töltött Iannel, és úgy láttam, hogy kezdenek jóban lenni. Ennek nagyon örültem, mert Ian helyes fiú, és a szülei is szimpatikus emberek. Valamivel idősebb Allegránál, de nem baj. Bár Allegra tagadja, hogy több lenne köztük alkalmi barátságnál, láttam, hogy néz rá. Egyértelműen tetszik neki, sőt én ennél többet is látok a szemében, olyasmit, amit előtte még sosem.

És úgy tűnt, Ian sem közömbös iránta. Folyamatosan felé pillantgat, és keresi az alkalmat a beszélgetésre. Egy nyári románc Olaszországban: ez pontosan az, amire Allegrának szüksége van.

És Frannie-nek is.

Sajnos nála nem látom, hogy történne valami. Nincsenek egyedülálló férfiak a csoportban, Enzo pedig állandóan rohan, hogy mindenkire legyen ideje.

Elhatároztam, hogy segítek az unokámnak, aki nem érzi jól magát a bőrében. Látványosan végignéztem magamon.

– Váó! Évek óta nem néztem ki ilyen jól! Helló, hetvenöt év! – kiáltottam fel.

A többiek tapsoltak és füttyögtek, én pedig meghajoltam. Allegra mosolygott, és láttam, hogy egy kicsit enyhül a feszültsége. Maria bevont minket a pizzakészítésbe: megmutatta, hogyan kell ügyesen dagasztani és formázni a tésztát, és néhány szakértő trükköt is tanított. Egymás mellett állva gyakoroltunk, Maria pedig körbejárt köztünk, bátorított, és viccesen kommentálta, amit csináltunk. Amikor Frannie-hez ért, és látta, hogy a kinyújtott tésztája teljesen széttöredezett, felszisszent, és finoman leszedte a kezére keményedett kérget.

– Mamma mia! Csodálatos a lelkesedésed, de nem lehetne egy kicsit finomabban dagasztani?

Odahajoltam a lányomhoz.

– Na, ennyit értünk el a sok év alatt, amíg próbáltalak megtanítani főzni – viccelődtem. De ahogy kimondtam, meg is ijedtem, nehogy megsértődjön. Anyaként nyilván szerettem volna megtanítani olyan jól főzni, ahogy én tudok, de nagyon is büszke vagyok arra, amit elért, és nem érdekelt, hogy mi az, amit nem akar csinálni. De most, az utóbbi időben köztünk levő feszültség miatt, különösen a két nappal ezelőtti prédikációm fényében, felkészültem a fagyos pillantására.

– Én már rég szakértő vagyok, anya – vágott vissza. – Csukott szemmel is képes vagyok pizzát rendelni. És az a pizza mindig tökéletes.

Mindenki elnevette magát, nekem meg nagy kő esett le a szívemről. Milyen jó lenne, ha gyakrabban tudnánk együtt tréfálkozni! Az a baj, hogy egy ideje úgy érzem, patikamérlegen kell kimérnem minden szavamat, nehogy megbántsam Frannie-t. Mikor ment ez ennyire félre köztünk? Amikor Allegra iskolába került? Vagy ezek a repedések mindig is ott voltak, csak az évek alatt egyre mélyebbek lettek, mert nem foglalkoztunk velük?

Maria megállt Allegra mellett.

– A signorina talán profi szakács? Nagyon ügyesen dagasztja a tésztát.

Allegra kihúzta magát.

– A nagymamámtól tanultam – mondta büszkén, és rám nézett.

– De úgy látom, a tanítvány túlszárnyalta a tanárát – jegyeztem meg, amikor láttam, milyen tökéletes a pizzája, formára és vastagságra is.

– Gyönyörű – mondta Maria még egyszer, mosolyogva.

Rátettük a pizzákra a paradicsomszószt és a mozzarellát, és betoltuk a kemencébe. Maria összeszedte a kötényeket, és megállt előttünk.

– Sok pizzakészítőt láttam már életemben, de csak egyet, aki igazán tehetséges. Aki igazi művész, és akinek nagyon örülnék, ha itt élne Olaszországban és velünk dolgozna a gazdaságban.

Szünetet tartott, és láttam, hogy Allegra visszafojtja a lélegzetét.

Maria odament Kaihoz.

– Fiatalember, te vagy a pizzakészítő verseny győztese.

Megtiszteltetés lenne, ha együtt dolgozhatnánk.

Kai arca földerült, az apjáról az anyjára nézett, és vissza.

– Köszönöm szépen, de én tűzoltó leszek, és nem tudok ideköltözni Olaszországba.

Beharaptam a számat, hogy a komolysága láttán el ne nevessem magam.

– Az nagyon fontos munka – válaszolt neki Maria, és szeretettel simogatta meg a fejét. – Így el tudom fogadni a visszautasítást. És most menjünk Patrizia után az étkezőbe, és fogyasszuk el a pizzákat, amiket együtt készítettünk.

A kertben hatalmas asztalok álltak egy nagy ponyvatető alatt, körülöttük buja, zöld szőlő és tarka virágok. Az ünnepi asztalterítőre már odakészítették a tányérokat tele friss mozzarellával, illatos, lédús paradicsommal és jó pár üveg olívaolajjal. Volt vörös- és fehérbor is, és frissen készült limonádé. Középre ropogós héjú olasz kenyérszeleteket helyeztek kosárban.

– Allegra, tudom, hogy mondtad, hogy szeretsz főzni, de most tényleg olyan voltál, mint egy profi – mondta Dana, miközben a csuklóján csörögtek a karkötői. – Lehet, hogy séfnek kéne tanulnod.

Allegra most nem habozott. Elpirult, de büszkén válaszolt.

– A Culinary Institute-ba fogok jelentkezni. És ha hazaértünk, megnézem, hogy el tudok-e menni gyakornoknak egy étterembe vagy egy vendéglátó vállalathoz.

– Ez csodálatos – visította Dana. Frannie-hez fordult. – Büszke lehetsz rá! El se tudom képzelni, milyen jó lehet, ha van egy szakács a családban.

Visszatartottam a lélegzetem, de láttam, hogy a lányom elgondolkodva néz Allegrára. Olyan érdeklődés volt a szemében, amit azelőtt sose láttam.

– Igen, nagyon büszke vagyok rá – mondta.

Megnyugodtam, és az ebédre koncentráltunk. Lehet, hogy ez az epizód elindít majd köztük egy párbeszédet Allegra jövőjéről. Ettünk-ittunk, jól éreztük magunkat a ponyvatető alatt, ami megvédett az erős toszkán naptól. Nagyon jó volt a hangulat, és inkább tűntünk egy nagy családnak, mint kényszerből egy asztalhoz terelt idegeneknek. Ebéd után vásárolhattunk is: én vettem egy üveg olívaolajat és egy balzsamecetet, és mindannyian választottunk egy-egy meztelen kötényt, hogy mindig emlékezzünk erre a napra.

Amikor visszafelé tartottunk a buszhoz, láttam, hogy a lánykáim együtt nevetnek. Észrevettem, hogy Frannie egypárszor ránéz a telefonjára, de soha nem tűnt el, és úgy láttam, figyel rá, hogy sokat legyen Allegrával.

Amikor elindultunk Firenzébe, imádkoztam, hogy ez tényleg egy új kezdet legyen, és magamban megköszöntem Mariának, hogy emlékeztetett rá, a legnehezebb munka közepette is van helye a nevetésnek.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

FRANCESCA

FIRENZE OLYAN VOLT, mint egy itáliai királynő.

Olyan fenséges és vibrálóan kifinomult, hogy kicsit árnyékot is vetett az eddigi városok emlékére. Jó néhány csodálatos templomot láttunk előtte is, és eddig biztos voltam benne, hogy a Szent Péter-bazilikát semmi nem múlhatja felül.

Tévedtem.

A Santa Croce nagyszerűsége egészen váratlanul ért. A magasba nyúló márványhomlokzattól az aranyborítású ajtókig, minden a régi korok ragyogását tükrözte, és egészen magával ragadott, miközben a legnagyobb művészek alkotásai vettek körül. Dante, Galilei és Michelangelo síremléke előtt álltam, amikor pedig felnéztem, Giotto freskóin ámultam el. A templom összes részlete rendkívüli volt, az ólomüveg ablakoktól a falfestményekig és a márványszobrokig. Minden mellékoltár újabb pazar műalkotást rejtett, majd amikor kiléptünk a templomból és hunyorogva megálltunk a napfényben, mindenki azt érezte, hogy talán nem is tud több szépséget befogadni.

Innen a Piazza della Signoriára, a város főterére mentünk, és figyeltem, ahogy a firenzeiek a dizájnerboltokból beszerzett luxustáskáikkal úgy sietnek el mellettünk, hogy egy pillantást sem vetnek azokra a csodákra, amelyek körülveszik őket. Kicsit New Yorkra emlékeztetett, ahol soha senki nem néz föl az Empire State Buildingre, vagy nem áll meg, hogy megcsodálja a Szabadság-szobrot. Enzo közben a városról és a történelemről mesélt, mindig úgy, hogy az információkat érdekes sztorikkal fűszerezte, és nem tudtunk nem rá figyelni. Igazából sokkal jobbnak találtam azoknál a helyi idegenvezetőknél, akik az egyes műemlékeknél kalauzoltak minket.

Követtük a Loggia dei Lanzihoz, a téren levő nyitott csarnokhoz, ahol a turisták az árkádok alatt szobrászati remekművek között sétálhatnak. Enzo megállt az egyik szobor előtt, ami az egész szoborgyűjteményt uralta. Elállt a lélegzetem, ahogy a márványból kifaragott, jobbra-balra csavarodó, egymásba tekeredett testeket néztem. Egy férfi a magasba emelt egy nőt, egy másik a lábainál guggolt, az arcukon vad erőszak tükröződött. A nő kétségbeesett szabadságvágya, ahogy menekülni akart a borzalomból, szinte szétrobbantotta a követ.

– Ez a szobor A szabin nők elrablása, Giambologna alkotása – magyarázta Enzo, és intett, hogy menjünk közelebb. – A történet szerint a rómaiak elrabolták a szabin nőket, mert a király többször is megtiltotta, hogy a szabinok rómaiakkal házasodjanak. Ez egyébként elég népszerű téma a művészetben. A szobrot, ami Giambologna fő műve, egyetlen márványtömbből faragta ki a művész, a legnagyobból, amit valaha Firenzébe hoztak. Nézzék meg a részleteket és az arcokon tükröződő érzelmeket!

Aztán továbbsétáltunk, és megcsodáltuk Perszeusz bronzszobrát, aki egyik kezében a kardját tartja, a másikban Medusza levágott fejét. Héraklész és Nesszosz szobrából a nyers hatalom sugárzott, a Medici oroszlánok pedig mintha a galériára vigyáztak volna. Enzo hangja körbeölelt, mintha valamiféle varázslatot szőne; a szobrok csodálatos történetét bemutatva szinte életre keltette őket. De az az igazság, hogy nem az előadói tehetsége tartott fogva.

Nem tudtam másra gondolni, mint a majdnem csókunkra.

És mintha tudta volna, merre járnak a gondolataim, a tekintete belefúródott az enyémbe, és a lelkem legmélyéig hatolt. Én pedig beleborzongtam. Az ölelésünk után, Caprin, igazi profihoz méltón végig távolságot tartott tőlem, de napközben többször is éreztem, hogy engem néz, és mélybarna szemében olyan érzelmeket láttam, amelyeket láthatólag nem is akart titkolni. Én keményen betartottam az ígéretemet, hogy csak a lányommal és az anyámmal foglalkozom, nem válaszoltam a telefonokra, és azon dolgoztam, hogy visszaszerezzem Allegra bizalmát. Minden alkalommal, amikor felvettem a telefont, láttam, hogy azt várja, hogy visszamegyek a szállodába, de az utóbbi három napban mindhármunkat megleptem azzal, hogy Kate-re és Laylára bíztam a döntéseket.

A múltkori éjszakai munkámnak meglett az eredménye: Perrynek tetszett az új kampány, úgyhogy reméltem, hogy a következő pár hét nyugodtabb lesz, és majd amikor hazaértünk, visszaállok a kemény munkába. Nem rágódtam azon, amit anyám mondott, de azt hiszem, leginkább azért, mert éreztem, hogy igaza van. Jól megvoltunk az utóbbi napokban, és nem akartam előrángatni a problémákat. Azt akartam, hogy hasson ránk Olaszország varázsa.

Enzo elmondta a nap további programját.

– A délutánjuk szabad lesz. Javaslom, hogy nézzenek be a Giubbe Rosse kávézóba, az írók és művészek kedvelt találkozóhelyére. Ha dizájnerholmikat akarnak vásárolni, akkor menjenek át az Arno túlpartjára, és keressék a Piazza della Repubblicát, ott sok mindent találnak. Szerintem ma ne álljanak be az Uffizi előtti sorba, mert rengetegen vannak, de holnap, miután megnéztük a Dávid-szobrot a Galleria dell’Accademián, lesz rá idejük. Ma este a Buca Mario nevű étteremben fogunk vacsorázni, isteni a konyhája, majd meglátják. Hétkor indulunk, addigra legyenek készen. Ha bármi kérdésük van, állok rendelkezésükre.

Beszéde után a rajongói máris körbevették, és én nem tudtam elrejteni a mosolyomat. Enzót mindenki imádta, én meg valahogy büszke voltam a tehetségére és arra, hogy ennyire szereti a munkáját. Odafordultam Allegrához és anyához.

– Na, hölgyeim, mit csináljunk? Shopping, kultúra, vagy csak induljunk neki és nézzük, mi az, ami megtetszik? El is tévedhetünk megint, ha akarunk.

– Nem, köszi – morgott Allegra –, az a stressz elég volt az egész utazásra. Nézzünk inkább körül. Nonni?

– Én szeretném megnézni a Santa Maria del Fiorét, a firenzei dómot – mondta anyám. – Van egy csodálatos kupolája. Útközben pedig vásárolhatunk. Már ha van kedvetek még egy templomot megnézni.

– Engem érdekel – mondta Allegra lelkesen. Felhúztam a szemöldökömet.

– Mielőtt elindultunk, azt mondtad, hogy inkább meghalsz, mint hogy egy rakás unalmas templomot kelljen végignézned. Megvilágosodtál közben?

Elpirult, vagy csak úgy sütött rá a nap? Esetleg Ian lett fontosabb, mint ahogy gondoltam?

– Nem, csak szerintem nézzünk meg minden fontos dolgot, ha már itt vagyunk – válaszolta olyan kimérten, ami teljesen ellentétben állt a szeme csillogásával. – És a templom az fontos.

– Előbb el kell mennem mosdóba – mondta anyám. – Enzo azt mondta, hogy van itt egy vécé a közelben.

– Nekem is szükségem van rá, és tudom, hol van – mondta Allegra. – Anya, itt találkozunk? Erre kell majd mennünk a templomhoz.

– Igen, rendben.

Gyorsan megnéztem a telefonom, elküldtem pár üzenetet, és visszatettem a zsebembe.

– Francesca?

Megfordultam a hangra. Enzo állt mögöttem mosolyogva. A szívem hevesen vert, és kábé úgy éreztem magam, mint egy szédült tini, akit a sztárfocista kiválasztott, hogy beszélgessen vele.

– Ööö… szia. Hogy s mint? Jézusom, dadogok. Mi van velem?

– Van valami kérdésed a programmal vagy a szabadidővel kapcsolatban?

Lehetett volna véletlen idegenvezetői kérdezősködés is, de ahogy nézett rám, abból láttam, hogy nem erről van szó. A másik lábamra álltam, és megpróbáltam közömbösnek látszani. Végül is nem csókolt meg. Ő volt az, aki hátralépett, és miatta lett csak ölelés a vége, nem pedig… annál több.

– A Santa Mariához megyünk, és talán vásárolunk valamit. Anya és Allegra elmentek pislantani.

Félrehajtotta a fejét.

– Pislantani?

– Bocs, a mosdóba mentek. Vécére. És te? Itt maradsz a közelünkben, vagy visszamész a szállodába?

– Még el kell intéznem egy-két dolgot a vacsorával kapcsolatban, úgyhogy a szállodában leszek. – Kicsit lehalkította a hangját. – Tudni akartam, mi van veled. Hogy rendben vagy-e.

– Ó, igen, jól vagyok. Nem volt több pánikrohamom, és a munkát is hanyagolom. Nagyon élvezem az utat. Szuper volt a mozzarellakészítés, és nagyon tetszettek azok a személyes kis apróságok is, amik bekerültek a programba.

Huncut fény villant a szemében.

– Örülnék, ha ezek az én érdemeim lennének, de igazából az utazási iroda állítja össze a programot. Én csak gondoskodom róla, hogy az utasok jól érezzék magukat.

– Hát én jól érzem magam, az biztos. Vagyis mi jól érezzük magunkat.

Csend telepedett közénk, tele ki nem mondott szavakkal, amikhez nem voltunk elég bátrak. Legalábbis én biztosan nem.

Megköszörülte a torkát.

– Az jutott eszembe, hogy ha nem leszel túl fáradt vacsora után, akkor esetleg leülhetnénk még egy italra. Vagy egy kávéra?

Izgatott lettem. Találkozni akar velem. Külön. A gondolat, hogy kettesben legyünk, megbizsergette a gyomromat.

– Persze, szívesen. Úgysem tudok túl korán lefeküdni, szóval jó lenne.

– Szuper. – Valaki a nevét kiáltotta. Mire megfordult, arcán megint a professzionális idegenvezető-mosoly ült, de még befejezte.

– Akkor majd később beszélünk. Találkozhatnánk a hotel tetőteraszán, az viszonylag nyugodt hely.

Bólintottam, ő pedig mosolyogva Ray felé indult, aki egy térképpel a kezében kezdte kérdezgetni. Allegráék is visszajöttek, elindultunk a délutáni programunkra. Megfogadtam, hogy nem gondolok a titkos találkánkra. Nem jelent semmit. Neki nyilván csak egy baráti beszélgetés, hogy lássa, tényleg jól vagyok-e.

De hiába győzködtem magam, hogy nem jelent semmit, éreztem, hogy ez nem igaz.

Elrepült a délután, és mire estére az étterembe értünk, pont kellemesen elfáradtunk. Én a szokásosnál kicsit jobban odafigyeltem a megjelenésemre: fekete, bő szárú nadrágot vettem fel smaragdzöld felsővel, ami kiemelte a szemem sötétbarna ragyogását. Megmostam a hajam, egy szép arany fülbevalót viseltem, és még parfümöt is fújtam magamra.

Végül is egy jó étterembe mentünk, ahova illik szépen felöltözni.

A családias hangulatú, mégis elegáns hely tökéletes ötvözete volt a bájnak és az otthonosságnak. A terem félhomálya az épp megfelelő intimitást, a fapadló, a sárga szín és a belső kőfal pedig a jól ismert olasz karaktert hozta. A folyosón hihetetlen mennyiségű borospalack sorakozott a polcokon. Meglehetősen nagy volt a nyüzsgés. Az egyik sarokban háromtagú zenekar játszott, a mellettünk levő nyolcszemélyes asztalnál pedig szintén turisták ültek, csupa férfi. Átintegettünk nekik, de láthatóan halálosan komolyan vették magukat, és eszük ágában sem volt beszélgetni velünk, vagy akár csak tudomást venni rólunk. Fura volt. Ránézésre azt mondtam volna, hogy valamiféle üzleti megbeszélést folytatnak, de volt velük egy idegenvezető, aki hangosan sorolta a másnapi programokat, és a zakóján kitűzőt viselt ezzel a felirattal: Firenzei városnézés: teljesítve!

Az étlapon a firenzei konyha specialitásai szerepeltek, egy sor különleges finomsággal. Allegra és anya meggyőztek, hogy lépjek ki a komfortzónámból, és azt kell, hogy mondjam, a fogások legnagyobb részét élveztem is, miközben nagy komolyan próbáltam eldönteni minden új falatnál, hogy ízlik-e, vagy sem. Tagliatellét ettünk vaddisznóraguval és marhafilét szarvasgombás szósszal. Anya tengeri sügért választott, és mindent meg is evett. Odavolt csodálatos pincérünkért, Roccóért, aki tényleg úgy bánt velünk, mintha királyi fenségek lennénk. A rák kívül ropogós volt, belül puha, a testes, lágy utóízű bor rubinvörösen csillogott, és tökéletesen illett a marhámhoz. Kivételesen nem foglalkoztam fogyókúrával és szénhidrátokkal: azt ettem, amit megkívántam. Közben játszott a zenekar, lehetett számokat kérni, az énekes régi, ismerős balladákat adott elő, igazi amerikai kedvenceket, és természetesen Frank Sinatrát. Mire az erdei gyümölcsös tortához értünk, már senki nem volt szomjas az asztalunknál, és nagyjából mindenki a szokásosnál egy kicsit hevesebben viselkedett.

Dana kitöltötte a borát, és Rocco azonnal ott termett a következő üveggel.

– Láttátok, hogy azok a fickók hogy bámulnak minket? – kérdezte Dana a kelleténél egy fokkal hangosabban. – Esküszöm, soha ezelőtt nem láttam még Olaszországban boldogtalan embert. Ráadásul, azt hiszem, kicsit seggfejek is a pincérekkel. Hát nem nyaralni jöttek?

Steve bekapott egy falat tortát.

– Édesem, rengeteg elégedetlen ember van a világon. Elutaznak, kilépnek a kapcsolataikból vagy a munkájukból, és azt remélik, hogy ettől majd boldogok lesznek. Szerinted azok? Hát nem. És tudod, miért? Azért drágám, mert a boldogság belülről fakad. Ezt a leckét mindannyiunknak meg kell tanulnunk.

Visszafojtottam a nevetésem. Steve ritkán szólalt meg, és akkor sem mondott néhány szónál többet, úgyhogy ez a pár mondat nála felért egy hosszú monológgal. Bárgyún vigyorgott hozzá – láthatóan kicsit már be volt csípve, egyébként a csoport többi tagjával együtt, kivéve engem, Allegrát és Kait. Én mindenképp próbáltam józan maradni, hiszen várt még rám egy beszélgetés vacsora után, de még anyám is ide-oda ringatózott a zenére, és közölte, hogy melege van és nagyon jól érzi magát.

– Olyan mély gondolataid vannak, drágám – sóhajtott Dana, és megszorította a férje kezét.

Ebben a pillanatban megszólalt Dean Martin klasszikusa, a That’s Amore, mire mindenki éljenezni kezdett, és együtt énekeltük a jól ismert szöveget. Aztán Cherry és Laura fölállt, és elkezdett táncolni az asztalok közötti szabad területen.

Azt vártam, hogy a pincérek majd udvariasan visszakísérik őket a székükhöz, de ehelyett ők is tapsolni kezdtek, és fél perc múlva már az egész terem énekelt. Azon ritka pillanatok egyike volt, amikor idegen emberekből hirtelen közösség lesz, amelynek a tagjait ettől kezdve örökre összeköti nemcsak ez a pillanat, de a történetek is, amiket együtt éltek át. Mindenki boldogan mosolygott és jókedvű volt, ám amikor a mellettünk levő asztalra esett a tekintetem, láttam, hogy az öltönyös férfiak rosszalló pillantásokat vetnek felénk.

Anya odahajolt hozzám, és a fülembe súgta:

– Nagyon durvák. Dolgunk van velük.

– Ezt hogy érted? – kérdeztem.

A pasasok felé bökött elég feltűnően, ami szintén azt erősítette meg, hogy egy kicsit már a fejébe szállt a bor. Anyám egyébként mindig kifogástalanul udvarias és kedves.

– Nem akarják jól érezni magukat. Ez azt jelenti, hogy nekünk kell meggyőzni őket arról, hogy boldogok legyenek. Az a dolgunk, hogy örömet hozzunk az életükbe.

– Anya, ez így azért egy kicsit ezó – nevettem. – Szerintem simán csak enni akarnak, és nem kíváncsiak a bolond turistákra.

Megrázta a fejét.

– Nem, nem, hidd el, Frannie. Érzem, hogy dolgunk van velük.

Bólintottam, hogy azt higgye, meggyőzött, és finoman odatoltam elé a vizespoharat, hogy hidratálja magát. Túl voltunk a desszerten, és a számnak is vége lett, Enzo pedig szólt, hogy szedelődzködjünk és induljunk a buszhoz.

Csakhogy ekkor megszólalt a kacsatánc.

Amikor meghallottam, hirtelen nem tudtam, hogy sírjak vagy nevessek. Ezt a rémes esküvői zenét – aminek hatására az emberek bezsonganak és elkezdenek csapkodni a karjukkal, mintha szárnyaik lennének, és a lábukkal topognak a földön – valaki vagy imádja, vagy hidegrázást kap tőle, de mindenesetre fogalmam sem volt róla, hogy Olaszországban is ismerik.

Felálltam, és elindultam a táskámért. És akkor elszabadult a pokol.

Dana felpattant, elkapott, elkezdte dobálni magát és közben kotkodácsolt. Cherry és Laura körbevettek, és mielőtt kinyithattam volna a számat, a fél asztalunk a táncparketten volt, és belekezdett egy rémlátomásszerű, részeg kacsatáncba.

A rémülettől tágra nyílt szemmel próbáltam szabadulni tőlük, de Dana szorosan fogta a kezem, és nem volt hajlandó elengedni.

– Allegra, Sophia, gyertek ti is! – kiabálta, és odaintette anyámékat. Biztos voltam benne, hogy családom tagjai soha nem lennének képesek egy ilyenben részt venni, úgyhogy arra gondoltam, egy kicsit billegek még ide-oda, aztán véget vetek az egésznek, hogy visszamehessünk a szállodába. Csakhogy döbbenten láttam, hogy anyám föláll, megragadja Allegra csuklóját, és behúzza a tömegbe.

Ezt nem hiszem el.

Allegra nevetett, anyám boldogan tapsolt, és riszálta a fenekét. Pár másodpercen belül az egész csoport ott tömörült a táncparketten, aztán a kör kiegyenesedett, és elindult a vonatozás.

Elkaptam Enzo döbbent pillantását, ahogy elsuhantam mellette, de Dana erősen fogott, és nem tudtam kiállni a sorból. Elhaladtunk a másik asztal mellett, ahol az öltönyös fickók megrökönyödve bámultak. És akkor egyszer csak Steve kinyújtotta a kezét, elkapta az egyik pasas karját, és egy gyors mozdulattal berántotta az éneklő, tapsoló, vonatozó sorba.

Megrémültem, és a legrosszabbra készültem. Azt hittem, a pasas majd verekedni kezd, felháborodik vagy dühösen az üzletvezetőt követeli, esetleg perrel fenyegetőzik. Próbáltam Danának szólni, hogy állítsa le a férjét, mielőtt bajba kerül, de megbotlottam, egyébként meg elképesztő dolog történt.

Az öltönyös beállt a sorba és velünk táncolt. Amikor a vonat megint az ő asztalukhoz ért, Steve egy másik fickót rángatott föl, a harmadik körnél pedig már az egész asztal velünk, az elszabadult részeg turistacsoporttal táncolt. Széles mosollyal engedték át magukat a jókedvnek, és a dal utolsó sorait már ők is teli torokból énekelték.

Amikor vége lett a számnak, az egész étterem tapsolt és éljenzett. Izzadság csepegett a szemöldökömről, és láttam Steve-et, amint egy-két fekete öltönyössel egymás vállát lapogatják, és Danát is bevonva együtt kacarásznak valamin. Cherry és Laura egy másik fickót ölelgetett, Allegra a fejét ingatta, látván, hogy anyám boldogan ragyog és azt mondja az egyik idegennek, hogy büszke rá és imádkozni fog érte.

Hihetetlen.

Aztán végül Enzo úrrá lett a helyzeten és felszállított minket a buszra. Hazafelé végig énekeltünk, és amikor éreztem, hogy a telefonom rezeg, még csak rá se néztem.

Olyan ritka pillanat volt ez, amit sajnáltam volna, ha kimarad az életemből, és soha nem akarom elfelejteni. Volt egy estém Firenzében, amikor vadidegenekkel álltunk össze táncolni, és arra a rövid időre barátok lettünk. Már el is felejtettem a meglepetés szó valódi tartalmát. Az utóbbi években az életem előre meghatározott rend szerint folyt, és bár néha unalmas volt, mégis ismerős és biztonságos. Ma este úgy éreztem, készen állok arra, hogy kitörjek a megszokott keretek közül és kockáztassak.

Nagyot kockáztassak.

Amikor visszaértünk a szállodába, letettem Allegrát és anyát a szobájukban, és gondoskodtam róla, hogy anya bevegyen egy Tylenolt és igyon egy nagy pohár vizet. Olyan boldogan ragyogott az arca, hogy az megmelengette a szívemet.

– Annyira jól éreztem magam, Frannie – mondta egy kis szégyenkezéssel a hangjában, aztán szorosan átölelt. Én is megöleltem. Jó volt érezni erős szorítását, bár a teste törékenynek tűnt.

– Én is, anya – mondtam, és megcsókoltam az arcát. – Most aludj.

– Odaléptem Allegrához, és megálltam előtte. – Jó éjt, kicsim. Jól érezted magad?

Allegra rám nézett és elmosolyodott. Ami elég ritkán történt meg.

– Igen, szuper volt. Jól berúgott mindenki, mi?

– Hát igen. De senkinek nem kellett autót vezetnie, és szerintem nem baj, ha néha van egy ilyen este, amikor mindenki egy kicsit bulis.

– Inkább dilis, anya, dilis – vigyorgott.

– Igaz. – Néztem a drága arcát, és éreztem, hogy elönt a szeretet. – Szeretlek, Al. – Azóta nem szólítottam így, amióta valamikor tizenéves korában közölte, hogy ő már nagy ehhez a buta becenévhez. Nem vártam meg a reakcióját, inkább gyorsan megöleltem. Annyira vágytam rá, hogy érezzem a haja illatát, és magamhoz szorítsam. Elengedte magát, és ő is megölelt. Ez a pár másodperc maga volt a tökéletesség: eszembe jutott, milyen közel is voltunk egymáshoz valaha, és éreztem benne a megbocsátást is, még ha egyelőre ideiglenesen is.

Elszorult a torkom. Allegra kibontakozott az ölelésemből, kicsit zavartan lehajtotta a fejét, én pedig elléptem tőle.

– Reggel találkozunk – mondtam, és átmentem a saját szobámba. Megmostam a fogam, kirúzsoztam a szám, és ránéztem a telefonomra. Enzo nem írt, de mivel mondta, hogy az emeleti teraszon találkozunk, odamentem. Ha nem lesz ott, legfeljebb visszajövök a szobába és elfelejtem az egészet.

Nem nagy dolog.

A meleg balzsamos levegő úgy simogatta a bőrömet, mint egy finom csók. Kiléptem a teraszra, és rögtön megláttam Enzót az egyik sarokasztalnál. Az ég tele volt csillagokkal, és a telihold olyannak tűnt, mint egy érett gyümölcs. Este próbáltam a lehető legkevesebbet érintkezni Enzóval, nem akartam, hogy bárki a csoportból megsejtse, hogy találkozunk. Ez az apró titok még fel is villanyozott, és jól éreztem magam tőle.

Leültem vele szemben, és rámosolyogtam.

– Szia.

– Buona sera, Francesca – mondta dallamos, mély hangján. – Mit kérsz? Bort? Koktélt?

– Egy chianti tökéletes lesz, grazie.

Felemelte az ujját, és leadta a rendelésemet a pincérnek. Neki már ott volt a kezében egy pohár whiskey vagy talán konyak, a jégkockák nekiütődtek a kristálypohár falának. Cigarettafüst szagát éreztem.

– Megvolt az esti cigaretta? – kérdeztem tréfálkozva. – Vagy esetleg annyira kiborultál a kacsatánctól, hogy kettőre volt szükséged?

Elnevette magát. Ugyanabban a ruhában volt, mint a vacsoránál, elegáns szabású sötétkék nadrágban és rövid ujjú, kék-fehér csíkos ingben. Piros nyakkendőjét viszont már levette, és kigombolta az inge legfelső gombját. Vastag szálú haja összevissza állt, mintha túl sokszor túrt volna bele.

– Egész idegenvezetői pályafutásom során ez volt az első este, hogy egy részeg csoportom elfoglalt egy éttermet és kacsatáncot járt.

– Vagány, mi? – kacsintottam. – Láttad, amikor Steve elkapta azt a pasast? Azt hittem, balhé lesz belőle.

– Én is. Már majdnem közbeléptem, de aztán hál’ istennek nem volt szükség rá. – A pincér meghozta az italomat, Enzo egy biccentéssel megköszönte. – Láttam tőled egy-két olyan táncmozdulatot, amit eddig rejtegettél.

Elfojtottam egy nevetést.

– Már volt egy szerencsétlen balesetem a Spanyol lépcsőn. Ha még egy olyan videó is megjelenik, amelyiken a karjaimmal csapkodok, akkor nekem tényleg annyi.

Felhúzta a szemöldökét.

– Milyen videó?

Ó, jaj. Természetesen nem is beszéltem neki az esésem internetes karrierjéről, annyira megkönnyebbültem, amikor alábbhagyott az érdeklődés iránta. Mindennap ellenőrzöm, és mostanra már csak napi néhány újabb megtekintést mutat, egy-egy kósza LOL kommenttel. Hál’ istennek külön üzleti Instagram-profilom van, személyes nincs, különben végem lett volna. Egy pillanatig haboztam, de aztán úgy döntöttem, elmondom, mi történt.

– Valaki nyilván levideózta az esésemet. Allegra vette észre, hogy kikerült a netre, és gyakorlatilag felrobbantotta az Instagramot. Készen voltam.

Megrázta a fejét.

– Ez borzasztó! És ki is posztolták? Nem normálisak az emberek…

– Gondolom, viccesnek találták – vontam meg a vállam. – Lett egy csomó rajongód.

Felvonta a szemöldökét.

– Ezt hogy érted? Belekortyoltam a boromba.

– Azt is felvették, ahogy a megmentésemre sietsz, és a karjaidban viszel el. Komoly rajongótáborod alakult. Rengeteg komment szól a jópasiságodról.

– A micsodámról?

– A nézők, leginkább nők, úgy gondolják, hogy nagyon jó pasi vagy.

Eltartott egy kis ideig, amíg felfogta, amit mondtam, de aztán nevetni kezdett, én meg éreztem, hogy a nevetésétől minden idegvégződésem bizseregni kezd.

– Ezt nem tudtam. De amilyen megtisztelő, hogy rajongótáborom lett, annyira aggódom miattad. Ez nem jelent problémát a munkádban?

– Én is ettől féltem. Ha egy ügyfél meglátja, lehet, hogy soha többet nem tud komolyan venni. Sajnos bárminek bármilyen hatása lehet, ami a közösségi médiában megjelenik. Allegra persze rögtön mondta, hogy hamar le fog csengeni, és másnapra már tényleg sokkal kevesebben nézték meg. De így is veszekedés lett belőle, miután gyakorlatilag bezárkóztam a szobámba egy éjszakára, hogy minimalizáljam a kárt, és kihagytam a vacsorát.

Megmozdította a székét, és olyan közel hajolt hozzám, hogy jól meg tudtam figyelni állkapcsa szögletes ívét és a bőre alatt majdnem kiütköző borostáját.

– Mi a helyzet Allegrával? – kérdezte. – Most nyugodtabbnak tűnsz.

– Teljesen leálltam a munkával. Nem is lenne fair az anyámmal és a lányommal szemben, hogy csak félszívvel legyek jelen. – Sóhajtottam, és az ujjaimmal a poharamat ütögettem. – Nem tudom, mikor jöttem rá, hogy a munka szinte teljesen elvonja a figyelmemet tőlük. Már nem tudom visszacsinálni, de van még két hetünk együtt. Be kell bizonyítanom nekik, hogy mindennél fontosabbak számomra. – Elhallgattam, és a szemébe néztem. – Te is segítettél benne, hogy rájöjjek.

– Nem, ez kizárólag a te érdemed. Én csak meghallgattalak. A pánikrohamaiddal mi a helyzet?

– Azóta nem volt.

– Szuper. Annak idején, amikor a nővérem is szenvedett tőle, elég rendesen utánaolvastam. Át tudok neked küldeni pár jó cikket a témában.

– Köszönöm, az jó lenne. – Elhallgattunk. Éreztem, hogy vibrál köztünk a levegő, amitől egy kicsit felbátorodtam. – Mondtad, hogy nem laktok messze attól a villától, amit Toszkánában béreltünk. Arra gondoltam, hogy esetleg adhatnál pár tanácsot, hova menjünk, mit nézzünk meg, amikor ott leszünk.

– Persze. – Kezét lazán az asztal tetején nyugtatta. – Sőt esetleg egy nap el is viszlek titeket, hogy megmutassak pár dolgot. Ha gondolod.

Elakadt a lélegzetem, és tudtam, hogy a szavai mögött több van, mint maga a felajánlás. Itt és most megadta nekem a lehetőséget arra, hogy biztonságosan kihátráljak ebből az egészből, és távolságot tartsak tőle.

Vagy ne.

– Ez nagyon kedves lenne tőled – mondtam.

Rám nézett. Láttam, hogy megfeszül az állkapcsa, mintha küszködne azzal, amit mondani akar.

– Nem azért ajánlottam fel, hogy kedves legyek, Francesca. De ha kimondom, akkor már nem tudom visszaszívni.

Kinyújtottam a kezem, hogy az ujjaink összeérjenek. Ez az apró érintés is perzselte a bőrömet.

– Talán nem is akarom, hogy visszaszívd. Talán tudni akarom, hogy hülye vagyok-e és egyedül vagyok-e ebben.

Ez volt a legtöbb, amit adhattam. A sebezhetőségem. Soha nem én voltam a legszebb vagy a legkapósabb lány, és ezt el is fogadtam. Cserébe okos voltam, és néha vicces is. A férfiakat az agyammal, és nem a szívemmel választottam, míg végül eljutottam oda, hogy egyedül vállalom Allegrát, és nem keresem tovább a varázslatos szerelmet, mert nem létezik. Legalábbis számomra nem.

Mégis ma este, miközben a kisujjaink összeértek, erősebb borzongást éreztem, mint valaha. És még többet akartam belőle. A szavait, a tekintetét, az érintését. Nem mondom, hogy nem voltam zavarban, de az világos volt, hogy ha nem megyek végig az úton, akkor soha nem tudom meg, mit veszítek.

Enzo hangja mély volt, és olyan nyers, akár a smirglipapír.

– Megmondom. Nekem tilos a turistáimmal összejönnöm. Ha bármi történik köztünk, az az állásomba kerülhet. Lett volna rá lehetőségem többször is, de egyetlenegyszer sem estem komolyan kísértésbe, egy pillanatra sem. Mostanáig.

Egész testemben remegtem, de nem hátráltam meg.

– Én kísértést jelentek neked? Láttam, hogy ő is megremeg.

– Igen, Francesca, hát nem látod? Egyfolytában a közeledben akarok lenni, ürügyeket keresek, hogy beszélhessünk, de meg kell tartanom a távolságot, mert félek, hogy észreveszik. Senkit nem akarok kellemetlen helyzetbe hozni, különösen nem téged vagy a családodat. – Reménytelenséget láttam a szemében, de aztán előrébb csúsztatta az ujjait, és megfogta a kezem. Boldog megkönnyebbülést éreztem. – Aznap reggel Caprin majd’ megőrültem a vágytól, hogy megcsókoljalak. Nagyon nehéz volt visszafogni magam.

– Annyira akartam, hogy megcsókolj – mondtam egyszerűen, és ebben nem volt semmi flörtölés vagy játszmázás.

– Nem voltam benne biztos – sóhajtotta. – Ez nekem ismeretlen terep. Tiszteletben akarom tartani a szabályokat, de téged is. Megérted?

– Igen. És én sem akarlak kellemetlen helyzetbe hozni. De…

– De?

Könyörgő tekintettel várta, hogy befejezzem, amit elkezdtem.

– De én is folyton rád gondolok – leheltem a szavakat. – És többet akarok, akkor is, ha ez zűrös vagy nem helyénvaló vagy teljes őrület.

Olaszul dörmögött valamit, ami pont úgy hangzott, mint egy szexis káromkodás, és megragadta a kezem.

– Francesca, én…

– Hékás, itt van a buli?

Azonnal visszahúzodtunk, mintha villámcsapás ért volna bennünket, gyorsan megfordultam. Dana és Steve közeledett, szélesen mosolyogva, láthatóan még mindig az éttermi bormennyiség hatása alatt. Cherry és Laura jött mögöttük, már messziről integettek. Lélegzet-visszafojtva próbáltam rájönni, észrevették-e, hogy egymás kezét fogjuk, de odarontottak hozzánk, székeket hoztak, rendeltek még egy kör innivalót, és vidáman beszélgetni kezdtek.

– Allegra és Sophia merre vannak? – kérdezte Dana.

– Lefeküdtek. Én nem tudtam aludni, úgyhogy arra gondoltam, iszom még egy pohárral. És itt találtam Enzót, akinek ugyanez járt a fejében. – Úgy tettem, mintha semmi különös nem lenne abban, hogy ő is itt van, és reméltem, hogy meggyőző voltam.

– A legszuperebb idegenvezető! – kiáltotta Cherry, és belecsapott Enzo tenyerébe. – Kapok egy cigit? Annyira hiányzik. Mégiscsak nyaralok.

– Nem! – kiáltott fel Laura. — Nem eshetsz vissza. Bocs, Enzo, de neked is abba kéne hagynod. Tönkreteszi az egészségedet és éveket vesz el az életedből.

– Ó, csak napi egyet szív – kotyogtam közbe.

Ajaj. Mindenki kíváncsian fordult felém, és rájöttem, hogy ez talán túl bizalmas infó ahhoz, hogy tudjak róla. Enzo köhögéssel rejtette el a mosolyát, de ettől Laura csak még inkább belemelegedett a témába.

– Az mindegy. A kutatások szerint egy szál cigi pont olyan káros, mint egy fél csomag.

Enzo jókedvűen nézett rám.

– Sì. Érdekes, valaki egyszer pont ugyanezt mondta nekem.

Majdnem ránéztem figyelmeztetően, de végül úgy döntöttem, az a legjobb, ha lazán viselkedem. Cherry még panaszkodott egy kicsit, de aztán Laura megcsókolta, és úgy tűnt, el is felejtette, hogy cigizni akart. Steve letelepedett Enzo mellé, és beszélgetésbe kezdett vele a világbajnokságról, úgyhogy egy félóra is eltelt, mire úgy éreztem, kimenthetem magam.

Látványosan ásítottam.

– Úristen, de fáradt vagyok. Elmegyek, lefekszem. Jó éjt mindenkinek.

– Én is – állt fel Enzo. – Megyek veled.

Senki nem érezte furcsának, hogy együtt indulunk el, és miután elköszöntek tőlünk és rendeltek még egy kör innivalót, elindultunk a lift felé. Az ajtó becsukódott, és ott álltunk egymással szemben az aprócska liftben.

– Hát ez érdekes volt – mondtam, az erős fényben kicsit szégyenkezve.

Nevetett és megvakarta a fejét.

– Borzalmas az időzítésük. És holnap nagyon rosszul lesznek. Visszamosolyogtam rá.

– Ez a büntetés, amiért félbeszakítottak.

– A harmadikra mész, ugye?

– Igen.

Pár másodperc, és már pittyegett is a lift. Fölértünk, kicsit túlzottan is gyorsan.

– Elkísérlek a szobádig – mondta rekedt hangon.

– Rendben.

A szívem hevesen vert, a tenyerem izzadni kezdett, és amikor odaértünk az ajtóhoz, nem tudtam visszatartani magam.

– Mit akartál mondani, amikor félbeszakítottak? – kérdeztem Enzo felé fordulva.

Habozott. Felemelte a kezét, és finoman megérintette az arcom. A szemébe néztem, a tekintetem beleveszett az övébe, és átadtam magam a pillanatnak, amely egyszerre volt gyengéd és varázslatos, de közben szinte fájt minden porcikám, annyira vágytam rá.

– Azt akartam mondani, hogy én vállalom a kockázatot, ha te is. Szerintem mindketten elég diszkrétek vagyunk. Nem tudom még, hogy mi ez köztünk, de tudnod kell, hogy egy szavadba kerül, és visszavonulok. Nem akarom tönkretenni a nyaralásodat azzal, hogy tovább nyomasztalak vagy elvonom a figyelmedet a családodtól. Capisci?

Félig behunytam a szemem, majd előrehajoltam, hogy összeérjen a testünk.

– Capisco – mondtam gyengéden.

Szenvedélyes olasz szavak hagyták el az ajkát – lehetett káromkodás is, de imádság is –, aztán hozzám hajolt és megcsókolt. Átadtam magam a varázslatnak: éreztem ajkai gyengéd, de határozott mozdulatait, a nyelve gyengéd nyomását, finom ízét és illatát, ami betöltötte az érzékeimet. Teste nekifeszült az enyémnek, kemény izmai mintha ringatták volna az én lágy formáimat, és úgy éreztem magam, mint aki egy üveg olcsó whiskyt ivott és most neki kell támaszkodnia a másiknak, hogy megálljon a lábán.

Hátralépett, tekintete belefúródott az enyémbe, és rám mosolygott.

Visszamosolyogtam rá.

– Buonanotte, Francesca.

– Buonanotte.

Követtem a tekintetemmel, amíg el nem tűnt a liftben. Aztán bementem a szobába, átvettem a pizsamámat, és lefeküdtem.

Mélyen és álomtalanul aludtam reggelig.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

ALLEGRA

– NA, HOGY TETSZETT a Dávid-szobor? – kérdezte Ian.

A második esténk volt Firenzében, éppen a szálloda felé tartottunk vacsora után. Sűrű nap állt mögöttünk: a Galleria dell’Accademián kezdtünk, utána elmentünk az Uffizibe. Miután hosszú percekig álltam Michelangelo fölém tornyosuló szobra előtt, majd később Botticelli festményét, a Vénusz születését csodáltam, szinte már szédelegtem a művészettől. Szabályosan úgy éreztem, mintha berúgtam volna a naponta rám zúduló szépségmennyiségtől. Próbáltam nem túl kocka lenni, de miután elmondtam egy rakás tényt és információt a festményekről, amelyeket nézegettünk, rájöttem, hogy Ian komolyan kíváncsi a gondolataimra és az elemzésemre, és addig kérdez, amíg nem érzem magam eléggé biztonságban ahhoz, hogy mindent elmondjak, ami bennem van.

Igen, mámorító volt.

Volt néhány óra szabadidőnk, mielőtt egy étteremben elénk rakták volna a legcsodálatosabb spagettit húsgolyóval, amit valaha kóstoltam. Kisebb asztalok voltak, és Iannel két különböző csoportba kerültünk. Valójában Capri óta nem nagyon voltunk kettesben, szóval örültem, hogy hazafelé menet csatlakozott hozzám.

– Soha életemben nem nyűgözött még le ennyire egy meztelen pasas – mondtam őszintén.

– Vicces – nevetett. – Én is pont ezt akartam mondani. Vele nevettem.

– Mit ettél vacsorára? – kérdeztem tőle.

– Spagettit húsgolyóval.

– Én is! Ugye hogy őrület volt? Volt benne valami fűszer, amit nem tudok hova tenni, és Nonni se tudta, mi az. Azt mondta, otthon majd felvásárolja az össze létező fűszernövényt, amíg meg nem találjuk.

– Miért nem kérdezte meg a szakácstól? Megráztam a fejem.

– Azt nem lehet. Az a lényeg, hogy magad találd ki. Nonni nem hisz a receptek megosztásában.

– Na, ezt jó tudni. – Megfordult, és ránézett anyára és nagyira, akik Maryvel és Rayjel beszélgettek. – Figyi, a szüleim fáradtak, és azt mondták, korán lefekszenek. Nekem ma este nincs kedvem olvasni, ahhoz meg késő van, hogy még elmenjünk valahova. Enzo szerint telihold lesz, és azt is mondta, hogy fent a tetőteraszon nagyon kellemes a bár. Kiülünk?

Éreztem, hogy megszédülök a boldogságtól, de próbáltam laza maradni.

– Aha, persze – vontam meg a vállam. – Hánykor?

– Negyedóra múlva? Anyukádnak nem baj?

– Nem, megmondom neki, hova megyek. Egyetértek különben, túl szép az este ahhoz, hogy a szobában maradjon az ember.

– Oké, akkor ott találkozunk.

Miután elment, anya és Nonni odajött hozzám.

– Mentek aludni? – kérdeztem tőlük.

– Meg akarsz szabadulni tőlünk? – húzta fel a szemöldökét anya. Tudtam, hogy viccel, de próbáltam nem elpirulni. Kínos.

– Hát, csak Iannel kiülnénk egy kicsit a tetőteraszra. Enzo szerint telihold lesz, arra gondoltunk, hogy lecsekkoljuk.

– Jól hangzik – mosolygott Nonni. – Mire visszaérsz, már biztos aludni fogok. Megvan a kulcsod?

Bólintottam. Anya savanyú képet vágott.

– A tetőteraszra? – kérdezte élesen. – Ahol a bár van?

Erre egy kicsit befeszültem. Ha azzal is baj van, hogy kiülök egy tetőteraszra, akkor nincs remény. Tizennyolc éves vagyok, totálisan az ellenőrzése alatt tart, és amióta itt vagyunk ezen az utazáson, egy pillanatra sem veszített szem elől. Egyetlen rossz lépés nem feledtetheti azt, hogy éveken keresztül soha nem keveredtem bele semmibe!

– Nem fogunk inni. Csak dumálni akarunk egy kicsit. Bepakoltam, holnap reggel indulásra ott lesz minden csomagom, ahogy kell.

– Persze. – Mintha egy kis csalódottságot láttam volna az arcán. Nem értettem. Azt mondta, hogy Ian nagyon szimpatikus, most meg nem akarja, hogy találkozzam vele. Megint a szokásos ingerültséget éreztem. Egyébként csoda, hogy még nem rohant vissza a szobájába, hogy dolgozzon. Egész nap alig tudtam elhinni, hogy egy pillanatra se tűnt el valami konferenciahívás miatt. – Azt hiszem, én is lefekszem. Még fölmész kicsit rendbe szedni magad?

A szememet forgattam.

– Nem, anya. Ez nem randi, és nincs szükségem egy rakás vakolatra a fejemen, hogy jobban érezzem magam. Nálam van a telefonom és a kulcsom, az pont elég.

Nonni nevetett, és megszorította a vállam.

– Pont olyan vagy, mint az anyád. Sose érdekelte a divat, a sminkelés meg a többi csajos dolog. Ez volt az egyik legnagyobb erőssége. Hogy jól érezte magát a bőrében.

Anya olyan csodálkozva nézett, mint aki el se tudja képzelni, hogy Nonni bármi pozitívat gondolhat róla. Lehet, hogy ő is bizonytalan a kapcsolatukat illetően? Vajon mind totál szerencsétlenek vagyunk, vagy ez a normális? Azt mindig tudtam, hogy egy csomó mindenről nagyon mást gondolnak, például a vallásról, a munkáról, a családi munkamegosztásról, de azt hittem, anyát egyáltalán nem érdekli, hogy Nonninak mi a véleménye róla. Lehet, hogy tévedtem?

Elindultam fölfelé, a teraszra. A pult körül rengetegen voltak, de az egyik sarokban találtam egy magas asztalt két üres székkel. Leültem az egyikre és körülnéztem.

Innen föntről kilométerekre el lehetett látni. Megcsodáltam a dóm kupoláját és a terrakotta háztetőket. Rengeteg virág is volt, amitől egy kicsit olyannak tűnt a város sziluettje, mintha egy kert lenne. Az épületek sarkai és a tetők olyan szimmetriát kölcsönöztek neki, ami fényképezőgépért kiáltott.

Éreztem, hogy Ian ott van, még mielőtt a lépteit meghallottam volna.

– Gyönyörű – mondta, miközben mosolyogva leült a másik székre. – Olyan fura, hogy már az út felénél tartunk. Olyan gyorsan elment.

Igaza volt, különösen annak fényében, hogy nem is akartam eljönni.

– Igen. Alig várom már Velencét. Van olyan, amit kihagytunk, pedig nagyon szeretted volna megnézni?

Megbillentette a fejét.

– Azért választottuk ezt az utat, mert benne van minden fontos látnivaló, de Assisibe azért talán még elmegyek pár napra. Szeretném megnézni a templomot és a kolostort. És úgy hallottam, hogy ott lehet a világ legjobb lasagnéját enni. Az apácák főzik.

– Innen származik egy híres szent is, ugye?

– Igen, Assisi Szent Ferenc.

– Ő van a medálodon is?

Odanyúlt és megfogta a pólója alatt a nyakában lógó, kör alakú ezüstmedált, mint aki el is felejtette, hogy mindig rajta van.

– Igen. Ő a védőszentem. Nagyon sokat imádkozom hozzá, és úgy érzem, vezet az utamon. Nagyon szerette az állatokat.

Szegénységben élt, és másokat szolgált.

– Hallottam róla. A pápa is az ő nevét viseli, ugye?

– Igen, az ő nevét vette fel, ami nagy megtiszteltetés.

– Milyen fontosabb szentek vannak még?

– Szent Antal, az elveszett dolgok szentje, az ő temploma Padovában van, ami szintén nincs benne a programban. Ezzel együtt azt hiszem, szerencsém van, mert így is már vagy egy tucat csodálatos templomban imádkozhattam. – Kék szeme ragyogott. Nagyon szerettem nézni az arcát, amikor beszélt. Olyan nyugodt, jó energia áradt belőle, ami nekem is megnyugvást hozott. – Aztán ott van Szent Kristóf, az utazók védőszentje, neki az autómban van egy kis szobra. Anya vette nekem aznap, amikor megszereztem a jogosítványomat.

– Jó érzés, hogy valaki vigyáz rám is. – Nonni próbálta megszerettetni velem az imádkozást, de egyszerűbb volt anyámat követni ebben, és nem bonyolítani az életemet. Az a pár alkalom, amikor elcipelt a templomba, olyan unalmas volt, hogy majdnem elaludtam. De éjszakánként nagyon magányosnak tudom érezni magam. Mintha csak keringenék körbe a világban, és nem lenne senki, aki képes lenne megállítani.

– Volt olyan ember az életedben, aki közel állt hozzád, és elveszítetted? Akiről azt érzed, hogy vezeti a lépteidet? – kérdezte Ian kíváncsian.

– Nincs. Nagyapám még a születésem előtt meghalt, úgyhogy nem is ismertem. De anya és Nonni szoktak róla mesélni.

– Kellene olvasnod egy kicsit a szentekről, és megtalálni, hogy ki az, aki megszólít.

– Lehet. – Odajött hozzánk a pincér, rendeltünk két szódát. – Nem kell hazasietned az utazás után, hogy munkát keress vagy ilyesmi? Most végeztél az egyetemen, mit fogsz csinálni?

A pincér kihozta az italunkat. Ian belekortyolt, és sokatmondóan nézett a szemembe.

– Ősztől megint suliba fogok járni. Még van a nyár hátralevő része, aztán új életszakasz kezdődik számomra.

– Szuper. Elkezded a mesterszakot? Mit fogsz tanulni? Elmosolyodott.

– Szemináriumba megyek. Pap leszek.

Félrenyeltem a szódát és köhögni kezdtem, de annyira, hogy Ian megütögette a hátam. Azta! Ez most az, amire gondolok?

– Bocs, nem tudtam, hogy ez ennyire megvisel – mondta, láthatóan jól szórakozva. – Sokkoltalak?

– Hát ja, igen. Úgy értem, ez tök jó, vagyis… hát nem tudom. Nem ismerek senkit, aki pap akar lenni. Eléggé kihalófélben levő foglalkozás, nem?

– Igen, határozottan – nevetett. – Mondhattam volna korábban is, de nem került szóba.

Éreztem, hogy csalódottság járja át a testem. Ezek szerint tévedtem, amikor úgy éreztem, van köztünk valami. Persze megfogta a kezem, és mintha tényleg tetszettem volna neki, de tévedtem. A papnövendékeket nem érdeklik a lányok meg a randizás. Csak simán kedves volt velem, és olyan… papos.

– Na… szinte látom, ahogy kavarognak a fejedben a gondolatok.

Mi a baj?

Mosolyt erőltettem magamra, és úgy tettem, mintha lelkesednék.

– Semmi, örülök neked. Igazából nem tudok sokat erről az egészről, csak hogy nem házasodhattok és nem lehet családotok. A papok teljesen Istennek szentelik az életüket, ugye?

Bólintott. Kék szeme mintha elfelhősödött volna, mintha valami megzavarta volna a gondolatait.

– Igen. Ez volt nekem a legnehezebb, ezt elfogadni. Emlékszel, meséltem, hogy voltak problémáink a szüleimmel.

– Igen.

– Na, hát ez volt a nagy vitánk. Teljesen kiakadtak. Megpróbáltak lebeszélni róla. Anya sírt, amiatt aggódott, hogy lemondok a szerelemről és a gyerekekről. Apa balhézott a papunkkal, hogy minek beszéli tele a fejem ilyenekkel. Nehéz volt nekik. Próbáltam elmagyarázni, hogy ez egy meghívás, amit régóta érzek. Amikor a templomban vagyok, békében érzem magam. Mintha otthon lennék. Minden, amit Istenről tudok, nemcsak megvigasztal, hanem mindig többet és többet akarok tudni. – Megrázta a fejét. – Szeretnék segíteni az embereknek, ennek akarom szentelni az életem. Olyan sok szegénység és erőszak és boldogtalanság van a világban. Ha csak egy apróságot tudok tenni, hogy megváltoztassam, már megérte… Nevetségesen hangzik?

Nagyon különleges fiú volt. Soha senkivel nem találkoztam még, aki fel akarta volna áldozni a jövőjét másokért.

– Nem, egyáltalán nem nevetséges. Inkább gyönyörű. De azon gondolkodom, hogy nem lehet ugyanezt megtenni úgy, hogy meghagyod magadnak a családalapítás lehetőségét? Mondjuk segítő szervezeteknél dolgozni? Rengeteg munka van, amiből töltekezhetnél.

– Ebben igazad van, de egyiknek sem Isten áll a középpontjában. Nekem az a meghívásom, hogy Őt kövessem és azt csináljam, amit Ő ad feladatul. Mindegy, hogy hova helyeznek, egy aprócska faluba vagy egy nagyvárosi templomba, az örömhírt fogom terjeszteni. És nem úgy, hogy bekopogtatok minden ajtón, bár azzal sincs semmi bajom – tette hozzá –, hanem természetes módon.

– Fogsz tudni segíteni az állatokon is, ha pap leszel? – kérdeztem.

– Szeretnék. Jó lenne együtt dolgozni menhelyekkel, esetleg egy menhelyi programot indítani közösen az egyházzal. Nagyon sok ötletem, van, de először el kell végeznem a négyéves papi szemináriumot, mielőtt felszentelnek. Évek munkája és rengeteg gyakorlás vár rám, de lelkes vagyok.

Megpróbáltam feldolgozni az új infót. Valahogy azt éreztem, hogy elveszett számomra a lehetősége annak, hogy valami különleges dolgot éljek át. Ami persze hülyeség, hiszen a mi kapcsolatunk nem volt más, mint egy egyszerű, véletlen barátkozás egy társasutazás keretein belül.

– Örülök neked. Nagy dolog, ha valaki tudja, hogy mit akar kezdeni az életével. A szüleid végül elfogadták a döntésed?

– Most már igen. Nem volt könnyű, egy ideig nem is beszéltünk egymással, és végül ultimátumot adtak. Azt mondták, hogy először el kell végeznem egy alapszakot az egyetemen, és ha utána még mindig úgy érzem, hogy pap akarok lenni, akkor elfogadják a döntésemet.

Tágra nyílt a szemem.

– És megtetted? Úristen, én annyira kiakadnék az anyámra, ha ilyesmire kényszerítene! Ez a te életed, Ian. Én legszívesebben üvöltenék anyámmal, amikor megvetően beszél arról, hogy séf akarok lenni, vagy megpróbálja manipulálni a döntéseimet. Nincs joguk beleszólni a jövőnkbe.

Bólintott, de nem látszott annyira felháborodottnak, mint amit vártam volna.

– Igen, értem, és köztünk is ez okozta a törést. Először nemet mondtam, de amikor elgondolkodtam rajta és imádkoztam, arra jutottam, hogy talán igazuk van. Eredetileg egyenesen a szemináriumba akartam menni, teológiát tanulni és ott végezni a BA-t, de most már tudom, hogy hiba lett volna. Nem voltam még elég érett, és nem voltam teljesen tisztában az áldozattal, amit hoznom kell. Örülök, hogy hallgattam a szüleimre. Végül négy évig jártam egy világi egyetemre, és nagyon sok mindent tanultam és tapasztaltam. Koleszban laktam, buliztam, lett egy csomó barátom, randiztam is. És az utolsó évemben elmondtam nekik, hogy még mindig biztos vagyok benne, hogy diploma után pap szeretnék lenni.

– És mit szóltak? – kérdeztem visszafojtott lélegzettel.

– Elfogadták, hogy akkor ez biztosan meghívás. Úgyhogy most már teljes mellszélességgel támogatnak. Együtt találtuk ki ezt az utazást, és rájöttem, mennyire jó fejek a szüleim. Át kellett vészelnünk azt a nehéz időszakot. Még hálás is vagyok nekik, hogy nyomást gyakoroltak rám. Segítettek, hogy letisztuljanak a dolgok.

Csak bámultam. Megdöbbentett, milyen éretten gondolkodik.

– Hihetetlen, mennyire összeszedett vagy – mormogtam. – Szeretnék olyan lenni, mint te. Én egy rakás szerencsétlenség vagyok.

Felhúzta a szemöldökét.

– Miről beszélsz? Te vagy a legeslegérettebb fiatal nő, akivel valaha találkoztam.

Keserűen felnevettem miközben a szívószálamat forgattam az italomban.

– Akkor jól átvertelek. Ian, fogalmad sincs, milyen szarul vagyok. Folyamatosan dühös vagyok anyámra, aki semmibe vesz, és azzal nyomaszt, hogy valami matekos és természettudományos suliban tanuljak tovább. Csak mert ezek a tárgyak könnyen mennek, még nem jelenti azt, hogy ezzel akarok foglalkozni. Próbál egy ügyvédi irodába benyomni gyakornoknak, és azt magyarázza, hogy egy étterem nem méltó hozzám. Én meg imádok főzni, és egyszerűen ezzel szeretnék foglalkozni. Ezenkívül pedig a művészet érdekel… Arra gondoltam, hogy felvenném minornak a művészettörténetet. Amikor megpróbálom elmondani neki ezeket, akkor letorkol, és azt mondja, hogy el kell tudnom tartani magam, és pénzt kell keresnem. Aztán elüget az irodába, és a következő veszekedésig eszébe sem jut, hogy van egy lánya. Tudod, hogy miért vagyunk most Olaszországban?

Előrehajolt, a tekintete belefúródott az enyémbe.

– Na, miért?

– Mert elkaptak füvezésért. A rendőrök lemeszelték az autónkat, és előállítottak. Ugyanazokkal voltam, akikkel azt terveztük, hogy nyáron egy lakóautóval bejárjuk a környéket. Az egyik srác zenész, és felléptünk volna klubokban. Annyira belefáradtam a nyomi kis életembe…

– Anyád mit szólt, amikor elkaptak?

– Totál kiborult. A következő héten lefoglaltuk ezt az utazást, és úgy gondolta, ezzel megoldotta a problémát.

Továbbra is mély keserűséget éreztem. Még csak nem is tett úgy, mintha érdekelné, hogy miért füveztem és miért nem lógok már a szokásos barátaimmal. Fogalma sincs, ki vagyok, és nem is érdekli.

– És tudod, mi a legrosszabb? – kérdeztem. Nem tudtam leállítani magam.

– Mi?

– Valami beteg módon még örültem is, amikor először mondta, hogy a fű miatt elutazunk Olaszországba. Örültem, hogy velem foglalkozik. Aztán kiderült, hogy van egy nagy projektjük a cégnél, és már nem ő a főnök benne, amitől nyilván szintén kiborult. Fogadok, azt találta ki, hogy majd jól elmegy nyaralni egy időre, hogy rendbe jöjjenek a dolgok, mielőtt visszamegy. És már megint róla szól minden. Nem rólam.

Ian együttérzőn nézett, de közben látszott, hogy a hallottakon gondolkodik.

– Úgy tűnik, anyukád szereti kézben tartani a dolgokat.

– Meg is halna anélkül. Ezért nincs apám sem.

– Ezt hogy érted?

Már eddig is túl sok mindent borítottam rá, de most már nem tudtam leállni. Minek is titkolnám, hogy milyen elcseszett családom van?

– Anya spermadonortól esett teherbe. Azt mondja, hogy nem találkozott senkivel, aki alkalmas lett volna rá, és nem akart tovább várni. Kiválasztott valami csávót egy katalógusból, és teherbe esett.

Ian hátradőlt a székén, és a meglepetéstől szinte meg se tudott szólalni.

– Váó.

– Ja, váó… Szóval ezért nem lett apám. Úgy akart beilleszteni az életébe, hogy a lehető legkevesebb zavart okozzam.

Ian hallgatott. Azt vártam, hogy egyetért és előjön a vallásos tanításokkal Istenről, aki haragszik azokra, akiknek házasságon kívül születik gyerekük. Tudtam, hogy az egyház ebben szigorú, és elég korlátoltan gondolkodik a fogantatásról, a házasságon kívüli szexről és az LMBTQ közösségről. Ehelyett olyat mondott, amivel sikerült megdöbbentenie.

– El tudom képzelni, mennyire nehéz lehet, hogy nincs apád, akivel megoszthatnád a problémáidat és az örömeidet. Még ha el is válnak a szülők, egy gyereknek akkor is van apja és anyja is. De anyukád annyira akart téged, hogy melletted döntött. Minden, amit tett, arról szólt, hogy ott legyél neki és szerethessen.

– De hiszen nem vagyok más, mint egy árucikk, amit megvásárolt! Ennek semmi köze a szeretethez!

Égetett a tekintete.

– Ebben nem értek egyet veled. Rengeteg szeretet volt a döntésében. Én azt gondolom, hogy nagyon nagy dolog, amikor egy szülő tiszta fejjel és nyitott szívvel úgy dönt, hogy gyereket akar. Lehet, hogy nem ez a hagyományos módja, de így még jelentőségteljesebb. Az én szüleim is úgy választottak engem.

Gúnyosan felnevettem.

– De ők házasok voltak! Együtt elhatározták, hogy gyereket akarnak, mint egy normális pár!

– Engem örökbe fogadtak. A vér szerinti anyám a templom lépcsőjén hagyott egy kosárban. Mint a filmekben.

Most én döbbentem le.

– Ezt komolyan mondod?

– Igen. Nevelőszülőkhöz kerültem volna, de a szüleim hallották a történetemet, és úgy döntöttek, örökbe fogadnak. Nem vagyok benne biztos, hogy készen álltak egy gyerekre, csak azt tudom, hogy még nem voltak benne aktívan egy örökbefogadási folyamatban. De Kildare egy kicsi, összetartó város, őket mindenki szereti, úgyhogy végül a fiuk lettem. – Megdörzsölte az állát. – Dönthettem volna úgy is, hogy szarul érzem magam attól, hogy a nő, aki megszült, elhagyott. De inkább örülök annak, hogy a szüleim engem választottak. Inkább hálás vagyok.

Iannek sikerült a rosszat jóvá változtatnia. Nem tudtam volna szavakba önteni az érzelmeket, amelyek elárasztottak, de tudtam, hogy ezentúl más szemmel fogom nézni a dolgokat – az ő szemén keresztül. Küszködtem, hogy valami értelmeset válaszoljak, de neki hirtelen elakadt a lélegzete és az ég felé mutatott.

– Odanézz! – Felugrott az asztaltól, és odament a terasz széléhez.

Követtem.

Izzó, élénk narancssárga fénycsík jelent meg lassan a horizonton, ami kiemelte a háztetők pompás árnyalatait és az ég sötétjét. A telihold centiméterről centiméterre tárta fel magát teljes pompájában. Elállt a lélegzetem a gyönyörűségtől, ami a szemem láttára bontakozott ki. Olyan volt, mintha ez az ajándék csak annak a pár kiválasztottnak járt volna, akik éppen Firenzében voltak egy tetőteraszon. A szín egyre intenzívebb lett, és szinte lángvörössé vált, ahogy a hold elérte a teljes nagyságát. Dühös volt és mámoros, és azért jött, hogy uralkodjon az ég, a csillagok és a nap fölött.

– Soha életemben nem láttam még ilyen szépet – suttogtam halkan, mert nem akartam megtörni a csendet.

Ian nem szólt egy szót sem. Megfogta a kezem, lassan a szájához emelte, és belecsókolt a tenyerembe. Én csak álltam, nem mertem mozdulni, nem mertem megszólalni, és csak azt akartam, hogy fogja a kezem, akkor is, ha ennél több nem lehet köztünk. Meg akartam figyelni és végigsimítani tenyere minden négyzetcentiméterét, izmos csuklóját, a szőrszálakat a karján… de nem csináltam semmit. Aztán a tekintetét belefúrta az enyémbe, és olyan sötét és intenzív kék volt a szeme, hogy úgy éreztem, bele tudnék fulladni.

– Allegra, mondanom kell valamit. Nem lenne fair elhallgatni.

– Mi az?

– Érzek valamit irántad. Először azt hittem, csak barátság. Most, hogy végül elköteleztem magam a szeminárium mellett, azt hittem, nem vár rám több legyőzni való kihívás. Voltak barátnőim az egyetemen, voltam szerelmes, csókolóztam is, de senki nem érintett meg igazán. A szívemig nem hatolt senki.

Visszatartottam a lélegzetem, és vártam a folytatást.

– Egészen mostanáig.

Beharaptam a számat, hogy visszafogjam magam és ne érintsem meg.

– Meg vagyok zavarodva – válaszoltam végül. – Én sem vagyok közömbös irántad, de mi történhet köztünk? Pap leszel. Egy hetünk van még. Belemenjünk valamibe, amiről tudjuk, hogy nem működhet?

– Nem tudom. Valószínűleg az lenne a legegyszerűbb, ha távol tartanám magam tőled. De hogyan is mondhatnék le erről az ajándékról? Mert ezt érzem veled kapcsolatban. Boldog vagyok, amikor együtt vagyunk. Boldog vagyok, amikor átnézek a termen, és meglátlak a másik végében, ahogy nevetsz és jól érzed magad. Teljesen betölt az érzés.

Letaglózott szavainak intenzitása és igazsága.

– Én sem éreztem még soha így – vallottam be.

– Ha azt akarod, hogy békén hagyjalak, megteszem. Nem tudok a kérdésedre mit mondani. Egy hetünk van, én utána elmegyek Assisibe.

Elengedtem magam és odaléptem hozzá, egészen közel. Szorosan átölelt és finoman ringatott, a testünk tökéletes összhangban fonódott össze. Éreztem a belőle áradó tisztaságillatot.

– Mi a társasút után Toszkánában leszünk egy hétig. Onnan messze van Assisi?

– Nem.

– Gyere el, ha akarsz. Anya biztos megengedné.

– Szívesen. Nem tudom, miért történik ez – suttogta a fülembe –, de szeretnék több időt veled tölteni. Nem kell sietnünk. Lássuk meg, mi történik. Élvezzük együtt Olaszországot. Rendben?

Sóhajtottam. Valahol mélyen elégedettség töltött el, és ellazított. Életemben először éreztem azt, hogy valaki olyannak lát, amilyen valóban vagyok. Nem akartam a történetünk lehetetlenségére gondolni, csak élvezni akartam Ian társaságát és az ajándékot, amit ez jelent.

Egymást átölelve álltunk a sötétben a telihold alatt. És tudtam, hogy erre a pillanatra és erre a teliholdra egész életemben emlékezni fogok.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

FRANCESCA

VELENCÉVEL KAPCSOLATBAN KÉT ellentétes álláspont szokott összecsapni. Van, aki szerint koszos, büdös, ósdi, és különben is süllyed; mások a vízre épült város csodálatos épületeit, elegáns gondoláit és időtlen szépségét emlegetik.

Szerencsére anyával és Allegrával az utóbbi csoportba tartozunk. Túl vagyunk a körutazás felén, és olyan csodás dolgokat láttunk, amelyek örökre rabul ejtettek. Bár a buszutak néha végtelen hosszúnak tűntek, folyamatosan ki-be pakolásztuk a bőröndjeinket, a tűző napon pedig olykor úgy éreztük, hogy összeesünk a kimerültségtől – Olaszország elvarázsolt, és arra kért, hogy szeressük viszont. Én megtettem.

A Szent Márk téren sétáltunk, és a városnézés után valami ebédlehetőséget kerestünk. A gondolázás másnapra volt betervezve az üvegfúvó műhellyel együtt, utána még Burano vár ránk, majd a tervek szerint onnan indulunk Sienába, az utolsó állomásunkra.

Láttam, hogy Allegra gyakorlatilag ugrándozik a macskaköveken, az arca pedig ragyog, mintha valami csodálatos titkot őrizne. Aminek Ianhez van köze.

Amióta együtt töltötték az estét a teraszon, a kapcsolatuk láthatóan túllépett a szimpla barátságon. A legkülönbözőbb ürügyeket használják ki, hogy egymás mellé kerüljenek, de ha éppen nem úgy jön ki a lépés, akkor vágyakozó pillantásokat vetnek egymás felé, és sokszor véletlenül összeér a válluk, a kezük vagy a karjuk. Egymás mellett ülnek a buszon, és a nevetésük az ifjúi szerelem energiájával és szenvedélyével tölti meg a levegőt. Nem szólok, nem akarok semmiféle feszültséget kettőnk között. Olyan jó minden, nem szeretném elrontani. Lehet persze, hogy önámítás azt hinni, hogy megoldódtak a problémáink, és hazatérve minden rendben lesz… Valószínűleg egyszerűen túl boldog vagyok ahhoz, hogy a jövőre gondoljak és megpróbáljam irányítani.

Enzónak köszönhetem, hogy szép lassan megtanultam elengedni magam és megragadni a tűnékeny pillanatot. Belemerülünk a magunk kis bújócskájába: keressük az alkalmat a beszélgetésre, a lopott randevúkra, úgy, hogy senki ne vegyen észre semmit. Mindent elrendeztünk, hogy Firenzében aznap este megint találkozzunk a tetőteraszon, de aztán Allegra bejelentette, hogy Iannel pont ott fogják tölteni az estét. Mivel nem volt más hely, ahol titokban találkozhattunk volna, végül lemondtunk róla, és tényleg korán lefeküdtem, ahogy azt a többieknek mondtam.

De megint róla álmodtam.

Úgy érzem magam, mint egy megkergült kamasz, aki beleszeretett az idegenvezetőjébe. Annyira közhelyes sztori, hogy akár kínban is lehetnék tőle, de az a helyzet, hogy túl jól érzem magam ahhoz, hogy büntessem magam miatta. Lesz elég időm az önvádra később.

Amikor megérkeztünk a Szent Márk térre, szó szerint elállt a lélegzetem. Nem véletlen, hogy olyan sok film játszódik itt, amelyek Velence finom részleteit és a tér romantikus hangulatát mutatják meg. Rengeteg a kávézó körben a téren, amelynek egyik végét a pazar, csupa márványcsipke székesegyház zárja le. A téren zene hangzott fel, gazdag, lágy olasz dallam, ami jól illett a túlvilági környezethez. Hatalmas volt a tömeg, sokan beültek a kávézókba, hogy lattét kortyolgassanak, csokis tortát falatozzanak és a járókelőket figyeljék.

– Csináljuk egy képet a galambokkal! – kiáltott fel Allegra. – Kiteszem Insta-sztoriba, jól fog kinézni!

A rengeteg galamb a tér kövén lépegetett peckesen, de rászálltak a turistákra is, és pont úgy néztek ki, mintha szándékosan pózoltak volna a kamerák előtt. Olyanok voltak, mint a New York-i galambok, de még kevésbé féltek az emberektől. Abban reménykedtem, hogy mivel ennyire hozzá vannak szokva a tömeghez, és mindenki fotózkodik velük, talán nem is olyan koszosak.

– Persze. Kérjünk meg valakit, vagy szelfit akarsz? – kérdeztem. Anya hátralépett, és feltette a kezét.

– Ezt én inkább kihagyom. Nem akarom, hogy rám szálljanak.

– Miért nem? – kérdeztem csodálkozva. – Szereted az állatokat.

Egy perc az egész. Nézd, mindenki ezt csinálja.

– Ne már, Nonni! Legyél rajta te is! – kérte Allegra is.

– Nem, nem, ne haragudjatok, de én inkább nem – makacskodott anyám. – Nem akarom, hogy rám szálljanak. Majd én megcsinálom a képet. Hagyjatok ezzel.

Allegra nevetett, és megvonta a vállát.

– Ahogy akarod. Akkor előbb vegyünk eleséget. Jó sokat, hogy biztosan összejöjjön a kép – rendezkedett Allegra. Adtam neki pénzt, és hamarosan egy zacskó madáreleséggel tért vissza.

Anya a homlokát ráncolta.

– Szerintetek jó ötlet? Úgy tudom, nem helyes etetni a madarakat.

Olvastam erről egy cikket.

– Anya, nézz már körül! Nincs kiírva semmi, és az összes turista ezt csinálja. Na gyere, itt a telefonom, és itt van Allegráé is. – Örültem, hogy lesz egy közös képem a lányommal, amit megoszthatok.

A tenyerünkre szórtunk egy kis kukoricát, leguggoltunk egymás mellé, és kinyújtottuk a karunkat. Allegra szórt még egy kis eleséget a földre is, félkörbe, a galambok pedig rögtön oda is jöttek és elkezdték szemezgetni. Nevetnem kellett a szurkáló érzéstől, amit a tenyeremből falatozó galamb csőre okozott. Hamarosan újabb csoport madár érkezett. A karunkra telepedtek, és a lábunk mellett is ott sertepertéltek.

– Anya, most jó lesz! – kiáltottam.

Anya csinált egypár képet az egyik telefonnal, aztán átváltott a másikra. Közben még több galamb gyülekezett körülöttünk. Mosolyogtam, de az egyik rászállt a fejemre, kettő a vállamra, és másodperceken belül elszabadult a pokol.

– Uh, anya, ez egy kicsit sok! – kiáltotta Allegra, kiszórta az összes kukoricát, és megpróbált elszabadulni. – Szerintem megvagyunk.

– Igen, álljunk föl.

Felálltunk, azt hittük, hogy erre a galambok majd elmennek, de ehelyett egy újabb kis csapat érkezett, és gyakorlatilag körbevettek minket. Megráztam a fejem, próbáltam szabadulni tőlük, de egy-két szem kukorica beleeshetett a pólómba, mert az egyik galamb megpróbált bemászni a dekoltázsomba, hogy megszerezze a csemegét.

– Menj innen! – kiabáltam, és próbáltam elhessegetni a madarakat. De ettől csak még izgatottabbak lettek, és őrülten körözni kezdtek a fejem körül további kukoricaszemek reményében, mire Allegra sikítva menekült el.

– Hagyjátok békén őket! – kiabálta anyám, és úgy tartotta föl a telefonokat, mintha fegyverek lennének. Elkezdte hangosan hessegetni őket, és tapsolt, mintha maga is egy megvadult madár lenne. Rémült kiáltásokat és nevetést hallottam magam körül, és pánikolni kezdtem, hogy valaki biztos megint lefilmezi a jelenetet. Mi van, ha ez is az internetre kerül, és én leszek a madaras néni?

Ez nem történhet meg.

Elkaptam anyát, a nyakam közé húztam a fejem, eltakartam az arcom, és keresztülvágtunk a tömegen, meg sem álltunk a tér sarkáig. Allegra is futott velünk, de az eleségeszacskót otthagytuk, ahol fotózkodtunk, így a galambok már nem követtek minket, hanem boldogan szemezgették a kiszóródott ennivalót a tér közepén. Lihegve tapogattam magam végig, hogy nincs-e rajtam sérülés, esetleg madárkaka, aztán végigcsináltam ugyanezt Allegrával is.

– Jól vagy? – kérdeztem tőle idegesen. – Nem bántottak?

– Nem, csak para volt – mondta ugrándozva. – Kicsit bevadultak.

– Anya, te mentettél meg minket – mondtam anyámnak. – Azt hitték, te vagy a főnök.

– Egyetlen galamb se bánthatja a lánykáimat – jelentette ki határozottan. – Mondtam, hogy nem okos dolog madarakkal fotózkodni.

Allegrával egymásra néztünk, és kitört belőlünk a nevetés. Annyira nevettünk, hogy összegörnyedtünk, és potyogtak a könnyeink. Eszembe jutott, amikor lezúgtam a Spanyol lépcsőn, és anyám, aki akkor a cipőmre mondta, hogy én megmondtam. Most ugyanez történt a galambokkal.

– Mostantól kezdve csak Nonnira hallgatunk – jelentette ki Allegra.

– Egyetértek – válaszoltam. – És most menjünk enni, éhen halok. Bementünk a legközelebbi helyre, és leültünk egy asztalhoz.

Előhúztam a kézfertőtlenítő gélemet, mindketten lefertőtlenítettük mindkét kezünket, aztán kinyitottuk az étlapot. Pár perc gondolkodás után megegyeztünk, és ugyanazt rendeltük mind a hárman: paninit, sült krumplit és egy csokis fagylaltkelyhet desszertnek.

Miután a pincér elment, Allegra döbbenten fordult felém.

– Anya, te krumplit eszel? És nem rendeltél salátát? És kértél édességet?

Tréfásan megfenyegettem az ujjammal.

– Ha egyszer te is olyan öreg leszel, mint az országút, és már attól is meghízol, hogy ránézel a sült krumplira, akkor majd bocsánatot fogsz kérni ezért a megjegyzésedért. De egyébként igen, elhatároztam, hogy elengedem a szigorú kalóriaszámolgatást, és kiélem magam egy kicsit.

– Örülök neki – mondta erre anyám. Olyan szeretettel és elismeréssel nézett rám, amibe beleremegett a szívem. – Szerintem csodálatosan nézel ki. És az élet túl rövid ahhoz, hogy kihagyjuk a sült krumplit.

– Ebből csinálok egy plakátot, és odateszem a mérleg mellé a fürdőszobába – mondtam, és belekortyoltam a szénsavas vizembe. Élveztem, ahogy a buborékok táncolnak a számban, és elhatároztam, hogy este pezsgőzni fogunk. – Ma mindenki maga intézi a vacsorát. Van olyan hely, ahova el akartok menni?

– Most ebédelünk, és már a vacsorát tervezed? Én nem tudok ennyire előre gondolkodni – mondta panaszosan Allerga. – De egyébként azt akartam kérdezni, hogy baj lenne-e, ha kihagynám a ma estét veletek? Ian körül akar nézni egy kicsit a városban, és elmennék vele. A szüleinek ma van a házassági évfordulója, azt hiszem, szeretné őket magukra hagyni egy estére.

Egész jól hozta a lazát, de mivel én is titkoltam valamit, nem tudott becsapni. Kicsit haboztam, nem voltam biztos benne, hogy olyan jó ötlet Iannel kódorogni Velencében.

– Ő ihat, de te nem – mondtam mindenesetre. – Nem szeretném, ha valami szórakozóhelyre mennétek.

– Nem fogunk. Ian nem egy nagy partiarc. Csak meg akarjuk nézni a várost este, és bekapunk valamit. Figyi, folyamatosan együtt vagyunk, szeretnék egy kicsit olyan valakivel lenni, aki korban közelebb áll hozzám.

– Négy évvel idősebb nálad – mutattam rá.

– Szerintem rendben van – vágott közbe anya. – Ian jó fiú, figyeltem őt a szüleivel. Allegrának tényleg szüksége van rá, hogy ne mindig csak felnőttekkel legyen.

Kicsit bosszús lettem. Anya talán elfelejtette, hogy Allegrát egy csapat bűnöző társaságában kapták el? Miért én vagyok mindig a rosszfiú? Valahányszor megpróbáltam fegyelmezni a lányomat, anya közbelépett és mentegetni kezdte.

– Lehet, hogy ha nem kapták volna el füvezésért, akkor nyugodtabb lennék és hagynám kóborolni – mondtam.

Allegra metsző tekintettel nézett rám.

– Lehet, hogy ha egy kicsit többet foglalkoztál volna velem, akkor nem kerültem volna bajba – vágott vissza, és belepirult az indulatba. – Hibáztam. Elnézést! Nem az történt, hogy folyamatosan buliztam vagy piáltam titokban, vagy megbuktam a suliban. Tökéletes voltam, ahogy mindig akartad. Nekem nem lehet úgy hibáznom, hogy aztán ne azt kelljen hallgatnom az életem hátralevő részében?

Megjelent a pincér az ebédünkkel, és véget vetett Allegra szónoklatának. Nem válaszoltam, és az evésre koncentráltunk, de a levegő tele volt feszültséggel. Azon gondolkodtam, amit mondott: hogy tökéletességet várok el tőle. Tényleg ilyen lennék? Igen, hajtom, mert látom, hogy milyen hihetetlenül tehetséges. Több figyelmet akar? Azt hittem, jó, ha megadom neki a szabadságot és a teret, amire szüksége van, közben meg ő végig arra vágyott, hogy vele legyek?

Ez volt az oka annak, hogy egyszer csak elkezdett füvezni és rossz társaságba keveredett? Hogy elérje, hogy végre odafigyeljek rá?

Emlékszem, az ő korában mennyire szabadultam volna anyámtól, és másra sem vágytam, mint az önálló, tőle független életre. Persze ott volt apám, aki után mindig epekedtem. Ő jelentette az elérhetetlen szülőt, akinek a figyelmére és az elismerésére vágytam, és ez hajtott előre, hogy mindig jobb legyek. De Allegrának csak én vagyok. Lehet, hogy ezért áll olyan közel anyámhoz. Nincs apja, és ezért többet akart belőlem.

És csalódott.

Az igazság úgy vágott gyomorszájon, hogy beleszédültem.

Anyámnak végig igaza volt. Igaza volt, amikor könyörgött, hogy adjak többet magamból, miközben én azt hajtogattam, hogy Allegrának nem kell olyan sok belőlem, mert így fog tudni igazán kiteljesedni. Anyára voltam dühös, amiért őt választotta helyettem, pedig az lett volna a legfontosabb, hogy én ott legyek neki.

Megszólalt a telefonom.

Lefagytam. Ránéztem a képernyőre, és láttam, hogy Kate az. Nem hagyta abba. Minden sejtemben éreztem a sürgetést, hogy megint kimentsem magam, fölvegyem, és majd valamikor később bocsánatot kérjek miatta. De Allegra rám se pillantott, és ebből rájöttem, hogy nem hisz benne, hogy megtartom a szavam. Arra számít, hogy nem tartom be az ígéretemet, mert számomra a neki tett ígéret nem olyan fontos, mint egy új megrendelés vagy egy irodai vészhelyzet elhárítása.

Itt az idő, hogy megpróbáljak ezen változtatni.

Bedobtam a csörgő telefont a táskámba, és tovább ettem. Senki nem szólalt meg, de észrevettem Allegra döbbent pillantását, még ha el is akarta rejteni.

Nem ez a nagy beszélgetés ideje. Még nem. De arra még sort kell kerítenünk, mielőtt hazamegyünk, hogy szilárdabb alapokon tudjuk újraépíteni a kapcsolatunkat.

– Rendben – kaptam el a pillantását. – Elmehetsz Iannel. És igazad van, bízni fogok benned megint. Nem várom el, hogy tökéletes legyél, kicsim. Én sem vagyok az, nagyon nem. De beszélni fogok a szüleivel, hogy tudják, hogy együtt vagytok. És gyere haza tizenegyre. Így is lesz egy csomó időtök.

Nem mosolygott rám megbocsátón, de láttam, hogy alábbhagyott a feszültsége.

– Szuper. Köszi.

– Szívesen. Anya, akkor ketten leszünk este? Mi lenne, ha bevadulnánk?

Anyám nevetett, de láttam rajta, hogy fáradt, csak nem akarja mutatni, és ez aggasztott egy kicsit. Igazi igásló volt, és szinte soha nem panaszkodott, de tisztában vagyok vele, hogy elfáradt az elmúlt napokban. Lehet, hogy annyira lefoglalnak a saját dolgaim, hogy nem veszem észre, többet kéne pihennie?

– Nem vagyok benne biztos, hogy képes lennék rá ma este. Igazából arra gondoltam, hogy korán lefeküdnék, de össze tudom szedni magam, ha akarod.

– Tudom, anya, és igazad is van. Mindkettőnknek le kéne feküdnünk időben. Még van két napunk itt Velencében. Kapjunk be valamit a szállodában, és menjünk el nyolckor lefeküdni. Ez jól hangzik, nem?

Láttam az arcán a megkönnyebbülést.

– Igen, nagyon jól. Biztos?

– Persze. Ha én fáradt vagyok, el tudom képzelni, hogy neked milyen kimerítő lehet ez a program. – Átnyúltam az asztal fölött és megszorítottam a kezét. – Fantasztikus vagy, anya. Örülök, hogy örököltem tőled ezt a vagányságot.

Láttam a szemében a meglepődést. Igaz, ami igaz, ritkán dicsértem meg. A beszélgetéseink mindig lényegtelen apróságok és a mindennapi viták körül forogtak, épphogy csak a felszínt karcolták. Nem csoda, hogy semmit nem tudtam a gyerekkoráról, a veszteségeiről, egyáltalán: az életéről.

Soha nem kérdeztem.

Ő is megszorította a kezem, és rám mosolygott.

– Köszönöm, Frannie.

Éreztem, hogy rezeg a telefonom, és a képernyő fénye úgy villogott, mint egy flipper. Zakatolt a fejem. Biztos szükség lenne rám. Lehet, hogy hibázom, hogy csak később fogom őket visszahívni.

Nagy levegőt vettem, és Allegrára figyeltem, aki a galambokról kezdett fecsegni, és az őrületről, amit műveltek velünk, és megint nagyon kellett nevetnünk.

És nem vettem fel a telefonomat.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

SOPHIA

HALK KOPOGÁST HALLOTTAM. Bementem az erkélyről, ahol egy félórája üldögéltem, néztem a sürgő-forgó Velencét, és kinyitottam az ajtót.

– Szia, anya. Mi újság?

Rámosolyogtam Frannie-re. Szép volt. A világossárga ruha, amit fölvett, kiemelte a hajában levő világosszőke tincseket és a szeme ragyogását. Észrevettem, hogy újabban többet foglalkozik a megjelenésével, és örültem neki. Szép volt, de ezt soha nem hangsúlyozta, mindig azt mondta, hogy a munkája miatt muszáj konzervatívan öltözködnie, és csak feketét, szürkét és sötétkéket vehet fel. A haja kicsit megnőtt, hullámos tincsei keretet adtak az arcának és kiemelték nagy, sötétbarna szemét. Megváltozott, de nem tudtam biztosan, hogy azért-e, mert végre nem dolgozik, vagy egyszerűen Olaszország miatt, vagy esetleg van valami más is, ami elkerülte a figyelmemet.

– Minden rendben. Szundítottam egy jót, és most olvasni akarok egy kicsit. És te?

Egyik lábáról a másikra állt.

– Én fennmaradok, amíg Allegra haza nem ér tizenegyre, de arra gondoltam, hogy előtte elmegyek egy kicsit. Megiszom valamit a többiekkel. Nem akarsz jönni te is?

– Nem, nem, drágám, menj csak, érezd jól magad. Nekem tökéletesen megfelel, ha ma este kinézegetek az ablakomon és pihenek. Ha nem leszel itthon, akarod, hogy küldjek egy sms-t, amikor Allegra megérkezik? És akkor nem kell időre hazajönnöd.

– Köszi, anya, az nagyon jó lenne. – Beharapta az alsó ajkát. – Nem baj, ugye, hogy elengedtem Iannel?

Még soha nem kért tőlem tanácsot. Jó érzés volt.

– Nem – mondtam határozottan. – Beszéltél Ian szüleivel, és Allegra tizennyolc éves. Szüksége van egy kis szabadságra. Hibázott, de meg kell adnunk neki a lehetőséget, hogy visszaszerezze a bizalmunkat. Hadd legyen egy jó estéje Velencében.

– Oké, köszönöm – mosolygott. – Reggel találkozunk. – Adott egy puszit és elment.

Visszamentem az erkélyre. Kavarogtak a gondolataim. Még mindig előfordult, hogy veszekedtünk, de Nápoly óta volt köztünk valami újfajta egyetértés. Azt reméltem, a toszkánai hetünk segít majd abban, hogy újra közelebb kerüljünk egymáshoz és beszélgessünk, és ez tökéletessé fogja tenni a nyaralást. Ott nem lesz semmi dolgunk, és nem fogjuk tudni elkerülni, hogy sokat legyünk együtt.

Eljött az idő, hogy begyógyítsuk a sebeinket és elég bátrak legyünk ahhoz, hogy elmondjuk, mit érzünk. A lánykáimnak szükségük van erre az új alapokra helyezett kölcsönös bizalomra ahhoz, hogy szembenézzenek a jövővel.

És nekem is.

A tenyeremet a hasamnak nyomtam, ami az utóbbi napokban megkegyelmezett nekem, és viszonylag nyugodt volt. De éreztem, hogy növekszik bennem valami, olykor helyet is változtat, és a testem küzd vele. Beteg vagyok, csak azt nem tudom, hogy mennyire.

Leültem és olvastam egy kicsit, de valahogy nyugtalan voltam. Le akartam feküdni, mégis úgy éreztem, hogy egy kellemes séta Velencében most nagyon jólesne. Tudtam, hogy jutok el a szállodából a Szent Márk térre anélkül, hogy eltévednék. Elmegyek, beülök valahova, hallgatok egy kis zenét, aztán egy óra múlva úgyis elálmosodom, és akkor majd lefekszem.

Fölvettem a cipőmet, fogtam a táskám, és elindultam. Nem siettem, élveztem a vízen úszó csodálatos város illatait és hangjait. A Szent Márk téren beültem egy kávézóba. A galambok láttán elmosolyodtam, és reméltem, hogy Allegra és Frannie is jól érzi magát.

Pinot Grigiót rendeltem, mellé egy pohár vizet és egy süteményt. A tér szépsége az esti fényekben különösen megkapó volt. Valahol egy zenekar játszott, a vonósok hangja betöltötte a teret, és néhány pár táncolt is. A harangtorony, a világító kirakatok és a csillagok fénye varázslatossá tette a nyári estét. Nyugodtan ültem, magamba szívtam a látványt, és közben az életem fontos pillanatain gondolkodtam.

– Scusi,signora, egyedül van?

Felnéztem. Egy jóképű, ősz hajú, ezüstkeretes szemüveget viselő idősebb férfi állt meg az asztalomnál.

– Igen, tessék, nyugodtan elviheti – mondtam, és rámutattam a mellettem levő székre.

Mosolygott, és előtűnt fehér, egyenes fogsora. Biztos sokat ápolja. A mi korunkban már nem olyan könnyű ilyen állapotban megőrizni a fogakat.

– Ó, szóval beszél angolul?

– Igen.

– Hál’ istennek. Elnézést, valójában azt akartam kérdezni, hogy nem bánná-e, ha felajánlanám a társaságomat. Vagy vár valakit?

Pislogtam. Hogy mi?

– Hát… nem, egyedül vagyok. Csak megiszom egy pohár bort. – Nem válaszolt, és rájöttem, hogy oda akar ülni az asztalomhoz. Győzött a jólneveltségem. – Természetesen, foglaljon helyet, ha szeretne.

Leült velem szemben, és rám nézett.

– Köszönöm. Milton a nevem. Egész nap gyalogoltam, és gondoltam, leülök egy kicsit, hogy élvezzem a látványt és megigyak egy koktélt. De ha meglát az ember egy magányosan üldögélő, gyönyörű hölgyet, akkor butaság lenne egyedül tölteni az estét. Remélem, nem voltam tolakodó.

Melegség öntött el. Te jó ég, milyen rég nem közeledett hozzám senki! Kivéve a templomban. De azok papok voltak, szóval az nem számít. Allegra ugyan azóta is emlegeti néha a múltkori férfit, aki Rómában követett minket, de én még mindig meg vagyok győződve róla, hogy az miatta történt.

– Nagyon kedves, köszönöm a bókot. Sophia vagyok.

Társasutazáson van?

Bólintott.

– Igen, a klasszikus olasz körutat járjuk végig, megnézzük az összes fontos látnivalót. És ön?

– Ugyanez. Hihetetlen, de már a vége felé járunk. Innen még Sienába megyünk, az lesz az utolsó állomás. De utána még maradok egy hetet Toszkánában, mielőtt hazaindulnék.

– Akkor Velence önnek a vég, nekem a kezdet. De hasonló körutazáson vagyunk. Mi Rómában végzünk.

– Igen, mi ott kezdtünk – mosolyogtam. – Járt már Olaszországban?

– Nem, most vagyok először. Hogy maradhatott ki ennyi év alatt?

Nem is értem.

– Én sem. Egész életemben erről álmodoztam, de a férjemmel mindig csak halogattuk, aztán már késő lett.

– Elveszítette? – Bólintottam. – Részvétem. És is elvesztettem a feleségemet, öt évvel ezelőtt. Mindig arról beszéltünk, hogy mennyire szeretnénk utazni, aztán végül nem mentünk sehova. Túl sok gyerek, túl nagy felelősség, aztán meg nekünk is túl késő volt.

Elszorult a szívem.

– Nagyon hasonló a történetünk. A gyerekeivel jött?

Megrázta a fejét.

– Nem, el vannak foglalva az életükkel, ahogy régebben én is.

Egyedül jöttem.

Félrebillentettem a fejem, és jobban megnéztem. Volt valami nyugodt magabiztosság benne, amit csak egy bizonyos életkor, valamennyi siker és ugyanannyi kudarc után nyerhetünk el. Végre jól érezzük magunkat a bőrünkben, és képesek vagyunk úgy élni, hogy nem hasonlítgatjuk magunkat másokhoz, nem irigykedünk, és nem rettegünk attól, hogy nem vagyunk elég jók. A testünk megtanított az alázatra, mert végső soron mind ugyanolyanok vagyunk: a testünk a páncélzatunk, ami szép lassan elkezd hanyatlani, amíg el nem jön az időnk. A biológiai óránk, ami egykor a gyerekek utáni vágyat jelezte, most arra emlékeztet, hogy az időnk véges.

– Ez csodálatos – mondtam őszintén. – Én a lányommal és az unokámmal jöttem.

– Micsoda áldás. A családdal együtt élvezni ezt a fajta szépséget, az felbecsülhetetlen. Mi tetszett a legjobban?

Megjelent a pincér, Milton rendelt egy ásványvizet és egy pohár Pinot Grigiót.

– Nápoly. Csak pár órát töltöttünk ott, de mivel a szüleim onnan származnak, és ott ismerkedtek meg egymással, nekem különleges.

– Mi is csak néhány órát leszünk ott. Nekem van egy nagynéném, aki firenzei születésű, úgyhogy én azt várom nagyon. És hol voltak még?

Összehasonlítottuk a két utazás programpontjait, közben a pincér megjelent az innivalókkal. Gyorsan ment az idő, és úgy beszélgettünk, mintha ezer éve ismernénk egymást. Milton büszkén mesélt a négy lányáról és három unokájáról. Nagyon megnyílt a családjával kapcsolatban: elmesélte, hogy a legfiatalabb lánya autóbalesetben elveszítette a vőlegényét és emiatt PTSD-től szenved, hogy egyik középső lánya évekig próbált teherbe esni, míg végül örökbe fogadtak egy ikerpárt, és hogy a feleségét a tüdőrák vitte el, bár egyikük sem dohányzott soha.

Valami bekattant nálam, és én is megnyíltam ez előtt az idegen előtt, aki olyan volt, mintha a barátom lett volna.

– Amikor először mondtam Frannie-nek, hogy jöjjünk el Olaszországba, nemet mondott. Saját reklámügynöksége van, és nagyon elfoglalt. Láttam, hogy az évek alatt nagyon eltávolodtak egymástól Allegrával, és arra gondoltam, hogy egy ilyen utazáson lehetőségük lenne újra közel kerülni egymáshoz. És akkor Allegrát elkapták füvezésért, bevitték a rendőrségre, mire Frannie belement, hogy kiemeljük abból a társaságból nyárra.

Halkan füttyentett.

– Nem semmi. A drog nehéz ügy. Az ő generációjukban mindenhol ott van, és nagy a kortárs nyomás. És bevált ez az együtt töltött idő?

– Talán igen, egy kicsit. Bár az első héten Frannie folyamatosan dolgozott, Allegra pedig beszélni sem volt hajlandó vele. Úgy éreztem, minden ugyanaz, mint otthon. De most, ezen a héten valami megváltozott. A lányom eltette a telefonját, és azt látom az unokámon, hogy kezd egy kicsit nyitottabb lenni. És persze van egy fiú is a képben.

– Mindig van egy fiú a képben – nevetett Milton. – Az a kérdés, hogy helyes fiú-e.

– Nagyon. Frannie spermadonortól lett terhes. – Még mindig idegenkedtem attól, hogy hangosan kimondjam ezt, pedig már hozzászoktam, és mindennap megköszönöm az unokámat annak az idegen férfinak. – Allegra most keresi a helyét, ami hagyományos család nélkül még nehezebb.

– Ez érthető. Hány éves?

– Tizennyolc.

– Igen, az nagyon érzékeny kor – bólintott. – Mindenki azt várja tőlük, hogy tudják, mit akarnak csinálni az életben. Hirtelen felnőttnek kell lenniük pusztán egy szám miatt.

– Pontosan. – Sóhajtottam. – Én vigyáztam Allegrára, amikor kicsit volt, hogy Frannie tudjon dolgozni. Azt hiszem, a lányom kicsit neheztel, amiért olyan szoros a kapcsolatunk. Frannie mindig közelebb állt a férjemhez, Jackhez. Valahogy elveszítettük az utat egymáshoz, és nem is találtuk meg. Nem tudom, kicsit zavarosak a viszonyok hármunk között.

– Ó, családi drámák. Mik is lennénk nélkülük? Értem, amit mond. A legkisebb lányom, Christy borzalmasan viselkedett az anyjával. Abszolút a papa kedvence volt, és tény, hogy el is kényeztettem, néha a feleségem rovására. Rengeteget harcoltak egymással, de a feleségem halála előtt nagyon közel kerültek egymáshoz. Azt hiszem, az idő és Christy tapasztalatai segítettek ebben. De úgy hangzik, hogy azért itt történt fejlődés, különösen, ami a lányát illeti. A gyerekek néha elfelejtik, hogy mi is emberek vagyunk, akik hibáznak.

Igaz. A gyerekek piedesztálra állítják a szüleiket, csak hogy kamaszkorukban majd ledönthessék őket onnan. Az idő elteltével ott heverünk a porban, és magunk sem tudjuk, hogy kerültünk oda. De a Miltonnal való beszélgetés segített pár dolgot perspektívába helyezni. Jó volt megosztani ezeket valakivel, aki megért.

A poharaink kiürültek, a hold egészen fenn járt az égen.

Ránéztem az órámra, és megráztam a fejem.

– Úristen, mennem kell. Allegra bement a városba, úgyhogy tizenegyre otthon kell lennem.

– Feltartottam, elnézést. Általában nem vagyok ilyen vakmerő, de valami nagyon vonzott magában. Élveztem a beszélgetést.

– Én is – mosolyogtam. – Örülök, hogy megszólított. Már tervben van a következő kalandja?

– Igen. Mindig nagyon vágytam Párizsba. Szeretném megnézni az Eiffel-tornyot, a Mona Lisát, és elmennék Normandiába, hogy megemlékezzek a második világháborús hőseinkről.

Vágyakozva sóhajtottam.

– Az csodálatos utazás lesz. Nekem Írország és szintén Párizs van a kívánságlistámon.

– Akkor esetleg mehetnénk együtt. – Kék szeme csillogott a szemüvege mögött. Amikor a pincér hozta a számlát, papírt és tollat kért tőle, és gyorsan írni kezdett valamit. – Megadom az e-mail-címemet. Úgy tervezem, hogy nyolc hónap múlva mennék. Ez az utazási iroda, amelyikkel most is jöttem, egyedülállóknak szervez utakat, úgyhogy jó velük utazni. És a Facebookon is fent vagyok, ahova ki szoktam tenni képeket a gyerekekről meg még pár dolgot.

Nevettem.

– Jól hangzik, de nem biztos, hogy el tudok menni Párizsba. A szemembe nézett.

– Sophia, tudom, hogy őrültségnek hangzik. Még csak most találkoztunk. A gyerekeim nem akarták elhinni, hogy elindulok egyedül erre az útra, aggódtak és megpróbáltak lebeszélni. Szeretem a gyerekeimet, és szerettem a feleségemet. De nem tudom, mi vár még rám az életben, vagy meddig élek egyáltalán. Ideje, hogy megnézzek mindent, amiről eddig csak álmodtam. Hogy kihozzak mindent az értékes pillanatokból. Sophia is megérdemli, hogy elmenjen Párizsba, vagy bárhova, ahova vágyik. Nem ért egyet velem?

Haboztam. Vonzott, ahogy beszélt, és tetszett, amit mondott. Igaza volt. Soha nem gondolkodtam azon, hogy a saját biztonságos kis világomon kívül csináljak valamit. A napjaim ugyanazt a rutint követik, és Allegra és Frannie körül forognak. Lehet, hogy itt az idő, hogy kilépjek a komfortzónámból és mást is megtapasztaljak.

– Nem is tudom – válaszoltam.

– Hát persze – bólintott megértően. – Nagyon nehéz egyedül nekiindulni a világnak. De úgy érzem, engem már beszippantott az utazás.

Igaza volt. Úgy képzelem, hogy egész hátralevő életemben ennek az utazásnak az emlékeiből fogok élni. De mi van, ha ennél még több is vár rám? Folyamatosan azt mondogatom Frannie-nek, hogy lépjen egyet hátra a munkából, és élvezze az életet. Az én fókuszom pedig kizárólag a család és az otthon. A lényeget tekintve ugyanazt csinálom, amit ő, nem igaz? Mindketten kiválasztottunk egy biztonságos területet, hogy ne kelljen az ismeretlennel foglalkoznunk.

– Gondolkodom rajta, Milton.

– Jó. – A kezembe nyomta a papírdarabot, és köré zárta az ujjaimat. Kezének az érintése szilárd, megnyugtató, ismerős melegséget sugárzott. – Írjon e-mailt. Kíváncsi vagyok, milyen lesz az út hátralevő része és a toszkánai hét.

– Köszönöm. És érezze jól magát. – Ragaszkodott hozzá, hogy ő fizesse a számlát, és amikor elindultam, ő is felállt. Pár másodpercig néztük egymást és mosolyogtunk. Szerintem mindketten csodásan éreztük magunkat. Már majdnem tizenegy óra volt, amikor visszaértem a szállodába. Átöltöztem, megmosakodtam, és nemsokára Allegra is megérkezett.

– Szia, Nonni! Iszonyú jó volt! Elmentünk a hídig, és egy szuper cuki kis helyen ettünk, a világ legjobb spagettijét, és utána tudod, mit csináltunk? Gondoláztunk!

Imádnivaló volt a kipirult pofijával és a csillogó szemével. Gyönyörű arcán egyértelműen a szerelem ragyogott. Leültem az ágy szélére, és úgy éreztem, az én szívem is csordultig telik izgatottsággal.

– Csodálatosan hangzik! Milyen volt az esti Velence?

– Gyönyörű – sóhajtott. – A víz ki volt világítva, az emberek énekeltek, és olyannak tűnt az egész, mint egy filmben. Ian annyira helyes, rengeteget beszélgettünk. Tudod, hogy pap akar lenni?

Csak pislogtam.

– Pap? Nem, édesem, nem tudtam.

– Igen, ősszel kezdi a szemináriumot, most a körutazás után még elmegy Assisibe, és amikor mondtam, hogy mi meg Toszkánában leszünk egy hétig, megkérdezte, hogy meglátogathat-e és esetleg ott lehet-e velünk egy napot. Szerinted anya megengedné?

Kavarogtak a gondolataim, de bólintottam.

– Szerintem biztosan. Majd beszélünk vele.

– Jó. Ja és találtunk egy cukrászdát, és ettem egy kókuszfagyit biscottival, és csúcs volt.

Még csacsogott egy ideig, és én minden percét élveztem. Pap? Az unokám első nagy szerelme, és nem teljesedhet be. Persze Ian különben is Írországban lakik, eleve reménytelen eset. Nem lehet más, mint egy szép nyári szerelem, ami sok mindent megváltoztat akkor is, ha utána fáj a szív. És noha bármit megtettem volna azért, hogy megkíméljem az unokámat a csalódástól, tudtam, hogy a felnőtté váláshoz szükség van nemcsak a szerelemre, de a veszteségekre és a csalódásokra is. Remélhetőleg érti, hogy ennek csak egy kimenetele lehet mindkettejük számára, és inkább csak keserédes lesz a búcsú, nem törik össze a szíve.

Senki nem tudja befolyásolni azt, hogy kibe szeret bele.

– Írj egy sms-t anyádnak, hogy itthon vagy.

A szemét forgatta, de nem nevetett ki. Ujjaival villámgyorsan végigszánkázott a billentyűzeten, én csak a fejemet ráztam az ügyessége láttán.

– Oké. Most elmegyek zuhanyozni – mondta, és elindult a fürdőszoba felé.

Én is elővettem a telefonomat, és írtam Frannie-nek, bár nekem jóval több ideig tartott, mint Allegrának. Rögtön feltűnt a három ugráló pontocska.

Jól érezte magát?

Úgy döntöttem, hogy inkább majd személyesen mondom el neki, hogy Ian milyen pályára készül.

Igen, nagyon. Majd holnap elmeséli.

De örülök. Én egy kicsit később jövök, szólj, ha szükségetek van valamire.

Minden rendben, megyünk lefeküdni. Érezd jól magad.

Miután Allegra lezuhanyzott, még egy kicsit beszélgettünk, aztán elaludt, a telefonjával a párnáján, mosollyal a szája sarkában. Én olvastam még egy kicsit, majd fölkeltem, hogy igyak egy pohár vizet. Persze csak langyos víz volt, de én hidegre vágytam. Elnyomtam egy sóhajtást, fölvettem a köntösömet és a papucsomat, és megfogtam a jegesvödröt, hogy elmenjek jégért, ami kint volt a folyosón.

Halkan kinyitottam az ajtót és kiléptem. Aztán kővé dermedtem.

Nem messze tőlem a folyosón Frannie-t és Enzót pillantottam meg. Frannie hátával a falnak támaszkodott, karjaival Enzo nyakát ölelte, és ajkaik olyan szenvedélyes csókban olvadtak össze, mintha soha nem tudnák egymást elengedni. Lassan hátráltam, rettegve, nehogy meglássanak, és eltűntem a sarok mögött, onnan lestem kifelé.

Abbahagyták a csókolózást, és nézték egymást. Visszatartottam a lélegzetem, nem mertem megmozdulni, nehogy megtörjem a varázst.

Aztán kinyitották Frannie szobájának az ajtaját. Beléptek és becsukták maguk után.

Forgott velem a világ, elfeledkeztem arról, hogy jégért indultam, és visszamentem a szobába. Hogy nem vettem észre? Mióta tarthat a dolog? Végre egy szenvedélyes kaland… de amennyire reméltem, hogy ez megtörténik Frannie-vel, annyira elkezdtem most aggódni. Nyilvánvaló, hogy ezt a viszonyt titokban kell tartani, valószínűleg Enzo munkája miatt. De vajon képesek lesznek-e búcsút inteni egymásnak pár nap múlva? Vajon komoly a dolog, vagy csak egy könnyű nyári kaland?

A lányom a legritkább esetben hágja át a saját szigorú szabályait, és biztos vagyok benne, hogy az is köztük szerepel, hogy tilos titkos románcba bonyolódni az idegenvezetővel egy társasutazáson. Ami azt jelenti, hogy Enzo komolyan tetszik neki.

Sőt.

Lefeküdtem, és órákig nem tudtam elaludni. A plafont bámultam, és a két lánykámra gondoltam, akiket teljes szívemből szerettem. És most váratlanul mindkettejük életében felbukkant valaki. Szilárdan hiszek abban, hogy azt kapjuk Istentől, amire szükségünk van – ami nem feltétlenül esik egybe azzal, amire vágyunk. Túl nagy dolog ez ahhoz, hogy puszta véletlen legyen. Most mindketten nagyon hasonló úton járnak. De nem tudtam elképzelni, hogy ez az út hova vezet.

Imádkoztam, hogy mindkettejük számára jó vége legyen.

De azt is tudom, hogy Istennek olykor nagyon rossz a humora. Sokáig nem jött álom a szememre.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

FRANCESCA

AMIKOR KIDERÜLT, HOGY anya lefekszik, Allegra pedig elmegy Iannel, rögtön sms-eztem Enzónak.

Tudunk találkozni.

Nem bonyolítottam túl, és a lényegre szorítkoztam. Amióta a múltkor megcsókolt, csak arra tudtam gondolni, hogy mikor lehetünk újra kettesben. Csodálatos napot töltöttünk együtt Allegrával és anyával, de hálás voltam, hogy tudtam néhány órát lopni magamnak. Végre volt miért örülnöm annak, hogy Allegra nem akart egy szobában lenni velem. A telefonom rögtön rezgett.

A csoport a Harry’sben van. Találkozzunk a hotel melletti sarkon 5 perc múlva. Tudok egy jó helyet.

Nem késlekedtem. Eleve úgy öltöztem föl, hogy lehet, hogy találkozunk, és próbáltam szép lenni, nem egyszerűen tűrhető. Nem túl gyakran láttam igazi elismerést egy férfi tekintetében. A testemet inkább egy jól működő gépezetnek tekintettem, mintsem a nőiesség kincsesládájának: hálás voltam neki, hogy minden reggel föl tudtam kelni, és különösebb fájdalmak és problémák nélkül el tudtam látni az aznapi feladataimat. De amikor megláttam a tüzet Enzo szemében, abba beleborzongtam. Azon gondolkodtam, hogy ezek után képes leszek-e ennél kevesebbel beérni.

Már ott várt a sarkon. Féltünk, nehogy egy elkószált csoporttag véletlenül meglásson, ezért nem érintettük meg egymást, csak megálltam szorosan mellette, és egymásra néztünk.

– Szia. Hova megyünk? – kérdeztem, és egy pillanatra elakadt a lélegzetem, ahogy megéreztem a rózsaillatot, ami áradt belőle.

– Van egy jó hely a Rialtónál. A csoportot a Harry’s bárban hagytam, ahol nagyban ittak és énekeltek. Anyukáddal és Allegrával mi a helyzet?

– Anya lefeküdt, Allegra elment Iannel. Ian szülei a Szent Márk tér közelében foglaltak helyet egy étteremben.

Bólintott.

– Mi egy kicsit eltávolodunk a turistás helyektől. Gyere!

A kezünk összeért, ahogy egymás mellett sétáltunk. A cipőm sarka beakadt a macskakőbe, és amikor Enzo elkapott, úgy éreztem, az ujjai perzselik a bőrömet. Sétáltunk egy kicsit, élveztem az esti Velence csodás hangjait és Enzo jelenlétét. Elértünk a Rialtóhoz, és letértünk az útról. Egy szűk utcában jártunk, alacsony árkádok alatt, téglából rakott falak mellett. Csodálkozva néztem körbe. Az épületek elhanyagoltnak tűntek, mint az olyan üzletek, amelyek már nem fogadnak vásárlókat. Enzo megfogta a kezem és elvezetett két nagy hordó mellett. Egy kopott táblán ez a felirat állt: Cantina do spade.

Amikor beléptünk, elállt a lélegzetem. Apró helyiség volt, tele emberekkel. A magas mahagónipulton egymás hegyén-hátán álltak a különböző finomságok, az üveg mögött egy sor sütemény, sajtok és kenyerek. A pult mögötti bár roskadási telve volt különféle italokkal, és elfoglalta az egész falat. A rusztikus faasztalok körül rengeteg ember szorongott, ittak és nevetgéltek, miközben a kistányérok beborították az asztalok minden egyes négyzetcentiméterét. Olyan finom illat terjengett, hogy beleremegett a térdem.

– Nincs hely – állapítottam meg körülnézve.

Enzo elmosolyodott, és odaintett a pénztár mögött álló nőnek. Beszélgetni kezdtek olaszul, a nő nevetett, és egy aprócska, kétszemélyes asztal felé mutatott egy távoli sarokban. Enzo megköszönte – kihallottam a grazie, majd utána a spritz szót, – és odavezetett az asztalhoz.

– Ez az egyik legrégebbi hely Velencében. Casanova járt ide. Leginkább csak a helyiek ismerik, úgyhogy elvileg biztonságban vagyunk.

– Nagyon tetszik – mondtam ámulva. Elbűvölt a meleg és bájos hangulat.

– Rendeltem italt. Próbáld ki a spritzet, ez az egyik klasszikus itt.

Könnyű habzóbor, kicsit olyan, mint a prosecco. Ettél?

Megráztam a fejem.

– Itt nagyon finom a cicchetti.

– Az mi?

Összeráncolta a homlokát, mint aki gondolkodik, hogyan magyarázza el.

– Kis adag ételek. Előételfélék.

– Mint a tapas? Amikből többfélét lehet rendelni, és megkóstolhatod mindegyiket?

– Sì! Szívesen próbálsz ki új ételeket?

– Nem – mosolyogtam. – A lányom mindig azon nevet, hogy egy csepp olasz vér sincs bennem. Leragadtam a salátáknál, a sovány húsoknál és a gyümölcsnél. De amióta itt vagyunk, sokkal több mindent kipróbáltam, mint szoktam, beleértve a szénhidrátokat is. Ahogy említetted, az élet túl rövid ahhoz, hogy ne élvezzük ki.

Felém nyúlt, végigsimította az arcom, én meg belehajoltam az érintésébe. Az asztal kicsi volt, a hangzavar nagy, és úgy éreztem, egy biztonságos buborékban vagyok, amiben rajtunk kívül nincs senki más.

– Örülök, hogy végül megfogadtad a tanácsomat – mondta viccelődve. – Most megnézzük, meddig mész el. Meg fogod kóstolni, amit rendelek, még ha félsz is attól, hogy nem fog ízleni?

– Igen. Bízom benned.

Könnyedén ejtettem ki a szavakat, és magam is csodálkoztam, hogy nem pirultam bele. A szájához emelte a kezemet, végigcsókolta az ujjaimat, és forrón nézett a szemembe.

– Köszönöm, Francesca – suttogta mély, rekedtes hangján. Mindketten tudtuk, hogy nem az ételről beszélünk.

Belekortyoltam a kellemesen hideg spritzbe, és végigkóstoltam a falatkákat, amik nagyot dobtak erősen közepes kulináris tájékozottságomon: töltött olajbogyók megsütve, sült szardínia, fűszeres tonhalfasírt friss tonhaldarabkákkal és sajttal, grillezett polip és sós tőkehal.

Ittunk, beszélgettünk, Enzo a villájával etetett, és közben az arcomat figyelte, hogyan reagálok a különböző ízekre. Életem egyik legmeghittebb élménye volt. Megértettem, hogy az étel mennyire nem pusztán a létfenntartás eszköze: hozzátartozik az ember élettörténetéhez, és ha behunyom a szemem, akkor az ízek előhozzák a memóriámban élő emlékek közül a megfelelőt.

Ittunk egy jó erős kávét, és étcsokis sütit falatoztunk, miközben a tömeg lassan kezdett elszállingózni. Megszólalt a telefonom. Megnéztem, hogy nem Allegra hív-e, de az irodából kerestek, amitől ideges lettem. Tegnap felhívtam őket és szóltam, hogy a következő héten offline leszek, és a toszkán wifihálózat elégtelenségére hivatkoztam. Kate meglepettnek tűnt, amiért hirtelen olyan szívesen átengedem neki az irányítást, de az az igazság, hogy kezdtem azt érezni, hogy talán nincs is arra szükség, hogy mindent én csináljak. Minél többet voltam távol, annál jobban éreztem magam. Alábbhagyott a folyamatos nyomás a testemben, éreztem, hogy a mellkasom ellazul, a légzésem mélyül. Életemben először nem volt kedvem azon gondolkodni, hogy mit akar egy ügyfél, és az sem érdekelt, hogy próbára tegyem magamat.

Visszatettem a telefont a táskámba.

Enzo figyelt, és amikor eltettem a készüléket, mosolyra húzódott a szája.

– Mi volt eddig a kedvenc helyed az utazásaid során? – kérdezte. Egyfolytában kerestük az érintéseket, és kérdezgettük egymást, mintha fizikai és lelki értelemben is ki akartuk volna tölteni a közöttünk levő teret.

– Ez itt. Nem nagyon utaztam eddig. Az egyetem után rögtön elkezdtem dolgozni, megalapítottam a cégemet és beindítottam a vállalkozást. Aztán megszületett Allegra, és csak a pennsylvaniai Szezám utcai élményparkba mentünk néha hétvégenként. Anyám megmutatta neki a régi Szezám utca dvd-ket, és imádta a Nagy Madarat.

– Én is szeretem. Érdekes, pedig az látszik rajtad, hogy szeretsz új dolgokat megtapasztalni. Soha nem akartál kiszakadni a mindennapok mókuskerekéből és egy kicsit világot látni?

A régi Frannie talán még meg is sértődött volna azon, hogy valaki megítéli a döntéseit, de most már tudtam, hogy Enzo nem olyan. Látszott, hogy szeretne igazából megismerni, és ahogy egyre lejjebb ásott, arra jöttem rá, hogy én sem ismerem eléggé magamat.

– Soha nem engedtem meg magamnak, hogy ezen gondolkodjak – mondtam egyszerűen. – Ennél mindig gyakorlatiasabb voltam. Vagy fantáziátlanabb? Talán hiányzik belőlem valami gén, ami ehhez szükséges. Kislánykoromban soha nem képzeltem magam királylánynak, menyasszonynak vagy hírességnek. Üzletet akartam vezetni, mint az apám.

Enzo elmosolyodott.

– Szeretem ezt benned – mondta. – Ezért vagy sikeres. De mostanra már annyit dolgoztál, hogy talán itt az ideje, hogy egy kicsit fellélegezz. Élvezd, amit alkottál.

– Learassam a munkám gyümölcsét?

– Igen, ha ez azt jelenti – billentette félre a fejét. Nevettem, mire odahajolt hozzám, és megcsókolt.

– Imádom az akcentusodat – mondtam.

– Nekem nincs akcentusom. Neked van.

– Az enyém kicsit csibészes. A tied szexi.

– Cara, te vagy a legszexibb nő, akivel valaha találkoztam, csak szólok. És tudod, miért?

Fészkelődni kezdtem, zavarba jövök a bókoktól.

– Nem is vagyok szexi, hidd el.

– Na, ezért vagy szexi. Mert nem tudsz róla, és egy kicsit sem vagy beképzelt. Plusz egyáltalán nem érdekel, hogy ki mit gondol.

Elpirultam. Zavarba jöttem, de jó érzés volt, hogy így látja.

– Grazie – mondtam neki.

– Prego. Na, mondj egy helyet, ahova legközelebb el akarnál menni.

Jól végiggondoltam.

– Japán.

– Jó választás. És miért?

– Egyszer olvastam egy Japánban játszódó történetet. Úgy írta meg a szerző, hogy azt éreztem, én is ott vagyok. Nagyon vonzónak találom a japán kultúrát, amelynek megvannak a maga hagyományos szokásai és vallása, ugyanakkor mélyen tiszteli a modern üzleti világot is. Ott van Tokió, az egyik legizgalmasabb modern nagyváros, és mellette az apró kicsi falvak, amelyekben még él például az ősi teaszertartás.

Ellágyult az arca.

– Ez gyönyörűen hangzik. És nagyon te vagy. Szeretem, ahogy beszélsz a dolgokról, a csibészes akcentusod ellenére is.

Elnevettem magam, és belebokszoltam a karjába.

– És el is fogsz menni? – kérdezte.

– Nem valószínű. Hosszú út lenne, nem tűnik kivitelezhetőnek. Nem hiszem, hogy Allegra eljönne velem. Jövőre egyetemre megy, és minden megváltozik.

– Francesca Ferrari, te izgalmas és kalandokkal teli életet érdemelsz. Ne hagyd, hogy a mindennapok mocsara lehúzzon. Most pedig használjuk ki az estét, és menjünk, sétáljunk egyet.

Megmutatom neked az én Velencémet.

Fizettünk, és egymást átkarolva léptünk ki a bárból. Enzo elvitt a város mélyébe, sötét sikátorokba, amelyek labirintusszerűen fonódtak egymásba, és kivezettek a csatornához; át apró hidakon és árnyékos utcasarkokon. A könnyű szellő a víz nyirkos illatát hozta felénk. A csillagok és a hold mutatták az utat a csatornák mellett, amelyeken nyikorogva ringatóztak a parkoló gondolák. Enzo kincseket mutatott az üzletek kirakataiban és eldugott kávézókat, amelyekben helyiek ültek és iszogattak, a turisták fürkésző tekintete nélkül. Varázslatos és romantikus éjszaka volt, minden egyes pillanatát élveztem.

Később sms-eztünk anyával és Allegrával. Megkönnyebbültem, hogy Allegra hazaért, és kíváncsi voltam, hogy érezte magát. Lassan sétáltunk visszafelé. Nem akartuk, hogy vége legyen az estének.

Ahogy közeledtünk a szállodához, Enzo elengedte a kezem, amitől enyhe szomorúság futott át rajtam.

Fölmentünk az emeletre, és megálltunk a szobám ajtaja előtt.

– Köszönöm a tökéletes estét. – A torkomban éreztem a túlcsorduló érzelmeket. Egyszerre volt bennük vágyakozás és félelem.

Odalépett hozzám, a szája rátapadt az enyémre. Szorosan hozzápréselődtem, átöleltem a nyakát. Éreztem, hogy képtelen lennék most egyedül lefeküdni. Tudtam, hogy nem engedhetem el.

– Francesca – suttogta. Parancsolta. Kérdezte. Nem haboztam.

– Gyere be.

Bólintott. Az arca komoly volt, a szeme tüzelt.

– Sì.

Remegett a kezem, ahogy kinyitottam az ajtót és mindketten beléptünk a szobámba.

HUSZONHATODIK FEJEZET

ALLEGRA

A TÁRSASUTAZÁS HÁTRALEVŐ NAPJAI nagyon gyorsan elteltek.

A velencei napokat soha nem fogom elfelejteni, különösen az Iannel töltött estét. Örökre emlékezni fogok rá, ahogy szorosan egymás mellett ültünk a gondolában a Canal Grandén, ahogy a csónak halk surrogással szelte a vizet a csillagokkal teli égbolt alatt. A gondolás fekete-fehér csíkos pólót viselt és fekete kalapot, piros szalaggal a karimáján, és egy hosszú bottal hajtotta és irányította a csónakot a csatornákon keresztül. Próbáltam a látványra figyelni, de nem tudtam másra gondolni, csak arra, hogy a combunk összeér, és hogy Ian úgy csókolt meg, mintha én lennék a legfontosabb ember a világon. Végül szégyenlősen a kezemért nyúlt, és a gondolázás hátralevő idejét teljesen egymásba feledkezve töltöttük, miközben bejártuk Velencét.

Csodálatos érzés volt vele lenni. Odafigyelt rám, amikor beszéltem, és enyhítette a magányomat, amiről nem is tudtam. Olyan volt, mint amikor folyamatosan éhes az ember, de már észre sem veszi, mert hozzászokott, aztán valaki elétesz egy négyfogásos, három Michelin-csillagos menüt, és nem tudja elképzelni, hogy még egyszer kibírja az éhezést.

Mert most már látja a különbséget.

Később beültünk egy kis helyre vacsorázni, és megállás nélkül beszélgettünk az életünkről és az álmainkról. Túl hamar eljött a tizenegy óra, de megígértem, hogy hazamegyek, és bár anya sokszor megszegte az ígéretét, én nem akartam.

David már nem írt. Freda pár nappal ezelőtt küldött egy bulizós videót, amin a mellét mutogatta – nyilván nem volt már szomjas –, a háttérben Connort és Davidet láttam egypár lánnyal. Írtam rá valami félig vicces kommentet, de aztán úgy döntöttem, hogy hanyagolom a közösségi oldalakat. Ha velük mentem volna, akkor vajon én is egész nyáron be lettem volna szívva és rúgva? Iannel eszembe se jutott, hogy nem vagyok elég cool, netán túl kocka vagy unalmas lennék. Ő tökéletesnek látott úgy, ahogy vagyok.

A következő gondolázásom kicsit más jellegű volt. Anyával, Nonnival, Kaijal, Dannel és Hanával ültem összepréselődve, csináltunk egy rakás fotót, és egy operaénekes adott nekünk szerenádot, miközben a délutáni napfényben ereszkedtünk le a csatornán. Ian egy másik csónakban lebegett a közelben. Egymásra mosolyogtunk: gondolázásunk közös titka újabb kötelék volt köztünk, akkor is, ha Nonninak elmondtam. Anya is egy csomót kérdezett, de nem árultam el további részleteket. Előző este már annyi mindent kotyogtam el Nonninak a randiról, hogy anyával óvatosabb akartam lenni. Még meg kell győznöm arról, hogy a következő héten Ian eljöhessen hozzánk Assisi után.

Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy el kell búcsúznunk egymástól.

A társasutazásnak holnap vége. Ma megnézzük Sienát, utána pár óra szabadidő, majd egy búcsúparti egy helyi családi borászatban. Következő nap mindenki hazarepül, és magunkra maradunk a fotóinkkal, az emlékeinkkel és a Facebook-profilunkkal, amin megoszthatjuk őket.

Enzo jelzett, hogy menjünk utána, felrezzentem a gondolataimból. A Piazza del Campo szélén álltunk, amely egy félkör alakú tér, házakkal körülvéve, és egy óriási harangtoronnyal.

– Ezen a téren tartják a híres Paliót, a lovas vágtát. Egy évben kétszer, júniusban és augusztusban rendezik meg, és tizenhat contrada, azaz csapat vesz részt rajta, versenyez a díjért.

– Mit lehet nyerni? Pénzt? – kérdezte Dan. Enzo a fejét rázta.

– Fontosabb dolgot, mint a pénz. Egy festett zászlót, amin Szűz Mária képe van. Ez a város büszkesége, és minden contrada álma, hogy megnyerje. A győzelemhez háromszor kell körbelovagolni a teret.

– Nem tűnik túl nehéznek – jegyezte meg Dana.

– Ó, signora, pedig nagyon is nehéz – nevetett Enzo. – A versenyen ugyanis nincsenek szabályok, ezért meglehetősen veszélyes. A zsokék sokszor megsérülnek, lovak is pusztultak már el, folyt a vér. A zsokékat elrabolhatják, megvesztegethetik vagy megzsarolhatják, hogy nyerjenek vagy veszítsenek. Soha senki nem veszi félvállról.

Végignéztem a téren, és megborzongtam. Annyi erőszak van a civilizált társadalmakban. Persze tisztában vagyok vele, hogy történnek rossz dolgok, én is küzdök a saját életemmel, de azért én még eléggé védve vagyok. A világ jóval nagyobb, mint amennyit eddig megtapasztaltam belőle – mert azt választottam, hogy nem akarok többet tudni róla.

Mennyivel könnyebb így, nem igaz? Azt mondani, nem az én ügyem, engem nem érint, semmi esélyem megváltoztatni a dolgokat. Eszembe jutott, hogy Iannel beszélgettünk arról, mennyire szeretne segíteni az embereken és az állatokon. Meghallgatni mindenkit, és megváltoztatni a világot. Neki nagyobb céljai vannak, és nem fél a munkától, ami elvezet a megvalósuláshoz.

Talán eljött az ideje, hogy én is így tegyek.

– Most elmegyünk a dómhoz, ott föl lehet menni a toronyba, ahonnan csodálatos kilátás nyílik a városra. Aztán lesz egy kis szabadidejük körülnézni, megebédelni. Utána visszamegyünk a szállodába, az utolsó esténkre. A vacsora egy családi borászatban lesz, ahol, azt hiszem, egy tökéletes utazás végét ünnepelhetjük majd. Egyetértenek?

Enzo szavaira az egész csoport izgatott sustorgásba kezdett. Ez alatt a két hét alatt az emberek közel kerültek egymáshoz. Nemcsak a rengeteg gyönyörű műemlék látványát és a csodálatos élményeket osztottuk meg egymással, hanem az utazás közben előforduló unalmas pillanatokat is. Volt itt minden: hosszú buszozások, várakozás tankolás miatt, gyakori pisiszünetek, sorban állás és gyaloglás a forróságban. Elveszett tárgyak, például Cherry útlevele, ami végül szerencsére előkerült. És rengeteg kérdés Enzóhoz, aki mindig örömmel válaszolt, és úgy tűnt, soha nem ideges.

Kifejezetten jó fej volt. És egyébként volt még valami, amit észrevettem, bár lehet, hogy totál őrültség.

Szerintem odavan anyáért.

Ha a minap nem lett volna rá alkalmam, hogy jól megfigyeljem, akkor lehet, hogy nem is vettem volna észre. De a buszon voltunk, és mindenki el volt foglalva valamivel. Nonni szunyókált mellettem, én meg unatkoztam, és csak bámultam Enzo felé, aki az első ülésen ült és a sofőrrel beszélgetett, de aztán megfordult, és egyenesen anyára nézett.

De nem úgy, ahogy egy akármilyen utasra szokott nézni. Úgy nézett, mint aki bele van esve, hosszan, és olyan intenzíven, hogy elállt tőle a lélegzetem. Anya előttem ült, úgyhogy nem tudom, visszanézett-e rá vagy aludt, de aztán Enzo egy icipicit elmosolyodott, mintha lenne egy titka, ami boldoggá teszi. Akkor rájöttem, hogy tuti van valami.

Ezután már próbáltam figyelni őket, és az utóbbi két napban határozottan észrevettem a jeleket. Ürügyet kerestek, hogy egymás mellett lehessenek, Enzo mindig odajött hozzánk beszélgetni vacsora után vagy mielőtt fölmentünk volna a szobánkba. Anya még mondta is, hogy elmegy bekapni valamit – valami rágcsát hozott –, és azon gondolkodtam, hogy titokban találkoztak-e.

Vajon régóta tart? Vagy csak most történt? És számít? Az utazásnak vége, most elmegyünk Toszkánába, utána meg haza. Akkor se tudnak találkozni többet, ha akarnak.

Pont mint Ian és én.

Ebben a pillanatban Ian megállt mellettem.

– Szia.

– Szia – mosolyogtam rá. – Örülsz, hogy megnézzük a templomot?

– Igen. Feljössz velem a toronyba, megcsodáljuk fentről a várost?

– Persze. – Fesztelenül beszélgettünk egymással, de a kapcsolatunk olyan hőfokon égett, hogy azon gondolkodtam, vajon mások észrevették-e. Ian szülei bizonyosan: Rosemary mindig olyan reménykedve mosolygott rám, amit először nem értettem.

De most már igen. Nem akarja, hogy a fiából pap legyen. Nyilván abban reménykedik, hogy én megváltoztathatom az elhatározását. Hogy annyira egymásba szeretünk, hogy Ian nem megy végig az úton, amit választott magának.

Nem örültem az izgatottságnak, amit erre a gondolatra éreztem. Tiszteletben kell tartanom a döntését. Egypár csók és egy velencei randevú még nem jelent kapcsolatot.

Lassan a testtel, kislány.

– El se hiszem, hogy ez az utolsó templom, amit megnézünk – mondtam, amikor a fenséges gótikus katedrálist bámultam. A homlokzata lapos volt és hófehér, ég felé meredő, tökéletesen hegyes tornyocskákkal. Kívül bonyolult faragások vezettek fel a kis tornyocskákhoz és a középső, legmagasabban levő angyalszoborhoz, amely egy ragyogó mozaik tetején állt. A mozaik Szűz Máriát ábrázolta, aki meghajolt Jézus előtt, körülöttük angyalok valami trombitaféle hangszert fújtak.

Ian fölmutatott a templom tetejére.

– Bámulatos. A Szűz megkoronázása. Alig várom, hogy bemenjünk – mondta izgatottan.

Felmentünk a lépcsőn a három kapu elé, amelyek mind nyitva várták a híveket. Egyre jobb voltam az építészeti stílusok megkülönböztetésében, és élveztem a templomok különböző hangulatát. Volt, amelyik egyszerűbbnek és intimebbnek tűnt, mások tömve voltak műkincsekkel, mintha azokkal akarnák becsalogatni a látogatókat. Eltartott néhány másodpercig, míg a szemem megszokta a benti hűvös sötétséget.

Elállt a lélegzetem. Mintha egy palotába léptem volna be, olyan volt a magasba nyúló falaktól a fekete-fehér oszlopokon át a pazar oltárig vezető széles hajóig minden. A márványpadlót lenyűgöző, részletgazdag mozaikok díszítették élénk mintákkal és színekkel. Fölnéztem, és egy sor mellszobor meredt rám, sztoikus férfiak, gondolom, katolikus vezetők lehettek. Kőből faragott angyalok, nehéz aranyszobrok és színes ólomüveg ablakok kápráztattak el, és ahogy hátrahajtottam a fejem, a mennyezeten a fényes kék háttérből előragyogó csillagokat láttam. Azt se tudtam, hova nézzek, annyi látnivaló volt, de akkor megpillantottam Iant.

Az arcáról boldogság sugárzott. Olyan sóvárgással nézett, ami mintha a lelke legmélyéről ragyogott volna elő. Fejet hajtott, ajka mozgott, gondolom, imádkozott, én pedig éreztem, hogy dörömböl a szívem a mellkasomban.

Mosollyal az ajkán elindult a templom belseje felé. Teljesen belemerült a saját világába, amin nem tudtam vele osztozni. Álltam a templom végében, és néztem, amint minden mellékoltár előtt megáll és keresztet vet. Továbbment a szentély felé. Én hátraléptem kettőt, és abban a pillanatban megértettem, hogy a köztünk levő távolságot soha nem fogjuk tudni legyőzni.

Soha nem lesz az enyém.

Tudom, hogy még csak tizennyolc vagyok, és nem is arra gondoltam, hogy most rátaláltam életem szerelmére és majd boldogan élünk, míg meg nem halunk vagy valami ilyen hülyeség. De jó volt azt hinni, hogy valami igazán fontos történhet köztünk.

Ott a templomban azonban rájöttem, hogy Ian szíve már Istené.

Anya mellém lépett, karját a vállamra tette.

– Gyönyörű, ugye? – suttogta.

Összeszorítottam a szám, és nem tudtam megállítani a szememből kicsorduló könnycseppeket. Bólintottam, és elfordítottam az arcom.

Azt hittem, ha nem válaszolok, anya békén hagy, de magamon éreztem kutató tekintetét.

– Drágám… Baj van?

A francba, ezt most nem kellett volna. Életemben először azt kívántam, bárcsak csörögne a telefonja, és békén hagyna egy kicsit. Kényszerítettem magam, hogy válaszoljak.

– Nem, csak egy kicsit sok ez az egész. Ez az utolsó templom, amit megnézünk, és olyan, mintha a végére hagyták volna a legnagyobb csodát.

Megszorította a vállam.

– Igen, igazad van. Keserédes. Én örülök, hogy egy csúcsponton van vége az útnak. És… ne haragudj, drágám. Nagyon sajnálom.

Kíváncsian fordultam felé.

– Mit?

Árnyék jelent meg a szemében.

– Sok mindent. Leginkább azt, hogy az első héten többet foglalkoztam a munkával, mint veled. Nem kellett volna.

Régebben is előfordult, hogy bocsánatot kért, ez nem volt újdonság. De ahogy most rám nézett, amikor kimondta, egyenesen a szemembe, és az őszinte megbánás, amit láttam rajta, az új volt. Ez persze nyilván nem azt jelenti, hogy soha többet nem fog lepasszolni a munkája miatt, de végre egyszer azt éreztem, hogy őszinte velem. Hogy tényleg meg akar változni.

De elég-e ennyi? Egyelőre biztosan.

– Köszi, anya.

Bólintott, és csendben álltunk még egy ideig, átadtuk magunkat a látványnak.

– Úgy látom, Ian nagyon jól érzi magát ebben a környezetben.

Mondtad még a múltkor, hogy nagyon vallásos, ugye?

Nem tudtam visszatartani a vallomást.

– Pap akar lenni.

Erre anya elkezdett hangosan köhögni, az emberek szigorúan néztek rá, amiért megtörte az áhítatos csendet.

– Micsoda? – sziszegte a fülembe. – Pap?

Majdnem elnevettem magam a döbbenetén. Azt hittem, Nonni esetleg már kikotyogta neki, de ezek szerint nem.

– Aha. Ősszel elkezdi a szemináriumot. Elég hosszú a folyamat, még egy diplomát kell szereznie, mielőtt felszentelik, szóval nem megy egyik napról a másikra.

– Úristen! – A szája elé kapta a kezét, mintha káromkodott volna.

– Úgy értem, basszuskulcs! Bocsi… Csak nagyon meglepődtem. Azt hittem, van köztetek valami.

Úgy tettem, mintha nem szakadna meg a szívem, és megvontam a vállam.

– Csak barátok vagyunk. Holnap két napra Assisibe megy. Arra gondoltam, hogy nem látogathatna-e meg minket utána. Csak egy órára lesz tőlünk, és bérel egy autót. Úgy tudom, lesz egy csomó szobánk, és jópofa lenne még együtt lenni egy kicsit, mielőtt mindannyian hazamegyünk. Szerinted?

Megérintette a halántékát, mint aki gondolkodik a helyes válaszon. Úgy tűnt, eléggé kiakasztottam a bejelentésemmel. Különösen, hogy anya nem az a vallásos típus, és nem annyira megértő az intézményesített vallásokkal szemben, bármennyire is próbálta Nonni rávenni arra, hogy vigyen engem templomba vagy hittanra.

– Hát ja, persze. Ha jönni akar, tényleg lesz egy rakás szobánk. De csak két napra, oké? Szeretném, ha a többit együtt töltenénk hármasban.

– Persze. – Izgultam és örültem is annak, hogy Ian jön, de most, hogy láttam, milyen békében van a templomban, azon gondolkodtam, jó ötlet-e. Nagyon szerettem volna minél többet vele lenni, de nem lehet, hogy csak halogatom azt, ami úgyis elkerülhetetlen, és csak még rosszabb lesz, amikor majd el kell mennie?

Anya elkezdte tekergetni az ujjait, ahogy mindig szokta, amikor ideges.

– Akartam neked mondani még valamit a ma esti vacsoránál. Egy pillanatra megijedtem.

– Egy új projektet kell sínre raknod a jövő héten?

– Nem, nem, ó, nem. Dehogy! Mondtam, hogy az út hátralevő részében már nem dolgozom. Csak valamit el akartam mondani, de itt most nem alkalmas. Nézd meg a templomot, és ha akarsz, menj föl a toronyba, én lent maradok Nonnival. Majd csinálj egy képet nekem is.

Furán viselkedett, de nyilván csak valami bénaság, amiről azt gondolja, hogy fontos.

Körbementem, megnéztem a dóm többi részét, aztán megkerestem Iant.

– Na, fölmegyünk? – kérdezte. – A szüleim ezt most kihagyják.

– Anya és Nonni is. Kicsit gáz.

– Miért?

Maryre és Rayre mutattam, akik már nagyban gyalogoltak felfelé a lépcsőn. Ian mosolygott.

– Jól van, legalább lesz mivel ugratnom őket.

Fölmentünk a csigalépcsőn, meg-megállva közben és közelről megcsodálva az ólomüveg ablakok elképesztő részleteit. Amikor lenéztem a hatalmas márványpulpitusra, egy kicsit elszédültem: nehéz volt befogadni a rengeteg káprázatos műalkotást.

Azt hiszem, hivatalosan is művészettúladagolásom lett.

Végül elértük a lépcső tetejét és kiléptünk a toronyba. Lélegzetelállító kilátás nyílt Sienára. Piros cseréptetők, poros téglák és terrakotta keveredett egy hatalmas kirakósban, amelynek az egyes darabjait az egymás mellé ragasztott épületek jelentették. Tökéletes volt a látvány a magasból. Hallottam, hogy Iannek is elakad a lélegzete. Csak álltam, és próbáltam befogadni a színek és textúrák áradását, és megérteni a középkori város titkait.

A többiek a tetőn ámuldozva mormogtak, nézelődtek és fotózgattak. Mi Iannel nem mozdultunk. A vállunk összeért, a nap simogatta a csupasz karunkat, lábunkat és az arcunkat, éreztem az illatát a kellemes szellőben – frissen mosott pamut és tiszta szappan –, és a pillanat örökre bevésődött az emlékezetembe.

– El tudnám itt tölteni az egész napot – mondta halkan. Ujjaival megsimította az enyéimet. – Amikor így látom a világot, azon gondolkodom, hogyan lehetséges, hogy van, aki nem hisz Istenben.

– Nem vagy egy evolucionista, ha jól gondolom, ugye? – kérdeztem.

Nevetett, és a vállával meglökte az enyémet.

– Hát nem. – Elhallgatott, aztán felém fordult. – Nem akarom, hogy csak ennyi legyen.

Megdobbant a szívem.

– Ezt hogy érted?

– Beszéltünk róla, hogy a jövő héten esetleg meglátogatnálak. Még mindig akarod?

Nyeltem egyet.

– Igen, persze. Én sem akarom, hogy csak ennyi legyen. Bólintott.

– Megkérdezted anyukádat?

– Igen. Azt mondta, hogy rendben van. Van egy rakás szobánk, szóval ott is aludhatsz. Hat napot leszünk ott, és azt mondta, hogy kettőre jöhetsz.

– Szuper, persze. Örülök, hogy látlak még.

Egyre nagyobbnak éreztem a gombócot a torkomban.

– Ian?

– Igen?

– Csak barátok vagyunk, ugye?

– Barátok vagyunk, Allegra. De számomra ez több barátságnál.

Remélem, nem baj.

Éreztem, hogy megkönnyebbülök, és hirtelen minden a helyére kerül. Tudnom kellett, hogy nem csak én érzek így.

Tudnom kellett, hogy bármennyire is szereti Istent, engem is szeret. Elmosolyodtam.

– Kicsit sem baj.

Visszamosolygott. Még élveztük egy-két percig a kilátást, aztán csináltunk egy közös szelfit Siena látképével a háttérben. Lőttem néhány képet anyának is, és visszaindultunk a lépcsőn.

Alig várom az olaszországi kaland következő fejezetét.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

FRANCESCA

A BÚCSÚESTET EGY helyi családi szőlészetben tartották. Hosszú faasztalt terítettek meg nekünk egy fedett teraszon, a hátunk mögött messze elnyúlt a szőlő és a toszkán táj. Ahogy leszállt az este, apró fényekből álló égősor gyulladt fel, egy zenekar olasz és amerikai dalokat játszott, mindannyian énekeltünk és táncoltunk. A házigazdák saját kertjéből vagy környékbeli gazdáktól származó, friss alapanyagokból készült házias ételeket ettünk, az asztalon borosüvegek sorakoztak, az est végére persze már üresen.

Olyan volt a búcsú, mint egy ködös álom. Enzo, Dana és Cherry hosszú, érzelmes beszédet mondott, ami egyesekből még néhány könnycseppet is kicsalt. Hogy repülhetett el ilyen gyorsan ez a három hét? És ami még fontosabb: hogy lehet, hogy ennyire másképp érzem magam? Egyszerűen azért, mert végre képes voltam eltávolodni a magamra kényszerített, szigorú keretek közé szorított élettől, vagy Enzo miatt?

Megkerestem a tekintetemmel: az asztal másik végén ült, Dana és Steve között. Mintha megérezte volna, hogy figyelem, ő is felnézett, egyenesen a szemembe. A szeme köré ráncok gyűltek, és elmosolyodott, de ezt a mosolyt csak nekem szánta.

Folyton az együtt töltött éjszakánk járt az eszemben. Az a természetesség, amivel összejöttünk a sötétben, az elhullajtott ruhák, a feltárt titkok, az ajka az ajkamon, ujjai a meztelen bőrömön. A körmeim, ahogy a vállába vájtak, amikor mélyen belém hatolt. Ajka, amely elnyelte a kiáltásomat. A csillogó izzadságcseppek és a szex illata a lepedőn.

Sóvárogtam minden egyes vele töltött másodperc után, és olyan könnyedén szerettem bele, amin magam is megdöbbentem. Ritkán engedtem férfit az ágyamba, és Allegra soha nem találkozott eggyel sem az életemben.

Mert nem volt senki.

Lehet, hogy Enzo szánalmasnak lát? Magányos, munkamániás vénlánynak, aki kétségbeesetten vágyott rá, hogy végre elengedje magát? Ki tudja, igazat mondott-e, amikor azt állította, hogy én vagyok neki az egyetlen, és soha nem kockáztatott még a munkája során? Igazak voltak-e az éjszakai vallomások?

Amikor azt mondta, hogy én más vagyok. Amikor azt mondta, hogy belém szeretett.

Lehajtottam a fejem, és megpróbáltam elhallgattatni azt a gonosz kis belső hangot, amelyik el akarta rontani a boldogságomat. Nem, nem akarok kételkedni, ennél erősebb és bátrabb akarok lenni. Annyi hosszú éven keresztül dugtam a homokba a fejem, és tettem úgy, mintha mindenem meglenne és nem lenne szükségem semmi másra.

Most már tudom, hogy tévedtem. Az volt a legfontosabb, hogy a legapróbb dolgot is az ellenőrzésem alatt tartsam az életemben, és a nagy igyekezetben lemondtam a testi intimitásról. Az érzelmi szükségleteimről. A sebezhetőségemről. De Enzo segített abban, hogy szembenézzek az igazsággal.

Meghallottam Allegra nevetését, és láttam, hogy boldogan táncol Iannel. Nem érdekel, hogy letagadta, tudom, hogy több van köztük barátságnál. De hogy pap akar lenni? Atyaúristen, micsoda katyvasz! Patrick és Rosemary vajon támogatja ezt a döntést? Nem tudom, képes lennék-e elfogadni, hogy Allegra soha ne menjen férjhez és ne legyen gyereke, mert Istennek akarja szentelni az életét. Nem olyan ez, mintha a középkorban lennénk? De hát igazából mit tudhatom? Engem anya rákényszerített, hogy minden vasárnap templomba menjek és részesüljek a szentségekben, de a bérmálkozásom után nem voltam hajlandó többet misére járni.

Ian négy évvel idősebb Allegránál, de ebben a korban ez nagy különbség, hiszen Allegra még csak tizennyolc. Ő elvégezte az egyetemet, Allegra pedig még gimnazista, mert egy évvel többet járt óvodába.

Lehet, hogy a lányom veszélyes játékot játszik, aminek a végén összetörik a szíve… Vagy túlreagálom?

Kavarogtak a fejemben a kérdések és a gondolatok. Ma este meg kell nekik mondanom, hogy Enzo velünk lesz pár napot Toszkánában. Mint Ian. Ettől azért egy kicsit tartottam. Lehet, hogy Allegra kiborul, és megint úgy fogja érezni, hogy nem foglalkozom vele? Hogy fontosabb nekem egy férfi, mint ő? És ha így lesz, vagyok-e elég erős ahhoz, hogy nemet mondjak Enzónak a lányom kedvéért?

Anya huppant le mellém a székbe.

– Frannie, miért nem táncolsz? Ma mindent lehet!

– Ma este valahogy jobban esik csak nézegetni, mint táncolni – mosolyogtam. – Ti ketten Allegrával kompenzáljátok az én lustaságomat.

Nagyot sóhajtott.

– Nehéz elhinni, hogy vége. Alig várom Toszkánát, de ez azt jelenti, hogy már csak egy hetünk van. Nem akarok hazamenni. – Megrázta a fejét, és legyintett. – Gondolom, te alig várod, hogy otthon legyél. Hogy visszatérhess a mindennapjaidhoz és újra belemerülhess a kampányaidba. De én? Számomra ez volt az év fénypontja. Vagy inkább az utóbbi éveké.

Alapesetben egyetértettem volna vele. Általában nem utaztam, mert így könnyebb volt mindent a kezemben tartanom, de ha most a hazatérésre gondoltam, semmiféle jóleső izgalmat vagy várakozást nem éreztem. Elhessegettem a furcsa gondolatot.

– Anya, neked még hátravan jó húsz éved – mosolyogtam. – Hihetetlen, milyen jól bírtad.

Egy pillanatra mintha szomorúságot láttam volna megcsillanni a szemében, de olyan gyorsan eltűnt, hogy talán csak képzelődtem.

– Soha nem tudhatjuk, mikor szólít magához a Jóisten – szavalta.

– Apropó, te tudsz arról, hogy Ian pap akar lenni? Rám nézett.

– Az az igazság, hogy igen. Reméltem, hogy Allegra elmondja neked is.

– Ma elmondta, amikor a katedrálisban voltunk. Nem mondom, hogy értem.

– Szerintem szép dolog. Az egyháznak nagy szüksége van papokra, és Ian úgy tűnik, két lábbal áll a földön. Még hosszú az út odáig, de gyerekkora óta erre vágyik.

– Allegra minden titkát elmondja neked, ugye? – pillantottam rá élesen. De most nem bántani akartam ezzel.

Megpaskolta a kezem, és rám mosolygott.

– És neked is el fogja. Csak vissza kell építenetek a kettőtök közötti bizalmat. Ezért olyan fontos, hogy minőségi időt töltsetek együtt.

– Azt is tudod, hogy Ian meg akar látogatni minket? – Felnevettem, amikor láttam a bűntudatos képét. – Lebuktál. Mindegy, mondtam neki, hogy nyugodtan, de csak pár napra. Nem baj?

– Nem. Kedvelik egymást. Legalább Allegra megtapasztalja, hogy milyen egy rendes fiú. Hátha amikor hazaérünk, nem dől be annak a füvező társaságnak.

– Bírom a hevességedet, anya – kuncogtam. Elmondjam neki Enzót? Mindenki el volt foglalva, táncolt vagy beszélgetett, úgy tűnt, itt a megfelelő pillanat. Megköszörültem a torkom. – Egyébként arra gondoltam, hogy ha már Ian jön, akkor fogadhatunk egy másik látogatót is.

– Ó, tényleg? Kit?

– Enzót. – Próbáltam könnyedén beszélni, de nem vagyok biztos benne, hogy sikerült. – Képzeld, kiderült, hogy Luccában lakik, ami nagyon közel van a villánkhoz. Beszélgettünk, meséltem neki, hogy ott leszünk, és azt mondta, hogy szívesen eljön hozzánk, ha akarjuk, és megmutatja a környéket. Jól hangzik, nem?

Úgy éreztem, az érvelésem áll a lábán. Hihető. Azt hittem, anya izgatott lesz, és örülni fog neki. Ehelyett összehúzta a szemöldökét és közel hajolt hozzám.

– Nem tudtam, hogy ilyen közeli barátok lettetek – mondta, és villámló szemmel nézett rám.

Kiszáradt a szám.

– Nem is vagyunk. Vagyis egy kicsit igen, de arra gondoltam, hogy ha már ez a helyzet, akkor hülyeség lenne nem kihasználni.

– És megkérted, hogy jöjjön el? Vagy fordítva történt? Éreztem, hogy izzad a tenyerem.

– Már nem emlékszem. De ez miért fontos? Miért faggatsz úgy, mintha tizenhat éves lennék?

Hátradőlt, és váratlanul kuncogni kezdett.

– Ne haragudj, kicsim, nem tudtam ellenállni, hogy egy kicsit megizzasszalak. Annyira zavarba jöttél! Tudom.

– Mit tudsz?

– Hogy együtt vagytok. Egyik este kimentem a szobámból, hogy jeget hozzak magamnak, és láttalak titeket a folyosón.

Ó, te jó ég. Azt hittem, elsüllyedek a gondolatra, hogy anyám látta, ahogy szenvedélyesen csókolózom Enzóval. Felnyögtem.

– És miért nem mondtad?

– Miért mondtam volna? Jogod van a magánéletedhez. Most is csak egy kicsit bódult vagyok. A sok bor… és amikor mondtad, hogy átjönne, nem tudtam ellenállni a kísértésnek.

Megnyugodtam.

– Na, várj csak, majd ha te is összejössz valakivel! Ezt megbosszulom!

– Hát, éppenséggel találkoztam egy nagyon helyes férfival a Szent Márk téren aznap este. Megadta az e-mail-címét.

Leesett az állam.

– Azta, de jó! Halljam a részleteket!

– Majd később. Most van egy fontos kérdésem. Boldog vagy? Meglepődtem, de a szívem mélyéből válaszoltam.

– Igen. Amikor vele vagyok, nagyon boldog vagyok. De egyébként az egész elég kilátástalan. Én hazamegyek, ő Olaszországban él. Nem lesz belőle semmi.

– Van még egy hetetek, most örüljetek egymásnak. Hagyd az aggódást, és örülj a pillanatnak. – A szeme elfátyolosodott, és egy kicsit elfordult. – Olyan gyorsan elmúlik – mondta gyenge hangon. – A szerelem néha csak egy röpke pillanat, de az alatt a rövid idő alatt is meg tud változtatni mindent.

A szavai megmozdítottak bennem valamit, de aztán megjelent Allegra, és hátulról átölelt a karjával.

– Anya, nem táncolsz!

Hátranyúltam a vállam fölött és megszorítottam.

– El vagyok foglalva azzal, hogy téged nézlek.

– Nem te mondtad, hogy a bámészkodóknak soha nem jut semmi, és elég bátornak kell lenni ahhoz, hogy részt vegyünk a dolgokban?

Hátrafordítottam a fejem, hogy lássam a gyönyörű, nevető arcát.

– Ezt mondtam volna?

– Hát valaki mondta, és igaz is. Lehet, hogy soha többet nem látjuk ezeket az embereket. Legalább táncoljunk egyet.

– Mi azért találkozunk Toszkánában – mutattam rá.

– Anyaa!

Elmosolyodtam a könyörgésére, aztán felálltam. Az utazás elején semmi pénzért nem táncolt volna a többiekkel, de most jóval nyitottabbnak és boldogabbnak tűnt.

– Igazad van, ne üljön senki. Táncoljunk! – És hirtelen elkiáltottam magam. – Gyerünk! Ez az utolsó esténk, mutassa meg mindenki, hogy ropja!

Mindenki kiáltozni kezdett, és elözönlötték a táncparkettet. A zenekar ismert popdalokra váltott, én pedig teljesen elengedtem magam. Danával és Cherryvel, anyával és Allegrával, sőt Iannel és Kaijal is táncoltam. Láttam, hogy Enzo a parkett szélén, egy oszlopnak dőlve áll. Nem tudtam megállni, hogy ne kezdjem riszálni neki a hátsómat, és láttam a szemén, hogy mire gondol. De ma este Allegrával vagyok egy szobában, szóval nem lesz semmiféle titkos randevú.

A következő héten viszont együtt leszünk. Csak meg kell bizonyosodnom arról, hogy Allegra nem gondolja, hogy megint nem foglalkozom vele. Sikerült új alapokra helyeznünk a kapcsolatunkat, és ez mindennél többet ér. Nem ronthatom el.

Aztán véget ért a zene, elköszöntünk a vendéglátóinktól. Kimentünk, és beszálltunk a buszba, hogy még utoljára visszamenjünk a szállodába. Egy kicsit szomorúan, egy kicsit részegen, és egy kicsit meghatottan.

Megbeszéltük, hogy majd a reggelinél veszünk búcsút egymástól, és fölmentünk a szobánkba. Odabiccentettem Enzónak, aki szintén egy bólintással vette tudomásul, hogy ma este nem tudunk együtt lenni.

A szobában átöltöztünk, a párnámat az ágy támlájának támasztottam, és nekidőltem. Jobb, ha most megbeszélem Allegrával, és nem várok addig, amikor már ott vagyunk a villában.

– Mondhatok valamit? – kezdtem. Forgatta a szemét.

– Állj neki, dolgozz nyugodtan, én elvagyok.

– Nem erről van szó. Emlékszel, megkérdezted, hogy Ian meglátogathat-e minket Toszkánában.

Apró ránc jelent meg a két szeme között.

– Anya, ezt már megbeszéltük. Most mi bajod lett ezzel?

Fújtam egyet. Kicsit frusztrált, hogy Allegrával beszélgetni olyan, mint amikor ellenséges területen jár az ember, és nem tudhatja, mikor fog rálépni egy aknára. Soha nem tudtam, mitől robban.

– Nem, nem gondoltam meg magam. De beszélgettünk Enzóval, és kiderült, hogy Luccában lakik, ami nagyon közel van a villához, úgyhogy meghívtam őt is. Egy vagy két éjszakát maradna. Csak akartam tudni, hogy te mit szólsz hozzá. Mert ha zavar, akkor lemondom.

Sajgott a szívem a gondolatra, hogy nem láthatom Enzót a jövő héten, de meg kell szoknom, hogy a gyerekem legyen a fontosabb.

Megnyugodva lazította el a vállát.

– Dehogyis! Persze, jöjjön, miért zavarna? Tök jó, hogy ott lakik közel. Esetleg… – Elhallgatott. Összehúzta a szemét, úgy nézett rám.

– Várj… ti most kavartok?

Megpróbáltam nem nevetni azon az egyszerűségen, ahogy a kamaszok látják a dolgokat. Mennyivel egyszerűbb lenne, ha csak úgy „kavarnánk”, és aztán hazautaznánk úgy, hogy vissza se nézünk… Ehelyett Enzo lebontotta a falat, amit magam köré húztam, és most már a szívemet is elrabolta.

– Nagyon jóban vagyunk – mondtam határozottan. – És kedveljük egymást.

Vidáman kuncogott.

– Letagadhatod, ha akarod, de tudom, hogy összejöttetek! Gyanús volt, hogy van valami köztetek… ahogy bámul, amikor azt hiszi, hogy senki nem látja. Nagyon romantikus. Miért gondoltad, hogy dühös leszek? Mindig is annyira szerettem volna, hogy legyen valakid.

Döbbentem pislogtam.

– Tényleg? Azt hittem, nem akartad volna, hogy bárki is elvegyen tőled.

Megrázta a fejét.

– Nem érted. Az irodádban élsz, vagy a számítógépedbe bújva, vagy a telefonnal a füleden. Soha nem vagy jelen. Emlékszel, amikor döntőt játszottam a teniszversenyen? Amikor a győztes pontot ütöttem, kinéztem feléd, és te nem voltál ott a nézőtéren, mert felhívtak bentről. Utálok teniszezni, csak azért játszottam, mert te akartad, és arra sem voltál képes, hogy kivárd a meccs végét.

Rám tört a bűntudat. Jól emlékeztem arra a döntőre. Különösen, hogy utána mindenki odajött, hogy gratuláljon a lányomhoz, milyen jól játszott, ő meg nézett rám, és gyűlöletet láttam a szemében. De nem gyűlölet volt, most már tudom. Hanem mélységes csalódottság.

– Annyira sajnálom, kicsim. Emlékszem.

– Ezek azok a dolgok, amikkel nem tudok mit kezdeni. Hogy úgy kezeled az embereket, mintha eldobhatók lennének. – Tompán beszélt, a hangja tele volt az évek során felhalmozódott feszültséggel. Nem tehettem úgy, mintha nem hallanám a fájdalmát, hiszen én voltam az oka. És eljött az idő, hogy foglalkozzam vele. – Mindig arról álmodoztam, hogy találsz magadnak egy helyes pasast, akivel összejössz, egymásba szerettek és összeházasodtok. És lesz egy családom. És ő képes lesz arra, amire én nem.

Összeszorult a torkom.

– Mire?

Megvonta a vállát, de éreztem, hogy befeszül, mintha egy ütközetre készülne.

– Hogy boldoggá tegyen.

Ezt már nem bírtam ki. Magamhoz húztam Allegrát és a karomba vettem. Samponjának friss illata megtöltötte az orromat, és ahogy vékony, izmos kis teste az enyémhez simult, éreztem a szíve dobbanásait. Könnyek égették a szemem, és a szavak, amiket a fülébe suttogtam, a lelkem legmélyéről törtek fel.

– Kislányom, te minden egyes nap boldoggá teszel. Amikor reggel felkelek és meglátom azt a gyönyörű arcodat, arra gondolok, hogy milyen jó élni, és a nap minden pillanatában velem vagy. Annyira sajnálom, édesem. Valamikor, valahol eltévedtem az úton. Azt hittem, hogy időre és térre van szükséged, de valójában inkább könnyebb volt egyedül hagyni téged, mint együtt átküzdeni magunkat az akadályokon. De ez nem azért van, mert nem törődöm veled. Hibáztam, és jóvá akarom tenni. Még nem késő, és ha adsz nekem még egy esélyt, nem foglak többé elárulni. Esküszöm a Jóistenre, hogy nem.

Még szorosabban öleltem. Belefúrta az arcát a vállamba és reszketett. Hagyta, hogy öleljem, hosszú percekig nem mozdult, és amikor kibontakozott a karjaimból, barna szemében reményt láttam csillogni. Megtörölte az orrát.

– Tudom, hogy genyó voltam veled. Csak olyan nehéz… Minden olyan nehéz. Annyira dühös tudok lenni rád, de közben tehetetlen is vagyok, mert nem vagy velem.

– Tudom. De ez most már másképp lesz. Biztos lesznek még harcaink, de nem fogok eltűnni. Ez az utazás rádöbbentett arra, hogy valójában félek a vitától, és ezért nem veszek tudomást bizonyos dolgokról. Ezen túl kell jutnom. Nem vagyok tökéletes, Allegra. Ehhez az anyaság dologhoz nem adnak használati utasítást… de mindennél jobban szeretlek. És persze megvan a cégem, amit vezetnem kell, de többé nem fogom hagyni, hogy eluralja az életemet. Ebben a három hétben megtanultam egypár dolgot.

– Én is – szipogta. – Azt hiszem, valami fontosat érzek Ian iránt, anya. Laza akarok lenni és úgy tenni, mintha nem számítana, hogy soha többé nem látjuk egymást, de rosszul vagyok, ha erre gondolok. És azt szeretném, ha nem lenne pap. Nem borzasztó?

– Nem, egyáltalán nem. Én sem akarom, hogy Enzo idegenvezető legyen és Olaszországban éljen. Miért kellett mindkettőnknek olyan pasasba beleszeretni, aki elérhetetlen?

Összenéztünk, és kitört belőlünk a nevetés. Hogy lehet, hogy több évtizednyi különbség van a szerelmeink között, mégis ennyire hasonlóak ezek az érzések? Azért nevettünk, hogy ne sírjunk. Allegra végre közel engedett magához, én pedig kiélveztem minden másodpercét, és abban reménykedem, hogy ez egy új korszak kezdetét jelenti.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

SOPHIA

AMIKOR MEGPILLANTOTTAM A villánkat, boldogan sóhajtottam fel.

Olyan volt, amilyenről mindig is álmodtam. A háromszintes ház, a Casa nella Selva egy dombtetőre épült, és Borgo a Mozzanóra nézett. A távolban az Appenninek fenséges csúcsai látszottak. A berendezés egyszerűsége ellenpontozta a lélegzetelállító látványt, ami a teraszról és a nyári konyhából nyílt. Utánanéztem még otthon, tudom, hogy itt régen gesztenyefarm és szőlő volt. Hosszan válogattunk Frannie-vel a házak között, mert én nem akartam modern luxusrezidenciát, amikor Olaszország tele van szebbnél szebb régi, hagyományos stílusú épületekkel.

Minden tökéletes volt.

Leparkoltuk a bérelt autót, és körbementünk a házban, miközben egymásnak mutogattuk a bájos kis zugokat és a jellegzetes apróságokat. A konyha olyan volt, amilyenben a szüleim főzhettek, nem találtunk benne szuper konyhagépeket, viszont a közepét egy fenyőfából faragott, robusztus asztal foglalta el. A zsalugáterek tárva-nyitva álltak, és elakadt a szavunk a csodálatos kilátástól: ráláttunk a környező farmokra, a még éretlen fürtöktől roskadozó szőlőkre, a sarkokban burjánzó növényekre és virágokra. Mindenkinek külön hálószoba jutott, és a tetőtérben volt még egy tágas szoba, hatalmas franciaággyal.

Miután Allegra és Frannie is elhelyezkedett, kimentünk a teraszra, hogy azt is szemügyre vegyük.

– Nonni! – kiabálta Allegra a nyári konyhából. – Van pizzasütő kemence!

Boldogan csaptam össze a kezem.

– Menjünk el a piacra, és vegyük meg a vacsorához valókat. Láttad a fűszerkertet? Van rozmaring, bazsalikom, zsálya… minden, amire szükségünk lesz!

– Mint egy menő pláza! – nevetett Frannie.

– Jobb annál – jelentette ki Allegra, és ragyogott a szeme. – A séfek szerint az ételek mindig finomabbak, ha friss hozzávalókból, jó energiákkal készítik őket. Szerintem ezek most a legfinomabb ételek lesznek, amiket valaha főztem.

Frannie-nek ellágyult az arca.

– Biztos vagyok benne. És alig várom, hogy megkóstoljam őket.

Annyira meghatódtam a szavai hallatán, hogy el kellett fordulnom. Komolyan mondta. Nem gúnyolta ki Allegra főzés iránti szenvedélyét, ahogy szokta, és nem nézegetett szórakozottan, miközben a telefonját csekkolja. Elöntött a hála. Még van egy hetünk együtt. Főzünk, sétálgatunk, beszélgetünk. Egy hét a lánykáimmal, mielőtt otthon szembe kell néznem a diagnózissal, és fogalmam sincs, mi vár rám.

A gyomromban levő kellemetlen puffadás és nyomás most is folyamatosan jelen van. Eddig általában jött-ment, de az utóbbi pár napban észrevettem, hogy vérzek is. Úgy látszik, a testem fárad. Ez idáig nem kíméltem magam, de most azt tervezem, hogy sokat pihenek, és különösebb időbeosztás és cél nélkül fogok sétálni, amennyit jólesik. Ez a csodálatos táj és tiszta levegő talán jobban gyógyít, mint bármi más.

És tekintve, hogy férfi vendégeket is várunk, ha néha elmegyek pihenni a szobámba, senkinek nem fogok hiányozni.

– Ma mit csináljunk? – kérdezte Frannie, a terasz kőkorlátjának támaszkodva.

– Pakoljunk ki, és sétáljunk be a városba körülnézni – javasoltam.

– Vásároljunk be a vacsorához.

– Én benne vagyok – mondta Allegra.

– Rendben. Megnézzük, mink van, és összeírjuk a listát. Anya, vegyél kalapot és kényelmesebb cipőt. Allegra, te meg újabban hanyagolod a fényvédőt, látom a szeplőiden. Kend be magad.

– Nincsenek szeplőim. És ha olvastad volna a legújabb híreket, tudnád, hogy a túl sok fényvédő se jó.

– Aha, mert a bőrrák viszont igen – húzta fel a szemöldökét Frannie.

Allegra a szemét forgatta.

– Kiderült, hogy egyes termékekben méreganyagok vannak, és ha folyamatosan kenegeti magát velük az ember, az legalább olyan rosszat tesz, mint a napsugárzás.

– Nahát nekem jó naptejem van, organikus.

– Nincsenek is organikus naptejek, anya. Annyira hazudós vagy!

Hallgattam őket, ahogy civakodnak, és nem tudtam visszatartani a mosolygást. Olyan… normálisnak tűnt.

Egy órával később elindultunk. Lépteink felverték a kavicsot és a port az úton, pedig nem siettünk, hagytuk, hogy beszippantson a toszkán táj varázsa. Átmentünk a híres Ponte del Diavolón, az Ördög hídján, ami szédítő magasságba vitt föl: mintha a világ tetejéről néztünk volna szét. A földeken alpakák legelésztek, omladozó kővárakat, titkokkal teli kastélyokat, erődöket láthattunk.

– Van egypár dolog, amit szeretnék megnézni – mondtam, amikor megálltunk, hogy igyunk pár korty vizet. – Az útikönyv szerint nem hagyhatjuk ki a Teatro dei Differentit és a Casa Pascolit.

– Ezek mik? – kérdezte Allegra.

– Az egyik egy színház, a másik pedig Giovanni Pascolinak, egy híres olasz költőnek a háza, ami most múzeum. És persze még van a katedrális.

– Hát persze – mondta Frannie. – Eddig még csak ezer templomban voltunk.

– De ebben még nem – vágtam vissza. – Mindegyik templom különleges. Számomra az utazás fénypontjai.

– Nekem, azt hiszem, Velence volt a kedvencem – mondta Allegra.

– Vízre épült város: egészen varázslatos.

– Velencét én is imádtam – mondta Frannie. – De én Caprira szavazok. A Kék-barlang és a szigetről nyíló panoráma elképesztő volt.

Beértünk a városba. Meglepett, milyen jó állapotban vannak az épületek: a mustár-, rozsda- és burgundi színű házak ragyogtak a napfényben. Az üzletek roskadoztak a különböző helyi finomságoktól. Teleraktuk a szatyrainkat pecorinotömbökkel és ropogós kenyérrel, érett paradicsommal és tésztával, gesztenyével, olajbogyóval, gombával és a közeli tóból fogott friss pisztránggal.

Az árusok tudtak angolul, így beszédbe elegyedtünk velük. Elmondták, hogy mit érdemes megnézni a környéken, és tippeket adtak Allegrának, hogyan készítse el a halat. Szatyrokkal megpakolva sétálgattunk, és élveztük a hely hangulatát. Aztán beültünk egy kávézóba, ittunk egy jéghideg ásványvizet, szódát és jeges kávét, és a friss kenyerünk ropogós héját majszoltuk hozzá.

– Ez a gomba eszméletlen – sóhajtott fel Allegra. – Szerintem szedhetünk is ilyet a házunk mellett.

Frannie majdnem félrenyelte a kávéját.

– Légyszi, ne! Nem tudnám feldolgozni, ha az utolsó héten betegen kéne feküdnöm gombamérgezés miatt. Ráadásul azt hiszem, be is lehet szívni tőle.

– Anya, te hallottál már a varázsgombáról? – nevetett Allegra. – Elájulok. Kipróbáltad, amikor fiatal voltál?

– Nem. Egyáltalán nem drogoztam, amikor fiatal voltam – fortyant föl Frannie. – Rettegtem attól, hogy nem tudom, milyen hatással lesz rám. És azt sem akartam, hogy megerőszakoljanak. Ezért akadtam ki annyira, amikor lebuktál a fűvel.

Allegra meglepődve nézett az anyjára. Igaz, hogy Frannie dühös volt, kiabált vele és megbüntette, de valójában soha nem mondta meg, mitől borult ki annyira. Minden gyerek titkol valamit, és én meg voltam győződve róla, hogy Frannie-nek is megvoltak a maga tapasztalatai a kábítószerrel és az alkohollal, még ha nem is tudtam róla. De most rájöttem, hogy neki mindig az volt a legfontosabb, hogy kontrollálni tudja magát és az életét. Nagyon ritkán rúgott be vagy csinált bármi olyasmit, ami hatással lett volna a döntési képességére. Hát, nem lehet könnyű mindig ilyen szigorú, egyenes és keskeny úton járni, soha le nem térni róla, hogy megnézzük, mi van a mellékutcákban.

Jack is ilyen volt. Az én drága férjem akkor volt boldog, ha a maga kijelölt útját követhette anélkül, hogy bármi elvonta volna a figyelmét. Ami engem illet, nekem nem volt se időm, se lehetőségem arra, hogy egyáltalán rájöjjek, szeretem-e a kalandokat, vagy sem. Pontosan megmondták, hogy milyen életem lesz, én pedig szó nélkül elfogadtam. Frannie-nek ennél többet, érdekesebb dolgokat szántam, mégis ugyanezt a tökéletesen egyenes és kiszámítható életutat követte. Milyen érdekes, hogy az ember gondol valamit a gyereke életével kapcsolatban, aztán végül mégis az történik, amit a legkevésbé akart volna.

Hogy olyan lesz, mint ő.

– És a cigi? – kérdezte Allegra csodálkozva.

– Hát talán egyszer beleszívtam egybe, de nagyon rossz volt.

– Jézus, anya, ez nagyon gáz. Soha az életben nem akartál valami igazán rosszat csinálni?

Frannie a tenyerébe rejtette az arcát, és erősen gondolkodott.

– De… Mindig nagyon szerettem volna meztelenül fürdőzni. Allegrával egymásra néztünk, és kitört belőlünk a nevetés.

– És? Megcsináltad? – kérdezte Allegra kíváncsian.

– Soha nem volt rá alkalmam – rázta meg a fejét Frannie. – Vagyis egy csomó ember között, egy uszodában, vagy ilyesmi, nem akartam. De egy elhagyatott tóban egy csodás nyári éjszakán… Az jó lenne.

– Huh, hát nekem semmi kedvem nem lenne meztelenül úszni undorító bogarak meg halak között – jelentette ki Allegra. – Inkább a fürdőruha.

– Jó, akkor ebben maradunk, oké? Allegra kinyújtotta rá a nyelvét.

Megittuk az italainkat, összeszedtük a szatyrokat, és hazaindultunk. A lemenő nap sugarai meleg fénybe burkolták a domboldalt. Mire hazaértünk, éreztem, hogy fáj a csípőm és a lábam, és sürgősen a mosdóba kellett mennem. A bőröm barnára sült a sok, napon töltött óra alatt. Az életkorom még mindig okozott meglepetéseket. Gondolatban örökké fiatal és ügyes voltam, de ahogy mentem fölfelé a lépcsőn, rájöttem, hogy a hanyatló test milyen könnyen válik börtönné.

– Pihenek egy kicsit – mondtam vidám hangon. – Utána megcsináljuk a vacsorát, és kint eszünk a teraszon.

– Oké, Nonni, szólj, ha valamire szükséged van.

Rámosolyogtam az én drága unokámra. Olyan szerencsés voltam, hogy ennyire törődik velem. Az elmúlt évek alatt enyhítette a magányomat, és új célt adott az életemnek. Egyszer majd megpróbálom szavakba önteni, hogy mit jelent nekem. Talán írok neki egy levelet, amit megőrizhet majd akkor is, ha már nem leszek, és emlékeztetheti arra, hogy mennyire szerettem.

Aludtam egy órát a kellemesen kemény matracon, a kézzel hímzett fehér ágyneműben. A nyitott ablakon lágy szellő fújt be, és madarak csicseregtek. Általában nem alszom túl jól, fel-felébredek, úgyhogy ez a rövid, de egybefüggő, mély alvás nagyon sokat jelentett.

Amikor kijöttem a szobámból, Frannie és Allegra már a teraszon voltak.

– Csináltam limonádét, Nonni. Igyál!

Öntött nekem egy kézzel festett kancsóból, belekortyoltam a hideg, savanykás innivalóba.

– Isteni – dicsértem meg. – Elkezdjük a vacsorát?

– Igen. Éhen halok.

Amíg főztünk, büszkén figyeltem Allegrát, ahogy a tésztát készíti. Szakértő mozdulatokkal gyúrta és gyömöszölte, paradicsomot vágott, és megfűszerezte a szószt, hogy tökéletesen kihozza az ízeket. Megpirítottuk a gombát, hogy elvegyük a földízét, majd pecorinót és mozzarellát adtunk hozzá. A kamrában találtunk egy üveg vörösbort, abból töltöttem Frannie-nek és magamnak. Csináltunk salátát, kenyeret szeltünk, fokhagymát és fűszereket adtunk az olajos öntethez, utána megterítettünk. A konyhában nehéz kerámiatányérokat találtunk, és a serpenyők is nagyon jó minőségűek voltak: csak olajjal kellett áttörölni őket a tisztításhoz. A pisztráng tálalásához pedig találtunk egy jó nagy tálat.

– Nonni, én még soha nem tisztítottam halat. Megmutatod, hogy kell?

– Persze. Még kislány voltam, amikor megtanultam anyámtól. Elég kényes dolog, és nagy türelem kell hozzá. Gyere, itt a filézőkés, ezzel csináld. Ha csak úgy nekiesel, vagy nem figyelsz oda, elronthatod az egészet. Azzal kezdjük, hogy leszedjük a fejét.

– Na jó, én azt hiszem, inkább vegetáriánus leszek – nyögött fel Frannie. – Nem szeretek az ennivalóm szemébe nézni.

– Ezért szedjük le a fejét. De ne legyél vega, azzal összetörnéd a szívem. Gondolj arra, hogy mennyi finom falatról mondanál le.

– Ezért megyek inkább étterembe. Ott nem látom, hogy kerül az étel a tányéromra.

Allegra felnevetett.

– Anya, pedig nagyon fontos tudni, honnan származik, amit megeszel. Egy csomó helyen telenyomják az ételt tartósítószerrel meg hormonokkal, és rengeteg helyen kizsákmányolják az állatokat. A fenntartható források, az édesvízi halak, a szabadtartású tyúkoktól származó tojások, a legelésző marhák… ezek mind rettenetesen fontos dolgok, ha változtatni akarunk a világon. Én olyan étteremben akarok dolgozni, ahol humánus technológiákat használnak, és egyszerű, friss hozzávalókkal dolgoznak.

Kíváncsian fordultam felé. Ennyire konkrétan még soha nem beszélgettünk ezekről a dolgokról.

– Az az érzésem, hogy nagyszerű séf leszel, drágám. És abban is biztos vagyok, hogy nagyon sokan így gondolják, ahogy te. Csak meg kell őket találnod.

Elgondolkodva bólintott.

– Igen, igazad van. Ha hazaértünk, elkezdek keresni.

– Szuper – szólalt meg Frannie. – De most már elkezdenétek széttrancsírozni a halat? Éhen halok.

Nevettünk, és megmutattam Allegrának, hogy kell megtisztítani a pisztrángot. Amikor már ott feküdt a tepsiben, adtam hozzá citromot, fokhagymát, fűszernövényeket és egy kis alaplevet, hogy jó szaftos legyen. Fél órán belül tálaltuk a vacsorát.

Beszívtam a vadvirágokkal, fűszernövényekkel és citrommal kevert fokhagymaillatot, élveztem a toszkán dombok és szőlők látványát, és hallgattam a csendet, amelyet csak a méhek zümmögése és néha egy madár éneke tört meg. A paradicsomban éreztem magam, és tudtam, hogy ez olyan pillanat, amit meg kell ragadnom, mert olyan gyorsan elillan, mint maga az élet.

– Mondjunk hálát – szóltam. Megfogtuk egymás kezét és fejet hajtottunk. Elmondtam a szokásos étkezés előtti hálaimát, de a hangom elcsuklott a rám törő érzelmektől. – Köszönöm. Tudom, hogy kellett hozzá egy nagy adag hit, hogy mindent otthagyjunk egy hónapra, de soha nem fogom elfelejteni ezt az utazást. Szeretlek mindkettőtöket.

– Én is szeretlek, Nonni – mondta Allegra, és megszorította a kezem.

– Szeretlek, anya.

Visszapislogtam a könnyeimet és összeszedtem magam.

– Akkor most adjuk meg magunknak, ami jár.

Megtettük. Büszkén néztem a lánykáimat, ahogy – mint két igazi olasz – minden falatot látható élvezettel fogyasztottak el. Közben besötétedett. A kabócák szerenádot adtak, a borosüveg kiürült. Allegra ásított egy nagyot.

– Fáradt vagyok – nyögött fel.

– Akkor menj lefeküdni – mondta neki Frannie. – Ti főztetek, én mosogatok.

Allegra azonnal felpattant.

– Köszi, anya! Jó éjt, Nonni! – És már el is tűnt. Frannie-re néztem, és kitört belőlünk a nevetés.

– Hát ez gyorsan ment. Egy pillanatig sem hezitált – mondta. Felhúztam a szemöldököm.

– Tiszta anyja. Te is utáltál mosogatni. És takarítani. És port törölni. És ágyazni. És…

– Tudom. Soha nem voltam az a háziasszonytípus. De nem is volt rá szükség, te mindig mindent megcsináltál.

Bólintottam, és arra gondoltam, vajon hány órát töltöttem az évek alatt főzéssel, takarítással, a kert rendezésével. Frannie és Jack volt az életem. Mennyivel többet akartam ennél… hosszú időbe telt, míg elfogadtam, hogy az a több nekem nem adatik meg.

– A kórusban éltem ki magam – mondtam egyszerűen. – Nem volt semmim azon kívül.

Frannie megmozdult a székében, áthajolt az asztal fölött.

Komolyan nézett rám, aranybarna szeme tele volt kérdéssel.

– Anya, van, amit megbántál? Amit másképp csinálnál, ha újrakezdhetnéd?

Kísértésbe estem, hogy legyintsek és azt mondjam, semmit, de ez az este az igazság estéje volt.

– Megígértem nagyanyádnak, hogy a fiának nagy családja lesz és vigyázok rá. – A szavaimat messzire vitte a szél. – Mindenkinek csalódást okoztam. Ezt elfogadtam, de azt mindig bánni fogom, hogy nem tudtam több gyereket szülni.

– Hogy mondhatsz ilyet? – kiáltott felháborodott hangon. – Ez nem a te hibád volt! Senki nem hibáztathat azért, mert nem lehetett több gyereked!

– A gyermektelen nőkre szánakozva néznek. Ez mindig a nők hibája, soha nem a férfiaké. Amikor megszülettél, úgy éreztem, az imáim végre elhozták a csodát. Belevetettem magam az anyaságba, és ez volt a legcsodálatosabb dolog az életemben. – Az emlékek mindig megnyugtattak, és könnyebben is tudtam ilyenkor aludni. Lelki szemeim előtt ilyenkor megjelent a régmúlt. Az én tökéletes lányom az első szoptatástól az első lépésekig. Az örömei és a makacs elhatározása, hogy valami fontosat csináljon az életben. Az apja iránti imádata és az ambíciója, hogy mindig a legjobb jegyeket szerezze az iskolában. Hamarosan teher lettem neki azzal, hogy magamhoz láncoltam és korlátoztam a szabadságát. Nem csoda, hogy annyit harcoltunk egymással és olyan keményen. Nem akartam elengedni, mert csak ő volt nekem.

Nem ő tehet róla, most már tudom. Én is elkövettem a magam hibáit.

– A másik, amit sajnálok, az a sok hiba, amit a nevelésedben vétettem. Tudom, hogy túl erősen kapaszkodtam beléd. Próbáltalak arrafelé terelni, amit én szerettem volna. De nem akartalak elveszíteni, Frannie. Látszott, hogy szabadnak születtél, és olyan rövid volt az idő, amíg tőlem függtél. Egyszerűen csak… többet akartam.

Frannie hirtelen felállt, megkerülte az asztalt és leült mellém, a fejét a vállamra hajtotta. Jólesett a közelsége. Hátrasimítottam a haját, erős, gyönyörű arcát simogattam.

– Olyan sok minden van, amit nem tudtam rólad és apáról… mert soha nem kérdeztem meg. Nem foglalkoztam semmivel saját magamon kívül.

– Drágám, ez mindig így van a szülőkkel és a gyerekekkel. Ez az élet rendje. Megfogadjuk, hogy nem leszünk olyanok, mint az anyánk, aztán telnek az évek, és rájövünk, hogy egyformák vagyunk. A legjobbat akarjuk. Hibázunk. Nyomasztjuk a gyerekünket. Allegra most a saját útját keresi, és próbálja elérni, hogy figyelj rá. De nem könnyű hátralépni és hagyni, hogy elkövesse a maga hibáit. Mert végül is mindig azt akarod, hogy olyan legyen, mint te. – Adtam egy puszit a homlokára. – Vagy ne.

Vett egy nagy levegőt, mintha a szavaim megdöbbentették volna.

– Én csak jó anya akarok lenni – mondta halkan. – Nem kell, hogy Allegra olyan legyen, mint én. De rájöttem, hogy nagyot hibáztam, anya. Egész életemben azt hittem, hogy apa irányított. Ő kereste a pénzt, ő csinált karriert. Érdekes barátai voltak, utazott, olyan volt nekem, mint valami híresség, akivel mindig lehetett játszani és jól érezni magam. Te olyan… uncsinak tűntél. Folyton maceráltál és az utamba álltál. A te világodban csak mi voltunk, és megfogadtam, hogy soha nem akarok ilyen lenni. Sokkal többet akartam.

Úgy hasítottak belém a szavai, mint az éles kés, de örültem, hogy először az életben kimondja az igazságot. Jól gondoltam tehát. De nem érdekelt, mit hitt rólam a lányom, amikor tudtam, hogy belül én más vagyok. Magamban tartottam, mert azt hittem, soha nem lesz kíváncsi arra, hogy valójában ki vagyok, mik az álmaim és a félelmeim.

– Nem baj. Megértem.

– És volt még egy oka annak, hogy nem akartam férjhez menni. Rettegtem attól, hogy ha van egy férjem, akkor én leszek az, akinek fel kell adnia a karrierjét, és végül úgy végzem, mint te. Ezért megalkottam a saját világomat, ahol én parancsolok, egyedül nevelem a gyerekemet, és senki előtt nem kell meghajolnom. Tökéletesnek tűnt.

– És az is volt?

Alig láthatóan megrázta a fejét.

– Ugyanoda jutottam, ahova apa. Hagytam, hogy te neveld Allegrát, miközben kigúnyoltalak azért, aki vagy. És közben olyan csodálatos kapcsolat van köztetek… Nekem meg újra kell kezdenem mindent. Mert rosszul döntöttem. Kudarcot vallottam.

Nem hagyhattam, hogy azt higgye, rossz anya, mert ez nem igaz.

– Ne vedd az egészet magadra, Francesca – mondtam határozottan. – Pont elég bűntudatot keltenek az anyákban, nem kell, hogy te is áldozatul ess ennek. Ezt a játszmát soha nem fogod megnyerni, mert itt csak vesztesek vannak. Érted?

– Igen, de…

– Nincs de. Imádod Allegrát, ő az életed, ezt tanúsíthatom. Lehet, hogy nappal én vigyáztam rá, de te voltál az, aki éjszaka felkelt hozzá megetetni vagy megvigasztalni, ha arra volt szükség. Vezetted a vállalkozásodat, miközben intézted a sportolását, a szülői értekezleteket, az ottalvós bulikat. Ne merd azt mondani, hogy kudarcot vallottál! Felneveltél egy erős, gyönyörű fiatal nőt, akinek vannak elképzelései az életéről. Mer nagyot álmodni, és rá is fog lép az odavezető útra. Ezt nem én csináltam, ez mind a te érdemed, kislányom. Csak amikor nagyobb lett, akkor léptél hátra egyet, de azt is azért, mert te ezt vártad volna tőlem annak idején. De elég bátor vagy ahhoz, hogy elismerd, amikor hibázol, és megpróbálsz változtatni rajta. Ezt teszed ezzel az utazással is, és én ezt látom. Látom a bizalmat, amely mindennap egyre erősebb közöttetek. Nem az számít, hogy hányszor bukunk el, Frannie. Hanem hogy hányszor ismerjük ezt fel, és hogy változtatunk-e rajta. Hogy hányszor próbálunk meg jobbak lenni.

A testem ellazult, és mintha könnyebben vettem volna a levegőt is. Olyan könnyedség áradt szét az izmaimban és a csontjaimban, amilyet soha nem éreztem még. Csodálatos ajándék volt, hogy megoszthattam a lányommal a lelkem legmélyebb érzéseit. Már el is felejtettem, milyen felszabadító érzés, hogy az, akit szeretsz, végre azt látja, aki valójában vagy, és őszintén elfogad. A hibáiddal együtt.

Ez a család ereje. A szeretet ereje.

– Tudom, hogy soha nem mondtam ezt neked, de valójában csak most látom, hogy bármennyire is szerettem apát, nem ő volt az én igazi támaszom. Te voltál az, anya.

És ahogy hosszan, nagyon hosszan öleltem a lányomat annál az asztalnál Toszkánában, a szívem minden sérülése begyógyult.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

FRANCESCA

AMIKOR ENZO KISZÁLLT a kocsiból és elindult felém, az egész testemet átjárta az édes várakozás érzése.

Az utóbbi két napban nagyon kényelmes életritmust alakítottunk ki magunknak. Sokáig aludtunk, majd egy könnyű reggeli után elindultunk sétálni. A környék felfedezése olyan volt, mint egy kincsvadászat. Akárhova mentünk, találtunk valami újat és érdekeset: egy rejtett fészert tele porlepte borosüvegekkel, gyümölcsöktől roskadozó citromfát vagy egy kis tavat, amelynek felszínén magányos csónak ringatózott. Miután a bokrok között felfedeztünk egy nyúlcsaládot, akik mintha egy rajzfilmből kerültek volna oda, Allegra ragaszkodott hozzá, hogy minden délután vigyünk nekik sárgarépát.

Ezután általában bementünk a városba ebédelni, és mindig megnéztünk valami újdonságot. Elmentünk abba a kis múzeumba, amit anya akart látni, és beszélgettünk a helyiekkel, akik tudták rólunk, hogy a villában lakunk egy hétig. Aztán visszamentünk a házba, szundítottunk egyet, és a délutánt otthon töltöttük: főztünk, ettünk-ittunk, és éjszakába nyúlóan beszélgettünk.

Ezzel együtt alig vártam, hogy viszontlássam Enzót, akivel megbeszéltük, hogy megvárjuk a hét közepét a látogatásával, addig mindketten kipihenjük magunkat. Amikor megérkezett, mustárszínű rövidnadrágot és krémszínű inget viselt, a fején szalmakalap. Ahogy közeledett felém, napsütötte bőre, férfias határozottsága egyből felébresztette bennem a párjára váró nőt.

Amikor odaért hozzám, szájon csókolt.

– Hiányoztál – súgta a fülembe. Dallamos hangja zene volt füleimnek.

– Te is nekem.

– Örülök, hogy a családodnak nem probléma, hogy itt vagyok. Elnevettem magam.

– Konkréten boldogok tőle. Azt hiszem, mindketten úgy gondolják, hogy kicsit túl régóta hanyagolom a férfiakat. Ráadásul téged eleve kedvelnek, úgyhogy a kínos ismerkedős részt át is ugorhatjuk.

Elmosolyodott, mire nekem remegni kezdett a gyomrom.

– A nővéreim imádnának – mondta. – Imádnák az őszinteségedet és a tüzességedet.

– Szívesen találkoznék velük egyszer. – Komolyan mondtam. Vágytam rá, hogy Enzót a saját közegében, a családja körében lássam. De ez a hét most rólam, Allegráról és anyáról szól, és fontos, hogy ez így is maradjon. – Nem tudom, miért gondolom, de szerintem anyám és anyukád kedvelnék egymást.

– Ó, abban biztos vagyok, hogy seperc alatt megegyeznének az esküvő időpontjában. – Egy pillanatra hátrahőköltem, de Enzo nevetett, és mutatóujját végighúzta a gerincoszlopomon. – Csak viccelek. Vagyis… nem ismered anyámat.

Kaptam még egy csókot, ezúttal egy kicsit hosszabbat. Élvezettel szívtam be férfias illatát, ami annyira hiányzott.

– Gyere, megmutatom a szobádat. – Felhúzta a szemöldökét. – Mármint ahol a csomagod lesz – javítottam ki magam, és reméltem, hogy nem pirultam el. Az isten szerelmére, a negyvenes éveim közepén járok… nehogy már elpiruljak, ha meghívok magamhoz egy férfit!

Enzo rám kacsintott, közben elővett egy sporttáskát az autója csomagtartójából, és elindult utánam. Allegra és anya a konyhában voltak, limonádét csináltak. Jó volt látni, ahogy átölelik Enzót, mintha régi barát lenne.

– Hallom, elvisz minket Luccába városnézésre – mondta anya. – Nem volt elég körbemutogatni nekünk fél Olaszországot?

– Dehogy! Életem legkedvesebb csoportja volt – mondta Enzo, miközben a szívére tette a kezét, mint aki fogadkozik. – Nagyon szívesen mutatom meg az otthonomat is. Lucca csodálatos középkori város, amit még körülvesz a régi városfal, és őrzi a titkainkat. Nagyon köszönöm, hogy megzavarhatom a családi nyaralást.

– Örülünk, hogy látunk – mondta Allegra őszintén. Hálásan néztem rá, és még jobban tudtam örülni Enzo érkezésének.

– Megmutatom Enzónak az emeletet, aztán még pihenhetünk egy kicsit, mielőtt elindulunk.

Felvittem a tetőtéri szobába, amelynek a közepén terpeszkedik a kétszemélyes ágy, és csodálatos kilátás nyílik az ablakából. Ledobta a táskáját az ágy lábához, megfordult, magához húzott, és fölemelt.

Aztán megcsókolt. És aztán még egyszer és még egyszer. A nyelve éhesen kereste az enyémet az ajkaim között. Beletúrtam a hajába, és átengedtem magam az ölelésének. A testem ismerősként üdvözölte az övét. Aztán lassan visszaengedett, és a mellem végigsúrolta a mellkasát, míg a lábujjam le nem ért a földre.

– Na most már jöhet a nap második fele – mondta mosolyogva, miközben az ujját végighúzta az alsó ajkamon. – Tiszta fejre van szükségem ahhoz, hogy körbevezesselek benneteket a városban.

Huncutul mosolyogtam rá.

– Sőt az még jobb lesz, amikor később én vezetlek körbe. A hálószobámban.

Mosolygott, de én már az ajtóban álltam, és onnan nevettem vissza rá. Annyira jó volt flörtölni és szépnek érezni magam egy férfi szemében, akiért odavagyok. Már el is felejtettem, miért szól annyi regény, vers és film a szerelemről.

Olyan volt, mint amikor beüt egy édes, vad kábítószer, és őrülten boldoggá tesz.

Leültünk a teraszon, limonádét ittunk és zabpelyhes kekszet ettünk, amit Allegra sütött, és beszélgettünk.

– Anyukád azt mondta, hogy nagyon finomakat főztél már itt – fordult Enzo Allegrához, aki meglepettnek tűnt, aztán lehajtotta a fejét.

– Igen, Nonni már kiskorom óta tanít főzni. A piacon vettünk friss hozzávalókat, és mindenfélét kipróbáltunk. Már azt is tudom, hogy kell halat tisztítani.

– Anyám szerint a főzés a létező legszebb művészet. Életben tartja és táplálja a testet és a lelket. Ismerek egy séfet Luccában, aki főzőtanfolyamokat tart. Egynapos programjai vannak, elvisz a piacra, megmutatja, hogyan és mit érdemes vásárolni, aztán a konyhájában van a főzés. Ha érdekel, fölhívhatom.

Allegrának felcsillant a szeme.

– Viccelsz? Imádnám! Anya, szerinted beleférne? Enzo felé fordultam.

– Mikor van?

– Szerdán és csütörtökön. Ha valamelyik nap a kettő közül el tudod vinni Luccába, felhívom, hogy vegye be az egyik csoportjába.

– Szerintem szuper ötlet. Ian mikor érkezik?

– Holnap. De biztos vagyok benne, hogy ő is szívesen jönne, ha lenne hely. Már beszéltünk róla, hogy milyen állati menő lenne, ha egy igazi itteni szakáccsal tudnánk főzni. Nonni, te is csatlakozol, nem?

Anyám legyintett.

– Ezt most inkább kihagynám, édesem. Egész életemben főztem, az nekem pont elég. Menj csak Iannel.

– Oké, mindjárt írok neki. Köszi, Enzo. Fogta a telefonját, és kiszaladt.

– Ez nagyon rendes tőled – mondtam csendesen. – Micsoda élmény lesz neki.

– Szívesen. Ki kell használni minden lehetőséget, nem? Örülök, ha segíthetek. Nem könnyű tizennyolc évesnek lenni. Én is nagyon sokat próbálkoztam, mielőtt rájöttem, hogy mit szeretnék csinálni.

Belekortyoltam az italomba és sóhajtottam.

– Én még mindig azt szeretném, ha egy elit egyetemre menne. Olyan sokat dolgozott azért, hogy jó jegyei legyenek. Megőrülök a gondolattól, hogy ez az egész kárba vesszen azért, hogy egy konyhán dolgozzon.

– Vannak azért még lehetőségek – mondta anya. – A Culinary Institute például kitűnő iskola, és nagyon is versenyképes.

– Ez igaz. Megpróbálok nyitottabb lenni.

– Bárhogyan is dönt, okos lány, és keményen dolgozik – mosolygott Enzo. – Nem lesz vele semmi baj, cara.

Allegra visszajött.

– Ian is benne van. És bármelyik nap jó neki. Két éjszakát marad, az rendben van, ugye, anya?

– Tökéletes.

– Akkor telefonálok – mondta Enzo, és rövid úton megbeszélt egy találkozót másnapra.

– Délelőtt tizenegykor vár titeket. Majd odaviszlek. Allegra úgy ugrándozott, mint egy kislány.

– Ez rohadt jó lesz!

Enzo felhúzta a szemöldökét.

– Rohadt? Remélem, nem. Főzőiskoláról lévén szó, ez nem hangzik túl jól.

Mindannyian nevettünk, és elhatároztuk, hogy útnak indulunk.

– Hozom a táskám – mondtam, és elindultam a szobám felé.

Amikor beértem, megszólalt a telefonom.

Kate. Haboztam. Az elmúlt két hétben nem foglalkoztam a benti ügyeimmel, bár nem volt könnyű megállni. Most viszont már semmi kedvem nem volt akár egy másodpercet is munkával tölteni, különösen, hogy tökéletes napra volt kilátásom Enzóval és a családommal.

Nem vettem fel. Kate nagyon okos lány, igazából nincs rám szüksége, valószínűleg csak be akar jelentkezni. Betettem a telefonomat a táskámba, tettem egy kis szájfényt az ajkamra, két fújás dezodor, és a ház előtt találkoztunk.

– Mehetünk.

A telefonom megint megrezzent. És aztán megint.

Felhúztam a szemöldököm, kihalásztam, és ránéztem a képernyőre.

911. Vészhelyzet. Hívj vissza most.

Ó, basszus!

Bosszúsan sóhajtottam. Úgy tűnik, nem tehetem meg, hogy nem foglalkozom vele. Kate nem szokott pánikolni.

– Gyerekek, ne haragudjatok. Adjatok pár percet, míg ezt elintézem, aztán ígérem, mehetünk.

Allegra fújt egyet, de megvonta a vállát.

– Rendben. Addig elleszünk. Enzo, meg akarod nézni a kertet?

– Persze, hadd legyen egy kis magánéleted – mondta Enzo mosolyogva. – Intézd el, aztán egész délután nem kell vele foglalkoznod.

Megnyugodva bólintottam. Igaza van. Megoldom, és annál nyugodtabb lesz a luccai kirándulás.

Gyorsan hívtam Kate-et.

– Itt vagyok. Mi a baj?

– Baszki, Frannie. Rohadt nagy baj van. Anthony Capelli azon gondolkodik, hogy átviszi a kampányát máshoz.

Azonnal rám jött a szívdobogás, és a tenyerem izzadni kezdett.

– Az nem lehet! Ezer éve az ügyfelünk, mindig meg volt elégedve, egy szava nem volt soha.

– Tudom. De megjelent az irodában, veled akart beszélni, és azt mondta, hogy több frissességet és erősebb üzenetet akar.

– Sarah szerint a számok jók voltak, nem?

– Igen, de nem érdekli. Veled akar beszélni, és egy új prezentációt akar látni szerdán ötig.

– Az holnap van!

– Tudom. Mondtam neki, hogy te nyaralsz, de meg tudjuk oldani. Erre az volt a válasza, hogy ha nem tud személyesen veled beszélni, akkor vége. Itt állunk Laylával totál kiborulva. Mondd meg te, mi legyen.

Elöntött az adrenalin, és az ismerős jó érzés, hogy szükség van rám. Rábíztam a vezetést a leendő partnereimre, de még mindig én vagyok az egyetlen, aki meg tudja tartani az egyik legfontosabb ügyfelünket. Rászolgáltam a bizalmára, és nem hajlandó mással dolgozni.

Elégtételt kellett volna éreznem. Igazam volt: a cégem nem tud a legjobb lenni anélkül, hogy én ott ne lennék minden lépésnél.

– Máris hívom.

– Utána hívj vissza!

Bementem a szobámba, és kinyitottam a laptopomat. Hál’ istennek jó volt a wifi, és perceken belül ott volt előttem az eredeti kampány. Biztos voltam benne, hogy az erősebb üzenet nagyobb merészséget jelent. Anthony azt hiszi, hogy szexszel jobban el fogja tudni adni az edzőcuccait, de én tudtam, hogy az katasztrófa lenne. Meg kellett győznöm, hogy maradjon a finom célzások szintjén, mert a nőknek az a legfontosabb a fitneszcuccokban, hogy kényelmesek legyenek, nem pedig az, hogy férfiakat szedjenek fel bennük.

Hihetetlen. Először Perry, aki kevesebb szexet akar a farmerjeihez. Most meg Anthony, aki több szexet akar a sportruházatához. És mindegyik huszonnégy órán belül akarja az új kampányt látni.

Több nővel kéne együtt dolgoznom.

Kikerestem Anthony számát a telefonkönyvemben és felhívtam.

Azonnal fölvette.

– Helló, Anthony, Francesca vagyok. Hallom, problémáid vannak a kampánnyal.

Arról volt szó, amit gondoltam. Részletesen elmondta, hogy több csupasz bőrt, szexisebb modelleket, víz- és izzadságcseppeket akar látni. Úgy néz ki, összetéveszti a kampányát a Flashdance-szel. De a francba, miért gondolta meg magát?

– Tony – mondtam, direkt a becenevén szólítva. – Tudod, hogy a te oldaladon állok. Nekem is az a célom, hogy eladd az edzőcuccaidat, de minden szám és statisztika ugyanazt bizonyítja: ezeket a ruhákat nők vásárolják, és sértve érzik magukat, ha úgy akarjuk eladni nekik, mintha pasivadászatra indulnának az edzőterembe. Láttam az értékesítési számokat, és rendben vannak. A vevők elkötelezettek, és az eladások stabilan emelkednek. De ha szeretnéd, akkor a közösségimédia-hirdetéseket felfrissíthetjük.

– Mondd ezt a Sunny Days Marketing-es Victornak – válaszolta némi éllel a hangjában. – Ő csinált egy reklámot a legújabb ügyfelének, és mindenhol ott van vele. Meztelen nő, rózsákkal az intim testrészein. Folyamatosan látom, hogy megosztják a közösségi médiában. Gyakorlatilag virális lett. Na, ezt akarom én is.

– De a te terméked más kategória. Victor parfümöt reklámoz, ahol a szex tényleg mindig tuti.

– Francesca, te vagy a legjobb, ezt mindig mondtam neked, és szeretnék is nálad maradni. De ha nem kapom meg azt, amit akarok, akkor el kell vinnem az üzletet máshova. Változnak az idők, lépést akarok tartani a korral, nem akarok lemaradni. Most akarom, akár egész éjjel hajlandó vagyok dolgozni, míg elő nem jövünk az új koncepcióval, ami mindkettőnknek tetszik. Benne vagy?

Döbbenten ültem.

– Tony, Olaszországban vagyok. Nem tudunk várni néhány napot? Azalatt végiggondoljuk, és utána megkapod, amit akarsz.

– Nem. Ma. Én is elmegyek nyaralni, a Turks- és Caicos-szigetekre, és a feleségem megöl, ha ezzel a szarral zavarom. Benne vagy?

Beharaptam a szám. Éreztem, hogy egész testemben remegni kezdek, és nem tudtam megállítani. A rohadt életbe, ez egy rémálom! Nem veszíthetem el ezt az ügyfelet, óriási megrendelő. Nem vallhatok kudarcot. Így nem.

– Rendben, persze. Adj egy kis időt, összeszedem a többieket és visszahívunk.

– Mindig öröm veled dolgozni. Tudtam, hogy nem hagysz cserben.

Letettem, és az asztalra borultam. Izzadságcseppek jelentek meg a bőrömön. Ezt most meg kell oldanom valahogy. Enzo és a családom vár rám, és nekem meg kell értetnem velük, mennyire kritikus a helyzet.

Összeszorítottam a fogam, és megpróbáltam nyugodt maradni, bár minden idegszálamban éreztem a pánikot. Nem lehet, hogy most jöjjön rám a roham, most nem. Allegrának meg kell értenie. Meg kell bocsátaniuk, és ezt most nagyon komolyan gondolom.

A kertből jöttek visszafelé, amikor találkoztunk.

– Nem is tudtam, hogy Enzo ennyire szereti a virágokat. Az összesnek tudja a nevét – újságolta Allegra vidáman.

Enzo megrázta a fejét.

– Egy igazi férfinak tudnia kell főzni, takarítani és virágokat gondozni. De az is lehet, hogy csak azért gondolom így, mert négy nővérem van, akik meggyőztek erről, amikor helyettük csináltam meg a házimunkát.

Allegra kuncogott.

– Anya, készen vagy?

Válaszolni próbáltam, de nagyon nehezen jött ki hang a torkomon.

– Annyira sajnálom drágám, de nagyon nagy baj van. Most hívtak az irodából, és ha most nem tervezem újra az egyik nagyon fontos ügyfelünk kampányát, akkor lehet, hogy elveszítjük. Pár órára van szükségem, de nagyon gyorsan végzek vele, és akkor találkozhatnánk a városban. Enzo, körbevihetnéd őket, én meg addig gyorsan végzek ezzel. Észre sem fogjátok venni, hogy nem vagyok ott. – Dadogva próbáltam mindent összehordani, de láttam rajtuk, hogy teljesen mindegy. A csalódás lerítt az arcukról.

– Ezt már mondtad korábban is – válaszolta Allegra keményen. – Soha nem megy gyorsan.

– Egészen biztos, hogy ezt most gyorsan elintézem. – Könyörögve néztem anyámra és Enzóra. Enzo félrehajtotta a fejét, barna szemében együttérzést láttam. De anyám kemény tekintettel, összeszorított ajkakkal állt Allegra mögött.

Éreztem, hogy egyre nehezebben veszem a levegőt, próbáltam hosszan és mélyen lélegezni. Nem engedhetem meg, hogy előttük omoljak össze. Akkor igazolva látnák a meggyőződésüket, miszerint egészségtelen az a megszállottság, amivel a munkámat végzem.

– Boldogan elkísérem a hölgyeket a városba – mondta Enzo mosolyogva.

Hálásan sóhajtottam.

– Nagyon köszönöm. Esküszöm, hogy nem csinálnám, ha nem lenne válságos a helyzet. Nem veszíthetem el ezt az ügyfelet, drágám. Az tragédia lenne.

– Mindig van egy nagyon fontos ügyfél, anya. Mindig van valami vészhelyzet. Azt hittem, hogy most talán tényleg komolyan gondoltad, amikor megígérted, hogy nem csinálod ezt többet, de hülye voltam. Hittem neked! Megígérted, hogy ez nem fog megtörténni, amíg itt vagyunk, de ennyit sem tudsz megtenni.

– Allegra, kérlek…

– Menj csak. Nem érdekel. Tényleg nem. Nem nehezítem meg a dolgod. Veszekedni sincs kedvem. – Elindult, és a fal, aminek a ledöntésén annyit dolgoztam, újra ott volt közöttünk. Láttam a szemében a bizalmatlanságot, amitől majdnem összecsuklottam.

Mit tettem?

Allegra hátat fordítva lépkedett Enzo autója felé.

– Gyere, Nonni. Tök jól fogjuk magunkat érezni.

A szavak úgy hullottak rám, mint a kövek, és a testem beleremegett a fájdalomba. Anya nem válaszolt, csak megrázta a fejét, és elindult Allegra után.

Enzo odalépett hozzám.

– Cara, rendben vagy?

Nem hagytam, hogy kitörjön belőlem a zokogás, pedig a határán voltam.

– Nem. Nem veszíthetem el ezt az ügyfelet, Enzo. Túl nagy veszteség lenne, és az egész csapat megsínylené. Ha máshova megy, az tragédia lenne.

Bólintott és megsimogatta az arcom.

– Tedd, amit tenned kell. Remélem, a családod egyszer megérti.

– Attól félek, hogy Allegra nem. Ha ezt most megteszem, soha többet nem fog bízni bennem. – Remegő kézzel kapaszkodtam belé, erőtől duzzadó teste enyhítette a remegésem. – Nem veszíthetem el a gyerekemet.

– A családodat nem tudod elveszíteni, Francesca. Egyszer meg fog bocsátani. De biztosnak kell lenned abban, hogy megéri az áldozatot.

– Mondtam, hogy elveszíthetem az egész megrendelést, ha most ezt nem csinálom meg!

A mosolya csupa kedvesség volt.

– Igen, az lehet. De tényleg ez a legrosszabb dolog, ami most, ebben a helyzetben történhet veled? Gondold végig mind a két döntést és a döntések következményeit, és meg fogod találni a választ. – Szájon csókolt, aztán hátralépett. – Várlak Luccában, írj, ha bármi van. Vigyázok rájuk.

Néztem, ahogy beszáll az autóba, és lassan elindulnak.

Ökölbe szorított kézzel mentem be a házba, az agyam lázasan dolgozott az új terveken. Írtam Kate-nek, hogy szóljon a többieknek, rakjanak mindent össze, és tizenöt perc múlva hívjanak föl. Átnéztem a jegyzeteimet, és elkezdtem készülni a megbeszélésre.

De nem tudtam kiverni a fejemből Allegra arcát. És Enzo szavait.

És anyám megsemmisítő pillantását.

Megint megszegtem az ígéretemet. Igen, ez a dolog fontos. De eszembe jutott-e valaha, hogy ne legyek ott a cégben, ha válsághelyzet van? Semmi más nem adta meg azt az érzést, hogy letettem valamit az asztalra és büszke lehetek rá, mint a munkám. Hogy tudom, hogy szükség van rám, és megvan a pontos helyem és szerepem. Ez a mostani pillanat igazolta minden döntésemet, és ez volt az, amire vágytam. Szükség van rám. Fontos vagyok. Vagyok valaki.

De ugyanezt jelentem-e az anyám és a lányom számára?

Egy aprócska rezdüléssel kezdődött, aztán lassan kiteljesedett: fuldokolva kapkodtam a levegőt, remegett a lábam, fojtogatott a szorongás és a félelem, ami a gyomromból kiindulva szétáradt az egész testemben.

Ne. Most ne. Kérlek, ne!

De a pánikroham elkezdődött, és én a fejemet a kezembe temetve, kétségbeesetten kerestem valami szilárdat, amiben megkapaszkodhatom. De nem volt semmi, csak a szorongató pánik, a bizonytalan légzés és a teljes kontrollvesztés.

Lélegezz, Francesca. Számolj el ötig, szünet, kifúj. Figyelj rám!

Enzo hangját hallottam, ami visszarepített Caprira, amikor ő segített át a pánikrohamomon. Miközben a szívem eszeveszetten kalapált, elkezdtem a légzésre figyelni. Egyesével számoltam visszafelé, aztán lassan kifújtam a levegőt.

Csukott szemmel próbáltam megszabadulni a rohamtól, lassan számoltam és lélegeztem, míg enyhülni nem kezdett.

Fogalmam sincs, mennyi idő telt el, mire végre felemeltem a fejem. A könnyek csípték a szemem. A villogó kurzort bámultam a képernyőmön, és a rengeteg üzenetet, ami közben érkezett. Aztán a telefonom elkezdett sürgetően csörögni. Egy időben ez volt a legfontosabb parancs a számomra, most meg rettegtem tőle.

Ez így nem mehet tovább.

Az igazság a felszínre tört, lassan kibontakozott és ott volt előttem, a maga egyértelműségében. Megteremtettem a világot, amiben élni akartam, de most megváltoztak a dolgok. Van egy férfi, akibe beleszerettem és vár rám. Az én drága lányom végre közel engedett magához, és nem bírom elviselni, hogy megint elválasszon minket az az áttörhetetlennek látszó fal. Anyám megosztotta velem a lelke legmélyebb titkait, és az a minimum, hogy az utolsó olaszországi napokban is odafigyeljek rá.

Ez így nem mehet tovább.

Ezt ismételgettem. A szívverésem megnyugodott. Ránéztem a telefonomra, és felvettem.

– Frannie? Itt Kate. Mind itt vagyunk, Anthony a vonalban, elkezdhetjük. Elővettem az utolsó hirdetést, itt ülünk Laylával, Adammel és Sarah-val. Készen állsz?

Igen. Készen állok.

– Kate, ne haragudjatok a kényelmetlenségért, de nem fogok tudni részt venni a megbeszélésen. Szólj a többieknek, hogy legyenek készenlétben, ha Anthony elfogadja, hogy te vidd a kampányt, de ha nem szólok vissza, akkor hagyjuk az egészet.

Hallottam a döbbent csendet az irodában. Kate hangja tele volt aggodalommal.

– Ööö… Fran, tudom, hogy dolgod van, de max. három óra alatt megcsináljuk. Nagyon nem lenne jó elveszíteni ezt a megrendelést.

– Tudom. Nagy érvágás lenne, de ennyi idő alatt nem tudok mit csinálni. Nincs most erre három órám. Ha összekötsz Anthonyval, beszélek vele, és meglátjuk, mit mond.

– Rendben. Biztos meg tudod győzni róla, hogy várjon egy-két napot. Te mindig remekül tárgyalsz.

És bontotta a hívást.

Aztán beszéltem Anthonyval, aki beváltotta a fenyegetését, és elvitte tőlünk az egész megrendelést.

Amikor letettem, tudtam, hogy az embereim csalódottak. Együtt dolgoztunk a kampányon, és nyilván nem tesz jót a megítélésemnek, hogy nem vagyok hajlandó extra munkaórákat befektetni azért, hogy megtartsunk egy ügyfelet.

De ez most nem érdekel.

Küldtem egy üzenetet Enzónak, és beszálltam az autóba.

Úton vagyok.

Már láttam is a három villogó pontot.

Máris? Elintézted?

Nem, elvesztettem az ügyfelet.

Sajnálom, cara. Tudom, milyen fontos ez neked.

Elolvastam az üzenetét, kicsit gondolkodtam, hogy megírjam-e, aztán elküldtem a válaszomat.

Igen, de te is az vagy. És a családom.

Amikor a szívecskék táncolni kezdtek a képernyőmön, nevetni kezdtem.

És siettem Luccába.

HARMINCADIK FEJEZET

ALLEGRA

A LUCCÁT KÖRÜLVEVŐ KÖZÉPKORI városfal csodálatos volt, de nem tudtam másra gondolni, csak anyára, és arra, hogy már megint megszegte a hülye ígéretét.

Totál ki voltam akadva.

Forrt bennem a düh, de ami sokkal rosszabb volt: fájt is. Megint elhittem, hogy komolyan gondolja, amikor azt mondta, hogy a hét hátralevő részében nem fog dolgozni. Amíg nem történt valami igazán fontos, addig tartotta is magát, de amint beütött egy probléma, úgy eltűnt, mint a pasik az egyéjszakás kalandok után. Az utóbbi években egyre durvább lett a helyzet, és most már nem tagadhatja le.

Fontosabb neki a karrierje, mint én. Hát igen, ez jó nagy pofon, bele az arcom közepébe, de talán ideje volt már, hogy ne görcsöljek ezen folyamatosan, és ne reménykedjem abban, hogy megváltozik.

A múlt héten azt éreztem, hogy közelebb kerültünk egymáshoz. Amióta Enzo megjelent az életében, mintha kicsit elengedte volna a kontrollmániáját, és nyitottabb lett. Sokat mosolygott, nevetett, és kimutatta a szeretetét irántam és Nonni iránt is. Őszintén szólva, most először az életemben boldognak tűnt. Tényleg nem vette észre, hogy a munka mennyire igénybe veszi és mekkora stresszforrás az életében? Hogy mindentől elvonja a figyelmét az, hogy állandóan a telefonjába és a számítógépébe temetkezik?

Azt hittem, hogy Enzo majd megváltoztatja, de nem. Egyikünk sem lehet számára elég fontos. Még jó is, hogy soha nem volt normális párkapcsolata, mert lehetetlen lett volna fenntartani. Nincs az a férfi, aki elviselné, hogy mindig ő van az utolsó helyen.

Nekem ez a sorsom. Enzónak nem feltétlenül.

Ő is biztos tök dühös. Persze aranyos, de fogadok, hogy azon gondolkodik, minek jött egyáltalán, ha anya azonnal lerázta.

Elindultunk fölfelé, hogy bejárjuk a fal híres útvonalait. Enzo folyamatosan szóval tartott minket, gondolom, remélte, hogy elvonja a figyelmünket, de olykor ő is rá-ránézett a telefonjára.

Próbáltam nem hangosan füstölögni. Anyát nyilván órákig nem látjuk, utána majd nem győz bocsánatot kérni. De az kevés lesz és késő. Talán jobb, ha Enzo erre maga jön rá.

– Na jó, itt is van. Pont jókor.

Zavartan fordultam meg, és megláttam anyát, aki épp befordult a sarkon, és felénk tartott. Csak pislogtam. Megállt előttem, és a szemembe nézett.

– Hibáztam – mondta határozottan. – Megszegtem az ígéretemet. Úgyhogy megmondtam a kollégáimnak, hogy oldják meg a problémát nélkülem, és eljöttem. Mert ti fontosabbak vagytok bármelyik ügyfélnél, Allegra. Ezt tudnod kell, és nekem meg tudnom kell, hogy megbocsátasz.

Le voltam döbbenve. Eltartott pár percig, mire felfogtam, hogy nemcsak utánunk jött, de tökéletesen őszinte is.

– És meg tudják oldani? Kis szünetet tartott.

– Nem, elúszott a megrendelés. De ti fontosabbak vagytok. Elveszített egy ügyfelet? Tágra nyílt szemmel néztem rá.

– Biztos vagy benne? – kérdeztem, kicsit elbizonytalanodva a bejelentésétől. Soha nem veszített még el ügyfelet. Ez volt a mindennapi kenyere, élete-halála.

– Igen. Elkezdett velem üvöltözni, és nagyon jó érzés volt azt mondani neki, hogy akkor mehet máshova – kuncogott, de aztán a szájára csapott. – Ez most nem volt túl professzionális… de szexszel akarta eladni az edzőruháit. Elég gáz.

Enzo nevetett, és átölelte anyát.

– Ez nem is méltó hozzád, cara. Örülünk, hogy itt vagy, nem maradtál le semmiről. Jól vagy?

Volt valami köztük, valami olyan meghittség és összhang, amit azelőtt soha nem láttam. Anya mélyet sóhajtott.

– Hát, volt egy pánikrohamom, de le tudtam állítani, mielőtt teljesen elhatalmasodott volna.

Leesett az állam.

– Miről beszélsz? Nem tudtam, hogy pánikrohamaid szoktak lenni!

Nonni aggódva ragadta meg anya karját.

– Miért nem szóltál? Visszamentünk volna! Itt vagyunk neked, Frannie.

Anya egyenesen rám nézett, nekem mondta.

– Utazás előtt tört rám az első pánikroham. Te bajban voltál, én kezdtem szétesni, ezért gondoltam, hogy egy nyaralás jót fog tenni. Valahányszor nehéz helyzet adódik az irodában, jön az összeomlás. Csak nem akartam senkinek elmondani vagy bevallani.

Nonni sóhajtott egy nagyot.

– Frannie, még a kórházban kellett volna mondanom, de akkor úgy tűnt, elhatároztad, hogy nem veszel tudomást az állapotodról. Apádnak pont ugyanilyen pánikrohamai voltak. Egyre rosszabbak lettek, és bármennyire is könyörögtem, hogy lassítson, nem volt rá képes.

Anya megdöbbent.

– Apának pánikrohamai voltak? Nonni bólintott.

– Borzalmas volt, de ő rettentően makacs módon állt hozzá, és azt gondolta, majd elmúlik. Ha tudtam volna, hogy még itt is rád jöttek rohamok, szóltam volna előbb.

– Erről fogalmam sem volt – sóhajtott anya. – És észrevettem, hogy az én rohamaim is mindig a munkával vannak összefüggésben. A stressz alapvetően mindig felpörgetett, de az utóbbi időben pont ellentétes hatása van.

– Kérlek, Frannie. Apádon nem tudtam segíteni, de szükségünk van rád. Meg kell tanulnod megtalálni az egyensúlyt. – Nonni arcán világosan látszott a stressz és az aggodalom.

– Végre én is rájöttem. – Anya átölelt engem és Nonnit. – Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy szeretném, ha megváltoznának a dolgok. Mi lenne, ha kiélveznénk ezt a napot, én meg a továbbiakban nem titkolok el előletek semmit. Rendben?

Úgy éreztem, ez egy reménysugár, és boldog voltam tőle. Utánunk jött. Elveszített egy ügyfelet. Lehet, hogy van remény, és meg tud változni a kapcsolatunk? Nekem csak ő van és Nonni. Rájöttem, mennyire fontos az életben az embernek a családja, hiszen ők azok, akik a legjobban ismernek, a jót és a rosszat is tudják rólad, és így is szeretnek.

Szorosan átöleltem.

– Rendben. Köszönöm, hogy utánunk jöttél.

– Köszönöm, hogy nem sértegetsz és nem duzzogsz. És most érezzük jól magunkat!

Elakadt a lélegzetem, amikor Enzo odahajolt anyához, és a szemünk láttára szájon csókolta, anya pedig hagyta. Sőt ragyogott a boldogságtól.

Enzo megfogta a kezét, és úgy mentek előttünk.

Ránéztem Nonnira. Mosolygott, és felmutatta a hüvelykujját, én meg elfojtottam egy nevetést.

Hát igen. Úgy tűnik, mindketten áldásunkat adtuk anya nyári románcára.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

FRANCESCA

– ŐSZINTÉN, MILYEN ÉRZÉS, hogy elúszott egy fontos ügyfeled? – kérdezte Enzo halkan, a fülemhez hajolva. Mögöttem állt, én a mellkasának dőltem, a karjait a derekam köré fonta. Kint voltunk a kertben a szőlő mellett, élveztük az esti nyugalmat és a távoli dombok látványát. Egy szentjánosbogár repkedett körülöttünk, aztán eltűnt a fák között.

– Nem volt könnyű – vallottam be. – Megszoktam, hogy megoldom a dolgokat. Több is ez, mint megszokás. Szeretem látni, hogy egyedül én tudom a megoldást, ettől úgy érzem, hogy hatalmam van. Életemben először történt, hogy dobtam egy ügyfelet azért, mert nem tudtam megadni neki, amit akart. Arról vagyok híres, hogy bármikor képes vagyok leszállítani bármit, amit az ügyfél kér. Nulla-huszonnégyes ügyfélszolgálat.

– Nem egyszerű megváltoztatni egy szokást, sőt félelmetes tud lenni. Nem bántad meg, hogy utánunk jöttél?

– Nem. Amikor eldöntöttem, abban a pillanatban mintha valaki levett volna egy óriási követ a mellkasomról, és a pánikroham enyhülni kezdett. Egyébként a légzéstechnika is sokat segített, köszönöm.

– Örülök neki. Bár biztos vagyok benne, hogy le tudsz győzni egy ilyen rohamot, ha tiszta az elméd és nem harcolsz a tested ellen. Bátor voltál, hogy elmondtad az igazat a családodnak. Nem könnyű ezekről a dolgokról beszélni.

– Úgy érzem, mintha mindannyian titkoltunk volna valamit egymás előtt. Anya tegnap este olyan dolgokat mondott el nekem, amelyekből kiderült, hogy valójában soha nem ismertem őt nőként, csak szülőként. És azt sem tudtam, hogy apának is voltak pánikrohamai. Abba kell hagynom, hogy olyan dolgokért hibáztassam anyámat, amiket gyerekként egyszerűen nem értettem. Allegrával meg az a helyzet, hogy amikor elkapták a fűvel, azt hittem, vége van, az egész jövője veszélybe került. Ma már azt gondolom, arról volt szó, hogy valahogy fel akarta hívni magára a figyelmemet.

Enzo finoman megrázogatta a vállam.

– Jó dolog megosztani a titkainkat. Allegra nagyon boldognak látszott, amikor megérkeztél.

– Amikor megláttam az arcát, az olyan pillanat volt, ami mindent megért. Annyira sokat haladtunk előre a múlt héten, és tudtam, hogy ha megint csalódást okozok neki, akkor talán az utolsó esélyemet is eljátszom. Igazad volt, amikor azt mondtad, hogy gondoljam végig mindkét döntés következményeit. Ez sokat segített. Honnan vagy te ilyen okos?

Éreztem, hogy megrázkódik a mellkasa a nevetéstől.

– A nővéreimtől. Megőrjítettek, de nagyon sokat tanultam tőlük. A nők jobban tisztában vannak az érzéseikkel, mint a férfiak, és nem félnek mélyre ásni. Mellettük rákényszerültem, hogy odafigyeljek ezekre a dolgokra.

– A nővéreid biztos szuperek, de szerintem mégiscsak te voltál a lényeg.

– Én?

Nyomtam egy csókot a kézfejére, erős, szép ujjai összefonódtak az enyémekkel.

– Igen. Te, Enzo Gagliardi, különleges ember vagy. Nem akartál okoskodni vagy befolyásolni a döntésemet. Elviseltél, és mosolyogva vigyáztál a családomra. Nem találkoztam még hozzád hasonló férfival.

Maga felé fordított, és ujjával fölemelte az állam. Szemügyre vettem markáns állát, ragyogó barna szemét, alsó ajkát, amely lusta mosolyra húzódott, borostás állát.

– Nagyon jó volt együtt lenni veled egész nap, Francesca – mondta, és mélyen a szemembe nézett. – Most először végre nem kellett azon aggódni, hogy figyel-e valaki, és hogy melletted lehetek-e anélkül, hogy valakinek feltűnne. Olyan jó volt a kezedet fogni és megcsókolni téged a napfényben, a lányod és az anyukád szeme láttára.

– Nekem is nagyon jó volt – suttogtam, és hátrasimítottam a haját. Tökéletes napunk volt. Sétáltunk a híres városfalon, ahonnan ráláttunk a városra, ami olyan volt, mint egy rejtett gyémánt a királynő koronáján. A Piazza dell’Anfiteatro az ókorban római színház volt. Bejártuk a kis boltokkal, pékségekkel, kávézókkal körülvett teret, és megcsodáltuk a zöld zsalugáteres sárga, krémszínű és fehér házakat. A Da Pasqualénál ebédeltünk, ami általában csak vacsoraidőben van nyitva, de Enzo elintézte, hogy kapjunk ebédet. Caprese salátát és raviolit ettünk, és limoncellót ittunk hozzá egészen apró pohárkákból. Végül elmentünk a Palazzo Mansi Nemzeti Múzeumba, ahol hosszan barangoltunk a kertben.

Amikor hazaértünk, Allegra és anya bementek a szobájukba, mi ketten beszélgettünk még egy kicsit a teraszon. A lábamat Enzo ölében pihentettem, ő meg simogatta, miközben sütött ránk a nap. Aztán négyesben készítettünk vacsorát – rozmaringos báránysültet bébikrumplival és rukkolasalátával –, és utána sétáltunk még egy nagyot.

Most kettesben voltunk, a csillagos ég alatt.

Enzo kérdése térített magamhoz az álmodozásomból.

– Tisztában vannak vele, hogy mi van köztünk? Úgy láttam, elfogadják, hogy több vagyok, mint az idegenvezetőtök.

– Ó, persze, már elmondtam nekik, hogy mi van. – Felhúzta a szemöldökét és nevetett. – Megmondtam az igazat. Hogy nagyon-nagyon kedveljük egymást.

– Beosonhatok hozzád éjszakára?

– Persze. Ezért választottam azt a szobát, amelyik mellett nincs másik. De vigyázz a második és a harmadik lépcsőfokra, mert nyikorog.

– Ha anyukád meglát, majd azt mondom neki, hogy nem tudtam aludni.

– Azt ne! Akkor tuti melegít neked egy kis tejet, egész éjjel ott ül majd veled a konyhaasztalnál, és lyukat beszél a hasadba. Csak mondd neki, hogy alvajáró vagy, és gyere egyenesen a szobámba.

Nevettünk, én meg úgy éreztem magam, mint egy szédült tinédzser. Megrészegített Enzo, a friss levegő és az olasz táj, ami úgy terült el körülöttünk, mint egy csodálatos díszlet.

– Szombatig maradtok?

Bólintottam, de nem akartam erre gondolni. Hogy vége. Már csak három napunk maradt, de nem akartam azzal foglalkozni, hogy az idő múlásán búslakodjam.

– Igen. De most olyan, mintha még rengeteg idő lenne addig.

Szeme körül összegyűltek a ráncok, amikor mosolygott, és hosszan és édesen megcsókolt.

– Igazad van. Quel che sarà, sarà.

– Ahogy lesz, úgy lesz – ismételtem.

Elindultunk befelé. Később átjött a szobámba. Fölemeltem a takarót, hogy bebújhasson mellém az ágyba. Levette rólam a ruhát, az ajka perzselte a bőröm minden négyzetcentiméterét. Száját rátapasztotta az enyémre, amikor megrázkódtam és a nevét kiáltottam az éjszakába. Átadtam magam neki, testesül-lelkestül. Végre egyszer védőháló nélkül ugrottam, nem törődve azzal, mi lesz, hogy fog ez az egész beleférni az életembe, és mi fog történni, amikor szombaton hazautazunk. Csak azt tudtam, hogy boldog vagyok, ott van velem, és ez most elég.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

ALLEGRA

– NEM HISZEM EL, hogy itt vagyunk és ezt csináljuk együtt.

Ianre néztem, és a szívem hevesebben vert. Attól a pillanattól fogva, hogy megérkezett, a testem magasabb fordulatszámra kapcsolt. Nem bírtuk ki, hogy ne érintsük meg egymást minden pillanatban, vágytunk egymás közelségére, és ezt a külön töltött idő csak felerősítette. Ian az Assisiben töltött napokról, az apácák által főzött lasagnéről, a gondolkodással és imádkozással töltött órákról mesélt. Természetes, vele született nyugalmát izgalmasnak találtam: olyan volt, mintha mindig körülvette volna valami ragyogás, ami a bensőjéből áradt, és mindenkinek jutott belőle, aki a közelében volt.

Engem is beleértve.

Délelőtt elmentünk bevásárolni a piacra, és most Bernini séf éttermében, a főzőtanfolyamon voltunk. Rajtunk kívül csak négyen voltak a csoportban, úgyhogy egyénileg is tudott velünk foglalkozni. Megtanultam, hogyan kell helyesen tartani a kést szeleteléshez, hogyan használjam az érzékszerveimet a kóstolásnál, miként élesítsem ki a szaglásomat, hogy tökéletes legyen egy étel fűszerezése, és azt is, hogy alapvetően egy kicsit több sót kell használnom. A konyhában a bekapcsolt tűzhelyek miatt nagyon meleg volt, és keményen dolgoztunk. Bernini úgy bánt velünk, mint a szakácstanulókkal, nem pedig egy szabadidős főzőkurzus résztvevőivel, de én nem bántam. Raviolit gyúrtunk és formáztunk, igazi, finom pestót készítettünk, és megtanultam, hogy kell tökéletes állagúra párolni a brokkolit.

Mire leültünk, hogy megegyük, amit főztünk, már kopogott a szemem az éhségtől. Ian belekóstolt az ételbe, és felnyögött a gyönyörűségtől.

– Uh, de finom! Megráztam a fejem.

– Ez hihetetlen. Annyira sokat tanultam, alig várom, hogy otthon legyek és kipróbáljam az összes új receptet.

– Én pedig megtudtam, hogy én vagyok a legrendetlenebb szakács a világtörténelemben. Hallottad, mennyit üvöltözött velem, hogy tartsam tisztán magam körül a pultot?

– Csak próbálta megtanítani, hogy folyamatosan takaríts – kuncogtam. – De azt is mondta, hogy a pestód szuper jó lett.

– Annyira nem, mint a tied. Te voltál a sztártanuló. – Büszkén nézett rám. – Tehetséges vagy, Allegra. Fogalmam sem volt, hogy ekkora király vagy a konyhában.

Elpirultam a boldogságtól.

– Köszi. Mindig is érdekelt a főzés, de amióta Olaszországban vagyunk, egyértelművé vált, hogy mindenképp komolyan akarok vele foglalkozni. Még idén jelentkezem egy-két tanfolyamra, és esetleg elmegyek dolgozni egy étterembe részmunkaidőben. Annyi őstermelő és organikus hentes van ma már, olyan ételekkel szeretnék foglalkozni, amelyek egészségesek és egyszerűek.

– Esetleg élelmiszer-segélyprogramokban is részt vehetnél – mutatott rá Ian. – Rengeteg szegény ember van, aki konzervet és dobozos kaját eszik, mert az olcsóbb, pedig ők is megérdemelnék a minőségi ennivalót. Különösen a gyerekek.

Erre soha nem gondoltam.

– Abban a templomban is van ilyen, ahova Nonni jár. Lehet, hogy megnézem.

– Anyukáddal mi a helyzet?

– Minden szuper. Életében először nemet mondott egy munkahelyi vészhelyzetre. El is vesztett egy ügyfelet, ami soha nem történt meg vele.

– De jó! Úgy látszik, végre meghallgatjátok és meg is halljátok egymást. Nálunk ez úgy volt, hogy amikor a szüleim elfogadták a döntésemet, hogy szemináriumba megyek, akkor úgy éreztem, végre újra tudjuk építeni a kapcsolatunkat. Annyira nehezteltem rájuk, és ők is el voltak keseredve a makacsságom miatt. Két évvel ezelőtt odáig fajult a helyzet, hogy karácsonykor nem mentem haza.

– Kék szemében szomorúság csillant, ahogy emlékezett. – Nagyon rossz volt. Sok időbe telt, mire el tudtam magyarázni, hogy ez miért olyan fontos nekem. Ők meg elmondták, hogy azt akarták elérni, hogy olyan életet éljek, amilyet ők gondoltak ki számomra. Amit persze megértek. Ha nekem lenne gyerekem, valószínűleg én is próbálnám afelé terelni, amiről azt gondolom, hogy jó neki. De nagyon örülök, hogy túljutottunk ezen, és meg tudtuk beszélni a problémát.

– Ugyanez volt velünk is. Valahányszor előhoztam a főzést, anya elhessegette, mintha teljesen hülye lennék. Azt mondta, hogy minek tanultam annyit, ha ilyen méltatlan dolgot akarok csinálni. De most végre meghallgatott, és úgy tűnik, tényleg érdekli, hogy mit akarok. Enzo jó hatással van rá.

– Én a körutazás alatt észre se vettem, hogy összejöttek. Te igen?

– Nem. Csak a legvégén, amikor egyszer a buszon láttam őket. Soha nem láttam anyámat még csak randizni sem. Gyakorlatilag apácaként élt, amióta megszülettem.

– És ez most nagyon fura neked?

– Nem, inkább klassz. Világéletemben annyira szerettem volna egy apát. Vagy legalábbis egy férfimintát. Anyán és Nonnin kívül soha nem volt senkim. Elég magányos dolog.

– Ezzel én is így vagyok. Mindig szerettem volna egy testvért, bár van egy csomó unokatesóm, úgyhogy az jó volt. Igaz, az egyik folyton piszkált és vert.

– És imádkoztál a lelki üdvéért? Megrezzent az arca.

– Természetesen. De előbb még behúztam neki egyet. Aztán meggyóntam.

Nevettünk, Ian pedig megszorította a kezem, de úgy, hogy libabőrös lettem tőle. Hogyan lehetséges, hogy valaha azt gondoltam róla, hogy nem vonzó? Most bezzeg a mélykék szemét, a mosolyát és még a vörös haját is annyira sármosnak látom. És a szeplők is hozzátartoztak, amiken szeretem végighúzni az ujjaimat, mintha egy útvonalat rajzolnék ki. És amikor megcsókol… meleg és határozott az ajka, legszívesebben órákon át csókolóznék vele.

– Jobb lesz, ha nem nézel így rám. Meglepve rezzentem össze, és elpirultam.

– Bocs.

– Nem, nem, igazából nagyon szeretem. Csak szólok, hogy simán előfordulhat, hogy most azonnal megcsókollak, itt az étteremben, és akkor Bernini megint jól megfegyelmez, hogy miért nem az ennivalóra figyelek.

Kacéran néztem rá.

– Ezt majd később bevasalom rajtad.

Befejeztük az ebédet, és még beszélgettünk egy kicsit a séffel. Elmondtam neki, hogy gasztronómiával szeretnék foglalkozni, erre leírta az e-mail-címét, és azt mondta, ad ajánlást, ha szükségem lesz rá. Repestem a boldogságtól, és Iannel kéz a kézben mentünk ki az épületből.

– El se hiszem, hogy ezt mondta. Annyira rendes volt Enzótól, hogy elintézte, hogy idejöhessünk.

– Igen, Enzo nagyon jó fej. Anyukádnak tökéletes lenne. Kár, hogy Olaszországban él. Szerinted megpróbálják majd a távkapcsolatot?

– Nem tudom – vontam meg a vállam. – Remélem. Fogalmam sincs, anya hogy fogja kezelni a helyzetet. – Erről Ian szülei jutottak eszembe, és hogy ők mit gondolhatnak. Végül is a fiuk úgy tervezi, hogy pap lesz. – És mi van a te szüleiddel? Nem találják furcsának, hogy itt maradtál velem?

– Nem, inkább nagyon is örültek neki. Őszintén szólva, imádnak. Azt mondták, hogy érett vagy, kedves, és nagyon boldogok, hogy ilyen jól érezzük magunkat együtt.

– Netán remélik, hogy őrülten belém szeretsz, és lemondasz arról, hogy pap legyél? – kérdeztem.

Basszus. Kicsúszott a számon, és nagyon szerettem volna visszaszívni. Égett az arcom.

– Ne haragudj, Ian, esküszöm, nem úgy gondoltam. Csak ugratni akartalak.

A homlokát ráncolta.

– Miért haragudnék? Pontosan ezt remélik. – Megállt, és rám nézett. – Nem akarlak megijeszteni vagy ilyesmi, de megőrülök érted, Allegra. Nem sok hiányzik ahhoz, hogy nagyon beléd szeressek.

Nyeltem egyet, csodálkozva az őszinteségén. Ez a fiú nem játszmázik és nem a biztonságra hajt. Kiteszi az érzelmeit az asztalra, és nem törődik a következményekkel. Milyen lehet ilyen bátornak és… szabadnak lenni? Észrevette a zavaromat, és gyorsan szájon csókolt.

– Túl komoly vagyok. Gyere, csináljunk valamit! Szeretném megnézni a bazilikát, olvastam, hogy van ott egy csodálatos Krisztus mennybemenetele mozaik. Te hova mennél szívesen?

Elhessegettem a kavargó gondolataimat, és a jelenre koncentráltam. Van még idő a komoly dolgokra.

– A Museo del Risorgimentóba. Egy csomó műalkotás van ott, amiket szeretnék megnézni.

– Rendben – mosolygott. – Menjünk, hogy visszaérjünk vacsorára. A délután nagyon gyorsan elrepült. Ian sokat mesélt nekem az egyházról, én meg neki a művészettörténetről. Csatangoltunk egy kicsit a botanikus kertben, ahol úgy illatoztak a friss virágok, hogy beleszédültünk. Mire visszaértünk a házba, teljesen kimerültem, és eszelősen boldog voltam.

– Na milyen volt? – kérdezte anya, és megölelt mindkettőnket. – Mi jót csináltatok?

– Bernini nagyon nagy király – mondtam. – Nem is tudom, hogy köszönjem meg, Enzo, hogy ezt elintézted. Iszonyú sok mindent tanított, de azt is mondta, hogy ad ajánlást, ha szükségem lesz rá!

Anya szemében mintha egy kis aggodalmat láttam volna, de nem mondott semmit. Már így is nagy utat tettünk meg.

– Akkor biztos lenyűgözted – mondta határozottan. Enzo bólintott.

– Bernini nem osztogatja csak úgy a dicséreteket és az ajánlásokat. Nagyon örülök, hogy élveztétek. Ian, láttál valamit Luccából?

– Igen, Allegra körbevitt a városban. Megnéztük a múzeumot, a katedrálist és a botanikus kertet. – Meleg szeretettel nézett rám. – Az utazás legjobb napja volt.

Nonni ragyogott.

– És ez így van rendjén. Kicsikém, szerintem ma már eleget főztél. Menjetek, frissítsétek fel magatokat, és lazuljatok egy kicsit a teraszon. Én csinálok még limonádét.

Enzo fölfelé mutatott.

– Velem leszel egy szobában.

– Jól hangzik – mondta Ian. – Nagyon köszönöm, hogy maradhatok, Ms. Ferrari. A szüleim nagyon jól érezték magukat önökkel.

– Köszönöm, Ian. Tegezz nyugodtan. Én is jól éreztem magam velük, te pedig megmentetted Allegrát attól, hogy az agyára menjek.

Ian nevetett, aztán fölmentünk átöltözni.

Könnyű szívvel gyűltünk össze az asztal körül, és Nonni falatkáit ettük. Gömbölyded fügéket és érett olajbogyókat tett ki tálkákba illatos, fűszeres-olajos mártogatósokkal. Ropogós kenyérdarabok és jó erős ízű parmezán egészítette ki az előételeket.

Sokáig voltunk fenn, és Enzo turistás sztorijait hallgattuk. Ian Írországról mesélt, a zöldellő dombokról és a kisvárosi élet szépségeiről, meg a pubokról, amelyek olyan otthonosak, mint egy lakás nappalija, ahol összegyűlik a család. Amikor Manhattanről kérdezett, anyával egymásra néztünk, és nevetésben törtünk ki.

– Elmeséljük azt a sztorit? – kérdezte anya, hátradőlve a székében.

– Persze. Anya és én elmentünk a Broadwayre megnézni egy darabot, és…

– Ó, melyiket? – vágott közbe Ian.

– Az operaház fantomját. Nagyon romantikus volt – mondtam.

– Én szívesebben választottam volna a Hamiltont vagy az Oroszlánkirályt, azt mondják, azok nagyon jók.

Összeszorítottam a számat.

– Észben tartom, ha valaha még megyünk színházba – mondtam csipkelődve.

– Bocsi, vettem – mosolygott Ian. – Folytasd.

– Szóval kijöttünk a darabról, és ömlött az eső. A ponyvatető alatt álltunk, de bokáig ért a víz, lehetetlen volt taxit fogni, ott nyomorogtak az emberek egymás mellett, és több háztömbnyire voltunk a vasútállomástól.

Anya nem bírta ki, és közbevágott.

– Akkor megláttunk egy riksát, ami gyakorlatilag egy bicikli fedett üléssel. A pasas felénk integetett, és gondoltuk, kipróbáljuk, különben lekéssük a vonatot.

Én folytattam.

– Beültünk abba az apró kis fülkébe, teljesen egymásnak préselődve, a fickó pedig, mint egy őrült, elkezdett pedálozni a csuromvizes utcákon. Azt hittem, ott halunk meg. Átment a sárgákon, belement a pocsolyákba, a műanyag tető áteresztette a vizet, mire a vonathoz értünk, totál átáztunk.

Anya alig tudta folytatni a nevetéstől.

– Üvöltöttünk neki, hogy ne akarjon megölni minket, és a fejünkre húztuk a kabátunkat, hogy ne ázzunk teljesen szét. Mire odaért az állomáshoz, egész testünkben remegtünk, és…

– Százötven dollárt kért a fuvarért – fejeztem be. Enzo és Ian füttyentett.

– Nem mondod komolyan! – mondta Enzo. – Ez hihetetlen!

– Az. Anya azt mondta, szó se lehet róla, erre a pasas elkezdett kiabálni az esőben, hogy hívja a rendőrséget, mert megbeszéltük, hogy ennyi.

– A kezembe nyomott egy vizes, szakadt papírfecnit a díjszabással, elkezdte rajta mutogatni az árakat, és azt magyarázta, hogy hány kilométert pedálozott. Egy rémálom volt.

– És kifizetted? – kérdezte Enzo.

– Ki – sóhajtott anya legyőzötten. – Adtam neki egy százdolláros csekket, mert semmi másra nem vágytam, csak hogy szárazon legyek, és kezdtem félni is tőle, úgyhogy mondtam, hogy ennyi van, vagy elfogadja, vagy nem. Elfogadta.

– Jól átvágott – mosolygott Ian.

– Nagyon, de ez sajnos gyakran megtörténik Manhattanben. Azt hittem, én már túl régóta lakom ott, hogy palira vegyenek, mégis száz dolcsim bánta életem legborzalmasabb utazását.

Nonni a fejét rázta.

– Jó kis páros vagytok ti ketten! Mondd el azt is, hogy legközelebb, amikor bementetek a városba, mit csináltál.

Anya vállat vont.

– Kibéreltem egy limót. Úgy éreztem, képtelen vagyok még egy ilyen utazásra.

Mindenki felhördült. Jó érzés öntött el. Nem gyakran történt meg velem az, ami az elmúlt hónapban többször is: hogy egy asztal körül ülök nagyobb társaságban, és beszélgetünk. Olyanok voltunk, mint egy nagy család, és azt is észrevettem, milyen fontos köteléket jelent az étel az emberek között. Arra gondoltam, milyen jó lenne, ha ezt a hagyományt folytathatnánk otthon is.

Nonni megitta a kávéját, és fölállt.

– Én elmegyek aludni. Öreg csontjaimnak ennyi elég volt mára. Jó éjszakát kívántunk. Ian és én összenéztünk.

– Anya, Iannel elmegyünk, sétálunk egyet. Megmutatom neki a tavat.

– Rendben, kicsim. Vigyetek pokrócot, hátha le akartok ülni, és hűvös lesz. Nagyon szép este van.

– Köszi.

– És fújd be magad szúnyogriasztóval. Lassan mi is elmegyünk Enzóval lefeküdni, szóval valószínűleg nem leszünk már fenn, amikor visszajöttök. Írj, ha valamire szükséged van.

Bólintottam. Bementünk a házba, magunkhoz vettünk egy pokrócot és két üveg vizet. Aztán elindultunk lefelé az ösvényen, ami a szőlőn át a tóhoz vezetett. Zseblámpával világítottunk.

A dombon leterítettük a takarót egy göcsörtös öreg tölgyfa alá. A sötét ég a csillagokkal olyannak tűnt, mint egy apró gyémántokkal pettyezett puha, fekete bársonytakaró. A tücskök és a többi éjszakai teremtmény olyan hangosan ciripelt, mintha koncertet adtak volna. Ian leült, kinyújtotta a lábát, és magához húzott. Körém fonta a karját, amitől biztonságban éreztem magam, a fülemben éreztem a leheletét, a fejemet a mellkasához nyomtam.

Legszívesebben örökre így maradtam volna.

– Annyira szeretnék mindent, de mindent tudni rólad – suttogta, miközben ajkával a vállamat érintette.

– Hát… a kedvenc színem a sárga.

– Jó kezdés – nevetett. – Az a helyzet, hogy még mindig nem hiszem el, hogy nincs barátod. Vagy valaki, aki érdeklődne irántad. A te sulidban teljesen hülyék a fiúk?

– Soha senkivel nem jártam a suliból – mondtam, az igazságnak megfelelően. – Nem is próbálkoztam. Az egyik menő barátnőm megpróbált összehozni a suli sztársportolójával, de egy önző dög volt.

– Hát ez határozottan nem lett volna jó párosítás.

– Határozottan nem. És egyébként a tanulásra, a teniszre, a futásra koncentráltam. Szeretek olvasni és művészettörténettel foglalkozni, szóval valójában egy kocka vagyok. Szeretem a saját társaságomat. Szomorú, mi?

– Nem, én is ilyen vagyok. Én se jöttem össze senkivel az egyetemen. Találkoztam egy csomó helyes lánnyal, de olyannal nem, akire szívesen áldoztam volna a szabadidőmet.

Eszembe jutott David, és egy kis lelkiismeret-furdalásom támadt.

Miután nem válaszoltam az üzeneteire, teljes lett köztünk a csend.

– Pont az utazás előtt kezdtem együtt lógni egy fiúval és a barátaival. Velük buktam le a fűvel.

Visszatartottam a lélegzetemet, vártam, mit reagál, de nem mozdult, és a hangja határozottnak tűnt.

– Értem. Dühös voltál anyádra, és valószínűleg kerestél valamit.

Szívtál is füvet?

– Kipróbáltam, de nem esett különösebben jól. – Eszembe jutott a találkozásom Fredával, Daviddel és Connorral. – Igazából a köztünk levő kapcsolat esett jól. Jó fejnek tűntek, és előtte egyik barátnőmmel sem éreztem azt soha, hogy szívesen rábíznám a titkaimat. Jó volt egy baráti társaság tagjának érezni magam, amikor cigiztem vagy ittam.

Megértően szorította meg a vállam.

– Allegra, még csak tizennyolc éves vagy és iskolába jársz. Tök normális, hogy keresgélsz, próbálkozol, szeretnéd megtalálni önmagad, tudni akarod, ki is vagy valójában. Értem. Most már értem. Anyukád kiakadt, és elhatározta, hogy elrángat egy különleges utazásra, hogy távol tartson tőlük?

– Pontosan. Nagyon dühös voltam. Velük akartam tölteni a nyarat a lakóautójukban, kocsmákat járva. De ha most belegondolok, nem hiszem, hogy jó lett volna. Igazából nem is ismerem őket, és a mindennapos berúgás vagy beszívás sem érdekel különösebben. A képek, amiket küldtek, ezt erősítik meg.

– Te vagy a legokosabb lány, akivel valaha találkoztam. Önérzetes vagy, és ez látszik is. Nincs rá szükséged, hogy bárkinek is meg akarj felelni, Allegra, különösen olyanoknak nem, akik meg akarnak változtatni. Ráadásul én különösen szexisnek találom a kocka lányokat.

Nevettem, és hozzábújtam.

– Akkor azt hiszem, egy cipőben járunk. Egyébként neked mi a kedvenc színed?

– A kék.

– Mint a szemed.

Éreztem, hogy megdermed, és a könnyed hangulat hirtelen átfordult valami másba. Mintha felizzott volna egy szikra. Visszatartottam a lélegzetem, miközben éreztem, hogy végigsöpör rajtam a vágy. Lassan felé fordultam, és a szemébe néztem.

– Allegra.

Rekedt volt a hangja, és a ki nem mondott kérdésére már tudtam a választ. Nem terveztem meg előre, de akkor, ott semmi mást nem akartam jobban, mint hogy az övé legyek. Hogy ő legyen az első az életemben. A szívem majd felrobbant a mellkasomban. Felemelkedtem.

– Kívánlak – suttogtam bele a szájába. – Nem bánod? Megborzongott.

– Nem, nem bánom. Sőt. De szeretném, ha tudnád, hogy nem ezért jöttem ide.

– Csináltad már?

– Nem – rázta meg a fejét. – Azt akartam, hogy különleges legyen. Valakivel, akit szeretek. Akit soha nem fogok elfelejteni. Azt akartam, hogy gyönyörű legyen.

A túláradó érzelmektől alig tudtam megszólalni.

– Én is ezt akarom. Én is szűz vagyok.

Összeszorította az állkapcsát. Kék szemében gyötrődést láttam, és vágyakozást, amibe beleborzongtam.

– De nem tudom megadni neked azt, amit akarsz – mondta szomorúan. – Nem akarok fájdalmat okozni, amikor elmegyek.

Mosolyogtam, és magamhoz húztam az arcát. Megcsókoltam, azzal a magabiztossággal, amit az ő nyilvánvaló érzései ébresztettek bennem.

– Ian, akkor okoznál fájdalmat, ha enélkül mennél el.

Félig behunyta a szemét, szorosan magához húzott, és hosszan megcsókolt. Hátradőlt a pokrócon, én ráborultam a mellkasára, és a kezemmel elindultam felfedezni a testét. Szerelmeskedtünk a toszkán éjszakában, és amikor leállítottam, mert eszembe jutott, hogy nincs nálunk óvszer, félénken előhúzott egyet a zsebéből. Bűntudatos képétől nevetnem kellett. Behatolt a combjaim közé, és csak egy pillanatig fájt. Az arcát figyeltem közvetlenül az enyém fölött, az örömöt és a szerelmet, amit a tekintetében láttam, az ujjai finomságát, ahogy simogatott és azt az alázatot, amivel birtokba vett. Később csak feküdtünk egymás mellett, a végtagjaink összefonódva, az ujjai a hajamban, és a csillagokat bámultuk.

– Szeretlek – mondta.

– Én is szeretlek – mondtam.

És tudtam, hogy erre az éjszakára örökre emlékezni fogok.

AMIKOR ELMENT, NEM voltam biztos benne, hogy túlélem a fájdalmat.

Sokkal rosszabb volt, mint a testi kín. Ez a fajta szenvedés belülről indul, és átjárja az ember egész valóját. Összeszorult a gyomrom, és azon gondolkodtam, mit tehetnék, hogy elkerüljük az elkerülhetetlent.

Semmit. Haza kell mennem, Ian pedig visszamegy Írországba. És belép a szemináriumba.

Amióta lefeküdtünk egymással, olyan volt, mintha egy álomvilágban éltünk volna. Egész nap beszélgettünk, megosztottuk egymással az álmainkat, a félelmeinket és a titkainkat. Órákon keresztül sétáltunk, kéz a kézben, az estét pedig anyával, Nonnival és Enzóval töltöttük az ebédlőasztal körül. Nonni tanított minket kártyázni, és mindenféle kitalálós hülyeséget játszottunk a telónkon. A saját kis boldogságbuborékunkban éltünk, és olyan volt, mintha a külvilág nem is létezne.

És most ez a buborék kipukkant.

Miközben Ian mindenkitől elköszönt, észrevettem, anya milyen szomorúan néz. Nem beszéltünk róla, milyen komolyra fordult köztünk a dolog, de nyilván tudja. Néha észrevettem a szemében a boldogsággal vegyes aggodalmat, amikor ránk nézett, mintha tudta volna, hogy min fogok keresztülmenni, amikor Ian elutazik.

– Írj, amikor leszáll a géped! – mondtam neki. – Csak hogy tudjam, hogy rendben vagy.

– Az is nehéz lesz, hogy ne írjak minden órában – mondta mosolyogva, de a mosolya nem volt őszinte. – Tudom, hogy csak néhány napot töltöttünk együtt, de úgy érzem, hozzátartozol az életemhez.

Szerettem benne, hogy ilyen őszinte. Kitárta a karját, én meg hozzábújtam, szorosan öleltem, és nem féltem kimutatni az érzelmeimet. Beszívtam a friss illatát, élveztem a karja erejét.

– Ian?

– Igen?

– Rossz vagyok, ha azt kívánom, hogy ne légy pap? Hogy sokáig együtt tudjunk lenni, és Íroszágba jöjjek érettségi után és komolyan megpróbáljuk?

Kezébe vette az arcomat, én meg veszettül elkezdtem pislogni. Utáltam, hogy a könnyek csípik a szemem, miközben esküszöm, küzdöttem a sírás ellen. Nem akartam, hogy rosszul érezze magát, és nem akartam könyörögni valamiért, amit már eldöntött, és nem tud nekem megadni. Nem akartam, hogy az legyen az utolsó képe rólam, hogy könnyek áztatják az arcom és könyörgök neki, hogy maradjon.

– Nem. Csak őszinte vagy. Ha nem lennél az, akkor talán az egész történetünket megkérdőjelezném. Hogy hogyan tudtam pár hét alatt ennyire beléd szeretni. Ha ezt most nem kérdezted volna meg, folyamatosan csak azon gondolkodnék, hogy álom volt-e az egész, vagy annyira akartam, hogy elképzeltem.

– Szeretlek. – Másodszor suttogtam el a szót. Először azon az éjszakán, amikor a karjaiban tartott a szeretkezésünk után, és én tudtam, hogy soha többet nem leszek ennyire boldog az életemben.

– Ez nem álom.

– Nem, nem az. Én is szeretlek. Te vagy az én nagy ajándékom, Allegra. Megváltoztattál, és nem is tudsz róla. Nélküled egész életemben azon gondolkodnék, milyen az: szeretni valakit. Hogyan is tudnék a szeretetről beszélni, ha soha nem tapasztaltam meg? Most már tudom, milyen az, ha valaki a testét-lelkét odaadja a másiknak. Csak azt nem tudtam, hogy ilyen rohadtul tud fájni.

Felnevettem, az arcomat az ingéhez nyomtam, és megpróbáltam összeszedni magam.

– Nem tudom, hogy fogom kibírni. Hogy hagyom, hogy elmenj.

– Én sem. Csak azt tudom, hogy hozzám tartozol. Mindent neked köszönhetek. Emlékszel a teliholdra, amit együtt láttunk Firenzében?

Bólintottam. Nem jött ki hang a torkomon.

– Amikor majd látsz egy teliholdat, tudd, hogy én is látom, és rád gondolok. Arra, amit együtt átéltünk. Mindig a mi holdunk lesz.

– Ez tetszik – suttogtam. Megcsókolt, és hátralépett.

– Majd hívlak.

– Oké.

Néztem, ahogy beszáll az autóba. Lehúzta az ablakot, rám nézett azzal a gyönyörű kék szemével, szája fájdalmas mosolyra görbült. Próbáltam bevésni az emlékezetembe az arcát és ezt a pillanatot, de túl hamar elillant.

Az autó elindult, és eltűnt az ösvényen.

Sokáig néztem utána, és azon gondolkodtam, hogy képes leszek-e továbblépni. Holnap hazautazunk, de egy napom van még itt. Megígértem Iannek, hogy nem pazarlom arra, hogy őt gyászolom, hanem kihasználom az utolsó óráimat.

Meg akartam tartani az ígéretemet.

Vettem egy nagy levegőt, és bementem a házba.

– Elment – mondtam.

Enzo megköszörülte a torkát.

– Ha nem bánjátok, én felmegyek a szobámba. El kell intéznem egy telefont.

Anya hálásan pillantott rá. Bementem a konyhába, de máris elveszettnek éreztem magam.

– Jól vagy, kicsim? – kérdezte anya.

– Aha. Úgy értem, tudtam, hogy el fog menni. És hát persze, szeretem, nagyon is, de hát ő Írországban él, én meg New Yorkban, meg ő pap akar lenni, szóval nem úgy tűnik, hogy bele tudnánk menni egy távkapcsolatba vagy ilyesmi. – Egyre vékonyabb lett a hangom, de nem tudtam kontrollálni. – Megígértem neki, hogy nem fogom elvesztegetni a napomat azzal, hogy utána sírok, szóval mondd, mi a terv mára? Elmenjünk Pisába? Enzo azt mondta, hogy közel van, de csak fél napunk lenne ott. Én nem megyek föl a toronyba. Vagy elmehetünk kirándulni, hogy egy kicsit mozogjunk. Nincs akkora hőség, Nonninak is jó lenne. Szerinted?

Nonni nem szólt semmit, a karjait szorosan összefonta a mellkasa előtt. Végül anya szólalt meg. Odalépett hozzám, hátrasimította a hajam, amit nagyon ritkán tett meg.

– Természetes, hogy fáj, édesem – mondta lágyan. – Sírd ki magad, ha jólesik, attól megtisztulsz.

– Jól vagyok – mondtam, remegő ajkakkal. – Csak… asszem, beleszerettem. Hülyeség, mi?

Azt vártam, hogy elbagatellizálja, azt mondja, hogy elmúlik vagy gyerekes vagy nem méltó hozzám. Ehelyett megrázta a fejét.

– Egyáltalán nem hülyeség. Ian különleges fiú.

– Anya?

– Igen, drágám?

– Nem tudom, ki fogom-e bírni.

Ekkor egy mozdulattal magához húzott, belőlem pedig kitört a zokogás. Szorosan ölelt, és én megnyitottam a szívem, anya pedig vigasztaló szavakat suttogott a fülembe, és azt mondta, hogy erős vagyok és minden rendben lesz.

És most először, nagyon-nagyon régóta, hittem neki.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

FRANCESCA

NEM TUDTAM MÁSRA gondolni, csak a lányomra.

Az utolsó esténken kint ültem Enzóval a teraszon. Azzal töltöttük a napot, hogy lefoglaljuk Allegrát a lehető legtöbb látnivalóval, beszéltessük, és megmutassuk neki Toszkána szépségeit. Vacsora után fölment a szobájába. Láttam az elcsigázottságot és a szomorúságot a tekintetében.

Összetört a szíve, és én nem tudtam mit csinálni. Tehetetlen voltam, de azt is éreztem, hogy ez fordulópont a kapcsolatunkban. A karjaimban megnyílt, és sírt. Engedte, hogy vigasztaljam és megpróbáljam enyhíteni a fájdalmát. Hosszú-hosszú idő óta először ott voltam neki, amikor szüksége volt rám.

– Az első szerelem nem könnyű – mondta Enzo kezét a kezembe kulcsolva.

Aprót sóhajtottam.

– Nem. És még csak nem is lehetek dühös Ianre. Csodálatos fiú, aki jobbá tette a lányomat. Csak egyszerűen nem arra született, hogy ezeken a napokon kívül is vele legyen.

Enzo elgondolkodva nézett bele a távoli éjszakába.

– Vannak szerelmek, amelyek arra születnek, hogy ideiglenesek legyenek – mondta lágyan. Olyan lazának tűnt, és mintha rólunk beszélt volna. Soha nem említettük a jövőt, vagy azt, hogy mi a tervünk a toszkánai hét után. Ami köztünk volt, az túl különleges és értékes volt ahhoz, hogy üres ígéretekkel elrontsuk. De most jó lett volna mégis hallani egyet.

– Abszolút – mondtam. – Nincs abban semmi rossz, hogy az ember kiélvezi a pillanatot. Aztán meg elfelejti.

A homlokát ráncolta és rám nézett.

– Soha nem felejted el, cara. Ha igazi szerelem, akkor nem.

– Mindegy – fintorogtam.

– Kicsit fura vagy ma este. Mire gondolsz? Megmakacsoltam magam.

– Semmire. Csak arra, hogy Allegrának most nagyon fáj, és hogyan segíthetnék neki. Végül is holnap elmegyek, és te is. Ugyanez történik velünk is. Será será, ugye?

– Úgy érted, quel che sarà sarà?

– Úgy, igen.

Némi szórakozottság, de valami mélyebb dolog is villant a szemében.

– Akkor ez azt jelenti, hogy eszedbe sem fogok jutni, miután elköszönünk egymástól, ugye?

– Hát nem fogsz eszembe jutni, ha én sem fogok a te eszedbe jutni. – Jézusom, komolyan képes voltam ezt a gyerekes mondatot kiejteni a számon? Majdnem felszisszentem, de késő volt beismerni a vereségemet. – Úgy értem, szuper volt együtt meg minden, de most tovább kell lépnünk. Ugye?

– Te hazamész New Yorkba a munkádhoz. Én Olaszországban maradok. Hacsak…

Elakadt a szavam. Logikus, hogy ezzel a helyzettel semmit nem tudunk kezdeni, de alig vártam, hogy kimondja, mire gondol.

– Hacsak?

Úgy tűnt, gondosan megválogatja a szavait.

– Hacsak nem akarsz még találkozni velem. Nekem még van szabadságom. Úgyis már rég el akartam menni New Yorkba.

A szívem ugrándozni kezdett a mellkasomban, de ez most nem pánikroham volt. Hanem remény.

– Szeretnél velem találkozni?

– Igen, cara. Tudom, hogy nehéz lesz, és rengeteg az akadály. De ha arra gondolok, hogy el kell válnom tőled, megszakad a szívem. Meg akarom próbálni.

– Szerinted van esélyünk? – Hirtelen fejbe kólintott a helyzetünk reménytelensége. Őrület az egész. Ő egy olasz idegenvezető, akit alig egy hónapja ismerek. Hogyan is gondolhatnánk arra, hogy egy pár leszünk? – Vagy csak nyerünk egy kis időt, mielőtt szükségszerűen összetörik a szívünk?

Előrehajolt, és a kezébe vette az arcom. Elmerültem sötétbarna, átható tekintetében, amiben gyengédséget és reményt láttam.

– Én meg szeretném próbálni – ismételte. – Tudom, hogy érted érdemes harcolni.

Az jutott eszembe, vajon hogy tudta ez az ember áttörni a falat és rabul ejteni a szívemet? És hogy tényleg tudni akarom-e, mi történhet közöttünk? Nem lenne könnyebb erősnek lenni és most szakítani?

– Enzo, gondolkodnom kell rajta – mondtam lassan. – Ez nagyon nehéz nekem. Annyi minden vár rám otthon. Biztos akarok lenni abban, hogy ha belevágunk, akkor azt mindketten akarjuk.

– Megértem – bólintott. Megcsókolt, én meg átkaroltam a nyakát és visszacsókoltam. – Megteszel nekem valamit ma éjjel?

Felnevettem.

– Mit?

– Megfürdünk meztelenül a tóban?

– Hogyan? – pislogtam.

– Amikor a vacsoránál beszélgettünk, Allegra azzal ugratott, hogy ez rajta van a bakancslistádon. A tó gyönyörű éjszaka. Gyere, menjünk. Most.

– Meztelen fürdőzés? Én? Most?

– Igen, cara. Miénk az éjszaka. Ne vesztegessük el.

Bámultam rá egy ideig, mielőtt döntöttem.

– Rendben.

Nevettünk, mint a kamaszok, és leszaladtunk a tóhoz. Eltartott egy ideig, amíg összeszedtem a bátorságomat, levetkőztem és bementem a vízbe, de amikor megtettem, az varázslatos volt. A víz selymesen simogatta a bőrömet, és a növekvő hold rám kacsintott a csillagok közül.

Pancsoltunk, úsztunk, lebegtünk a vízen. Utána visszabújtunk a ruhánkba, csöpögött rólunk a víz, és visszaszaladtunk a házba. Bedőltünk az ágyba, és egész éjjel szerelmeskedtünk, mintha nem lenne holnap.

De volt.

Csókkal váltunk el, és az ígérettel, ami ott lebegett a levegőben. Most először azt vettem észre, hogy a szigorúan kontrollált, rendezett életem, amire olyan büszke voltam, darabokra törik körülöttem.

És még soha nem vártam ilyen boldogan és reménykedve a jövőt.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

SOPHIA

A LÁNYKÁIMNAK FÁJ A SZÍVE.

Az asztal körül ültünk, az utolsó reggelinket ettük. A bőröndöket már becsomagoltuk és összekészítettük, már csak vissza kellett vinni a bérelt autót a reptérre. Ian tegnap utazott el, Enzo ma, korán reggel, amikor mi még aludtunk. Megint csak mi hárman voltunk.

Eddig reggelinél mindig nagy beszélgetések folytak, kávéztunk, és megbeszéltük az aznapi programot. Ma síri csend volt az asztalnál, Frannie és Allegra is a gondolataiba merült. Az ő fájdalmuk és az én titkom mázsás súllyal nehezedett a szívemre.

Valóra vált a vágyam, és átélhettem életem utazását. A lányom és az unokám megküzdötték a maguk harcát, hogy újra egymásra találjanak. Nincs közhelyes happy end, de letették az alapokat ahhoz, hogy valami jó születhessen közöttük, ha mindketten dolgoznak rajta. Segítenem kell, de előbb nekem is meg kell vívnom a magam harcát.

Ma erősebben véreztem. A fájdalom és a nyomás a gyomromban folyamatosan erősödik. Makacs voltam, és nem akartam lemondani erről az utazásról, mert tudtam, milyen fontos mindhármunk számára, és nem akartam, hogy a betegség elvonja a figyelmünket. De itt az ideje, hogy elmondjam nekik. Amikor hazaérünk, azonnal elmegyek orvoshoz.

Azon gondolkodtam, hogy Frannie vajon fogja-e tartani a kapcsolatot Enzóval. Hogy Allegra kapcsolatban marad-e Iannel, és hogy Ian valóban belép-e a szemináriumba. A szerelem, Istenhez hasonlóan, fura dolgokra képes. Akárhogy is, mindkét férfinak fontos szerepe volt a lánykáim életében.

Megmutatták nekik, hogy méltók a szeretetre úgy, ahogy vannak.

– Szomorúak vagytok, hogy vége? – kérdeztem, hogy megtörjem a szívszaggató csendet.

– Itt az idő, haza kell menni – vonta meg a vállát Allegra. Frannie felsóhajtott.

– Én szomorú vagyok. Nem szívesen lépek vissza a való életbe.

Nagyon élveztem a közös utunkat.

Láttam, hogy Allegra arca ellágyul a válaszra.

– Én is – vallotta be. – Anya, fogtok még találkozni Enzóval?

Félrehajtottam a fejem, hogy jobban halljam a választ. Nem volt rá időnk, hogy rendesen átbeszéljük ezt a dolgot. Csak azt tudtam, hogy Enzo a legjobbat hozta ki a lányomból.

– Nem tudom. Ő azt mondta, hogy próbáljuk meg a távkapcsolatot. De őrültségnek hangzik. Nyilván nem fog működni.

– Miért ne működhetne? – kérdezte Allegra. – Ha mindketten komolyan akarjátok.

– Nem tudom, drágám. Biztos vagyok benne, hogy amint eltűnök, ő visszatér az életéhez, én is visszatérek a munkámhoz, és az egész csak egy szép emlék lesz.

Allegra lecsapta a poharát az asztalra, és dühösen nézett Frannie-re.

– Miért kéne így lennie? Mert így egyszerű és észszerű? Vagy mert vissza akarsz menni és beletemetkezni a munkádba, hogy ne kelljen a szar dolgokkal foglalkozni?

Frannie szája tátva maradt a csodálkozástól. Nem szóltam, éreztem, hogy ezt kettejüknek kell megoldani.

– Ne beszélj velem így! A távkapcsolat nagyon bonyolult. Nem vagyunk már kicsi gyerekek nagy álmokkal. Mindkettőnknek megvan a maga élete, és nem könnyű változtatni rajta.

– De megteheted, ha tényleg szeretnéd. Úristen, anya, tényleg nem akartál semmi mást az élettől, csak egy céget? Olyan jó volt látni, ahogy Enzóval vagytok. Jókedvű voltál, nevettél, tréfálkoztál, és egyszer sem nyúltál a hülye telefonodhoz. Tudom, hogy nem akartál nekem apát, hogy élhesd a komplikációmentes, tökéletes életedet, de lehet, hogy most végre itt az ideje, hogy egy kicsit kilépj ebből a tökéletességből.

Frannie arca elkomorult, és gyakorlatilag felhorkant.

– Nem tudsz semmit a döntéseimről! Sem arról, hogy mit akarok az életemtől – vágott vissza. – Az anyád vagyok, nem kéne kérdezősködnöd!

– Miért nem? Ez hülyeség! Én elmondtam neked Iant, te meg elmondhatnád, hogy érzed magad most, hogy Enzo elment. Ahelyett, hogy úgy tennél, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Frannie remegő kézzel ragadta meg a kávéscsészéjét.

– Nevetséges ez a beszélgetés. Menjünk, mindjárt indulnunk kell. Ekkor én is megszólaltam.

– Igazából ez egy nagyon fontos beszélgetés mindkettőtök számára. Szerintem fontos, amit Allegra mondani akar, és neked meg kéne hallgatnod.

Visszatartottam a lélegzetem, vártam, hogy letorkol-e, de nyugodt maradt, és várakozón nézett a lányára.

Allegra felszegte az állát.

– Gyűlölöm, hogy nincs igazi apám. Gyűlölöm, hogy valami biológiai kísérlet voltam, előre eltervezve, szerelem és romantika nélkül. Soha nem akartál párkapcsolatot? Tényleg az életed minden pillanatát megtervezted, még azt is, hogy szerelmes legyél-e? Csak előhúztál egy dobozból a megfelelő pillanatban, amikor gyereket akartál, és eszedbe sem jutott, hogy én hogy fogom érezni magam ettől?!

Láttam, hogy mindkettejükben fellángol a fájdalom, és elállt a szavam. Láttam, hogy a lányom megremeg Allegra szavaira, de tudtam, hogy az unokámban ez olyan régóta sajgó seb, amit most ki kell véreztetni ahhoz, hogy begyógyuljon.

– Hogy gondolhatsz ilyet? – suttogta Frannie elgyötörten. – Azért választottam, hogy így szüless meg, mert harmincéves voltam, és még soha nem voltam szerelmes. Rettegtem a gondolattól, hogy várok a nagy szerelemre, és vagy megérkezik, vagy nem. Hogy hihettem volna valamiben, amit soha nem éltem át? Annyira akartalak… A plafont bámultam, és rólad álmodoztam. És amikor teherbe estem, a világot jelentetted nekem. Életem legőrültebb és leggyönyörűbb döntése volt, hogy lesz egy gyerekem. Tényleg azt hiszed, nem volt benne semmi szeretet? Atyaúristen, csupa szeretet volt az egész! Minden pillanat, a születésedtől kezdve mostanáig az egyetlen tökéletes dolog az életemben, hát nem érted? És ha bármikor is kételkedhettél benne, hogy mindig is akartalak, szerettelek és imádtalak, akkor a bocsánatodat kell kérnem, drágaságom. Te vagy a… mindenem.

Megrendítő pillanat volt. Nézték egymást, aztán Allegra megdörzsölte az arcát, és bólogatni kezdett.

– Nem tudtam. Soha nem beszéltél róla, az eljárás pedig olyan ridegnek tűnt.

Frannie felállt a székéből, és szorosan átölelte.

– Soha – mondta határozottan. – Kérdezd meg Nonnit. Megőrültem érted, és a terhességem minden pillanata tele volt boldogsággal és várakozással. Nélküled semmim sincs, Allegra. Ezt tudnod kell, érted?

– Értem.

– Tudom, hogy már mondtam, de néhány dolgon változtatni fogok. Ideje, hogy több feladatot adjak Kate-nek és Laylának, és hagyjam, hogy a csapat végezze a munka oroszlánrészét. Mindig imádni fogom a munkámat, de nem akarom többet ezt a megterhelő életritmust.

Allegra óvatosan pillantott rá.

– Azt hittem, szereted, hogy ilyen sokat dolgozol. Anya, én nem akarom, hogy pánikrohamaid legyenek, azt akarom, hogy boldog légy.

– Köszönöm, drágám. Azt hiszem, már nagyon régóta szükségem lenne arra, hogy legyen valami más is, ami boldoggá tesz. Pont ahogy te és Nonni mindig mondtátok.

– Anyának mindig igaza van – csicseregtem mosolyogva. Frannie sóhajtott, Allegra nevetett. Néztem, ahogy átölelik egymást, és megpróbáltam lenyelni a gombócot a torkomban.

Most tényleg van esélyük.

Pár órával később felszálltunk a repülőre, és visszaindultunk New Yorkba.

És amikor hazaértünk, végre elmondtam nekik mindent.

Kaptam időpontot egy orvoshoz, és a vizsgálatok után megtudtam, hogy az a dolog a testemben nagyobb lett, és hogy pont az, amitől féltem.

Rák.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

FRANCESCA

A KÓRHÁZ FOLYOSÓJÁN ANYA szobája felé tartottam, kezemben a kedvencével, egy színes vadvirágcsokorral. Az ajtó félig nyitva volt, gyorsan bekopogtam és beléptem.

– Hogy van a betegünk ma reggel? – kérdeztem, és mosolyogva léptem oda az ágyhoz. Megláttam az éjjeliszekrényén a tálcát, amin nagyjából fél adag ebéd volt, azaz végre evett valamit. Visszajött a színe is, bár a kórházi hálóing és a karjából lógó csövek látványától kicsit émelyegtem.

– Jobban – mondta. – De normális ennivaló nélkül soha nem fogok meggyógyulni. Nem tudsz becsempészni egy kis Allegra-féle raviolit? Légy szíves!

Nevettem, és betettem a virágot az éjjeliszekrényén levő egyik vázába.

– Nem hiszem. De úgyis hamarosan hazajössz. A nővérek szerint jól nézel ki, és amint kakiltál egyet, hazaengednek.

Anya felnyögött.

– Uram, ments meg ettől a megaláztatástól…

De láttam, hogy a szeme visszanyerte a régi fényét, úgyhogy talán tényleg túl van a nehezén. Amikor hazajöttünk, leültetett Allegrát és engem az asztal mellé, és bevallotta, hogy valójában hogy érzi magát. Próbáltam mélyeket lélegezni és nyugodt maradni, hogy megelőzzem az újabb pánikrohamot, és gyorsan intézkedtem.

Foglaltam neki időpontot az egyik legjobb orvoshoz, aki elküldte nőgyógyászhoz, az megvizsgálta, és csináltatott biopsziát.

Anyának méhrákja volt.

A nyár utolsó hetei összemosódtak, közben az orvosok előálltak egy tervvel. Jó hír volt, hogy a rák nem volt végzetesen előrehaladott stádiumban, ezért meg tudták műteni. Kivették anya méhét, és úgy tűnt, ezzel meg is oldódott a probléma, még sugárkezelésre sincs szükség.

Szerencséje volt.

Allegrával mondtuk neki, hogy költözzön hozzánk, de makacs, és nem akar. Fölvettem neki egy ápolót és egy takarítónőt, de már kivágott néhány hisztit, mondván, hogy jól ellesz ő egyedül. Allegra azt mondta, hogy az első héten odaköltözik hozzá, aztán nekiállunk tervet készíteni, hogy váltásban segítsünk neki.

– Nem kéne az irodában lenned? – kérdezte most anya.

– Én vagyok a főnök, bármikor eljöhetek ebédelni, ha akarok – mondtam.

– Mi lett az Ackerman-féle megrendeléssel?

– Még dolgozunk rajta. – Mosolyogtam az igyekezetén, hogy képben legyen a benti ügyeimmel kapcsolatban. Újabban szívesen kérdezgetett arról, hogy éppen min dolgozunk, sőt néha még ötleteket is adott egy-egy reklámhoz. Egyébként elég jókat mondott, és kifejezetten kreatívnak mutatkozott a marketingben. Lehet, hogy tetszett volna neki az a pálya, amit én választottam.

Lehet, hogy sokkal jobban hasonlítunk, mint gondoltam. Betartottam az ígéretemet. Kate-et és Laylát bevettem a cégbe, átszerveztem a munkaköröket, több mindent bíztam rájuk, és bejelentettem, hogy hátralépek egyet. A nagyobb megrendelésekben részt veszek, és én vezetem a csapatot, amikor úgy gondolom, hogy ez fontos, de egyre jobb voltam abban, hogy elengedjem az egész vállalkozás irányítását. Még Anthonyt is megpróbáltam visszaszerezni, de azt mondta, késő.

Igazából nem érdekelt különösebben. Voltak fontosabb dolgok az életemben.

Megszólalt a telefonom. Nem munka volt, és azonnal felvettem.

– Szia. Itt vagyok anyával.

– Hogy van?

– Jobban. Kicsit ideges, és nem akar a kakijáról beszélni.

– Francesca! – kiabált rám anya. – Kivel beszélsz?

– Enzóval, nyugi. Köszönj neki. – Odatartottam a telefont anya füléhez, és csak nevettem azon, hogy elpirult.

– Megölöm a lányomat – mondta fogcsikorgatva. – Mikor látunk? Bólintott, és örömmel figyeltem, ahogy beszélget egy kicsit Enzóval, mielőtt visszaadja a telefont.

– Mikor jössz? – kérdeztem.

Nevetett azon a szexis, mély hangján, amitől egészen elgyengültem.

– Karácsonykor, ahogy megbeszéltük. Két hétig tudok maradni.

Ha elviselsz annyi ideig.

– Biztos vagyok benne.

– Szuper. Megkaptátok az Ackermant?

– Még nem, de célegyenesben vagyunk. Egy Instagram-videóval akarom elkápráztatni, hogy több követője legyen, és a megtekintései száma is emelkedjen.

– Allegra csütörtöki versenye megvolt? Nem maradt el az eső miatt? Nem írt vissza.

– Nem, esett, és azért nem válaszolt, mert összetörte a telefonját. Fél napot töltöttünk a Verizonban, hogy újat vegyünk neki. Este biztos ír.

– Oké. Ma a nővéreimmel ebédeltem, és megőrjítenek. Mindenáron facetime-olni akarnak veled, de attól tartok, hogy ha beleegyezel, utána soha többet nem akarsz majd velem beszélni. A családom teljesen bolond.

– Jó lenne, annyira szeretnék velük találkozni. És a bolondokat pont szeretem.

– Hála istennek. Na, hagyom, hogy anyukáddal légy. Szeretlek, cara.

Libabőrös lettem.

– Én is szeretlek – mondtam lágyan.

Amikor letettem, anya büszkén mosolygott. Sóhajtva néztem a plafont.

– Ne mondj semmit! – morogtam. – Nevetséges, gejl, patetikus.

– Nem, édesem. Csak szerelmes. Olyan boldog vagyok, hogy végül úgy döntöttél, folytatjátok.

– Én is. Hiányzik, de olyan jó rá gondolni. Úgy döntöttünk, nem sietjük el, és majd meglátjuk, mennyire tud működni.

Lazán beszéltem, de belül tudtam, hogy megéri harcolni Enzóért. Rendszeresen hívott, és minden érdekelte, a munkámtól kezdve a pletykákig, vagy hogy mit nézek éppen a tévében. Imádott Allegrával beszélgetni, és képben akart lenni a sportversenyeivel és az iskolai dolgaival is. Sokszor facetime-oltunk vagy chateltünk. Bár nagyon messze voltunk, közel éreztem magamhoz, mintha a szívünk már örökre összekapcsolódott volna.

– Nagyon örülök. Megérdemled, hogy boldog légy, Enzót meg imádom. És hogy érzed magad? A pánikrohamok?

– Újabban nincsenek. De jobban is tudom, hogy mi váltja ki őket, és odafigyelek, az segít.

Mindig úgy érzem, hogy a szörny itt leselkedik rám, és kész előlépni és megbénítani a testem. De már az is, hogy tudom, hogyan lehet a légzésemet kontrollálni és ezzel legyőzni, megnyugtat egy kicsit. Kipróbáltam a reggeli meditálást is, hogy megnyugtassam az elmém.

Beszélgettünk még egy kicsit anyával, amikor egy futár érkezett egy óriási csokor rózsával. Azt hittem, valamelyik ismerőse küldte a templomból, de láttam, hogy amikor elolvasta a cédulát, olyasmi történt, ami nem szokott.

Elpirult.

– Anya, ki küldte a rózsát? – kérdeztem. Még pirosabb lett, és bűntudatosan nevetett.

– Csak valaki, akivel Olaszországban találkoztam. Oldalra billentettem a fejem.

– Ki? Valaki a csoportból?

– Nem, egy férfi, akivel Velencében találkoztam. – A szeme izgalomtól ragyogott. – Hamarosan Párizsba utazik, és arra gondoltam, csatlakozom hozzá. Azt mondja, hogy nagyon helyes a csoport, és mind idősebbek.

Leesett az állam.

– Viccelsz? Most nem mehetsz el Párizsba! Pihenned kell és gyógyulnod. Hogyhogy nem szóltál erről eddig?

– Ugyan már, Frannie, nem fontos. Maximum jövőre esedékes, és egyelőre csak gondolkodom rajta. Ne izgulj.

Láttam, hogy boldogan szagolgatja a rózsákat, és a vázát úgy helyezi el, hogy lássa a szeme sarkából.

– Legalább a nevét megtudhatom? Nagyon anyukásan sóhajtott.

– Milton. És most beszéljünk másról, mielőtt bejönnek a nővérkék.

Megtettük, de azért megjegyeztem, hogy majd el kell lopnom a kártyát, hogy megnézzem, mit írt ez a Milton anyámnak.

Amikor elmentem, megbeszéltük a másnapi előkészületeket, hogy ha megcsinálta azt, amit a nővérkék akarnak tőle, hazajöhessen.

Ahogy mentem az autóm felé, énekelgettem magamban. Történetesen éppen egy Dean Martin-számot.

Nem véletlenül klasszikus.

HARMINCHATODIK FEJEZET

ALLEGRA

ANNYIRA BESZIPPANTOTT MR. SANDERSON órája, hogy nem is hallottam a csengőt, csak azt vettem észre, hogy a többiek lecsapták a laptopjuk fedelét.

– Hétfőn dolgozat – kiabálta át Mr. Sanderson a hangzavaron. – Lezárjuk a középkort, és áttérünk a reneszánszra. Készüljetek a rengeteg meztelenkedésre. De aki ezen vihog, az mehet egyenesen az igazgatóhoz.

Összenevettem a mellettem ülő lánnyal, aki egyébként elég csöndes volt, és úgy tűnt, ugyanúgy érdekli a művészettörténet, mint engem. Nagyon sokan csak azért vették föl a művtörit, mert úgy gondolták, könnyű belőle ötöst szerezni, én viszont tényleg alig vártam, hogy elmélyedjünk benne.

– Jó fej – mondta lány a tanárra célozva. Barna haját laza lófarokba fogva viselte, fekete keretes szemüvegétől elég menő, kicsit alter külseje volt. – Nekem egyébként nagy vágyam, hogy a Dávid-szobrot élőben lássam. Úgy hallottam, nagyobb, mint gondolná az ember. Mármint minden része – kacsintott rám.

Elmosolyodtam.

– Képzeld, én a nyáron láttam. Olaszországban voltunk. Leesett az álla.

– Azta. Gondolom, a legmenőbb nyaralás volt, amit el lehet képzelni. Én meg egész nyáron a vidámparkban szenvedtem a húgommal. Ugye jól gondolom? Szuper volt?

Bólintottam, és az emlékek megmelengették a szívemet.

– Igen. A szobor tényleg hatalmas, és annyi ideig lehet bámulni, ameddig csak akarja az ember. A Pietà üveg mögött van, de az is klassz.

Megrázta a fejét, összeszedte a papírjait meg a laptopját, és betette a hátizsákjába.

– Irigyellek. És festesz is, vagy csak csodálod a művészetet?

Elnevettem magam. Volt benne valami egyszerűség, de nagyon őszintének tűnt. Idén már nem barátkoztam Bonnie-val és Claire-rel, mert nem bírtam tovább elviselni az álságosságukat. Nem akarták elhinni, hogy választottam még egy szakkört, ahelyett hogy korábban végeztem volna délután, és folyamatosan azon siránkoztak, milyen unalmas volt a nyaruk. Nagyon elegem volt mindkettőjükből.

– Soha nem próbáltam még a festést – mondtam. – És te?

– Én igen, bár elég béna vagyok benne. De nagyon szeretem. A barátnőmmel, Tracey-vel szombat délelőttönként járunk. A jövő héten kezdődik az új kurzus. – Megállt, kicsit óvatosan nézett rám, mintha attól félne, hogy kigúnyolom. – Becsatlakozhatsz, ha van kedved. Tracey nagyon jó fej. Utána elmehetünk ebédelni. Én vega vagyok, és a kávézóban van pár jó kaja. Ha van kedved. Ja bocs, különben Brianna vagyok. Ha esetleg nem tudtad.

Ilyen esetekben általában kedves vagyok, de mindig találok valami kifogást. Könnyebb a komfortzónámon belül maradni.

– Aha, nagyon jó lenne – mondtam. – Én Allegra vagyok.

– Láttalak már a suliban, de szerintem még nem volt közös óránk.

– Elővette a telefonját. – Mi a számod? Megírom sms-ben az infókat.

Megmondtam, ő meg beírta a telójába. Elköszöntünk, hogy majd chatelünk, és éreztem, hogy izgalomba jövök a gondolatra, hogy együtt fogunk művtöriórára járni. Az új kihívások eszembe juttatták a nyarat, és elhatároztam, hogy nem szállok buszra, inkább sétálok egyet. A gondolataim társaságában akartam tölteni a délutánt.

Nem sokkal azután, hogy kiléptem a suliból, ismerős alakot láttam közelíteni. Hunyorogtam egy kicsit, végül megismertem Davidet. Néztem, ahogy közeledik, és vártam az ismerős izgalmat. De amikor megállt, egészen közel hozzám, észrevettem, hogy már nem reagálok így rá.

– Szia – mondta.

– Helló. Mi újság?

Egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát, és zsebre dugta a kezét.

– Minden oké. Fredáék végül elköltöztek, szóval ő nincs már az idén. Connor meg belekerült valami új társaságba, szóval nem sokat találkozunk. – Fürkészve nézett végig rajtam. – Jól nézel ki.

– Köszi, te is. – Ez igaz volt. Levágatta a haját, amitől egy kicsit kevésbé volt laza, de nem is tűnt annyira mogorvának, és ezzel néhány lány szemében nyilván szexisebb lett. Még mindig volt benne valami hűvös nyugalom, de valahogy nem látszott olyan megközelíthetetlennek, mint azelőtt. Úgy tűnt, tényleg figyel rám. – Jó így a hajad.

– Ja, lett egy melóm, és kérték, hogy hozzam rendbe magam egy kicsit. Nem jelentkeztél, miután hazajöttél Olaszországból.

Kicsit kínosan éreztem magam. Tény, hogy írt pár sms-t, és nem tudtam, mit válaszoljak. Folyamatosan Ianre gondoltam, és kényelmetlenül éreztem magam David vagányságától és kicsit túlságosan is laza stílusától. Én egyáltalán nem vagyok egy lázadó típus. Kocka vagyok, és ez nekem meg is felel. Semmi kedvem nem volt cigizni és éjszakázni. Végre elkezdtem érdekesnek találni életemnek azokat a részeit is, amik eddig uncsinak tűntek.

– Bocs. Anyám nem annyira akarta, hogy veletek lógjak a balhé után.

– Aha, gondoltam. A szülők folyton korlátozni akarják a szabadságunkat. Bátornak kell lennünk és azt csinálni, amit akarunk.

Bólintottam, és hátraléptem egyet.

– Igen, de igazából az van, hogy megértem. Amúgy sem igazán élveztem a füvezést.

– Ne már! De azért remélem, nem érzed úgy, hogy mi kényszerítettünk. Az nem lenne jó.

– Nem, nem, az én döntésem volt – ráztam meg a fejem. – Nem hibáztatok senkit. Csak rájöttem, hogy az nem én vagyok.

Lassan bólintott, kis mosollyal az ajkán.

– Vágom. Én se vagyok már oda érte annyira. Drága, és inkább a zenémre költöm a pénzem.

Még korábban átküldött egy videót egy dalról, amit ő szerzett, és meglepett, hogy milyen tehetséges. A hangja mély volt, rekedtes és elég érzéki. És a dal szövege is jó volt.

– Nagyon jó vagy benne, David. Tudom, hogy nehéz betörni a piacra, de neked van mondanivalód. Egyszer még fel fog figyelni rád a világ.

Meghökkent, aztán összeszűkült a szeme.

– Gondolod? Megvontam a vállam.

– Remélem. Hosszú út áll előtted, ha a zene a szenvedélyed.

Aminek a fele harc.

Arra gondoltam, amit Ian mondott, és szomorúság fogott el. Többször is írt az elmúlt két hónapban, képeslapokat tiszta, hosszúkás betűkkel ráfirkantott üzenetekkel, noteszlapokat, rajtuk a Dávid-szoborral vagy versidézetekkel, amiket olvasott. Amennyire fájt, amikor hírt kaptam felőle, annyira jól is esett, hogy tudtam, ott van valahol, halad előre az úton, amiben hisz, és közben rám gondol.

David egyik lábáról a másikra állt.

– Tudom, hogy rohadt elfoglalt vagy meg minden, de azon gondolkodtam, hogy nem akarnál-e találkozni velem néha.

Beülhetnénk valahova, vagy elmehetnénk moziba. Vagy csak együtt lennénk és dumálnánk.

Néztem rá egy ideig, és azon gondolkodtam, hogy érzem magam ettől. Egyelőre nem tudtam eldönteni. De valami megváltozott, és kíváncsi voltam rá, milyen is ő igazából, amikor nem a barátaival van.

– Aha, lehet – mondtam. – Péntek este?

– Ja, tökéletes. Örülök, hogy jól érezted magad Olaszországban. A mi road tripünk végül rövidebb lett. Borzasztó volt, Freda és Connor megőrültek, végül el is veszítettük az egyik beígért melót.

Nevettem, ahogy eszembe jutott, amint Freda a melleit a kamerába tolja.

– Gondolom. Megyek. Akkor később tali.

– Jaja, szia.

Mosolyogva mentem haza. Nem tudom, mi lesz, de nyitott vagyok arra, hogy jobban megismerjem Davidet, mármint az én fogalmaim szerint. Anya hívott, elmondta, hogy Nonnit holnap kiengedik a kórházból, úgyhogy végre abbahagyhatom a parázást miatta. Elkezdem az önkénteskedést az egyik civil szervezetnél. Beszéltem az igazgatóval, mondtam, hogy érdekel a főzés. Adott egy listát arról, hogy mire van szükségük, ha esetleg tudnék szponzort szerezni.

Eddig hat helyet találtam, és leszerződtem egy helyi gazdasággal, ahonnan majd szállítanak friss tojást meg gyümölcs- és zöldségkosarakat. Örültek a lehetőségnek, én meg arra gondoltam, hogy ez csak a kezdet. Anya is úgy döntött, hogy csatlakozik hozzám. Érdekli, hogy dolgozik egy nonprofit cég, és az is, hogyan lehet egészséges ennivalót szerezni a rászorulóknak. Azt mondta, jól csinálom az üzletet, és bár magamban mosolyogtam rajta, jó érzés volt, hogy büszke rám.

Nagy terveim vannak.

Később, éjszaka kibámultam a szobám ablakán, néztem a teliholdat és Ianre gondoltam. Az utazásunkra, hogy Enzo jön karácsonyra, és hogy amikor este anya hazajött, boldognak tűnt.

Tudom, hogy rengeteg akadály áll előttünk. Harcok, düh, fájdalom, szomorúság. Néha annyira átérzem ezt, és azon gondolkodom, hogy képes leszek-e valaha olyan lenni, mint az anyám, és olyan fegyelmezetten élni. Néha egy nagy, nyitott sebnek érzem magam. De Olaszország megtanította, hogy ne féljek. Nem akarok beszűkült, önmagába zárt életet élni.

Mert minden sarkon új kaland vár.

És alig várom, hogy kiderüljön, mi lesz a következő.

AZ OLVASÓHOZ

SZERETNÉK ELMESÉLNI egy történetet.

Anyámnak mindig az volt az álma, hogy eljusson Olaszországba, ahol az édesanyja és az édesapja született. De vagy pénzünk, vagy lehetőségünk nem volt rá, úgyhogy hosszú-hosszú időre félretettük ezt az álmot.

De egy nap elhatároztam, hogy a hetvenedik születésnapjára elviszem őt Olaszországba a nagynénémmel, a testvérével és a tizenhat éves unokahúgommal együtt. Kiléptünk a mindennapjainkból, hogy két fantasztikus, kalandos hetet töltsünk abban az országban, ahonnan származunk. A család férfi tagjait itthon hagytuk, hogy vigyázzanak a gyerekekre, és így szabadok voltunk, mint a madár, és minden lehetőségünk megvolt arra, hogy közelebb kerüljünk egymáshoz.

Életünk utazása volt. Anya születésnapját Toszkánában ünnepeltük egy szőlőskertben, a telihold fényénél. Táncoltunk, boroztunk és tésztát ettünk. Beszélgettünk. Jobban megismertük egymást. Jóban lettünk a csoportunk tagjaival, és olyan barátságokat kötöttünk, amelyeknek az alapja egy csodálatos közös élmény volt.

Ahogy Rómából Caprin keresztül Sienába mentünk, kirajzolódott előttem három generáció története, akik valahol útközben elveszítették egymást, és Olaszországba jönnek, hogy újra rátaláljanak önmagukra és egymásra.

Az utazás alatt átéreztem a nők közötti kapcsolatok mélységét és összetettségét, különösen az anya-lánya viszonyban. Hallani véltem nagyanyám hangját, amint suttogva szól hozzám, miközben állok a dombtetőn, a lábaim előtt Nápollyal. Láttam az unokahúgomat, aki minden műalkotással, amit megnézett, és minden templommal, amibe be tudott menni, felnőttebb lett. Hallgattam a nagynéném történeteit, aki arról beszélt, milyen egy üzletasszony élete, és hogy miért döntött úgy, hogy nem vállal gyereket. Mesélt az életéről, ami talán nem pontosan olyan, mint amilyet a társadalom elvár tőlünk.

Más emberként tértünk haza. Akkor már tudtam, hogy egy nap megírom ezt a könyvet, és benne lesznek a mi élményeink és felfedezéseink is.

A valós alapokon nyugvó történet elemei keverednek a kitalált kalandokkal. Lehetséges, hogy valaki leesett a Spanyol lépcsőről. Az is lehet, hogy egy dühös hajléktalan megkergetett valamelyikünket egy kihalt római parkban. Talán volt egy ijesztő-nevetséges kalandunk a galambokkal Velencében.

De az is lehet, hogy nem.

Akárhogy is, a könyv szereplőinek érzelmei igaziak. Bízom benne, a kedves olvasó élvezte a Ferrari család nőtagjainak utazását, és egy kicsit meglátta bennük önmagát. Remélem, hogy a megbocsátás, a gyógyulás és a második esély ereje úgy hatott rá, ahogy én szeretném. És a családé, természetesen.

Elsősorban a családé.

Köszönöm, kedves olvasóim, hogy bíztatok bennem, és elkísértetek ezen az úton.

Jen

KÖSZÖNETNYILVÁ NÍTÁS

NAGYON SOK EMBER VAN, akinek köszönetet kell mondanom. Mindig is úgy gondoltam, hogy az író megírja a történetet, de rajta kívül egy egész csapat okos emberre van még szükség ahhoz, hogy a történet a lehető legjobb formájában kerüljön az olvasók elé.

Először is ott van Berkley csodálatos csapata. Kerry Donovannek, a szerkesztőmnek köszönöm, hogy hitt ebben a történetben akkor is, amikor sokan nem. Lehetővé tette, hogy valóra váltsam az álmomat, és ezért örökre hálás leszek. Köszönöm Mary Gerennek és Eileen Chettinek a társszerkesztést, és köszönöm a csúcsszuper marketinges és hirdetési csapatnak is a munkáját: örökre hálás leszek Jessica Mangicarónak, Tara O’Connornak és Craig Burke-nek. Jeanne-Marie Hudson és Claire Zion: öröm volt veletek dolgozni a könyvön!

Köszönet illeti az ügynökömet, Kevan Lyont, aki mindig mellettem áll – annyira szerencsésnek érzem magam, hogy vagy nekem!

Köszönöm az asszisztensemnek, Mandy Lawlernek, aki nagyon sokat biztatott, hogy foglalkozzam a saját márkám építésével, és mindig elintézi, hogy simán menjenek a dolgok a háttérben.

Nina Grinstead a Valentine PR-nál MINDENBEN segített a kulisszák mögött, hogy sikeres legyen a könyv kampánya.

És mint mindig, köszönöm az olvasóimnak. Köszönöm, hogy mindenhova követtek, ahová a múzsám repít.

Szuperek vagytok mind.

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

AZ OLVASÓHOZ

KÖSZÖNETNYILVÁ NÍTÁS