„A Hétköznapi szörnyetegek szerteágazó cselekménye lenyűgöző helyszíneken játszódik, viktoriánus világa magával ragadó. Mocskos, mégis ragyogó; varázslatos, mégis halálos; változatos és elbűvölő szereplői pedig mintha a modern kor emberei lennének."

Cari Thomas

„Felejthetetlen, burjánzó és gondolatébresztő – egy lendületes és részletesen kidolgozott gázlámpás fantasy, ami hihetetlen utazásra hívja az olvasókat. Mirónak köszönhetően belemerülünk az élet mocskába, és elhisszük, hogy mind a szörnyek, mind a csodák lehetségesek."

A. C. Wise

„Kísérteties, feszültséggel teli és eget rengető. A mágia és iszonyat letehetetlen keveréke."

Tamora Pierce

J. M. Miro: Ordinary Monsters

Copyright © 2022 by Ides of March Creative Inc.

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J. M. Miro: Ordinary Monsters

Flatiron Books, New York, 2022

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 963 598 052 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kővári Bettina, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy, horror

Dave Balchinnak

És amikor felélték az emberek minden termését,

És az emberek nem bírták tovább eltartani őket,

Az óriások ellenük fordultak, és felfalták az emberiséget.

ÉNOK KÖNYVE

SÖTÉT alaK

A MaCSKaKÖVES

LÉPCSŐN

1874

1

ELVESZETT GYERMEKEK

ELIZA GREY ALKONYATKOR pillantotta meg a csecsemőt egy tehervagonban, amely lassan döcögött az esőben, öt kilométernyire nyugatra Bury St. Edmundstól, az angliai Suffolkban. A tizenhat éves lány nem tudott se írni, se olvasni, és nem ismerte a világ dolgait. A szeme sötét volt, mint az eső. Gyomrát éhség mardosta, mert két napja nem evett, és kabátot se hozott magával, mivel az éj leple alatt menekült el, végig sem gondolva, hová mehetne, vagy mi lesz ezután. A nyakán még meglátszott a munkaadója hüvelykujjának nyoma, a bordája belilult a csizmás rúgásoktól, és a férfi gyerekét hordta a szíve alatt, habár ezt egyelőre nem tudta. Amikor Eliza utoljára látta őt, hálóruhában volt, és egy hajtű állt ki a szeméből.

Azóta menekült. Mikor a félhomályban kibotladozott a fák közül a mezőre, és megpillantotta a közeledő tehervonatot, azt hitte, nem fogja utolérni. De sikerült átmásznia a kerítésen, majd átvágnia az ázott réten, miközben az esőcseppek az oldalát csapkodták. A töltésen megcsúszott és elesett, a nehéz, ragacsos sár rátapadt a szoknyáira, de négykézlábra küzdötte magát, s mászni kezdett felfelé.

Ekkor hallotta meg a kutyákat. Sötét lovasok bukkantak elő egymás után a fák közül, felsorakoztak a kerítés mögött, miközben vérebeik csaholva loholtak előttük. Amikor a férfiak a csizmájuk sarkával ügetésre ösztönözték a lovaikat, Eliza elkapta a tehervagon fogantyúját, és utolsó erejével fellendítette magát. Hirtelen lövés dörrent, a következő pillanatban valami csilingelve szikrázott az arca mellett. Megfordult, és meglátta a keménykalapos alakot, halott munkaadója félelmetes apját. A férfi állt a kengyelben, puskáját megint lövésre emelte. Eliza kétségbeesetten elsöpörte az ajtóból a szalmát, majd zihálva hevert a félhomályban, miközben a vonat gyorsulni kezdett.

Álomba zuhant. Amikor magához tért, a haja a nyakára tapadt, a tehervagon padlója zörgött-dübörgött alatta, és az ajtónyíláson bevert az eső. Épphogy ki tudta venni az egymásra pakolt ládákat, rajtuk Greene King címkéjével, és a fából készült priccset, amely felborulva hevert a szalmán.

Volt ott még valami más is: halvány derengés, akár egy égve felejtett lámpás, melynek kékje a távoli villámlás fényére emlékeztetett. Ám ahogy a lány közelebb mászott hozzá, egészen mással szembesült: egy kisbaba, egy aprócska fiú ragyogott a szalmában.

Egy életre belé vésődött a látvány – a csecsemő arcából pulzáló, kékes fény, mintha egy lámpás világított volna a bőre alatt. A kirajzolódó erek a gyermek orcáján, torkán és karján.

Még közelebb kúszott hozzá.

A kisbaba mellett egy fekete hajú nő feküdt, az édesanyja. Az asszony halott volt.

MI IRÁNYÍTJA AZ ÉLETET, ha nem a sors?

Az aprócska lény bőre egyre halványabban világított, végül a fény kihunyt. Abban a pillanatban Eliza múltja és jövője egy hosszú, egyenes vonal formájában feszült ki előtte és mögötte, mindaz, ami ez idáig volt, és amivé válnia kell. Négykézlábra ereszkedett a szalmán, együtt imbolygott a tehervagonnal, érezte, hogy lelassul a szívverése, és majdnem sikerült elhitetnie magával, hogy csupán álmodta azt a kék színű ragyogást, hogy az a fényfolt a szemhéja mögött csak a kimerültség, a félelem és a szökevényekre váró sors fájdalma. Majdnem.

– Hát te meg mi vagy, kicsikém? – dünnyögte. – Hogy kerülsz ide?

Eliza nem volt különleges, sem okos. Csak egy kis veréb, keskeny, beesett arccal, nagy szemmel; barna haja durva tapintású, akár a szalma. Tudta, hogy az élete fikarcnyit sem számít, hisz kislány korától ezt mondogatták neki. Lehet, hogy a lelke Jézusé volt a túlvilágon, viszont e földi porhüvelye fölött az rendelkezett, aki etette, ruházta, és tetőt adott a feje fölé. Így működött a világ. De miközben az esőcseppek vadul csapkodták a vagon nyílását, és Eliza erősen magához szorította a csecsemőt, a kimerültség ajtót nyitott előtte a sötétségre. Őt magát is meglepte a hirtelen rátörő érzés, amely letisztult volt, és heves; dacos, mint a harag, mégis különbözött attól. Eddig sohasem tartott a kezében ennyire kiszolgáltatott lényt, aki ilyen elveszett a világban. Sírva fakadt. Siratta a csecsemőt, saját magát és azt, amit már nem tudott jóvátenni, majd egy idő után, amikor elapadtak a könnyei, csak bámult ki az esőbe, karjában a gyermekkel.

Eliza Mackenzie Grey. Újra és újra elsuttogta a csecsemőnek a nevét, mint egy titkot, azonban nem tette hozzá, hogy: Mackenzie, az apám után, aki jó ember volt, de korán elragadta az Úr. A Grey nevet attól a férfitól kaptam, akihez az anyám később hozzáment. Olyan magas volt, mint az apám, jóképű pokolfajzat. Szép szavakkal behízelegte magát anyámnál, aztán kiderült, hogy a természete más, mint a beszédje. A férfi elbűvölő modora néhány héttel az esküvő után részeg hőzöngésbe fordult, a Leicester északi részén lévő nyomorúságos bérlakás padlóján üres üvegek gurultak, és reggelente durván bánt Elizával, aki kislányként nem értette az egészet, csak annyit tudott, hogy mostohaapja fájdalmat okoz neki, és szégyenérzet járta át. Tizenhárom éves korában az anyja beadta szolgálónak, hogy minél távolabb legyen attól a férfitól. Amikor elküldte Elizát az ügynökséghez, száraz volt a szeme, az ajka vértelen, mint a halottaké.

És most ez a másik férfi, Eliza munkaadója – egy gazdag család sarja: elegáns mellények, zsebórák, gondosan nyírt pofaszakáll –, aki behívta a lányt a dolgozószobájába, és megkérdezte tőle a nevét, pedig Eliza akkor már két éve ott dolgozott, majd tegnapelőtt éjjel halkan bekopogott az ajtaján egy gyertyával a kezében. Mielőtt Eliza felkelhetett volna, vagy megkérdezhette volna, mi történt, a férfi csendben beosont, és becsukta maga mögött az ajtót. Most pedig holtan fekszik kilométerekre innen, a lány szobájában, egy sötét vértócsában.

Eliza meggyilkolta.

Keleten már pirkadt. Amikor a csecsemő éhesen felsírt, Eliza előszedte kevéske élelmét, azt a néhány kenyérhéjat, amit egy kendőbe csomagolt; egy kis darabkát a szájába vett, pépesre rágta, majd odanyújtotta a babának. A csecsemő mohón szopogatni kezdte, a szeme tágra nyílt, és egy darabig Eliza szemébe nézett. Annyira halovány volt a bőre, hogy a lány tisztán látta az alatta futó, kék ereket. Odamászott a halott nőhöz, kihámozott az alsószoknyájából egy köteg bankjegyet és egy aprópénzes erszényt, utána nagy nehezen megszabadította a felsőruházatától. Az asszony nyakában két nehéz fémkulcs lógott egy bőrszíjon; azzal már nem vesződött. A mályvaszínű szoknya kissé hosszúnak bizonyult, ezért a derékrésznél áthajtotta, majd elmormolt egy imát a halott nőért, miután végzett. Finom, csinos teremtés volt, Eliza szöges ellentéte; a haja dús, fekete – azonban a mellkasán és a bordáin barázdás, hólyagos forradások látszottak, amelyek nem az égési sérüléshez vagy a himlőhöz hasonlítottak. Mintha a hús elolvadt volna, és utána megfagyott. A lány el sem tudta képzelni, mi okozhatta ezeket.

Az új ruhái puhábbak és szebbek voltak, mint a régiek. A hajnali fényben, amikor a vonat a kereszteződésnél lassított, leugrott róla a csecsemővel a karján, és visszasétált a legközelebbi állomásig. Egy Marlowe nevű faluban találta magát, és mivel ez egész jó névnek tűnt, elnevezte a csecsemőt Marlowe-nak. Kivett egy szobát az egyetlen út menti fogadóban, ruhástól belefeküdt a tiszta ágyba, a csecsemő puha, meleg testét a mellkasához szorította, és mind a ketten elaludtak.

Reggel vásárolt egy harmadosztályú jegyet Cambridge-be, onnan pedig továbbmentek dél felé egészen a King’s Cross pályaudvarig, London legsötétebb, legfüstösebb részéig.

A LOPOTT PÉNZ HAMAR elfogyott. A Rotherhithe negyedben azt a mesét adta elő, hogy ifjú férje belehalt egy lovaskocsi-balesetbe, ezért keres most munkát. A Church Streeten végül felfogadták, és szállást kapott a csónakosok kocsmájában a tulajdonos meg a felesége mellett, így egy ideig boldog volt. Nem bánta a kemény munkát, a padlósúrolást, az üvegek felpakolását, a liszt és a cukor kimérését és átszitálását a hordókból. Még arra is rájött, hogy jó esze van a számokhoz. Vasárnaponként pedig átvitte a csecsemőt a Bermondsey-ban lévő Battersea parkba, ahol magasra nőtt a fű, és a halvány ködön keresztül még éppen látni lehetett a Temzét. Mezítláb tocsogtak a pocsolyákban, megdobálták a kacsákat, miközben a gyalogutakon koldusok remegtek, mint a gyertyalángok. Ekkor már kezdett gömbölyödni a hasa, és aggodalom telepedett rá, hisz tudta, hogy egykori munkaadója gyerekét várja. Ám egyik reggel, amikor az ágytál fölé kuporodott, görcsös fájdalmat érzett, majd kicsúszott belőle valami vörös és síkos. Rettenetes volt a fájdalom, de így vége is lett a terhességnek.

Később, egy borongós, júniusi napon megállította egy nő az utcán. A Temze bűze megtöltötte a levegőt. Eliza ekkor már Wappingban dolgozott mosónőként, amivel annyit keresett, hogy a csecsemővel éppen nem haltak éhen, és az egyik viadukt alatt húzták meg magukat éjszakára. Eliza kendője rongyos volt, a keze vöröslött és kisebesedett. A nő, aki megállította, hatalmas volt, akár egy óriás. A válla olyan széles, mint egy birkózóé, sűrű, ősz haja vastag fonatban lógott le a hátára, a szeme pedig kicsi volt, és fekete, mint egy jófajta cipő kipucolt gombja. Azt mondta, Bryntnek hívják, és amerikai akcentussal beszélt. Azt is közölte: tudja, hogy ijesztő látványt nyújt, de Elizának és a csecsemőnek nem kell félnie tőle, mert mindannyian különbözőek vagyunk, még ha a különbségek olykor nem is látványosak – ebben is megmutatkozik az isteni teremtés csodája. Brynt évek óta mutatványosokkal dolgozott, tisztában volt vele, hogy milyen hatással van az emberekre, de most éppen a jóságos Walter tiszteletes munkatársa a Turk’s Head színházban. Elnézést kért az őszinteségéért, majd megkérdezte, hogy Elizát megmentette-e már valaki.

Miután a lány némán meredt rá, Brynt lehajolt, felhajtotta a kendőt, hogy megnézze a kisbaba arcát. Eliza hirtelen megrémült – mintha Marlowe nem lett volna önmaga, mintha valami hibádzott volna vele –, és elrántotta a nőtől. De ugyanaz a kisgyerek volt, aki most álmosan felmosolygott. Eliza ekkor megpillantotta a tetoválásokat az asszony kézfején. Az egymásba fonódó alakok és ijesztő arcok a nő csuklóján és a nyakán is folytatódtak, ami arra utalt, hogy az egész testét beborítják, mint a matrózoknál.

– Ne félj! – nyugtatta Brynt.

De Eliza nem félt, csak meglepődött, mert még sohasem látott ilyet.

Brynt végigkísérte őket egy sötét sikátoron, azután egy nedvességtől csöpögő belső udvaron keresztül a rozoga színházhoz, ami a zavaros vizű folyó fölé nyúlt. A füstös, sötét színházterem alig volt nagyobb egy vasúti kocsinál. A derék Walker tiszteletes ingujjban és mellényben járkált az aprócska színpadon, arcát megvilágította a gyertyafény, miközben az eljövendő világvégéről beszélt a matrózokból és utcalányokból álló közönségnek, majd miután a prédikáció véget ért, árulni kezdte a csodaszereit, balzsamait és kenőcseit. Utána Brynt bekísérte Elizát a függöny mögé. A tiszteletes egy széken ült, nyakát és homlokát törölgette. Vékony volt, és alacsony, alig nagyobb egy kisfiúnál, de a haja ősz, tekintete élénk és bölcs. Finom ujjai egy kicsit remegtek, miközben lecsavarta az ópiumkivonatos üvegcse kupakját.

– Csak egy Szentírás létezik – dünnyögte halkan, ahogy véreres szemmel maga elé meredt. – De annyiféle keresztény, ahányféle ember. – Ökölbe szorította a kezét, azután széttárta az ujjait. – A sok mind egyhez tartozik – suttogta.

– A sok mind egyhez tartozik – ismételte meg Brynt, mint egy imát. – Ennek a két gyermeknek nincs hová mennie, tiszteletes.

A férfi felmordult, és üveges lett a tekintete, mintha mindenki másról megfeledkezett volna, az ajka pedig némán mozgott.

Brynt megfogta Eliza könyökét, és elvezette onnan.

– A tiszteletes most fáradt, de kedvel téged, kicsikém. Téged és a kisbabát is. Szeretnél egy helyet, ahol elalhattok?

Maradtak. Először csak éjszakára, aztán a következő napra, majd egy hétre. Brynt kedvesen bánt Marlowe-val, és csak ők ketten voltak, az asszony meg a tiszteletes. Brynt vezette a háztartást, a tiszteletes pedig a csodaszereit kevergette a nyikorgó, öreg színházban, és csukott ajtón keresztül vitatkozott Istennel, legalábbis Brynt így fogalmazott. Eliza kezdetben úgy sejtette, Brynt és a tiszteletes szeretők, de hamarosan rájött, hogy a tiszteletest nem érdeklik a nők, amitől nagyon megkönnyebbült. Ő intézte a mosást, a cipekedést és néha a főzést is, habár Brynt mindig grimaszokat vágott, amikor megérezte a szagot. Eliza söprögetett, segített elrendezni a gyertyákat a színpadon, és minden este felépítette a padokat téglákból meg deszkákból.

Októberben két sötét alak csörtetett be a színházba, a felöltőikből csöpögött az esővíz. A magasabbik végigsimított vizes szakállán, a szeme nem látszott a kalapja karimájától. De Eliza felismerte. Ez a férfi vadászott rá kutyákkal Suffolkban. Halott munkaadójának apja.

Eliza hozzásimult a függönyhöz, mintha el akart volna tűnni benne. Képtelen volt levenni a szemét arról a férfiról. Számtalanszor elképzelte és megálmodta ezt a pillanatot, s mindig izzadtan riadt fel a rémálmokból. Mozdulatlanná dermedve figyelte, ahogy a férfi körbejárja a nézőteret, szemügyre veszi az arcokat, és biztosra vette, hogy meg fogja találni. De végül nem nézett arra. A színház hátsó részében újra csatlakozott a társához, kigombolta a felöltőjét, előhúzta a láncon lógó zsebóráját, mintha késésben lett volna, azután kisétáltak az esőbe. Eliza fellélegzett: megmenekült.

– Kik voltak azok, gyermekem? – kérdezte később mély, reszelős hangján Brynt, miközben a lámpás fénye megvilágította a kezén lévő tetoválásokat. – Mit tettek veled?

Azonban Eliza képtelen volt bevallani neki, hogy ő tett velük valamit, csak remegve magához szorította Marlowe-t. Tudta, hogy ami történt, nem pusztán a véletlen műve, tudta, hogy a férfi még mindig vadászik rá, és ez örökké így lesz. Minden jó érzés, amit Brynt és a tiszteletes társaságában megtapasztalt, most elillant. Nem maradhatott velük. Nem lett volna helyes.

De egy darabig még maradt. Aztán egy felhős reggelen, amikor keresztülcipelte a mosást a Runyan’s Courton, találkozott Brynttel, aki terebélyes szoknyái közül elővett egy összehajtott papírlapot, és odanyújtotta neki. Egy részeg aludt a sárban. A szárítóköteleken ruhák lógtak. Eliza széthajtotta a papírlapot, melyről a saját arcképe bámult vissza rá.

A kép egy újsághirdetésben szerepelt. Egy gyilkost kerestek, a nyomravezetőnek jutalmat ajánlottak.

Eliza nem tudott olvasni, így hát megkérdezte:

– A nevem is rajta van?

– Ó, kicsikém… – suttogta gyöngéden Brynt.

Eliza mindent elmondott neki azon a szürke udvaron. Eleinte akadozva buktak ki belőle a szavak, azután már hadart, s közben azon kapta magát, hogy megkönnyebbült. Csak most döbbent rá, milyen nehéz volt megőrizni ezt a titkot. Beszámolt a hálóruhás férfiról, a szemében tükröződő gyertyalángról és mohóságról, a fájdalomról, amely egész addig tartott, míg támadója végre befejezte; az arcvíz szagáról a fickó kezén… Majd arról, ahogy kétségbeesetten tapogatózni kezdett az éjjeliszekrényen, és talált valami éleset. Belevágta a férfiba, de csak akkor tudatosult benne, mit is tett, amikor lelökte magáról a testet. Aztán beszélt a vagonról, a lámpásról, ami nem lámpás volt, a csecsemőről, aki aznap este nézett rá először. A halott nőről, akitől elvette a pénzét és a szép ruháit. Miután a történet végére ért, Bryntre bámult. Az asszony fújtatott egyet, majd letelepedett egy felfordított vödörre; vaskos térde fölött kibuggyant a hasa, szemét elgyötörten lehunyta.

– Brynt? – szólította meg rémülten Eliza. – Magas jutalmat ajánlanak?

A nő felemelte tetovált kezét, és úgy tanulmányozta, mintha attól várna választ.

– Amikor megpillantottalak az utcán, rögtön láttam rajtad, hogy történt veled valami – mondta halkan.

– Magas jutalmat ajánlanak, Brynt? – ismételte meg a lány a kérdést.

Az asszony bólintott.

– Mit akar tenni? Elmondja a tiszteletesnek?

Brynt felpillantott, aztán lassan megrázta hatalmas fejét.

– Ez a világ nagyon tágas, kicsikém. Van, aki úgy gondolja, ha az ember elég messzire menekül, bármit maga mögött tud hagyni. Még a hibákat is, amiket elkövetett.

– És… és maga is így gondolja?

– Nos, én már tizennyolc éve menekülök, csakhogy nem futhatunk el önmagunk elől.

Eliza megtörölte a szemét, kézfejével megdörgölte az orrát.

– Nem akartam ezt tenni – suttogta.

Brynt felállt, és a lány kezében lévő papírcetli felé biccentett. Indulni készült, de aztán megtorpant.

– Az ilyen gazemberek néha egyszerűen megérdemlik – felelte dühtől izzó szemmel.

KÖZBEN MARLOWE, ez a fekete hajú kis izgágaság, egyre cseperedett. A bőre ugyanolyan kísértetiesen fehér maradt, egészségtelenül sápadt, mint aki sosem látott napfényt. Édes totyogós lett belőle, a mosolya a vajat is megolvasztotta volna, a szeme pedig úgy kéklett, mint a suffolki égbolt. De a vérmérséklete is kiütközött rajta: Eliza jó párszor szembesült azzal, hogy ha valami nem úgy történt, ahogy a gyerek akarta, az arca eltorzult, és toporzékolni kezdett. Ilyenkor Eliza mindig azon töprengett, miféle ördög lakozhat benne. Amikor Marlowe dührohamot kapott, üvöltözni kezdett, felkapta a legközelebbi keze ügyébe eső tárgyat, egy széndarabot vagy egy tintatartót, és a földhöz vágta. Brynt mindig azt mondogatta, az összes gyerek így viselkedik, és minden kétéves átesik ezen a fázison, ám Elizának efelől akadtak kétségei.

Egyik este a St. Georges Streeten Marlowe kinézett magának valamit az egyik üzlet kirakatában – talán egy darab medvecukor lehetett. Eliza vagy túl fáradt volt, vagy csak szétszórt, mindenesetre határozottan nemet mondott, megfogta a kisfiú kezét, és maga után húzta a tömegben. Egy macskaköves lépcső vezetett le a Bolt Alley-be, oda rángatta el Marlowe-t.

– Akarom, akarom! – kiáltozta, és gyűlölködve meredt Elizára.

A lány érezte, hogy felforrósodik a kisfiú tenyere. Megtorpant a lépcső közepén, a gázlámpa halvány világa alatt, és meglátta, hogy Marlowe-ból megint az a kék színű fény árad, neki pedig rettenetesen fájt a keze. Marlowe dühösen bámult rá, miközben Eliza arca eltorzult a fájdalomtól. Felsikoltott, ellökte magától a gyereket. Ekkor megpillantott az árnyékban egy köpenyes alakot. A lépcső alján állt, onnan nézett fel rájuk mozdulatlanul, akár a sötétség oszlopa, de nem volt arca, csupán füst. Eliza beleborzongott a látványba…

Ám ekkor Marlowe haragja hirtelen szertefoszlott, és a kék ragyogás is kihunyt. A kisfiú értetlenül pislogott a piszkos lépcsőn, ahová esett, aprócska arca eltorzult a félelemtől, majd kitört belőle a sírás. Eliza a mellkasához kapta a kezét, bebugyolálta a kendőjébe, a másik karjával pedig magához húzta a gyereket, és halk szavakkal csillapította. Félt, egyben szégyellte magát. Mire körbenézett, a sötét alak eltűnt a lépcső aljáról.

AMIKOR MARLOWE HATÉVES LETT, kitették őket a wappingi színház épületéből, mert nem tudták fizetni a bérleti díjat. Egy ócska szobában laktak Spitalfieldsben, a Flower and Dean Streeten. Eliza már-már elhitte, hogy Brynt talán tévedett: az ember maga mögött hagyhatja a múltban elkövetett hibákat. Két éve nem jelent meg a körözése az újságban. Spitalfieldsből Eliza elgyalogolt egészen a Temzéig, hogy apálykor kincseket keressen a sűrű, ragacsos, mély sárban. Brynt túlságosan súlyos volt ehhez a feladathoz, Marlowe pedig még túl kicsi. Viszont a kölyök ügyesen futott a szeneskocsik mellett a ködös utcákon, felkapkodta a macskakőről a lepottyanó széndarabokat, átcsusszant a lovak lába alatt, kikerülve a vasalt kerekeket, miközben Brynt aggodalmasan figyelte a járdáról. Eliza nem kedvelte különösebben Spitalfieldset, mert sötét és kegyetlen hely volt, azonban tetszett neki, ahogy Marlowe feltalálta itt magát. A fiút kemény fából faragták, szemfüles lett, sötét tekintete értelmesen csillogott. Éjszakánként néha odamászott Eliza mellé a molyrágta matracra, és miközben a lány a szívverését hallgatta, arra gondolt, hogy most éppolyan, mint csecsemőkorában: egyszerű, édes és jó.

De nem mindig volt ez így. Azon a tavaszon Eliza egy szemetes sikátorban talált rá a kisfiúra a Thrawl Streeten. Marlowe a jobb csuklóját szorongatta, és az a ragyogás áradt a kezéből, a nyakából és az arcából, ugyanúgy, mint néhány évvel korábban. Kékre színezte a ködöt maga körül. Amikor elengedte a csuklóját, azon hólyagos és gennyes volt a bőr, de egy szempillantás alatt ki is simult, begyógyult. Elizából akarata ellenére rémült kiáltás tört fel, mire a kisfiú bűntudatosan leszegte a fejét, lehúzta az inge ujját, és a ragyogás kihunyt.

– Anya… – mondta.

Egyedül voltak a sikátorban, de a ködös utcáról behallatszott a lovas kocsik zörgése és az árusok kiáltozása.

– Ó, édesem… – dünnyögte Eliza.

Letérdelt Marlowe mellé, de nem találta a megfelelő szavakat. Biztosra vette, hogy a kisfiú nem emlékszik arra a napra, amikor az ő kezét égette meg. Rejtély, hogy ezt tudatosan csinálta, vagy sem, mindenesetre a másság veszélyes dolognak számított ezen a világon, és ezt megpróbálta elmagyarázni Marlowe-nak. Azt mondta, Isten kétféle utat kínál mindenkinek ebben az életben, és az már az emberek feladata, hogy válasszanak közülük. Közben Marlowe sápadt kis arcát figyelte, melyen még a csípős hideg sem keltett pírt, fekete haja pedig már egészen rálógott a fülére, s a lányt mély szomorúság fogta el.

– Mindig van választásod, Marlowe – bizonygatta a kisfiúnak. – Érted, amit mondok?

A gyerek bólintott, de Eliza úgy sejtette, nem értette meg.

– Valami baj van velem? – kérdezte alig hallhatóan Marlowe.

– Nem, kincsem, nem.

A fiú elgondolkodott egy picit.

– Mert ez Isten ajándéka?

Eliza beharapta az ajkát, majd bólintott.

– Anya?

– Igen?

– Én nem akarok más lenni.

Eliza elmondta neki, sohasem kell félnie attól, hogy ő ilyen, de el kell rejtenie ezt a kék ragyogást, bármi legyen is az. Még a tiszteletes elől is? Igen. Még Brynt elől is? Igen, még Brynt elől is. Azt mondta Marlowe-nak, egy napon majd rá fog jönni, hogy ennek a képességnek mi a rendeltetése, de addig is sok olyan emberrel akadhat össze, aki a saját céljaira használná fel, és még többen vannak, akik félnének tőle.

Ez abban az évben történt, amikor a tiszteletes elkezdett vért köhögni. Az egyik whitechapeli kuruzsló közölte vele, hogy a szárazabb klíma segítene rajta, mire Brynt leszegett fejjel kirohant a ködbe. Később dühösen magyarázta Elizának, hogy a tiszteletes Amerika sivatagos részén nőtt fel, és most már az az egyetlen vágya, hogy visszamehessen oda meghalni. Egymás után teltek a gázlámpákkal megvilágított esték, a tiszteletes arca egyre szürkébb lett, a szeme pedig egyre sárgább. Végül már nem is tett úgy, mintha csodaszereket kevergetne, egyszerűen csak whiskyt árult, amiről minden érdeklődőnek azt mondta, hogy megáldotta egy szent ember az agrapuri Fekete-hegységből. Eliza úgy látta, a kuncsaftokat nem érdekli a dolog, ráadásul a tiszteletes fásultan, minden meggyőződés nélkül adta elő ezt a hazugságot, mintha nem hitt volna a saját igazában, sem a vásárlók igazában, sem úgy általában az igazságban.

A tiszteletes egy esős éjszakán ájult el, miközben erőtlenül imbolygott egy faládán, és a Wentworth Roadon kószálóknak prédikált a lelkük megmentéséről. Brynt benyúlt a hóna alá, felemelte, és visszacipelte a nyomortanyára. A tető résein keresztül befolyt az eső, a falakról hámlott a tapéta, az ablak környékét vastagon borította a szőrös penész. A tiszteletes már hét napja feküdt lázas kábulatban, amikor valaki halkan bekopogott az ajtón. Eliza felállt, és kinyitotta, mert azt hitte, Brynt jött vissza, de egy idegen férfi állt előtte.

A lépcsőforduló szürkés derengése halvány fénykörbe vonta a szakállát és a kalapja sziluettjét, így a szeme nem látszott.

– Miss Eliza Grey? – kérdezte.

A férfi kellemes hangja a mesebeli nagypapákat juttatta Eliza eszébe.

– Igen – felelte lassan.

– Brynt visszajött, anya? – kiáltotta Marlowe. – Anya? Brynt az?

A férfi elfordította a fejét, benézett a szobába, s Eliza ekkor megpillantotta az arcát. A szeme fölött egy csúnya, vörös forradás éktelenkedett, a tekintete kegyetlen volt. A kabátja hajtókájába fehér virágot tűzött. Eliza megpróbálta bezárni előtte a bejáratot, de a férfi könnyedén kitámasztotta egyik hatalmas kezével, belépett a szobába, majd becsapta maga mögött az ajtót.

– Még nem ismerjük egymást, Miss Grey, de biztosra veszem, hogy idővel orvosoljuk ezt a hiányosságot – mondta, azután tekintetét Marlowe felé fordította. – Hát ez meg ki?

A kisfiú a szoba közepén állt, egy barna plüssmackót szorított a mellkasához. A mackó egyik szeme hiányzott, és az egyik lábából kilógott a tömés, de ez volt a gyerek egyetlen kincse. Sápadt, kifejezéstelen arccal meredt az idegenre. Még nem ijedt meg tőle, azonban Eliza látta rajta, érzi, hogy valami nem stimmel.

– Semmi baj, szívem – próbálta megnyugtatni a lány. – Menj vissza a tiszteleteshez! Ez az úriember velem akar beszélni.

– Úriember… – dünnyögte gúnyosan a férfi. – Ki vagy te, fiacskám?

– Marlowe – felelte határozottan a fiú.

– Hány éves vagy, Marlowe?

– Hat.

– És ki fekszik ott a matracon?

A férfi a tiszteletes felé intett a kalapjával, aki öntudatlanul és izzadtan feküdt a fal felé fordulva.

– Walker tiszteletes – felelte Marlowe. – De ő most beteg.

– Gyerünk, kincsem! – nógatta Eliza, miközben a torkában dobogott a szíve. – Ülj oda a tiszteletes mellé! Fogadj szót!

– Maga rendőr? – kérdezte Marlowe.

– Marlowe! – förmedt rá Eliza.

– Igen, az vagyok, fiacskám. – A férfi forgatni kezdte a kezében a kalapot, ahogy szemügyre vette a fiút, azután Elizára nézett. A tekintete rideg volt, a szeme sötét és apró. – Hol van a nő?

– Miféle nő?

A férfi a feje fölé emelte a kezét, Brynt magasságára utalva.

– Az amerikai. A birkózó.

– Ha beszélni kíván vele…

– Nem kívánok – vágta rá az idegen.

A férfi letette a kalapját a fal mellett álló, rozoga székre, és amikor megpillantotta a tükörképét a homályos ablaküvegben, megigazította a bajuszát. Azután vizslató tekintettel körbenézett. Zöld színű, kockás öltönyt viselt, a kezén tintafoltok voltak, mint a banki hivatalnokoknak. Eliza azt is észrevette, hogy a hajtókájába tűzött fehér virág megfonnyadt.

– Akkor miért van itt? – kérdezte, s próbálta elnyomni a hangjában a félelmet.

A férfi elmosolyodott, félrehúzta a zakóját, mire a nadrágderekába dugott revolveren megcsillant a fény.

– Miss Grey! Egy kétes származású úriember, aki jelenleg a Blackwell Courton lakik, egész Spitalfields negyedben maga után kérdezősködik. Azt állítja, hogy maga egy örökség várományosa, és meg akarja találni magát.

– Engem?

– Igen.

– Az lehetetlen. Nincsenek rokonaim.

– Ezt én is tudom. Maga Eliza Mackenzie Grey, korábban Bury St. Edmundsban lakott, ahol meggyilkolt egy férfit, a munkaadóját, és jelenleg szökésben van, nem igaz?

Eliza érezte, hogy az arcába szökik a vér.

– A kitűzött jutalom elég magas, habár a gyerekről nem tesz említést – folytatta a férfi, és kifürkészhetetlen arccal Marlowe felé fordult. – Szerintem az úriembernek nincs szüksége rá. Keresek neki valami megfelelő munkát. Beállhat, mondjuk, segédnek. Legalább nem kerül dologházba. Valamivel jobb helye lesz ott, mint a haldokló tiszteletes meg az őrült amerikai nő mellett.

– Brynt nem őrült – tiltakozott a sarokból Marlowe.

– Menj át Cowetthez, szívem, és kérdezd meg, hogy hol van Brynt! – kérte kétségbeesetten Eliza. – Mondd meg neki, hogy a tiszteletesnek szüksége van rá!

Azzal elindult az ajtó felé, hogy kitessékelje Marlowe-t, de hirtelen meghallotta a revolver kakasának a kattanását, mire mozdulatlanná dermedt.

– Lépjen el az ajtótól! Ügyes kislány.

Az ablakon beszűrődő, halovány fényben látszott, amint a férfi felemeli a fegyvert. A kalapját feltette a fejére.

– Maga nem úgy fest, mint egy gyilkos – jegyezte meg. – Nekem elhiheti.

A szabad kezével előhúzott a mellényzsebéből egy nikkelborítású bilincset, Elizához lépett, megragadta a karját, a jobb csuklójára kattintotta a fémperecet, és már nyúlt is a bal után. A lány próbált ellenállni.

– Ne… – tiltakozott erőtlenül.

Marlowe odaszaladt hozzá, és a lábába csimpaszkodott.

– Anya… – nyöszörögte. – Anya!

A fickó az ajtó felé taszigálta Elizát; a gyerekre ügyet sem vetett. Marlowe ekkor támadt rá. Annyira kicsinek tűnt… Eliza mintha lassított felvételen látta volna az eseményeket. A kisfiú két kézzel megmarkolta a férfi csupasz csuklóját, mint aki fel akarja tartóztatni. Az idegen megfordult, néhány végtelenre nyúló másodpercig Elizára meredt, majd lebámult a fiúra. Az arcán először döbbenet és értetlenség látszott, mígnem eltorzult a fájdalomtól. Marlowe ragyogott. A fickó elejtette a revolvert, a száját üvöltésre nyitotta, de nem jött ki hang a torkán.

Eliza a falnak hanyatlott. Nem látta Marlowe arcát, csak a férfi csuklóját, ami felhólyagosodott és megolvadt, akár a forró viasz. A fickó a fejét rángatta, összerogyott, és az egész teste olvadásnak indult, mint a sűrű, nehéz és zselés melasz, zöld öltönye furcsa helyeken kezdett el kidudorodni, míg néhány másodperc elteltével az életerős férfiból csak egy formátlan húskupac maradt. A feje is elolvadt, de az arcára ráfagyott a fájdalom, és tágra nyílt szemmel meredt a semmibe.

A hirtelen támadt csöndben Marlowe elengedte a csuklóját, és a kék ragyogás elhalványult. A férfi karja mereven állt ki a megdermedt húskupacból.

– Anya!

Marlowe ránézett Elizára, és kitört belőle a sírás.

A nyomorúságos kis szoba most nagyon hidegnek és nyirkosnak hatott. Eliza odalépett Marlowe-hoz, megbilincselt kezével ügyetlenül átölelte a kisfiút, és érezte, hogy remeg. Ő is remegett. Ahogy a gyerek a vállába fúrta a fejét, Elizát ismeretlen érzés rohanta meg. Nem félelem volt, nem szánalom, és nem is szeretet.

ELIZA NEM FÉLT, az ő kicsi fiától biztosan nem.

Megtalálta a bilincs kulcsait az idegen mellényzsebében. Marlowe-t belecsavarta a legjobb pokrócukba, beledobta az utolsó adag szenet a vaskályhába, és álomba ringatta a kisfiút a matracon, a tiszteletes mellett. A fejvadász eltorzult teste az ablak alatt hevert. Marlowe annyira kimerült volt, hogy szinte azonnal elaludt. Brynt még nem ért haza, talán reggelig dolgozott. Miután Eliza elaltatta Marlowe-t, belecsavarta az eldeformálódott maradványokat a másik pokrócba, a revolvert is mellé rejtette, majd komoly erőfeszítések árán odahúzta az ajtóhoz, azután levonszolta a nyikorgós lépcsőn. A férfi sarka minden lépcsőfokon koppant egyet, s végigdübögött a tornác lépcsőin is, miközben Eliza kirángatta a sötét sikátorba.

Az ilyesfajta férfiak mindenütt rá fognak találni, Wappingban, Spitalfieldsben vagy bárhol. Más lesz az arcuk, a koruk, más és más fegyverrel jönnek, de a kitűzött jutalom változatlan marad, és ennyi pénznek senki sem tud ellenállni.

Eliza nem ment vissza a házba. Marlowe-ra gondolt, akit szeretett, aztán eszébe jutott Brynt, s hirtelen rádöbbent, hogy a kisfiú sokkal nagyobb biztonságban lenne mellette, hisz ő járatos a világ dolgaiban, és nem üldözik fejvadászok. Brynt többször is említette, hogy egy napon vissza akar térni Amerikába. Most olyannak hatott az egész, mint valami álom. Két utcával arrébb, a Blackwell Courton, egy férfi várta sörrel a kezében és fegyverrel a zsebében, éberen még ezen a kései órán is. Eliza összehúzta magán a mocskos kendőt, karba fonta a kezét, a könyökét markolva, és kisétált a ködtől nyirkos macskaköveken az utcára. Úgy érezte, mindjárt megszakad a szíve, de szándékosan nem fordult meg, és nem nézett hátra a szobájuk repedt ablakára, mert félt attól, amit ott látott volna. Attól, hogy megpillant egy apró, pokrócba csavart alakot, aki a tenyerét az üvegre szorítja.

PORTÉRKÉP

1882

2

APRÓ TÜZEK

OLYAN ÉRZÉS VOLT, mintha apró tüzek lángoltak volna a húsában, és ezt megpróbálta elmagyarázni nekik. Megpróbálta elmagyarázni nekik, hogy fáj.

A fiút Charlie Ovidnak hívták, a bíró úgy tizenhat évesnek saccolta, és annak ellenére, hogy egész életében kegyetlenül ütötték-verték, egyetlen forradás sem látszott a testén. Jó száznyolcvan centijével elérte a felnőtt magasságát, vézna, beesett mellkasa azonban inkább kisfiús hatást keltett. Karját szikár izomzat borította. Charlie nem tudta, miért gyógyul meg magától a teste, de úgy vélte, ennek nincs köze Jézushoz, és elég esze volt ahhoz, hogy senkinek ne beszéljen erről. Fekete anya és fehér apa gyermekeként született egy olyan világba, amely szörnyetegként tekintett rá.

Nem tudta, hány éves, és azt sem, hogy melyik hónapban született, de okosabb volt annál, mint amennyit feltételeztek róla. Tudott egy kicsit olvasni, és gondos betűkkel a saját nevét is le tudta írni, ha elegendő időt kapott rá. Londonban született, Angliában, de az apja Kaliforniáról ábrándozott, ott jobb életet remélve számukra. Talán az álma valóra is vált volna, ha megéri, és nem egy szekérkaravánon éri a halál az Indián Territórium déli részén. Így Charlie és az anyja magukra maradtak, s a pénzük épp arra volt elég, hogy visszatérjenek keletre Louisianán keresztül. Arrafelé csak két újabb céltalanul sodródó feketének számítottak a sok közül. Öt évvel később az anyja megbetegedett és meghalt. Semmi egyebet nem hagyott Charlie-ra, csupán az ezüst jegygyűrűjét, melyet két egymást keresztező kalapács díszített, háttérben a nappal. Az ekkor alig tízéves fiú gyakorta forgatta kezében az ékszert a lámpás fényénél; ezekben a pillanatokban felidézte édesanyja illatát, vagy próbálta elképzelni az apját, hogy milyen is lehetett a férfi, aki egykor ezt a gyűrűt a szerelmének adta. A gyűrű azóta is megvolt, a fiú féltve őrzött kincsként tekintett rá, amit senki sem vehet el tőle.

Az anyja tudott a képességéről. De ő feltétel nélkül szerette a fiát. Viszont Charlie igyekezett mindenki más előtt titokban tartani különleges mivoltát – ez legalább annyira fontos volt a túléléshez, mint maga az öngyógyítás. Túlélte a folyami munkát Mississippi államban, Natchez déli részén, és a sötét viskókat, amelyek a River Forks Road mentén nőttek ki a földből. Most azonban, ahogy egy régi raktárépület homályos rakodóhelyiségében állt bilincsbe verve, attól tartott, ezúttal nem ússza meg. Minden tapasztalat, veszteség és szenvedés, amit már ilyen fiatalon átélt, egyetlen szomorú tanulsághoz vezette: előbb-utóbb mindenki sorsára hagyja. A világon senkire sem számíthat, csakis saját magára.

Nem volt rajta cipő, sem kabát, a házilag szőtt inge megkeményedett a beleszáradt vértől, a nadrágja ronggyá szakadt. Szinte biztosra vette, hogy azért ebbe a raktárba zárták a fogda helyett, mert a seriff felesége félt tőle. Már két hete bilincs volt a kezén és a lábán. A békebíró helyettese néha bement hozzá, magával hozott más fehér férfiakat is; botokkal, láncokkal jöttek. Letették a lámpást a földre, majd ezek az eszelős árnyak szórakozásból ütni kezdték Charlie-t, aztán nagyokat nevettek, mikor a fiú sebei begyógyultak. Azonban a vér és a fájdalom valódi volt, éppúgy, mint Charlie szenvedése, ahogy rémülten zokogott a sötétben.

Utána csupán annyit tudott tenni, hogy arrébb tántorgott a falnak támaszkodva. A láncai csörömpöltek, s érezte az apró tüzeket a sebei helyén meg az arcára száradó könnyeket és taknyot. Csak arra ügyelt, hogy ne borítsa fel az ágytálnak használt vödröt. Vékony csuklójáról állandóan lecsúsztak a vasak, így a seriff végül csináltatott a helybéli kováccsal egy bilincset kifejezetten Charlie számára. A falon egy pad lógott rozsdás láncon, a helyiség egyetlen bútordarabjaként. Mikor a fiú úgy sejtette, éjszaka van, ledőlt rá, olykor megpróbálkozott az alvással.

Akkor is a padon feküdt, amikor váratlanul zajokat hallott az utcáról. Tudta, hogy még nem érkezett el az evés ideje. Naponta kétszer kapott enni, az ételt a békebíró helyettese hozta át a seriff konyhájáról egy tálcán, vászonkendővel letakarva. Néha látványosan beleköpött az ételbe, mielőtt letette Charlie elé. A fiú gyűlölte, és félt is tőle, mert kegyetlen volt. Korcsnak nevezte őt, hozzá rekedt hangon nevetett. De főleg a tekintetétől borzongott, mert a férfi úgy nézett rá, mintha nem is ember lenne, hanem egy állat.

Odakint hangosan csattogtak a raktárépület ajtaján lévő reteszek, azután nehéz, csizmás léptek közeledtek. Charlie a félelemtől reszketve felállt.

Megölt egy férfit. Egy fehér férfit. Ezt mondták neki. A St. Louis és New Orleans között közlekedő teherhajók Natchezben rakodták ki és be az árut, Mr. Jessup pedig a rakodópartot felügyelte. A kezében állandóan egy ostor táncolt, mintha még mindig 1860-at írtak volna, s a háború meg sem történt volna; mintha nem töröltek volna el semmit, s nem hazudták volna azt, hogy minden ember szabadnak születik. Charlie úgy vélte, az a férfi rászolgált a halálra, ezért nem érzett semmiféle megbánást. Ugyanakkor nem emlékezett a gyilkosságra. Tudta, hogy megtörtént, hisz a vizsgálat során mindenki azt mondta, hogy ő ölte meg Mr. Jessupot, még a vén Benji is, a szomorú tekintetével, remegő kezével. Igen, uram, fényes nappal. Igen, uram, azon a mólón, ahol a fűrészárut szoktuk kipakolni. Charlie-t éppen megostorozták egy vétségért; sokáig tartott, s a fiú egy idő után érezte, hogy az ütések lassan kezdenek kifulladni. Jessup is érzékelte ezt, dühbe gurult, és átkozódott, mire Charlie rémülten megfordult, túlságosan hirtelen – csak így történhetett –, s fellökte a férfit. Jessup elvágódott, a fejét beverte az egyik cölöpbe, és annyi lett neki. Azonban amikor Charlie-n végrehajtották a halálos ítéletet, a fiú szinte azonnal ismét lélegezni kezdett, a golyók a hóhér szeme láttára fordultak ki a testéből. Aztán megpróbálták felkötni, kétszer is, ám rá kellett jönniük, hogy képtelenek megölni. Ezek után viszont nem tudták, mihez kezdjenek vele.

A békebíró helyettese megállt a bejárat előtt. Charlie hallotta a kulcsok csörgését, azután az ajtó meg a rajta lógó lakatok megremegtek. Botütés csattant a fémen, a zajt visszaverték a falak.

– Állj fel, Ovid! – kiáltotta a helyettes. – Látogatód van, kölyök. Szedd rendbe magad!

Charlie résnyire húzta a szemét, odahátrált a hideg téglafalhoz, az arca elé emelte a kezét, és elfogta a reszketés. Még sohasem látogatta meg senki.

Vett egy mély lélegzetet.

Az ajtó kitárult.

ALICE QUICKE KIMERÜLT volt, fásult, ráadásul a keze is sajgott. A napon állt, a rozoga raktárépület előtt, és társát, Coultont figyelte, aki komótosan ballagott felé az utcán. Négy nappal ezelőtt New Orleansban, az egyik kikötői étkezdében Alice beleverte egy fickó orrát a bárpult rézrúdjába, és csak Coulton revolverének, illetve gyors távozásuknak köszönhetően úszták meg a vérfürdőt. Alice az idő előrehaladtával egyre rosszabbul tolerálta azokat a férfiakat, akik úgy érezték, minden fenntartás nélkül benyúlkálhatnak a nők ruhájába. Már elmúlt harmincéves, sohasem volt férjnél, és nem is állt szándékában. Gyerekkora óta az erejére és az eszére támaszkodott, ennyivel tökéletesen elboldogult. A fardagályos szoknyákkal és fűzőkkel szemben a nadrágot részesítette előnyben, hozzá hosszú kabátot hordott, mint az éjjeli őrjárat emberei, amit a csuklójánál felhajtott. A kabát valaha fekete volt, de bizonyos helyeken már szürkére kopott, és az ezüstszínű gombok is megfakultak rajta. Kusza, összetapadt szőke tincseit saját kezűleg vágta olyan hosszúságúra, hogy ne legyen vele sok baja. Alice talán még szép is lehetett volna szív alakú arcával és finom vonásaival, de a tekintete szigorú volt, az orra évekkel ezelőtt eltört, és rosszul lett helyre rakva, azonkívül nem mosolygott eleget ahhoz, hogy felkeltse a férfiak érdeklődését. Bár ezt csöppet sem bánta. Női nyomozóként így is épp elég kihívást jelentett kivívnia mások tiszteletét, még pont az hiányzott volna, hogy lépten-nyomon a kezét csókolgassák.

Coulton nem sietett. Komótosan baktatott a zöldellő nyárfák alatt, közben néha megszellőztette a kalapját, egyik hüvelykujját pedig a mellényzsebébe dugta. A folyópart csendes nyugalma vette körül őket. Natchez szép város volt, de a rabszolgák kizsákmányolásából építették fel – akár egy gyönyörű virág, tele mérgező nedvekkel. Coulton egyenesen a seriff házától jött, amely közvetlenül a téglából rakott kis börtön mellett állt.

Alice kezdte meggyűlölni a munkáját.

Az első árvára, akit Marynek hívtak, tavaly márciusban bukkant rá egy sheffieldi bérházban. A másodiknak nyoma veszett, mielőtt odaértek Fokvárosba. Végül rátaláltak a frissen ásott, piros kaviccsal borított sírra, melyet csupán egy kis fejfa jelölt. A kisfiút a láz vitte el, a temetés költségeit az egyik helybéli nőegylet fizette ki. Coulton elmondása szerint érkeztek árvák Oxfordból, Belfastból és Whitechapelből is. Júniusban Alice és Coulton elhajózott Baltimore-ba, összeszedtek egy kislányt az egyik dologházból, azután átmentek New Orleansba, és jegyet váltottak a Natchez felé tartó gőzhajóra. Charles Ovidért jöttek, bárkit is fedett ez a név.

Alice csak azt tudta, hogy hívják a kölyköt, és a natchezi bíróság címét. Ez így működött. Sosem tett fel kérdéseket, anélkül is elboldogult. Néha csak az utca, a negyed vagy a város nevét ismerte, de nem számított. Mindig megtalálta őket.

A Mississippiben tomboló hőség ellenére Coulton sárga kockás gyapjúöltönyt viselt, arcán nyirkos pofaszakáll meredezett. Erősen kopaszodott, maradék haját átfésülte tar fejtetőjén, és állandóan igazgatta. Alice nem ismert nála megbízhatóbb embert; zömök volt, és udvarias, ahogy egy középosztálybeli angol férfihoz illik. Viszont a nő már látta egyszer, amint egy füstös, deptfordi kocsmában dührohamot kapott, s több holttestet is hagyott maga után, szóval tudta, hogy nem szabad alábecsülni.

– A srác nem volt ott – mondta Coulton, amikor odaért a nőhöz. – Valami raktárban tartják. – Levette a kalapját, egy zsebkendővel megtörölte az arcát. – A seriff felesége nem akarta, hogy a többiek közé zárják.

– Azért, mert fekete?

– Nem. Szerintem sok színes bőrű ül abban a dutyiban.

Alice várt.

– Le kell ülnöm a bíróval, hogy kiderítsem, mi folyik itt – folytatta Coulton. – A seriff összehozott ma estére egy találkozót. A törvény értelmében a kölyök nem számít tulajdonnak, de érzésem szerint gyakorlatilag úgy kezelik, mintha a raktáré lenne.

– Mit követett el?

– Megölt egy fehér férfit.

Alice felpillantott.

– Úgy bizony. Baleset történt a kikötőben, ahol a fiú dolgozott. Összetűzésbe keveredett az egyik felügyelővel, a férfi elesett, beütötte a fejét, és meghalt. Valószínűleg nem érte túl nagy veszteség a világot. A seriff azt mondta, tudja, hogy nem volt szándékos, ugyanakkor azt is hozzátette, hogy ez őt nem érdekli. Ami történt, megtörtént, és nem fordulhat elő újra. Az a helyzet, hogy már megtartották a tárgyalást, a fiút elítélték, és végrehajtották a büntetést.

– Végrehajtották?

Coulton széttárta a kezét.

– Hat nappal ezelőtt agyonlőtték, de hiába.

– Hogy érti azt, hogy hiába?

A férfi hátrapillantott, a börtön felé, a tekintete elsötétült.

– Nos, a srác él és virul. Felteszem, így értették. A seriff felesége szerint a fiúnak nem lehet ártani.

– Ő biztosan nem ezt állítja.

– Nem.

– Ezek szerint a jóravaló polgárok nyugalma érdekében zárták be egy raktárba?

– Nem, Miss Quicke. Azt akarják, hogy a jóravaló polgárok ne is tudjanak róla. Natchez lakóinak azt mondták, Charles Ovidot hat nappal ezelőtt agyonlőtték a börtönben, aztán el is temették.

Nem lehet neki ártani. Alice mélyen beszívta a levegőt. Mindig is irtózott a bugyuta kisvárosi babonáktól. Ezek az emberek csak ürügyet akartak találni rá, hogy agyba-főbe verjenek egy fekete kölyköt, aki történetesen megölt egy fehér embert. Az a baromság, hogy nem lehet a srácot megsebezni, tökéletesen megteszi.

– És ezek után mi a szándékuk vele? Úgy értem, ha mi nem bukkanunk fel azzal az ajánlattal, hogy megszabadítjuk őket a problémától, akkor mit tennének vele?

– Elásnák.

– De ha nem tudják megölni…

Coulton egyenesen a nő szemébe nézett.

Ekkor leesett neki. Élve temetnék el Ovidot. Alice pillantása elsiklott a férfi válla fölött.

– Ez a kibaszott város… – dünnyögte.

– Hát, ja.

Coulton hátranézett, mert azt hitte, Alice meglátott valamit, azután felpillantott a tiszta, kék égboltra.

Két férfi közeledett feléjük az utcán, a körvonalaik remegtek a hőségben. Gyalog jöttek, lovak nélkül, mind a ketten öltönyt viseltek, és a magasabbik egy puskát tartott a mellkasa előtt. Alice feltételezte, hogy a seriff és a helyettese.

– Mit akar kezdeni velük? – kérdezte halkan.

Coulton feltette a kalapját, és hátrafordult.

– Azt, amit maga, Miss Quicke, csak sajnos a munkaadóink nem örülnének neki – felelte. – Az apám mindig azt mondogatta, hogy az igazságszolgáltatás annyit ér, mint egy lyukas vödör. Készen áll?

Alice megdörzsölte az öklét.

Tizenhárom hónapja dolgozott együtt Frank Coultonnal, és mondhatni, megbízott benne, már amennyire meg tudott bízni bárkiben is. Alice feladott egy hirdetést a Timesban, a férfi így találta meg. Coulton felkapaszkodott a víztől megvetemedett lépcsőn a nő deptfordi bérlakásához, a hirdetést zsebre dugott kezében szorongatta, a lehelete gomolygott a hidegben. Halk, udvarias hangon érdeklődött Alice szakmai múltja felől. Odakint a sikátor nyirkos volt a sárgás ködtől. Coulton azt mondta, hallott bizonyos dolgokat, például, hogy Alice-t a Pinkertonok képezték ki Chicagóban, és puszta kézzel ájultra vert egy férfit a Kelet-indiai Társaság kikötőjében. Van ezeknek a híreknek igazságtartalma?

Az igazság szótól a nőnek felfordult a gyomra. Mit jelent ez tulajdonképpen?

Íme, az igazság: tizennégy éves korától zsebtolvajként élt túl Chicago utcáin, mert az anyját bezárták a bűnözők elmegyógyintézetébe. Alice csaknem húsz éve nem látta az asszonyt, rajta kívül pedig nem volt más rokona. Aztán tizennyolc évesen rossz zsebbe nyúlt bele, és kiderült, hogy a férfit, aki megragadta a csuklóját, Allan Pinkertonnak hívják. Pinkerton magánnyomozó volt, felbujtó és az unionisták kémje. Szimpatikusnak találta Alice-t, ezért nem adta át a rendőrségnek, hanem elhívta az irodájába, és Alice volt a legjobban meglepve, hogy vele tartott. Pinkerton kiképezte a lányt téglának. Nyolc éven keresztül ezt csinálta, és vagy kéttucatnyi börtöntöltelék tanúsága szerint jól végezte a munkáját. Elég volt meghallaniuk Alice nevét, kiköptek a földre, majd gyűlölettől izzó tekintettel törölgették a szájukat. Azonban miután Pinkerton fia átvette az iroda irányítását, Alice-t elbocsátották pusztán azért, mert nő volt, márpedig a nők törékenyek, tehát nem alkalmasak a nyomozói munkára. Amikor William Pinkerton kirúgta Alice-t, a nő ököllel belevágott az irodája falába.

– A kibaszott fal törékeny – közölte.

De ezek után csak a keleti part lóversenyein talált munkát, és miután azokat is végigjárta, jegyet váltott egy Londonba tartó hajóra, jobb ötlet híján. Kiderült, hogy abban a sötét városban annyi bűn és gyilkos tenyészik a ködös, gázlámpás sikátorokban, hogy még egy szőke, kalapácsöklű, chicagói nyomozónőnek is bőven jut tennivaló.

A seriff és a helyettese udvariasan odabiccentett nekik, amikor odaértek hozzájuk. A helyettes bántóan hamisan fütyörészett.

– Együtt is jöhettünk volna, Mr. Coulton – mondta a seriff, azután Alice felé fordult. – Maga pedig bizonyára Mrs…

– Miss Quicke – helyesbített Coulton, ezzel be is mutatva a társát. – Ne tévessze meg magukat a látszat, uraim! Miss Quicke azért van itt, hogy vigyázzon rám.

A seriff látszólag mulatságosnak találta a megjegyzést. A helyettes, aki a puskáját ölelgette, úgy vette szemügyre Alice-t, mintha egy furcsa lény lett volna, amit a folyó sodort ki a partra, de a tekintete nem volt megvető, sem ellenséges. Amikor észrevette, hogy a nő őt nézi, szégyenlősen elmosolyodott.

– A háború óta ritkán kapunk látogatókat a tengerentúlról – jegyezte meg a seriff. – Régebben sok külföldi fordult meg errefelé, főleg spanyolok és franciák. Sőt, egy darabig egy orosz grófnő is lakott a városban, nem igaz, Alwyn? Furcsa szokásai voltak.

A helyettes elvörösödött.

– Az apám mesélt róla, de én nem emlékszem rá. Én sem vagyok házas, Miss.

Alice inkább visszanyelte a válaszát. Helyette megkérdezte:

– Hol van a fiú?

– Ó, igen! Maguk Charlie Ovidért jöttek. – A seriffnek elkomorult az arca. – Jöjjenek csak! – Hirtelen megtorpant, megigazította a kalapját, és gondterhelten összevonta a szemöldökét. – Lehet, hogy helytelenül cselekszem, de mivel megtették ezt a hosszú utat, és hamarosan úgyis beszélni fognak Diamond bíróval, szerintem nem lesz baj belőle. Viszont, kérem, egy szót se arról, amit látni fognak! Ovid kényes téma errefelé. Ez a kölyök el van átkozva.

– Irtózat, mint azok a lények a Bibliában – dünnyögte a helyettes.

– Miféle lények? – kérdezte Alice.

Alwyn megint elvörösödött.

– A Sátán szolgálói. Azok a lények, amiket ő teremtett magának.

Alice megtorpant, és végigmérte.

– Azok nem a Bibliában vannak – közölte. – A Leviatánra és a Behemótra gondol?

– Pontosan.

– Azokat a szörnyeket Isten teremtette.

A helyettes elbizonytalanodott.

– Nos, én úgy gondolom, hogy…

– Rosszul gondolja.

A seriff egymás után kinyitotta a raktár ajtaján lévő reteszeket.

– Angliából jöttek, igaz? – dünnyögte. – Elég nagy utat tettek meg egy fekete fiú kedvéért.

– Úgy bizony – felelte Coulton.

A seriff az utolsó zárnál megállt, és hátrapillantott.

– Remélem, tudják, hogy a bíró nem fogja elengedni ezt a fiút, sem magukkal, sem mással.

– Remélem, téved – jegyezte meg Coulton.

– Amúgy nem akartam személyeskedni. – A seriff megeresztett egy mosolyt. – Mindig is szerettem volna megnézni Angliát. A feleségem folyton mondogatja, hogy ideje lenne szögre akasztanom a jelvényemet, és utazgatnunk. A szülei Cornwallból jöttek át ide. Persze lehet, én vagyok túl öreg már ahhoz, hogy járjam a világot, mint egy vándorcigány… de azért Anglia jó messze van.

A raktárban sötétség honolt, savanykás gyapot- és rozsdaszag terjengett odabent. Fojtogató volt a levegő. A bejárat mellett két régi lámpás lógott, a helyettes leakasztotta az egyiket a szögről, kinyitotta a kis üvegajtaját, meggyújtotta egy kovakővel a kanócot, majd becsukták maguk mögött az ajtót. A fény enyhén imbolygott a helyettes kezében. Alice megpillantotta a félhomályban a hatalmas gépek körvonalát, a gerendákon lógó kampókat és a hurkokba tekert láncokat. Keresztülmentek a raktáron, végül eljutottak egy kormos folyosóhoz, amelynek az egyik falán golyónyomokra emlékeztető lyukak voltak, beszűrődött rajtuk a napfény. A szemközti falon ajtók körvonalai látszódtak, a folyosó végén lévő vastag fémből készült, s lakatok lógtak rajta. A seriff ez előtt állt meg.

A helyettes letette a lámpást, és rácsapott a puskatussal az ajtóra.

– Állj fel, Ovid! – kiáltotta. – Látogatód van, kölyök. Szedd rendbe magad! – Szégyenlősen Alice felé fordult. – Szerintem a fiú félkegyelmű, de ne ijedjen meg tőle, kisasszony! Olyan, mint egy állat.

Alice hallgatott.

Az ajtó kitárult. Odabent sötét volt. Rettenetes szag áradt ki a folyosóra, a mosdatlanság és az ürülék keveréke.

– Jóságos ég! – dünnyögte Coulton. – Ő lenne az?

A seriff a szája elé emelt egy zsebkendőt, és komoran bólintott.

A helyettes maga elé tartotta a lámpást, és óvatosan belépett. Alice ki tudta venni a fiú körvonalát, ahogy az a hátsó falhoz húzódott. Magas volt, és sovány. A fény megcsillant a bokáján meg a csuklóján lévő bilincseken és láncokon. Amikor Alice is belépett a keskeny helyiségbe, megpillantotta a fiú rongyos nadrágját, vérfoltos ingét és rémülettől elkerekedett szemét. Az arca azonban sima volt, finom vonásokkal, nem látszottak rajta sem zúzódások, sem duzzanatok; a szempillája hosszú és sötét. Mivel Alice borzalmas sebesülésekre készült fel lelkiekben, az eléje táruló kép eléggé meglepte. A fiú az arca elé emelte a kezét, mint aki el akar hárítani egy ütést, vagy mintha bántotta volna a fény. A láncok halkan csilingeltek, ahogy levegőt vett.

– Még soha életemben nem láttam ehhez hasonlót – mondta a helyettes már-már ámulattal a hangjában; a szavait Alice-hez intézte. – El se hittük volna, ha nem a saját szemünkkel látjuk. Az a vér az ingén mind az övé, de egyetlen forradás sincs rajta. Ha leütjük egy bunkósbottal, feláll. Ha beledöfünk egy kést, a szemünk láttára begyógyul a seb. Én mondom, az ilyesmitől az ember eléggé hinni kezd az ördögben…

– Nem csodálom – felelte Alice, a szemét meresztgetve a félhomályban.

– Gyerünk, Alwyn! – nógatta a seriff. – Mutasd meg nekik!

A fiú riadtan összekuporodott.

– Mr. Coulton! – kiáltotta a kelleténél hangosabban Alice.

A férfi megfogta a helyettes karját.

– Erre semmi szükség, Alwyn – mondta. – Hiszünk magának. Ezért vagyunk itt.

Azzal benyúlt a zsebébe az utasításokat tartalmazó levélért, melyet a londoni megbízójuk írt. Ahogy a fénybe tartotta a borítékot, Alice szeme megakadt a rajta virító Cairndale-címeren. A pecsét véres ujjlenyomatra emlékeztette.

Charles Ovid is a borítékot bámulta. Nagyon finoman mozdult, olyan óvatosan, mint egy macska, a szeme ragyogott a sötétben.

Alice közelebb lépett a szerencsétlen kölyökhöz a hosszú, keskeny helyiségben. Felfordult a gyomra a serifftől meg a helyettesétől. Akármit is mondott Coulton, tudta, hogy a sebek nem gyógyulnak be csak úgy – sőt, van olyan, ami sohasem. Efelől neki is volt némi tapasztalata.

Levette a kesztyűjét. A bütykei vörösek és sebesek voltak. Szemügyre vette a bilincseket.

– Inkább kezdje azzal, hogy leszedi róla ezeket! – szólt hátra a válla fölött, majd a helyettesre szegezte a tekintetét. – Alwyn, jól mondom?

Senki sem mozdult. A seriff Coultonra nézett.

– Nem lesz semmi baj, ezt garantálom önnek – igyekezett megnyugtatni a férfi, miközben visszacsúsztatta a levelet a mellényzsebébe. – Csak a vizsgálat kedvéért kell levenni őket.

A helyettes letérdelt a fiú elé, lekattintotta a bokájáról meg a csuklójáról a bilincseket, azután a láncokkal a kezében gyorsan elhátrált tőle.

Alice odalépett Ovidhoz, megfogta a kezét. Puha és sértetlen volt, sőt furcsamód még bőrkeményedéseket sem érzett rajta. A fiú reszketett.

– Így jobb? – kérdezte halkan.

Ovid hallgatott.

– De, kisasszony! – förmedt rá Alice-re a seriff. – Ez nem járja, hogy egy hölgy hozzáérjen a fajtájához! Itt Natchezben semmiképp, az hétszentség. Kérem, lépjen hátrébb!

Alice rá sem hederített. Óvatosan megfogta Ovid állát, a fény felé fordította az arcát, és belenézett a szemébe. Annak ellenére, hogy a fiú rengeteget szenvedett, hogy remegett és összekuporodott, a tekintete higgadtságról, értelemről és bátorságról árulkodott. Annak a gyermeknek a mindenre elszánt nyugalma áradt belőle, aki csakis magára számíthat. Mások talán nem vették ezt észre, de Alice igen.

– Kisasszony! – szólt rá ismét a seriff.

– Charles Ovid – suttogta Alice. A hangja enyhén remegett a dühtől. – Szólíthatlak Charlie-nak? Engem Alice-nek hívnak, ő pedig a társam, Mr. Coulton. Azért küldtek ide bennünket, hogy segítsünk neked, és elvigyünk innen. Többé senki sem fog bántani.

A seriff odalépett Alice mögé, finoman benyúlt a hóna alá, és elhúzta a fiú közeléből.

– Ezt majd a bíróval megbeszélik, de addig is minden marad a régiben – szögezte le.

Alice Charlie Ovidot nézte.

A fiú semmiféle jelét nem adta annak, hogy megértette, amit hallott. Csak a seriff közelségétől rettent meg, lesütötte a szemét, és kitartóan reszketett a lámpafényben.

AZ ESTI ÓRÁKBAN Alice és Coulton a bíró dolgozószobájában ült. Az elegáns épület homokkőből épült, egy fákkal beültetett téren. Alice hosszú, kék ruhát viselt, a fűző szorította a bordáját, kínjában fészkelődött. Alig kapott levegőt, gyűlölte az egészet: hogy meg kellett mosnia és becsavarnia a haját, hogy ki kellett rúzsoznia a száját. A lenyugvó nap sugarai beszűrődtek az ablakon, és belegabalyodtak a függönyökbe. A bíró körbejárta a szobát, felcsavarta a falakra erősített gázlámpákat, azután visszaült az asztala mögé. Vacsora után sétált vissza az irodájába, ezért ingujjban volt. Először Alice-re, majd Coultonra nézett.

– Kellemes esténk van – jegyezte meg, és lesimította hosszú bajuszát.

A diófa asztal teljesen üresen állt ott, s vörösen izzott a lenyugvó nap fényében. A bíró nagydarab férfi volt, a nyaka ernyedt redőkbe gyűrődött, és amikor ráfektette hatalmas kezét az asztallapra, Alice megbámulta annak alabástrom fehérségét.

– Nem tudom, mit mondott önnek a seriff, bíró úr – kezdte udvariasan Coulton. – Az edinburghi Cairndale Intézet megbízásából vagyunk itt, Charles Ovid ügyében.

Coulton elővett néhány dokumentumot és hivatalos levelet a szék mellett heverő táskájából, s odaadta őket a bírónak, aki mindegyiket gondosan átnézte.

– Ezek szerint egy klinikáról van szó, igaz?

– Igen, uram.

A bíró bólintott.

– Bill azt mondta, vissza akarják vinni magukkal a fiút Angliába.

– Így igaz.

– Tudja, egyvalamit nem értek. Honnan a pokolból szerzett tudomást ez a maguk intézete a fiú létezéséről? Mikor is indultak el Edinburghból, úgy négy-hat héttel ezelőtt? Ovid akkor még az égadta világon senkit sem ölt meg. És nem hiszem, hogy a neve szerepelne bármilyen nyilvántartásban. Annak a fiúnak annyi nyoma sincs, mint egy kísértetnek, Mr. Coulton.

A férfi bólintott.

– Ebben igaza van, bíró úr.

– Tehát?

Coulton vetett egy futó pillantást Alice-re.

– A Cairndale mindent elkövet azért, hogy feltárja a lehetséges eseteket, akár a felmenőkön keresztül. – Coulton széttárta a kezét. – Nem áll szándékomban úgy tenni, mintha teljesen átlátnám a módszereiket, uram. Az intézet már évek óta keresi Charlie családját, azóta, mióta a fiú egyik nagybátyja felkeltette az érdeklődésüket.

A bíró kopogni kezdett az ujjával a papírokon, közben kibámult az ablakon.

– Maga is tudja, hogy azt a fiút már kétszer megöltük – dünnyögte halkan. – Szerintem Bill fél tőle.

– Háromszor – helyesbített Alice.

Coulton keresztbe tette a lábát, lesimította a nadrágját, majd a kalapját forgatta a kezében.

– Ovid egy orvosi eset, bíró úr. Semmi több. Ha szabad megjegyeznem, ön tanult ember, így hát tudja, hogy az egyszerű népek könnyen megijednek attól, amit nem értenek.

A bíró oldalra biccentette a fejét.

– Nem csak az egyszerű népség. Az igazat megvallva én is félek tőle. – Odakint lassan besötétedett, a gázlámpák fénye megvilágította a bíró kemény vonásait, a fáradtság ráncait a szeme körül. – És hogyan egyeztessem ezt össze a törvénnyel? Charles Ovid megölt egy embert.

– Igen, ez így van.

– Egy fehér embert – szólt közbe Alice. – Valójában ezzel van baja, igaz?

– Igen, asszonyom, egy fehér embert. Én is ismertem Hank Jessupot. Lehet, hogy nem volt valami finom úriember, de becsületes és egyenes. Minden vasárnap találkoztam vele a templomban. A város pedig felbolydult, a lakók dühös leveleket irkálnak nekem, hogy mégis merre tart ez az ország. Szerintem a lakosság fele szívesen részt venne egy régimódi lincselésben.

– És a másik felével mi a helyzet? – sziszegte dühösen Alice.

– Charlie Ovidot a múlt héten kivégezték a börtönben – szúrta közbe gyorsan Coulton. – Mindenki úgy tudja, hogy meghalt.

– Van néhány kivétel, például Bill és Alwyn. A kis Jimmy Mac is a börtönben ült aznap éjjel. És bármibe le merem fogadni, Bill felesége is tudja, hogy Ovid életben van.

– Azokról a fickókról se feledkezzen meg, akiket a hét folyamán beengedtek a fiúhoz, hogy megverhessék! – tette hozzá Alice keserűen.

A bíró itt megakadt egy kicsit. A nőre szegezte a tekintetét.

– Ha megengedi, bíró úr – vette át a szót gyorsan Coulton. – Véleményem szerint jelenleg az a fő gondja, hogy van egy két lábon járó hullája, amitől nem tud megszabadulni. Az a fiú meghalt. Leállt a légzése. Az nem számít, hogy újra életre kelt. A büntetést végrehajtották, igazságot szolgáltattak. Nem állítom, hogy az eset nem furcsa, de a törvény szempontjából nincs probléma, bíró úr. Tudom, hogy néhányan nem értenének velem egyet, mert a kölyök él és virul, viszont így talán éppen a legjobbkor érkeztünk. Az általunk képviselt klinika Skóciában van, és biztosíthatom önt afelől, hogy ha átadja nekünk a fiút, sohasem tér vissza Natchezbe. Az állapotára egyelőre nincs elfogadható magyarázat, de a megfigyelések alapján annyit már biztosan tudunk, hogy halálos kimenetelű. A fiúnak legfeljebb néhány éve van hátra.

– Néhány év?

– Igen, uram.

– Akkor miért ne ítélném inkább, mondjuk, tíz év kényszermunkára?

– Nem lehet, hogy a választópolgárok ezt túlságosan enyhe büntetésnek vélnék?

Alice a bírót figyelte, amíg az emésztette a hallottakat. Rengeteg olyan férfival találkozott az élete során, akik magabiztosan hirdették az igazukat, emellett szerették a csinos kis jószágokat, akik csodálják őket. Az viszont már kevéssé volt kedvükre, ha egy nő kinyitotta a száját. Megfordult a fejében, hogy neki is így kellene viselkednie: áhítattal nézni a bíróra, jóleső hangokat hallatnia, a szempilláját rebegtetve gügyögnie. De ezt nem fogja megtenni.

A bíró szemügyre vette őket összekulcsolt, vaskos ujjai fölött a félhomályban, azután felsóhajtott, és megint kinézett az ablakon.

– A feleségem isteni almás pitét süt – mondta végül. – Három egymást követő évben elnyerte a kék szalagot a Konföderációs Lányok Piknikjén. Engem pedig most egy szelet kihűlt almás pite vár a konyhában egy tányéron. Igazán sajnálom, hogy feleslegesen tették meg ezt a hosszú utat.

Coulton megköszörülte a torkát, és felállt. Alice követte a példáját, a szoknya suhogott a bokája körül. Társa a kalapját forgatta a kezében.

– Hajlandó lenne legalább fontolóra venni a dolgot, uram? Szívesen visszajövünk holnap…

– Nézze, Mr. Coulton. Pusztán udvariasságból egyeztem bele ebbe a találkozóba is.

– De bíró úr…

A férfi felemelte a kezét.

– Az a fiú csak deszkakoporsóban távozhat a cellából – közölte halkan. – Az sem érdekel, ha még mozog benne.

– SZEMÉTLÁDA – sziszegte Alice, miközben lesétáltak a bíróság lépcsőjén.

Rángatni kezdte a fűzőjét, azután rendkívül illetlen módon benyúlt a szoknyája alá, és kikapcsolt néhány csatot, hogy kapjon levegőt. Már besötétedett, a hőség visszavonult az utcákról, a kabócák hangosan ciripeltek.

– Ezért vettem fel ezt a ruhát?

– Tényleg nagyon csinos. Remélem, nem futunk össze a seriffhelyettessel. A térdéig fog lógni a nyelve, ha meglátja magát így felcicomázva.

Alice inkább visszanyelte a csípős választ. Még ahhoz is túl dühös volt, hogy felháborodjon.

– Egyébként igazat mondott? Annak a szerencsétlen kölyöknek tényleg csak pár éve van hátra?

A férfi felsóhajtott.

– Charlie Ovid túl fog élni mindannyiunkat.

– Ezek mind meg vannak győződve róla, hogy a fiú olyan, mint valami kibaszott Krisztus. És ez csak ront a helyzetén. Miért olyan rohadtul biztosak benne, hogy sebezhetetlen?

– Ó, persze hogy meg lehet sebezni. Csak épp minden sebe begyógyul.

Volt valami a férfi hangjában, ami elgondolkodtatta Alice-t.

– Maga elhiszi ezt?

Coulton megvonta a vállát.

– Egyetlen sebhelyet sem láttam rajta. Maga talán igen?

– Azt nem tudjuk, mi van az inge alatt. Vagy talán tropára ment a lába. Milyen alaposan nézte meg?

A férfi ismét sóhajtott egyet.

– Ahhoz épp eléggé, hogy megállapítsam: a világ borzasztó rossz irányba halad – felelte lágy hangon. – Na figyeljen! Most öltözzön át, és küldje le a csomagjait a kikötőbe! Fizesse ki a számlánkat! Egy óra múlva találkozunk a szállodánál. Úgy vélem, nincs több keresnivalónk ebben a pompás kis városban.

Alice megtorpant. Lecövekelt a füvön, az üres téren, valami háborúban elesett konföderációs tábornok szobra előtt. Kisvártatva Coulton is megállt, hátrafordult, és lassan visszasétált a nőhöz.

– Én nem megyek el innen a fiú nélkül – közölte Alice.

Elhaladt mellettük egy kocsi, a lámpása imbolygott. Miután elment, Coulton odahajolt a nőhöz.

– Én sem, Miss Quicke – jelentette ki elszántan.

Kilenckor találkoztak a szálloda előcsarnokában, legyalogoltak a folyóhoz a Silver Streeten, és a félreeső sikátorokon keresztül megközelítették a régi raktárt. Az épület sötéten, rozsdásan meredt az ég felé a délvidéki holdfényben. Egy darabig az árnyékok közt várakoztak, azután némán átkeltek az úton. Coulton nagykabátja zsebét lehúzta valami, és csörömpölt. Alice az utcát kémlelte, de senkit sem látott.

Coulton letérdelt a vastag ajtó elé, és egy perc alatt feltörte a zárakat. Felállt, ránézett a nőre, azután kinyitotta az ajtót, s belépett a sötétségbe. Alice követte. Nem vittek magukkal lámpást, magabiztosan végigmentek az aznap már bejárt útvonalon. Ovid cellájánál Coulton megint elővette a tolvajkulcskészletét, gyakorlott mozdulatokkal kinyitotta a lakatokat.

Olyan sötét volt odabent, hogy Alice egy darabig semmit sem látott, és azon töprengett, a fiú vajon látja-e őket. Nyilván épp rájuk meredt. Coulton megköszörülte a torkát, és azt suttogta:

– Charlie, itt vagy?

Egy darabig nem jött válasz. Alice-nek az is megfordult a fejében, hogy a fiút elvitték onnan.

De aztán Charlie felsóhajtott a sötétben, megcsörrentek a láncai, és kilépett a sápadt holdfényre. Nem úgy festett, mint akit meglep a felbukkanásuk.

– Leveszem rólad a bilincseket – dünnyögte Coulton.

Alice óvatosan a fiúra nézett. A szeme már hozzászokott a sötétséghez, belépett a cellába, és lassan, halkan beszélni kezdett Charlie-hoz.

– Visszajöttünk érted. Elviszünk innen. Velünk jössz?

Azonban Ovid csak némán ácsorgott ott, és őket bámulta a sötétben. Volt valami abban a higgadt, éber tekintetben, ami nyugtalanította Alice-t.

– A papírok… – suttogta végül. A hangja olyan halkan és rekedtesen szólt, mint aki nagyon rég beszélt utoljára. – Hol vannak a papírok?

Coulton értetlenül pislogott.

– Miféle papírok? Ez meg miről beszél?

Alice hirtelen észbe kapott.

– Az a levél a Cairndale-től. Tudja, amit megmutatott a seriffnek. Hol van?

A férfi előhalászta a borítékot a mellényzsebéből, kivette belőle a levelet.

– Ezek nem fognak neked sokat mondani, kölyök. Mindenféle utasítás, kiadatási iratok, jogi dolgok…

Azonban Ovid ügyet sem vetett a levélre. Csak a borítékot vette el, ujjait finoman végigfuttatta a címeren: a két, egymást keresztező kalapácson, háttérben a nappal.

– Ez micsoda? – kérdezte halkan.

– Erre most nincs időnk – morogta Coulton.

– A Cairndale Intézet címere – magyarázta Alice. – A megbízóink, nekik dolgozunk. – Ekkor szöget ütött a fejébe valami. – Láttad már ezt a jelet korábban? Ismerős neked, jelent ez neked valamit?

Ovid megnyalta az ajkát. Úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, de aztán csak felemelte a fejét, és a sötétséget fürkészte.

– Jön – suttogta.

Alice megdermedt.

Kisvártatva ő is meghallotta a csoszogó, csizmás lépteket, amelyek egyre csak közeledtek. Hangtalanul odalépett az ajtóhoz, óvatosan becsukta, és szorosan hozzásimult a falhoz. Coulton elhelyezkedett mellette. Az egyik láncot rátekerte az öklére. Ekkor füttyszó hangzott fel, amiből Alice rájött: Alwyn közeledik, a seriffhelyettes.

Coulton végigtapogatta a zsebeit.

– Elhozta a pisztolyát? – kérdezte a nőtől.

Alice szándékosan fegyver nélkül jött, mert úgy vélte, ha elsütik, a dörrenés leleplezi őket, túl nagy figyelmet keltene. Egyébként is, a puszta ökle épp elég volt.

Hirtelen odalépett eléjük Charlie, és turkálni kezdett Coulton zsebeiben. A férfi annyira ledöbbent, hogy nem tiltakozott, amikor a fiú elővette a kulcskészletet, és kiválasztotta a legélesebb darabot. Lekuporodott a pad szélére, feltűrte az inge ujját, megmarkolta az álkulcsot, mint egy villát, egy határozott mozdulattal beledöfte az alkarjába, s mély sebet ejtett rajta egészen a csuklójáig. Közben egyetlen hangot sem adott ki magából.

– Jézusom! – nyögte halkan Alice.

A fiú vére feketén csillant a sötétben, és a nő látta, hogy Charlie arca eltorzul a fájdalomtól, összeszorítja a fogát, és az orrlyukában bugyborékol a takony, miközben sziszegve beszívja a levegőt. Azután az álkulcs csörömpölve leesett a földre. Charlie belenyomta az ujját a sebbe, és kihúzott belőle egy keskeny, hosszúkás, tizenöt centis fémdarabot.

Egy pengét.

Alice döbbenten nézte, ahogy a seb magától összeforrt, milliméterről milliméterre, végül csak a vér látszott a fiú karján, az ingén és a padlón.

Mintha egy álomban történt volna. Charlie felállt, megmarkolta a pengét, odalépett az ajtó elé, és várt. Nem szólalt meg, az egész teste remegett.

Narancssárga fény szűrődött be az ajtó alatt, egymás után kinyíltak a lakatok, és a helyettes vidáman felkiáltott:

– Helló, fiacskám! Úgy tűnik, egyelőre nem mégy sehová.

Amikor az ajtó kitárult, eltakarta Alice elől Charlie-t és Alwynt, aki becsoszogott a cellába. A nő csak a lámpás fényét látta, azután hallotta a helyettes meglepett mordulását, majd valami csörömpölve leesett a földre, a lámpás is széttört a padlón, és minden sötétbe borult.

Alice harcra készen maga elé emelte az öklét, beugrott az ajtónyílásba, de a helyettes már halott volt. A penge mélyen belefúródott a nyakába. Ovid a holttestet bámulta.

– A rohadt életbe! – morogta a nő. – Mi volt ez?

– Mutasd magad, fiam! – mondta higgadtan Coulton.

Elkapta Charlie csuklóját, és forgatni kezdte a karját, ám a fiú elhúzódott tőle.

A kölyök letérdelt a hulla mellé. Cuppanó hang hallatszott, ahogy kihúzta a kést, majd beletörölte a nadrágjába, és elrakta az inge alá.

– Miért jöttek vissza értem? – suttogta a fiú. Továbbra is higgadtnak látszott, de a hangja remegett.

Alice még mindig nem tért egészen magához, hirtelen nem is tudta, mit feleljen.

– Mert az a dolgunk – válaszolta végül. – És mert senki más nem tette volna meg.

– Maguknak se kellett volna.

– Miért?

– Én nem tettem volna.

– Erre most nincs időnk – vágott a szavukba Coulton. – A folyami hajó tizenöt perc múlva kifut. Indulnunk kell.

Alice hosszan a fiú szemébe nézett.

– Talán egy napon te is meg fogod tenni. Talán lesz majd valaki, akiért visszamész.

Coulton levette a nagykabátját és a kalapját, mind a kettőt odaadta Charlie-nak. A fiú röhejesen nézett ki bennük, mert sokkal magasabb volt Coultonnál, de ezzel nem tudtak mit kezdeni. Alice lehúzta a helyettesről a csizmát, és a kölyök azt is felvette. Az árnyékban kellett osonniuk, imádkozva, hogy ne találkozzanak senkivel. Alice úgy sejtette, talán tíz percük lehet, míg a helyettes hiánya feltűnik valakinek, és a keresésére indul. Odalépett Charlie-hoz, rántott egyet a kabát ujján, azután gyorsan begombolta a vérfoltos ing fölött, felhajtotta a gallért is, végül elégedetten felmordult.

– Rendben van, indulás!

Coulton vezetésével sietősen átvágtak a raktárépületen, kiléptek a holdfényes utcára, az ezüstös fal mellett haladtak, egyenesen a folyó felé. Alice mélyeket szippantott a levegőből, ami a benti bűz után rendkívül tisztának tűnt. Igyekezett megfeledkezni arról, amit látott – a fiú alkarjáról és a belé rejtett pengéről –, de hiába.

Amikor leértek a folyópartra, a nő megpillantotta a hatalmas, lapátkerekes gőzhajót, amint kivilágítva lebegett. A víz felszíne visszatükrözte a fényeket, odalent a férfiak hangtalanul mozgatták a rakományt és a köteleket. Végigmentek a hosszú rámpán a jegypénztárhoz. Coulton halkan váltott pár szót a bódéban ülő férfival, és perceken belül már a hajópallón baktattak a gőzös felé. Charlie ráhúzta a kalapot a homlokára, a kabátja gallérját jól felhajtotta, a kezét pedig zsebre dugta, de ahogy Alice elnézte, így is nyilvánvaló volt, hogy egy fekete kölyök túlméretezett csizmában és túl kurta kabátban. Azonban bármit is intézett Coulton, bejött: nem állította meg őket senki. Miután felléptek a hajó fedélzetére, a kalauz végigkísérte őket a folyosón a kabinjaikhoz, azután a munkások kiáltozni kezdtek odalent, eloldották a köteleket, és a gőzös lassan, méltóságteljesen kiúszott a sötét Mississippi sodrásába.

ALICE ÉS COULTON a hajón vacsorázott. Csak ők ketten voltak az étkezőben.

Charlie-t Coulton kabinjában hagyták, a fiú úgy tett, mintha aludna. Nem kötözték meg, mivel arra jutottak, meg kell bízniuk benne ahhoz, hogy ő is megbízzon bennük. A szalonban halványan világítottak a gázlámpák, a gőzhajó kereke tompán dübörgött a sötétben. A fekete bőrű pincér a bárpult rézrúdjára támaszkodott, Alice-t és Coultont figyelte a tükörből. Coulton apró falatokat vágott a steakből, hozzá krumplit és szószt tömött a szájába. Alice-nek alig volt étvágya.

– Maga tudta? – kérdezte a férfitól. – Tudta, hogy Charlie mire képes?

Coulton felpillantott.

– Nem – felelte halkan.

Alice megcsóválta a fejét.

– A helyettes próbálta elmondani nekünk.

– Ezek az árvák nem szokványos gyerekek, de ettől még nem szörnyetegek.

A nő picit elmerengett.

– Nem gondolja, hogy éppen ettől válnak szörnyetegekké?

– Nem – felelte határozottan a férfi.

Alice az ölébe ejtette a kezét, és a tányérjára meredt. A férfinak igaza volt. Mindegyik árvában volt valami furcsa, valami megmagyarázhatatlan, amiről sem a nő, sem Coulton nem beszéltek. Kísértették őket a régi életükből származó mendemondák.

– Bármikor elszökhetett volna – bökte ki végül Alice. Lassan, megfontoltan ejtette ki a szavakat. – Az a kés végig ott volt benne. Miért nem próbált korábban elmenekülni? – A férfira emelte a pillantását. Eszébe jutott, a társa mennyire kevéssé volt meglepve a zárkában, és hirtelen annyira ostobának érezte magát; mint akit átvertek. – Pontosan mi is a Cairndale Intézet, Mr. Coulton? És most ne jöjjön nekem ezeknek a gyerekeknek a sanyarú sorsával! Kinek dolgozom én?

– Mi vagyunk a jófiúk – felelte a férfi halkan.

– Hát persze.

– Tényleg ez a helyzet.

– Mindenki azt gondolja magáról, hogy ő áll a jó oldalon.

A férfi arca komoly maradt. Lesimította gyér haját a fején, közben a homlokát ráncolta.

– Még mielőtt útnak indultunk, megmondtam Mrs. Harrogate-nek, hogy több információt kellene megosztanunk magával. Ő azonban nem volt meggyőződve arról, hogy ön kellőképp… elkötelezett. De úgy vélem, már megérett rá az idő. Szóval, gondolja át a kérdéseit, és majd felteheti őket közvetlenül neki, amint visszaért Londonba.

– Találkozni akar velem?

– Úgy bizony.

Alice ezen eléggé meghökkent; eddig csak egyetlenegyszer találkozott a megbízójával. Mindenesetre örült a fejleménynek. Kezébe vette a kést és a villát.

– Nem értem, maga hogy bírja ezt az egészet – váltott hirtelen témát. – Ezeket az embereket. Mint például az a bíró. Én kihajítottam volna a nyamvadt ablakon.

– És mi hasznunk származott volna belőle?

– Nekem nagyon jólesett volna.

– Ismerem némiképp ezt a világot, Miss Quicke. Nem az számít, hogy kinek van igaza. Az udvariasság a legfontosabb.

Alice maga előtt látta Charlie-t, ahogy véres rongyaiban remegett a raktárban.

– Udvariasság – dünnyögte halkan.

– Úgy bizony. – Coulton elvigyorodott. – Tudom, hogy ez okoz magának némi nehézséget.

– Én is tudok udvarias lenni.

– Hát persze.

– Komolyan beszélek.

Coulton lenyelte a falatot, leöblítette egy korty borral, azután megtörölte a száját, és a nő szemébe nézett.

– Maga olyan, mint egy hólyag a pék vörösre sült hátsó felén, Alice Quicke. És ezt nem sértésnek szántam. – A férfi benyúlt a kabátja zsebébe, elővett egy kis méretű, összehajtott papírlapot. – Ezt ma délután hozta be egy küldönc a szállodába – magyarázta rágás közben. – Új feladat. Marlowe-nak hívják. El kell utaznia az Illinois állambeli Remingtonba, Miss Quicke, és meg kell keresnie a Beecher & Fox Cirkuszt.

– Remingtonba?

– Úgy bizony.

– Valahol arrafelé van az elmegyógyintézet, ahol az anyámat tartják.

Coulton a nő arcát fürkészte.

– És ez problémát jelent magának?

Alice habozott, végül megrázta a fejét.

– Nem gond. Csak épp Remington a világ végén van. A rosszabbik végén. – Egy darabig hallgatott, azután szöget ütött a fejébe valami: – Nekem kell odamennem? Maga nem jön velem?

– Én visszakísérem Charles Ovidot Londonba. – Coulton elővett egy vastag borítékot a zsebéből. – Ebben van egy jegy a St. Louisba tartó folyami hajóra, ami hajnalban indul. Ne aggódjon, Natchezben nem köt ki. Onnan vonattal utazik tovább Remingtonba. Ezenkívül van benne néhány ajánlólevél, amelyeket bátorkodtam én magam megírni, egyéb szükséges dokumentumok, illetve ott van Mrs. Harrogate londoni címe is. Táviratozzon neki, ha felmerül bármi probléma! Tartalmazza még a költségei fedezetét, illetve két másodosztályú jegyet a gőzhajóra, ami tizennyolc nap múlva indul New Yorkból. – Coulton bekapott egy falat húst. – Ott áll benne a történet is, miszerint Marlowe-t csecsemőkorában elrabolta a dajkája, utána kicsempészték Angliából, most pedig a családja felfogadta magát, hogy kutassa fel, és így tovább.

Alice átfutotta a papírokat.

– Marlowe-nak van egy ismertetőjegye?

– Úgy bizony.

– Ez szokatlan.

A férfi bólintott.

– Mennyi igaz ebből az egészből?

– Pont, amennyi kell.

– De ő is csak egy árva?

– Úgy bizony.

– Remélem, ő semmit sem fog előhúzni a kibaszott karjából.

Coulton elmosolyodott.

Alice is bekapott egy falatot, és megrágta.

– Mondja, ezt miért egyedül kell intéznem?

A férfi ránézett. Alice-t meglepte az arckifejezése.

– Rajtunk kívül is vannak még… érdeklődők – felelte kelletlenül. – Mielőtt elindultunk Liverpoolból, a fülembe jutott, hogy egy férfi kérdéseket tett fel Mississippiről meg az ország pénzneméről. Őt is érdeklik azok a gyerekek, akiket összegyűjtünk, főleg Charles Ovid. Kissé tartottam attól, hogy összefutunk vele Natchezben, és a hazafelé vezető úton sem árt nyitva tartanom a szemem.

Alice a társa arcát fürkészte.

– Egy nyomozóról van szó?

– Nem. Korábban kapcsolatban állt az intézettel. Jacob Marbernek hívják.

– Jacob Marber…

– Úgy bizony.

Abban, ahogy Coulton beszélt, volt valami, ami töprengésre késztette Alice-t. Közben az evőeszközeit igazgatta.

– Maga ismerte őt – mondta végül.

– Csak hallottam róla ezt-azt. Szerzett magának egyfajta hírnevet. – Coulton piszkálni kezdte a körmét. – Jacob Marber veszélyes ember, Miss Quicke. Ha valóban Charlie Ovidra vadászik, akkor a fiút minél előbb el kell juttatni Londonba. Maga valószínűleg biztonságban lesz a Marlowe fiú mellett Illinois-ban. – Fura arcot vágott, mintha azon töprengett volna, hogy mennyit áruljon el a nőnek. – Marber az intézetet hibáztatta egy bizonyos eset miatt. Nem tudom pontosan, mi történt, azt hiszem, meghalt valaki. De ez most nem lényeges. Mindenesetre azóta nem hallottunk felőle, nyoma veszett. Egyesek szerint már nincs is életben. Én másképp gondolom. És Marber jó volt a szakmájában. Az egyik legjobb.

– És mit is csinált?

Coulton egyenesen a nő szemébe nézett.

– Azt, amit mi, csak az ő módszerei véresebbek voltak.

Alice kicsit emésztgette a hallottakat.

– És miről ismerem fel, ha találkoznék vele?

– Rá fog jönni. Ő lesz az a férfi, aki a frászt hozza magára.

– Nem szoktam megijedni.

Coulton felsóhajtott.

– De igen, csak még nem tud róla.

Alice az ölébe ejtette a kezét, és hirtelen megborzongott. A gázlámpák remegő fényében szemügyre vette a tükörképüket a hajó íves ablakában, a széles, sötét folyót, a pincért, aki hátratett kézzel állt mögöttük, és a kényelmes, zöld színű fotelek között haldokló pálmákat.

– Ez a maga Mr. Marbere pofára fog esni, ha eljön Remingtonba – jegyezte meg végül.

Coulton fásultan elmosolyodott a bátor kijelentés hallatán, majd ez a mosoly is elillant, miközben félretolta a tányérját, felállt, és beletörölte zsíros kezét a szalvétába.

– Remélem, ha ez bekövetkezik, magát már nem találja ott – mondta halkan. – Az ön érdekében.

3

A KÖLYÖK A VILÁG VÉGÉN

BRYNT TIZENHÁROM HÓNAPPAL ezelőtt látta utoljára az Álmot. De most újra visszatért, és rosszabb volt, mint valaha. Bryntet annyira megrémítette, hogy éjszakánként nem akart elaludni. Főzött magának egy erős kávét, így várta a reggelt a sötét kocsiban ücsörögve, közben Marlowe arcát nézte, aki a priccsen szuszogott. Azt mondogatta magának, hogy nincs semmi baj, minden rendben lesz, biztonságban vannak.

De végül minden éjjel elnehezült a szemhéja, lebiccent a feje, és megérkezett az Álom.

Mindig ugyanúgy kezdődött. Brynt a gyerekkori szobájában találta magát, a szekrényben bujkált. A molyirtó szaga csípte az orrát, a feje fölött halkan zörögtek a felakasztott ruhák. Újból kicsi lány lett, holott valójában sohasem volt picike. San Franciscóban lakott, a nagybátyja panziójában. Éjszaka volt, és amikor az ujjával résnyire kinyitotta a szekrény ajtaját, látta a beszűrődő holdfényt. Az Álomban egyszerre volt gyerek és önmaga, az idős Brynt, elgyötört és fáradt, és a kis Marlowe ott kuporgott mellette, halkan sírt a félelemtől. Brynt lassan kimászott a szekrényből, megfogta a fiú kezét, és a szája elé emelte az ujját, hogy csendre intse.

Volt ott valami rajtuk kívül, a panzióban.

Kimentek a folyosóra. Keskeny, meredek lépcsők, ezüst holdfény a lépcsőfordulókon. Az összes szoba ajtaja nyitva állt, mögöttük sötétség honolt. Brynt és Marlowe nagyon lassan elindult lefelé a nyikorgó lépcsőn, közben Brynt minden erejével arra összpontosított, hogy megkülönböztesse a ház zajait a többi zajtól, attól a lénytől, bármi legyen is az.

Ekkor hirtelen meghallotta a lépteket a fejük fölött. A második emeleten felbukkant valami sötét árny. Lassan lépkedett, és árnyékfoltok imbolyogtak körülötte. Brynt futásnak eredt, kettesével vette a lépcsőfokokat, s maga után húzta a fiút. De a sötétség hihetetlenül gyorsan közeledett, kinyújtotta hosszú-hosszú karját, a végén azokkal a sápadt, görbe, furcsán megnyúló ujjakkal, és mintha ez a kéz beszippantotta volna az összes fényt. Marlowe üvölteni kezdett. A sötétségnek nem volt arca, és ott, ahol a szájának kellett volna lennie, nem volt más, csak egy…

Brynt felült. A pokróc rácsavarodott a testére, arcát hideg verejték borította. A magas, keskeny ablak mögött ragyogtak a csillagok. Elsimította a haját az arcából.

Marlowe.

A gyerek nem volt az ágyában. Brynt rémülten leugrott a priccsről, a cirkuszkocsi nyikorgott-remegett a súlya alatt, és gyorsan elhúzta a rongyos függönyt. Marlowe a keskeny asztalnál ült, vajas kekszet rágcsált, és egy nyitott könyv hevert előtte, egy képes album, Doré metszeteivel: illusztrációk a Pokolhoz Dante Isteni színjátékából. Hátborzongató, torz lelkek, amint kínok közt tekergőznek. Marlowe kapta ajándékba a tiszteletestől; ez volt az egyetlen könyv a kocsiban a Biblián kívül. Brynt szíve, miután az imént kihagyott pár ütemet, lassan újra dobogni kezdett.

– Jól vagy, kicsikém? – préselte ki magából az asszony a kérdést. – Mit csinálsz?

– Olvasok.

Brynt leült a fiú mellé.

– Nem tudtál aludni?

– Megint beszéltél álmodban. Most is azt álmodtad?

Brynt bólintott.

– És én is benne voltam?

Újabb bólintás.

A fiú haját és hálóingét ezüstösre festette a holdfény. Sötét szemét a nőre szegezte, a tekintete komoly volt. Sápadt arcával beillett volna a halottak seregletébe.

– És ezúttal segítettem neked?

– Igen, kicsikém – hazudta Brynt. – Mindig megmentesz.

– Helyes – felelte határozottan Marlowe, azzal odabújt az asszonyhoz.

Brynt megsimogatta a haját. Azon a héten látta utoljára az Álmot, amikor a tiszteletes meghalt, abban a nyirkos és penészes spitalfieldsi szobában. Már több mint egy évvel ezelőtt történt. A férfi még két évig húzta azután, hogy Marlowe anyja eltűnt a ködben. Brynt egyszerre igyekezett gondoskodni a kisfiúról és a haldokló öregről, közben hol átkozta Elizát dühében, hol aggodalom mardosta miatta. Reménykedett, hogy a lány egyszer csak visszatér – mindhiába. Marlowe sohasem beszélt arról az éjszakáról, az anyját is ritkán hozta szóba, legfeljebb lefekvéskor, álmosan. Brynt persze tudta, hogy Eliza Mackenzie Grey nem a fiú vér szerinti anyja, de az a szegény lány megmentette a magára hagyott csöppséget, minden nehézség ellenére gondoskodott róla, és úgy szerette, mintha a sajátja lett volna. Brynt szerint ebben benne volt minden, amit az anyaság jelenthet.

De az Álom most visszatért. Miközben Brynt Marlowe mellett ült, bizseregni kezdtek az ujjai, mintha figyelmeztetni akarták volna valamire, vagy mint amikor megváltozott az időjárás. Brynt tudta, hogy valami közeledik, valami rossz, amire nem álltak készen.

MARLOWE MÁS VOLT, mint a többi gyerek.

Brynt tisztában volt ezzel, már hogyne lett volna. Azt a ragyogást nem is lehetett figyelmen kívül hagyni. A fiú bőre néha hátborzongató, kék fénnyel világítani kezdett, megváltozott a tekintete, és ez nem egy ügyes mutatvány volt, távolról sem. Persze Mr. Beecher és Mr. Fox nem tudta, mi ez valójában – de hát az előadóművészek fenntarthatták maguknak a jogot, hogy titkaik és saját trükkjeik legyenek. Valószínűleg azt feltételezték, hogy a kölyök be van kenve foszforeszkáló festékkel, talán irídiummal. A spiritiszták is azt használták az angol szalonokban a nevetséges ektoplazmáik megjelenítésére a szeánszok során. Azt figyelmen kívül hagyták, hogy ez a ragyogás sokkal különösebb, egyszersmind szebb annál. Mintha keresztülvilágított volna a fiún, látni engedte a ragyogó ereket, csontokat, a tüdőt… mindent.

Marlowe egyszer bevallotta, hogy fél a képességétől. Brynt éppen az arcát festette ki az esti előadásra.

– Mi lesz akkor, ha nem tudom abbahagyni, Brynt?

Ez volt a fiú másik furcsa tulajdonsága. Brynt egyetlen nyolcévest sem ismert, aki annyira tudott volna aggódni, mint Marlowe.

– Mit nem tudsz abbahagyni, kicsikém?

– Azt, ami történik velem. A ragyogást. Mi lesz akkor, ha egy napon erősebb lesz?

– Akkor majd te fogsz világítani nekünk a sötétben.

Marlowe komoly arccal nézett a nőre a tükörből.

– Az aggódást hagyd csak rám, Marlowe! – kérte Brynt. – Majd én aggódok mindkettőnk helyett. Megegyeztünk?

– Anya mindig azt mondogatta, hogy van választásom, rajtam múlik, mit teszek.

– Így igaz.

– De nem mindig, ugye? Mármint, van úgy, hogy nincs választásunk.

Bryntnek az volt az érzése, hogy Marlowe valami másra gondol, valami sötétre és nyugtalanítóra. Talán az anyja, Eliza járt a fejében.

– Néha tényleg nincs választásunk – ismerte el halkan. – Ez is igaz.

– Tudom.

Brynt figyelmesen ránézett a fiúra. Marlowe a saját arcát tanulmányozta a tükörben, szürkés bőrét, közben beharapta az alsó ajkát, borzas haja a homlokába hullott. Az asszony letette az arcfestéket, és odahúzta magához.

– Ó, kicsikém! – suttogta, mint mindig, amikor semmi más nem jutott eszébe.

BRYNT MR. BEECHER IRODÁJA FELÉ igyekezett. Az egyik kezével felemelte a szoknyáját, gondosan kikerülte a reggeli mocskot és a sátorköteleket. Marlowe is ott loholt mellette.

Beecher volt a cirkusz ügyvivője, s ő tartotta kézben az anyagiakat. Brynt aznap éjjel egyébként is eldöntötte, hogy ideje beszélni vele, erre reggeli után az egyik lány bekopogott a kocsiba, és azt mondta, hogy Mr. Beecher látni akarja őt és a fiút, úgyhogy szíveskedjenek most rögtön átfáradni az irodájába. Brynt nem hitt a véletlenekben. Az volt a meggyőződése, hogy a világnak és benne minden történésnek ki van jelölve az útja, még akkor is, ha az ember nem látja át. Eszébe jutott az álma és az érzés, amit maga után hagyott, összevonta a szemöldökét, és a kalapjáért nyúlt.

A levegőt megtöltötte a vizes lószőr és a széna szaga. Sárba taposott szemét és belépőjegyek hevertek mindenütt. A cirkuszkocsik lépcsőjén borostás alakok kuporogtak, gőzölgő kávéval teli bádogbögréken melengették a kezüket. Mind egy szálig olyan emberek, akiknek az adottsága nem illett bele ebbe a világba: torzszülöttek és bohócok, tenyérjósok és tűznyelők. Komor pillantásokat vetettek rájuk, ahogy elhaladtak előttük. Brynt és Marlowe már hat hete dolgozott a mutatványosok színpadán, de még mindig idegennek, kívülállónak számítottak. A szabadidejüket többnyire a saját kocsijukban töltötték, ám Brynt cseppet sem bánta, sőt kifejezetten örült neki. Egész életében ilyen emberek között mozgott, így tisztában volt vele: függetlenül attól, hogy furcsák, ők sem jobbak másoknál, és nem állnak hozzá közelebb. Az emberek mind egyformák, azaz elveszik, amit tudnak, amikor csak lehet.

Brynt egész életében más volt.

A nagybátyja mindig azt mondogatta neki, hogy ő máshogy van huzalozva. Brynt akkor még gyerek volt, és abban a San Franciscó-i panzióban lakott, amit a nagybátyja vezetett. A bácsikája bokszoló volt, bizonyos körökben egész híresnek számított, egymás után nyerte a meccseket, mígnem egyik este vesztett. Ekkor kezdődött a lassú leépülése: rendszeresen fejfájás gyötörte, annyira begyulladt a keze, hogy nem tudta ökölbe szorítani, és összemosta a szavakat. Az unokahúgát harcra nevelte, és mire Brynt tízéves lett, a legnagyobb fiúkat is végigkergette az utcán. Néha úgy érezte, hogy csak a verekedéshez ért. A nagybátyját viszont szerette, mert kedves ember volt, és mindig azt éreztette vele, hogy normális, függetlenül attól, hogy nagydarab és rendkívül erős. Amikor eltűnődött az életén, mindig meglepte, hogy milyen sokat látott a világból. Egy évvel a nagybátyja halála után találkozott a tiszteletessel San Franciscóban, és elment vele Mexikóba. Ott csináltatta az első tetoválását. Később áthajóztak a tiszteletessel Angliába, azután Spanyolországba, majd újra Angliába. Most, amikor visszatért Amerikába, rájött, hogy nincs olyan hely, ahol igazán otthon érezné magát.

Elgondolkodva vágott keresztül a cirkusz területén. Marlowe a sárban ugrált és csúszkált. Brynt szívébe furcsa érzés költözött. A távolból két kalapácsütés hallatszott, azután még kettő, mint egy figyelmeztetés. Egy öreg bohóc ingujjban kiemelte az arcát a vizeshordóból, a kezében nyitott borotva. Amikor elhaladtak előtte, mogorván odabiccentett nekik. A kerítés mellett egy szalonkabátba és hosszú alsóneműbe öltözött nő egy vödör vizet cipelt. A kerítés túloldalán sötét felhők gyülekeztek a gyászos égbolton.

Bryntnek fogalma sem volt, hogy Mr. Beecher miért hívatta őket. Annyit azonban magától is tudott, hogy Marlowe-val másfél hónapja dolgoznak a mutatványosok színpadán, ami jóval több a kelleténél. Ideje továbbállniuk.

HÁRMAN ÜLTEK BEECHER ASZTALA KÖRÜL abban a sárfoltos sátorban, amelyet a férfi az irodájának nevezett, s mindannyian Brynt felé fordultak, amikor belépett. Az alacsony bejáratnál Bryntnek le kellett hajtania a fejét, majd hátranyújtotta a kezét, és Marlowe megmarkolta két ujját. Az egyik jelenlévő, egy idegen nő, kék színű bársonyruhát viselt, szőke, göndör fürtjeire széles karimájú kalapot biggyesztett elegánsan, amitől nem látszott a szeme. A szoknyája alól sáros lovaglócsizma kandikált ki. Brynt kiszúrta, hogy az orra valamikor eltörhetett, ettől kissé ferdén állt, a tekintete pedig olyan keményen csillant, hogy biztosra vette: nem egy finom, kényeskedő úrinővel van dolga. Emellett körüllengte egyfajta vadság és éberség, amit Brynt más körülmények között roppant megnyerőnek talált volna.

Mr. Fox, a talpig úriember, udvariasan felállt Brynt érkezésekor, míg Beecher csak hátradőlt a széken, és a szivarját rágta a félhomályban.

– Íme, a Nagy Brynt személyesen! – jegyezte meg pimaszul Beecher. – Köszönjük, hogy a kölyköt is magával hozta, kedvesem. Ez a hölgy Miss Alice Quicke magándetektív, és nagyon messziről érkezett hozzánk, egyenesen…

– Angliából – mondta az idegen nő, miközben kíváncsian méregette Marlowe-t.

– …Anglia távoli szigetéről. Miss Quicke éppen arról beszélt nekünk, milyen könnyű összetéveszteni, nos, hogy is fogalmazott? Ja, igen! Egyik elrabolt fiút a másikkal.

– Nem állítottam, hogy a fiút elrabolták – jegyezte meg halkan a nő.

Brynt habozott, próbálta felmérni a társaságot, amíg a szeme hozzászokott a félhomályhoz.

– Miért hívatott ide, Mr. Fox? – kérdezte végül.

– A fiú miatt, Miss Brynt. A maga Marlowe-járól kell beszélnünk. Ugye jól tudom, hogy önök nem vér szerinti rokonok? – Miután az asszony nem felelt, Mr. Fox bocsánatkérően megköszörülte a torkát. – Kérem, foglaljon helyet! Biztosra veszem, hogy gyorsan tisztázzuk ezt a kérdést. Szervusz, fiam!

Marlowe némán körbenézett.

A keskeny sátrat csak az asztal sarkán lévő lámpás világította meg. Bryntnek megfordult a fejében, hogy elmehetne, egyszerűen sarkon fordulhatna, és kisétálhatna Marlowe-val – nem tudnák megállítani, még az a nyomozónő sem. Eszébe jutott az a csúnya ügy, amibe Eliza belekeveredett Angliában. Fogalma sem volt, hogy ennek ahhoz van-e köze, mindenesetre most nem is akart ezzel foglalkozni.

Végül is maradt. A száraz agyaggal összekarcolt padlódeszkák mozogtak és meghajlottak Brynt súlya alatt, amikor a nő odamasírozott egy üres székhez, kihúzta magának, felemelte a szoknyáját, és leült. Vastag karját a szék karfájára fektette.

– A fiút Stephen Hallidaynek hívják – mondta Miss Quicke, miközben vetett egy nyugtalan pillantást Marlowe-ra, aki Brynt ölébe bújt. – Talán jobb lenne nélküle lefolytatni ezt a beszélgetést. Az ő érdekében. – De miután senki sem mozdult meg, és a fiú is csöndben figyelt, a nő bólintott, mintha lezárt volna magában egy vitát, majd folytatta: – Stephen Hallidayt nyolc évvel ezelőtt rabolta el a dajkája Norfolkban, és a családja nagyon szeretné visszakapni őt. Természetesen rendelkezem a szükséges dokumentumokkal.

A nő elővett a zsebéből egy vastag, zsineggel átkötött borítékot, és odaadta Bryntnek. Az asszony széthajtogatta a papírokat, és miközben mindenki türelmesen várakozott, olvasni kezdett. Olykor felpillantott, arca grimaszba gyűrődött. A dokumentumokat Londonban és New Yorkban pecsételték le; Brynt annyit értett meg belőlük, hogy az eltűnt fiú személyazonosságát és előéletét igazolják. A borítékban ajánlások és működési engedélyek is voltak Miss Alice Quicke nevére kiállítva, valamint Lord Halliday megbízólevele a nyomozás lebonyolítására. Ezek alapján úgy tűnt, Marlowe a Halliday-vagyon kizárólagos örököse. Csecsemőkorában elrabolták, azután nyoma veszett a füstös Londonban, és a családja azóta igyekezett felkutatni. A hátán volt egy kulcs alakú anyajegy mint különös ismertetőjegy.

Brynt megszédült, lángolt az arca. Számtalanszor látta azt az anyajegyet.

– Sajnálom – mondta halkan Miss Quicke. – A család természetesen hálás önnek.

– Nem – tiltakozott Brynt.

Semmi más nem jutott az eszébe, ez is önkéntelenül bukott ki belőle, rá nem jellemző módon, és azonnal meg is bánta. Mr. Beecher megsimogatta a bajuszát, és Mr. Foxra nézett. A szivar füstölt a foga között. Bryntnek eszébe jutott az Álom, ami valami rossz közeledtére figyelmeztette, de kételkedett benne, hogy ez lenne az. Lassan feltűrte az inge ujját, láthatóvá váltak vastag alkarján a tetoválásai. Mi a fene baja van neki? Hisz meglett Marlowe igazi családja, a vér szerinti anyja, az otthona.

Miss Quicke úgy nézte őt, mintha az arcára lettek volna írva a gondolatai.

– Nagyon sajnálom, Miss Brynt. Ez egy törvényes eljárás. Nincs joga nemet mondani.

– Ez a nő magára fogja szabadítani a törvényt – figyelmeztette Mr. Fox. – Nem csak magára, mindannyiunkra.

– Miféle törvényről beszél? – szegezte neki a kérdést Brynt, miután felocsúdott. – Az angol törvények itt nem érvényesek.

– Asszonyom, ha tisztában van a fiú valódi személyazonosságával, és nem adja át nekem, akkor bűnrészessé válik – világosította fel Miss Quicke. – És nemcsak maga, hanem Mr. Fox és Mr. Beecher is, valamint az egész cirkusz. Akár tíz év börtönt is kaphat, és örülhet, ha ennyivel megússza.

– Jóságos ég! – dünnyögte kárörvendőn Beecher. – Hm, hm… Örülhet, ha ennyivel megússza.

– Természetesen felajánlunk némi kárpótlást – folytatta Miss Quicke.

Brynt védelmezőn átölelte Marlowe vállát.

– Kárpótlást? – suttogta.

– Az anyagiak terén. Megtérítjük a kieső jövedelmét.

– A kieső jövedelmemet?

Mr. Fox levette a szemüvegét. Hosszú végtagjaival egy kaszáspókra emlékeztetett, a feje is szőrős volt, és kicsi.

– Hé, Marlowe! Húzd fel az inged, és fordulj meg!

A fiú leakasztotta a válláról a nadrágtartót, felhúzta az ingét, és megfordult. Brynt felfigyelt rá, ahogy Miss Quicke sziszegve beszívja a levegőt. Marlowe kis hátának vakítóan fehér bőrén, melyet mintha sosem ért volna napfény, ott virított a vörös, kulcs alakú anyajegy.

– Ő az – állapította meg Mr. Beecher, és meglepetten Mr. Fox felé fordult. – Ő a Halliday fiú.

Felix Fox feltette a szemüvegét, alaposan megnézte az anyajegyet, aztán újból levette az okulárét. Halkan megköszörülte a torkát, de hallgatott.

Mindenki hallgatott.

Mr. Fox megdörzsölte az arcát, mintha őt is kellemetlenül érintette volna a mondandója.

– Hallgasson ide, Brynt! Ezek befolyásos emberek, sok pénzük van, és meg vannak győződve arról, hogy Marlowe az ő gyerekük. Maga is tudja, hogy nem fogják annyiban hagyni a dolgot. – Az asszonyra sandított vizenyős szemével.

Bryntnek is hasonló gondolatok jártak a fejében.

Miss Quicke levette a kesztyűjét, és letérdelt a fiú elé, de nem ért hozzá.

– A te valódi neved Stephen – magyarázta. – Stephen Halliday. Még kisbaba voltál, amikor eltűntél. Engem pedig azzal bíztak meg, hogy kutassalak fel téged, és vigyelek haza a szüleidhez Angliába.

– Nagyon boldogok lesznek, ha megtudják, hogy jól vagy, fiam – mondta Mr. Fox. – Miss Quicke azért van itt, hogy segítsen neked, megbízhatsz benne. Nem lesz semmi baj. Rendes nő.

Marlowe hallgatott, csak a szájukat figyelte. Semmi jelét nem adta, hogy megértette, miről van szó, de erősen megmarkolta Brynt kezét.

Miss Quicke felállt.

– Miért nem beszél? Talán siket?

– Siket? – Beecher elvigyorodott. – Jóságos ég! Dehogy siket!

Mr. Fox karba tette a kezét. Alig várta, hogy lezárják az ügyet.

– Brynt, ennek a fiúnak a világ összes törvénye szerint a családja mellett van a legjobb helye. – Összevonta a szemöldökét. – Miss Quicke holnap reggel indulni szeretne. Remélem, ezzel egyszer és mindenkorra pontot is tehetünk az ügy végére. Miss Brynt átadja a fiút, útra készen.

– Útra készen? – Brynt felpillantott, mintha akkor tért volna magához. – Útra készen?

– De még tisztáznunk kell néhány dolgot – szúrta közbe gyorsan Beecher. – Miss Quicke kárpótlást ajánlott. Végtére is a fiúnak szerződése van.

– Így igaz – mondta Miss Quicke.

Beecher felemelte hosszú, sápadt kezét.

– Még fel fog lépni a délutáni és az esti előadáson. Holnap reggelig a miénk.

– Rendben van.

Marlowe betűrte az ingét a nadrágjába, a vállára akasztotta a nadrágtartót, azután szótlanul meredt a nyomozóra.

– Mi a baj, fiam? – kérdezte Mr. Fox.

Marlowe hallgatott. A sátorra csönd telepedett.

– Valószínűleg össze vagy zavarodva, Marlowe – jegyezte meg óvatosan Miss Quicke. – Biztosan rengeteg kérdésed van.

A fiú mélyen a nő szemébe nézett. Halványkék pillantása átható volt, mintha fel akarta volna fedni a nő valódi énjét. Miss Quicke némán tűrte a vallatást, fehér kesztyűje előtte hevert összehajtva. Mintha megértette volna, hogy nem mozdulhat meg, nem kaphatja félre a tekintetét. Brynt a sátor túlsó végéből figyelte őket. Szemügyre vette Marlowe hosszú, sötét szempilláját, a halvány szeplőket az orrán, borzas haját. Minden vonását tökéletesen ismerte. Arra gondolt, hogy nagyon kicsi a korához képest, de az is lehet, hogy a nyolcévesek így néznek ki.

Miss Quicke végül pislantott, majd bizonytalanul körbenézett.

– Mit akar? – kérdezte.

Brynt árgus szemmel figyelte.

– Asszonyom… – kezdte Fox.

De mielőtt befejezhette volna a gondolatot, a fiú felugrott, mintha válaszolni akart volna, és halkan belesúgott valamit a nő fülébe. Miss Quicke szomorúan ránézett Bryntre, azután megint letérdelt.

– Nem, drágám – mondta a fiúnak. – Bryntnek itt kell maradnia.

AMIKOR ALICE QUICKE KILÉPETT Beecher sátrából, legszívesebben megütött volna valamit, leginkább a munkaadója, Mrs. Harrogate arcát vagy talán Coultont vagy bármi mást. Gyűlölte a munkáját, gyűlölte azt, amit meg kellett tennie, és azt is, aki ezt a feladatot adta neki.

Az a szegény gyerek és az a szerencsétlen, nagydarab nő a szomorú szemével meg a tetoválásaival… Miközben átbújt az egyik zsinór alatt, és a sárban caplatott a cirkusz nagy sátra és a Remingtonba vezető út felé, rájött, hogy elege van, végzett az egésszel, az árvák felkutatásával, a hazudozással. Nem csak Marlowe és az egész nyomorúságos helyzet miatt. Ovid miatt is, aki belenyúlt a karjába, és kihúzott belőle egy pengét. Aztán ott volt Coulton figyelmeztetése: az a Jacob Marber nevű fickó, aki valahol talán most is ezekre a gyerekekre vadászott. Jézusisten…

Nem. Ezt a munkát még befejezi, elkíséri Marlowe-t Angliába, azután közli Harrogate-tel, hogy végzett.

Az eddigi egyetlen találkozójukra a Grand Metropolitan Hotelben került sor, a Stranden, még a kezdet kezdetén. A szálloda sötét volt, a tükrök csillogtak az elektromos lámpák fényében, a falakat fényesre lakkozott mahagóni borította, a gerendák alatt kerék formájú tartókon pislákoltak a gyertyák. Emlékezett a márványoszlopokra a recepciós pultnál, a bársonnyal bélelt liftketrecre, a liftesfiúra. Coultonnal a harmadik emeletre mentek. Az egyik zsebében revolver lapult, a másikban rézbokszer.

Coulton végigkísérte a hosszú, elegánsan berendezett folyosón, azután megálltak egy széles ajtó előtt, a férfi a kulcsával kinyitotta, és beléptek a szalonba. A helyiség túlsó végében félig nyitott ajtókat látott, a vörös kínai asztalkán teáskanna gőzölgött ezüsttálcán, és az ablak előtt egy feketébe öltözött, középkorú nő állt, háttal nekik.

– Miss Quicke! – szólította meg, amikor megfordult. – Rendkívül érdekfeszítő dolgokat hallottam magáról. Kérem, jöjjön be! Mr. Coulton elveszi a kabátját.

– Inkább magamon hagynám – mondta Alice, a zsebében lapuló revolvert szorongatva.

A nő bemutatkozott: Mrs. Harrogate-nek hívják, régóta özvegy, és ő képviseli a Cairndale Intézetet Londonban. Alice alaposan végigmérte. A tekintetét leszámítva úgy nézett ki, mint egy háziasszony, olyan negyven-ötven körüli lehetett. Elindult feléjük a szőnyegen, kezét összekulcsolta maga előtt, melyen úgy vöröslött a bőr, mint a mosónőkén; az ujjain nem viselt ékszert. Az orcáján vörös anyajegy éktelenkedett, amely felfutott az orrnyergén, és a fél szemét is körülvette, még kifürkészhetetlenebbé téve az arcát. Az ajkát úgy lebiggyesztette, mint aki citromba harapott, a tekintete kegyetlen volt. Nem viselt sminket, egyetlen ékeként egy ezüstfeszület lógott a keble fölött.

– Csúnya vagyok – közölte tárgyilagosan.

Alice elvörösödött.

– Nem…

Mrs. Harrogate a dívány felé intett, leült, és némi habozás után Alice is követte a példáját. Coulton kitöltötte nekik a teát, azután a háttérbe húzódott, míg Mrs. Harrogate elmagyarázta Alice-nek, hogy miről lenne szó. Azt mondta, elég egyszerű a munka, habár talán kissé különös. A Cairndale Intézet egy jótékonysági szervezet, amely olyan gyerekekről gondoskodik, akik egy bizonyos rendellenességben szenvednek, és máshol nem tudják kezelni őket. Alice-nek az lenne a feladata, hogy segítsen a nyomukra bukkanni, ehhez a rendelkezésére bocsátanak neveket, címeket. Miután Alice megtalálta a gyerekeket, Mr. Coulton elhozza őket Londonba, Mrs. Harrogate pedig gondoskodik arról, hogy biztonságban eljussanak az intézetbe. Alice Mr. Coultonnak tartozik elszámolással, ő intézi a fizetését és minden egyéb költségének a fedezetét is. A szerződés egyelőre egy évre szól, de szükség esetén meghosszabbítják. A munka természetesen törvényes, azonban diszkréciót kíván. Miss Quicke elfogadhatónak tartja ezeket a feltételeket?

Alice a csészéjében lötyögő teára meredt, de nem ivott bele. A gyerekek körül jártak a gondolatai.

– Ó! – dünnyögte Mrs. Harrogate. – Bizonyára azon töpreng, mi lesz akkor, ha a gyerekek nem akarnak magával menni.

Alice bólintott.

– Mi nem vagyunk emberrablók, Miss Quicke. Ha a gyerekek nem akarnak ide jönni, akkor nem jönnek ide, de véleményem szerint nem fognak tiltakozni. Mr. Coulton nagyon… meggyőző tud lenni.

Alice felkapta a fejét.

– Ezt meg hogy érti?

– Nos, maga is itt van, nem igaz?

Alice elvörösödött.

– Ez nem ugyanaz.

Mrs. Harrogate elmosolyodott, és belekortyolt a teájába.

– Ezek a gyerekek szenvednek a kezelés nélkül, Miss Quicke. Ez igen erős érv.

– És a szüleikkel mi a helyzet? Ők is velük jönnek?

Mrs. Harrogate csészéje megállt a levegőben.

– Kivétel nélkül szerencsétlen sorsú gyerekekről van szó. – Közelebb hajolt Alice-hez, mintha egy titkot osztana meg vele. – Nincsenek szüleik, kedvesem. Egyedül vannak ezen a világon.

– Mindegyik?

– Mindegyik. – Mrs. Harrogate a homlokát ráncolta. – Úgy tűnik, ez is a körülményeikből fakad.

– Mármint az intézeti körülményekből?

– Nem. Az őket kínzó problémából.

– Ezek szerint ragályos?

Mrs. Harrogate elmosolyodott.

– Nem egy járványról van szó, Miss Quicke. Nem fogja elkapni, nem fog megbetegedni. Emiatt ne aggódjon!

Alice-t meglehetősen összezavarta ez az egész. Megpróbálta elképzelni, hogy beutazza a világot, és egyesével elragadja a gyerekeket, mint egy mesebeli szörnyeteg. Lassan megrázta a fejét. Munkát mindig lehet találni.

– Azt hiszem, ez nem nekem való – bökte ki végül.

– Nem akar gyerekeken segíteni?

– Nem akarok gyerekeket lopni.

Mrs. Harrogate ismét mosolyra húzta a száját.

– Ne dramatizálja túl, kedvesem! Talán segíteni fog, ha megosztom magával azt a keveset, amit tudok. Bizonyára hallott már a Royal Societyről, igaz? Ez a szervezet tudományos szempontból közelíti meg a környező világot. Az első gyűléseik egyikére bevittek hozzájuk egy vak lányt, aki megmagyarázhatatlan tüneteket produkált. Azt állította, hogy látja a halottakat. A tudósok nem hagyták magukat megtéveszteni, az efféle csalókra évszázadok óta súlyos büntetés vár, ugyanakkor azt sem tudták bebizonyítani, hogy a lány hazudik. Zavarba ejtette őket a probléma, főleg az anatómusokat. A Cairndale Intézetet egy évvel később alapították meg kifejezetten abból a célból, hogy megvizsgálja azokat a jelenségeket, amelyek kívül esnek a tudományos vizsgálatok körén. Az első hónapban bevittek hozzájuk egy ikerpárt egy walesi faluból. Mind a két lánynál szokatlan tünetek jelentkeztek ötéves koruk körül. És egymás után bukkantak fel a gyerekek, akik hasonlóan, hogy is mondjam… lesújtó állapotban voltak. Az intézet azóta mindent elkövet azért, hogy felkutassa őket, és kezdjen valamit velük.

– Hogy kezdjen valamit velük…?

Ahogy Mrs. Harrogate Alice szemébe nézett, a tekintete egészen sötétnek tűnt.

– A testük furcsa dolgokra képes, Miss Quicke – dünnyögte. – Magától meggyógyul, átalakul.

Alice most már végképp összezavarodott.

– Ezt nem értem.

– Én sem. Nem vagyok szakértő. De úgy vélem, hétköznapi szemmel nézve lenyűgöző jelenség. Olyasmi, mint egy csoda.

Alice gyanakodva figyelte a nőt, miközben igyekezett felfogni a szavai értelmét.

– Tessék? – kérdezte halkan.

– Mit nem ért, kedvesem?

– Miért éppen engem akar felbérelni erre a munkára?

– Maga is tudja az okát.

– Sok nyomozó van a világon.

– De egyik sem olyan, mint maga.

Alice megnedvesítette az ajkát. Kezdte sejteni, hogy miért van itt.

– Ezt kifejtené bővebben?

– Maga egy szemtanú. – Mrs. Harrogate lesimította a szoknyáját. – Ugyan már, Miss Quicke! Ugye nem gondolja, hogy magának nem néztünk utána? – Mivel Alice hallgatott, Mrs. Harrogate benyúlt a táskájába, elővett egy hosszúkás, barna borítékot, kihúzott belőle pár dokumentumot, és olvasni kezdett: – Alice Quicke Chicagóból. Ez maga, igaz? Egy bizonyos Adra Norn vezette vallási közösségben nevelkedett fel Bent Knee Hollow-ban, az anyja mellett, jól mondom?

Alice döbbenten bólintott. Évek óta nem hallotta ezt a nevet.

Mrs. Harrogate vonásai ellágyultak.

– Kislány korában szemtanúja volt egy csodának. A saját szemével látta, hogy Adra Norn begyalogolt a tűzbe, azután némi idő elteltével épségben kisétált onnan. Bizonyos körökben ez az eset meglehetősen híres. Az igazgatónk, dr. Berghast, éveken keresztül levelezett Adra Nornnal. Rettenetes szégyen, ami történt… amit az anyja tett. Nagyon sajnálom, kedvesem. Önt is, és az anyját is.

– Az anyám őrült volt. Pontosabban még most is az.

– Az eset akkor is sajnálatos.

Alice felállt. Úgy érezte, épp eleget hallott.

– Azokat az embereket kellene sajnálnia, akiket az anyám élve elégetett az ágyukban. Irántuk kellene részvétet éreznie.

– Kérem, Miss Quicke, üljön le!

– Most inkább megyek.

– Üljön le!

Mrs. Harrogate hangja megváltozott: ezúttal egész ridegen, mogorván és mélyen szólt, mintha a nő hirtelen éveket öregedett volna, egyúttal harciasabbá is vált. Ahogy Alice dühösen felé fordult, meglepte, hogy külsőre egyáltalán nem hatott erélyesnek. Ugyanannak az ártalmatlan asszonynak látszott, mint korábban, az anyajegy által elszínezett arcával, kivörösödött ujjaival, amint töltött magának egy újabb csésze teát.

– Miss Quicke – folytatta. – Maga tudja a legjobban, mekkora károkat tud okozni az előítélet, és milyen könnyen támad az emberekben félelem. Ezeknek a gyerekeknek szükségük van magára.

Alice ökölbe szorította a kezét. Coulton a kalaptartó mellett állt, nagy, szőrös kezét lazán leeresztette. Az arca a kalap karimája alatt semmit sem árult el.

– És ha nemet mondok?

Mrs. Harrogate megint csak mosolygott, és töltött még egy kis teát.

PERSZE HOGY NEM MONDOTT NEMET.

Erre most itt állt elcsigázottan, sárosan, és épp azt csinálta, amit határozottan nem akart: a társadalom számkivetettjei között gázolt, üres kézzel, begörbített ujjakkal, mint a mesebeli szörnyeteg, aki azért jött, hogy elragadjon egy nyolcéves gyereket.

Remington harminc kilométernyire volt Bloomingtontól északkeleti irányban, a fő közlekedési útvonalaktól távol. Alice Bloomingtonban szállt le a vonatról, a csomagjait az állomáson hagyta, elgyalogolt a város túlsó végébe, ahol jegyet váltott az aznap este induló, régimódi postakocsira. Ez négy nappal ezelőtt történt. A postakocsi keresztülhajtott a zöld mezőkön, a nyárfa- és a tölgyligeteken az alkonyi félhomályban. Az amerikai Közép-Nyugat felé baljós viharfelhők közeledtek. A hat év alatt, mióta elhagyta az országot, itt minden megváltozott. Ahogy Alice is.

Komor gondolatokba merülve hagyta maga mögött a cirkusz területét. Elgyalogolt a város szélén lévő patkolókovácshoz, vásárolt egy vasalt kerekű kocsit, egy szalmával tömött matracot és egy málhás lovat az istállóból. Az állatnak kilátszottak a bordái, sebes volt a szája, és az egyik szemét megvakította a hályog, de Alice nem próbálta lejjebb alkudni az árat. Némán szemügyre vette a lószerszámokat meg a köteleket, amelyek kampókon lógtak a pult fölött. Úgy néztek ki, mintha a város alapítása óta ott porosodtak volna. A kovács beleköpött a tenyerébe, és kezet nyújtott Alice-nek. Szőke szakálla borzas volt, a mancsa piszkos. Alice kezet rázott vele. A szomszédos üzletben vásárolt egy fejszét, néhány pokrócot és egy kovakövet, azután kilépett a deszkajárdára, megdörzsölte kificamodott csuklóját, és végigpillantott az utcán, a letaposott réten magasodó cirkuszsátor irányába. Marlowe-ra gondolt. A fehér égbolton sötét felhőpamacsok úsztak, amikor Alice felnézett, hunyorognia kellett az erős fény miatt. Átment a vegyeskereskedésbe, vett egy szakajtó kenyeret, szárított marhahúst és egy zsák fonnyadt almát. Reggel elindul a fiúval az indianai Lafayette felé.

Az anyjára szándékosan nem gondolt, pedig az elmegyógyintézet alig huszonöt kilométernyire volt tőle. Évekkel ezelőtt látta az asszonyt utoljára, mielőtt elindult Illinois-ból kelet felé. Akkor az intézet kertjében sétált egy ápolónővel, a haja ősz volt, az arca hátborzongatóan sima, a keze úgy verdesett a levegőben, mint egy kismadár, miközben üveges tekintettel meredt maga elé. Alice a kert végéből figyelte az anyját, aki néha végighúzta az ujjait a kőfalon, mintha vakon tapogatózott volna. Nem kiáltott oda neki, nem ment oda hozzá, nem ölelte meg, így az asszony sem ölelhette meg őt.

Még csak déli tizenkét óra volt, amikor átvezette a lovat a szállodához. Átöltözött, a kék ruhát a kedvenc viseletére cserélte: a nadrágra, a kopott kabátra, hozzá a fejébe nyomta viharvert kalapját is. Aztán visszament a kocsihoz, felmászott a bakra, a dereka köré kanyarított egy pokrócot, megrántotta a gyeplőt, és lassan elindult észak felé.

Tudta, merre kell menni. Emlékezett rá. Az égbolt továbbra is fényes volt, majd szitálni kezdett az eső, de Alice nem lassított, nem húzódott be a fák alá. Az eső hamarosan elállt, és a világ ragyogó fénybe borult. A nőnek a torkában dobogott a szíve. Nem félt, ugyanakkor fogalma sem volt, hogy nézhet ki az anyja, mit fog mondani neki, vagy egyáltalán felismeri-e majd a lányát. Sok idő telt el azóta, és isten tudja, mit műveltek a betegekkel azon a helyen.

Amikor odaért az intézethez, egy darabig a kocsin maradt, a gyeplőt rátekerte a kezére, úgy tanulmányozta az épület sötét gránithomlokzatát és az ablakokat, amelyek vakítóan visszatükrözték az égbolt fényét. A környéken síri csönd uralkodott, még a madarak sem csiripeltek a pázsit szélén magasodó fákon. Alice nem tudta, mit fog tenni, mit fog mondani. Azt sem tudta pontosan, miért jött ide. Mit adhatna neki az anyja ennyi év után? És ő mit nyújthatna neki?

A kocsi nyikorgott-remegett, amikor leszállt róla. Felment a kopott lépcsőn, és belépett az ajtón. Az előcsarnok sötét volt, a levegőben festékszag terjengett, egy nagy asztal mögött vénséges ápolónő ült, szorgalmasan jegyzetelt egy füzetbe. Amikor Alice belépett, felpillantott, és rosszallóan végigmérte. A kórtermekhez vezető, rácsos ajtó mögötte volt, lelakatolva.

Alice habozott.

– Az egyik betegükhöz jöttem, Rachel Quicke-hez. A lánya vagyok.

Az ápolónő összevonta a szemöldökét.

– Vasárnap van látogatás.

– Nagyon messziről jöttem, Angliából, és holnap reggel el kell utaznom – magyarázta Alice. – Kérem…

– És nem jutott az eszébe, hogy írjon nekünk? – Az ápolónő a ceruzájával kopogott a papíron, azután felsóhajtott, és elővett a háta mögül egy nagy, bőrkötéses könyvet. – Szükségem lesz a beteg azonosító számára.

Alice megrázta a fejét.

– Sajnálom, azt nem tudom.

– Ez nem meglepő. Senki sem szokta tudni, de az a helyzet, hogy dr. Crane a számokat részesíti előnyben a nevekkel szemben. Semmi baj, kiderítem. Rachel Quicke?

Alice bólintott.

– Igen, asszonyom.

– A közelmúltban került be hozzánk?

– Tizennyolc évvel ezelőtt.

Az ápolónő felpillantott.

– És miért került be hozzánk?

– Vallásos téveszme miatt – felelte némi hallgatás után Alice. – Felgyújtott tizenegy embert az ágyukban. A szemtanúja volt egy csodának, azt akarta megismételni.

Az ápolónő furcsán nézett rá.

– A tizenhetes számú beteg – mondta halkan. – Maga a lánya. Nem tudtam, hogy van egy lánya. Senki sem vette fel magával a kapcsolatot?

– A kapcsolatot…?

Az ápolónő becsukta a könyvet, és Alice arcát fürkészte.

– Az anyja rendes nő volt, Miss Quicke. Mindannyian ismertük őt. Persze, beteg volt, de mindemellett jó ember.

Alice ezt nem igazán értette.

– Hová akar kilyukadni? – suttogta.

Az ápolónő gyászos képpel felállt, és összekulcsolta maga előtt a kezét.

– Az anyja hét évvel ezelőtt meghalt álmában. Sajnálom.

Hét év.

Alice hallgatott. Lehet, hogy szégyellnie kellett volna magát, de üres volt a szíve. Nem ébredt benne szomorúság, sem harag, sem keserűség, ami őt magát is meglepte. Talán ilyen a gyász. Talán ilyen a veszteség. Olyan, mint a semmi. Mint a szél egy kopár völgyben.

Az ápolónő magára terített egy vállkendőt, s elkísérte Alice-t a kis temetőhöz a dombon. A nő megállt az anyja sírköve előtt, amelyen már nyomot hagyott az idő vasfoga, de továbbra sem érzett semmit. Megfordult a fejében, hogy talán mondania kellene valamit, vagy elmormolnia egy imát, de végül csak felpillantott az égboltra, és nem gondolt semmire. Kis idő elteltével visszament a kocsihoz. A ló a fülét hegyezte, és nyugtalanul forgatta a szemét. Alice visszaült a bakra.

BEESTELEDETT, MIRE VISSZAÉRT Remingtonba. A kocsmákból kiszűrődő fény árnyékokat vetett az utcára. Alice hallotta a cirkusz hangjait, az ütemes dobolást és a tömeg távoli üvöltését.

Felment a szobájába, de nem tudott aludni. A feje alá tette a karját, és a cirkusz színes lámpásainak fényét figyelte, ahogy a plafonon táncoltak. Jacob Marberre gondolt, és felrémlett előtte Coulton arca, amikor a férfiról beszélt. Nem félelmet látott rajta. Valami sötétebb érzést, ami összességében nagyon különös volt.

Ezek után végképp nem tudott elaludni. Felöltözött, leült az ágy szélére, felhúzta a csizmáját, majd kiment az utcára. A cirkusz területén gyertyák világítottak piros és zöld üvegek mögött, a nagy sátor előtt helybéli férfiak lődörögtek divatjamúlt öltönyben, a feleségeik vászonvirágos kalapot viseltek, és a gyerekeikkel ripakodtak, hogy ne bóklásszanak el. Egy bohóc szórólapokat osztogatott egy zsákból. A sátorban megszólalt a harsona és a dob. Alice hátat fordított a jelenetnek, sárfoltos kabátjában és férfinadrágjában elindult az ellenkező irányba. Mintha magával vitte volna a benne lakozó sötétséget, a nevetés is fokozatosan elhalkult. Végül megállt egy mintás sátor előtt, elolvasta a táblán szereplő nevet.

Majdnem továbbment, ám valami legbelül nem engedte. A bejárat mellett egy férfi ült zsámolyon, és egy papírtekercsről árusította a jegyeket. Rábámult Alice-re, de a keze nem mozdult, a szájában cigaretta lógott.

A sátorban kalapos-szalonkabátos férfiak álltak, s két táncoló lányt néztek. Zene nem szólt. A lányok fehérneműben voltak, a karjukon meg a csuklójukon fekete bőrszalagokat viseltek, tánc közben lassú köröket írt le a kezük, és a karjukon lévő szalagok is mozogtak. Alice ekkor rájött, hogy nem szalagok azok, hanem kígyók. Az odasereglett férfiak olyan komoly arccal figyelték a kígyótáncosokat, mintha a produkció feltárta volna előttük a jövő titkait. Miután a lányok végeztek, egy férfi lépett a színpadra, hosszú haja beborította a hátát. Lehajolt, beakasztott egy láncot a mellbimbójában lévő karikákba, azután megtámasztotta a kezét a térdén, felemelt egy üllőt, és behajlított térddel végigtotyogott vele a színpadon. Az egyik kígyótáncos közben a tömegben sétált, a nyakában egy láda lógott madzagon, benne alkoholos üvegek csörömpöltek. A púder alatt elgyötört és beesett volt az arca.

Ekkor a Brynt nevű nő is felbukkant a sátorban. A nézők mogorván, gyanakvóan engedtek utat neki. A hatalmas nő Alice fölé magasodott, és lenézett rá. A karja csupasz volt, a bőrén kúszó tetoválások különös rúnákra emlékeztettek a lámpások fényében.

– Csak azt akartam mondani, hogy holnap reggel átadom magának Marlowe-t, útra készen – közölte fátyolos hangon. – Nem fogom visszatartani. Minden gyereknek a családja mellett a helye, ez így van rendjén, nem akarok az útjába állni.

A szeme könnyesen csillogott, mire Alice-t hirtelen elfogta a rosszullét attól a nyilvánvaló fájdalomtól, amit a nő arcán látott. Ismerte ezt a szomorúságot.

– Biztonságban el fogom juttatni Angliába.

Brynt felmordult, azután sarkon fordult, és elment.

Kisvártatva Marlowe-t hozták ki a színpadra. Egy bőrhuzatú széken foglalt helyet, a kezét a térdére tette, mintha az iskolapadban ült volna. Egy darabig várt. A férfiak elhallgattak. A jegyszedő végigsétált a fal mellett, egyesével elfújta a lámpásokat, a sátor sötétbe borult.

Ami ezután történt… Te jó ég… A kék ragyogás eleinte halvány volt, látszólag mintha a levegőből képződött volna. Azután fényesebb lett. A fiú bőre világított. Marlowe mozdulatlanul ült, a jobb kezével a bal karját markolta, sercegett a kék fénytől, és a sátorban uralkodó sötétség lüktetni kezdett. Alice le sem tudta venni róla a szemét.

A fiú megváltozott. A bőre lassacskán áttetszővé vált, Alice látta kéken lüktető tüdejét, kékes csontjait, az erek hálózatát keresztül-kasul az arcán és a nyakán. Marlowe maga elé meredt, a szeme fekete lett, s úgy csillogott, mint az obszidián. Alice nyelt egy nagyot, a karján felborzolódtak a pihék. Amikor hatéves volt, egy áprilisi délutánon Chicagóban elkapta egy vihar – akkor érzett valami hasonlót. Szinte szikrázott körülötte az elektromosság. Az anyja kiszaladt hozzá, felkapta gyulladt ízületes kezével, bevitte, és egy törülközővel szárazra törölte, miközben a szuterén szoba kályhájában fahasábok sziszegtek, és a tó fölött villámok cikáztak. Az égő cédrusfa illata. Csipkebogyótea Bostonból, törött szélű csészékben. Az anyja bőréből áradó olaj- és zsírszag, amit Alice jó huszonöt éve érzett utoljára. Ez volt az. Elsírta magát. Ott a sötét sátorban a szemét törölgette a csuklójával. A kék színű fény megvilágította az összegyűlt férfiak arcát, és Alice látta, hogy nekik is könnyes a szemük. Felemelte a fejét.

A fiú egyre fényesebben ragyogott. És még fényesebben.

4

A FÉRFI, AKIBEN SOKFÉLE

SÖTÉTSÉG LAKOZOTT

WALTER ÉHES VOLT. LEVEGŐ UTÁN KAPVA tért ma Rettentő éhes.

Whitechapel komor forgatagában, zörgő kocsik között utcai árusok mászkáltak, lányok, asszonyok a kosaraikkal, hosszú nyakuk fehérlett, kopott kendőik árnyfoszlányokként tekeredtek rájuk. Walter egy sikátorban lapulva figyelte őket. Ahogy elhaladtak, a meglebbenő éjszakai levegőben vérük meleg illata szállt. Walter bőre szürkés volt, és sima, vörös ajka nedvesen csillogott. Kezét a zsebébe süllyesztette, rajta borotvaéles körmeivel.

Fogalmuk sem volt róla, hogy figyeli őket. Waltert szórakoztatta a helyzet. Azonban ő kifejezetten egy nőre vadászott, akinek égésnyomok voltak a testén. Persze nem is sejtette, hogy Walter közeleg.

A tömeg morajlott, tülekedett. Egy piteárus kurjongatva hirdette portékáját. Walter megpróbált emlékezni, de valósággal fájdalmat okozott neki. Az a nő, fegyver volt nála, vagy ő maga volt a fegyver, vagy ki tudja… Képes volt bántani az ő drága Jacobját. Ettől halálra rémült. Úgyhogy éjszaka kimerészkedett, mivel Jacob, az ő drága jó Jacobja erre kérte. Ilyenkor, a hűvös ködben, a kénes párolgásban nem igazán láthatták meg őt a maga valójában.

Walter, Walter, Walter…

Csakhogy nem tudta, melyik az a nő. Aznap este egy szőke árust követett, akinek beesett arca volt, a mellkasát hegek hálózták be, a nyaka vöröslött. Vajon ő akarta bántani Jacobot? A tömeg kettévált; Walter figyelte, ahogy a nő végigmegy az utcán, súlyos, lengedező szoknyája nyomot húzott a lenti mocsokban. A sokaság ismét összezárt. Ki kell faggatnia azt a nőt. Muszáj megtalálnia, és kiszedni belőle, amit tud. Walter még épp időben kapaszkodott föl egy ládarakás tetejére, hogy lássa, amint a nő eltántorog két kivilágított kapualj között – részeg lehetett –, majd eltűnt egy sötét sikátorban.

…gyerünk, Walter, keresd meg, aztán lássuk, mit rejteget…

Megnyalta az ajkát, majd körülkémlelt. Egy szemvillanás alatt leugrott a ládákról, kilépett az árnyak közül, észrevétlen átsuhant a tömegen, felhajtott gallérral, mélyen a homlokába húzott kalappal.

Az a sötét sikátor hívogatta őt.

LEVEGŐ UTÁN KAPVA tért magához. Hol lehetett? Arra emlékezett, hogy tegnap éjjel átvágott a kikötőn Limehouse-ban, utána bement a vágóhíd melletti kocsmába, de hogy mi történt azután, az teljesen homályba borult. Nem, ez nem igaz. Derengett az a móló a sötétben, a partot nyaldosó Temze csobogása, a virágáruslány kiáltása a sikátorban. Lassan kinyitotta a szemét: barna hámladozó falak, alvó testek a szoba sötét sarkaiban. A kezében még mindig a kihűlt pipát szorongatta, a fekete, gumiszerű ópiumot már régen elszívta.

Walter, Wal…

Feltápászkodott a falnak támaszkodva. Vissza kell mennie, vissza a szobába, amit fél pennyért bérelt hetente, a St. Anne’s Court romjai alatt. Vizes volt a padló. Walter lepillantott. Valaki ellopta a cipőjét.

Walter, Walter mit hoztál nekünk, Walter? Wal…

A hangok. Állandóan a hangok. Csak akkor hallgattak el, amikor elszívta a gyantát, de amint magához tért a kábulatból, lüktető fejjel, a hangok visszatértek, és suttogtak, mindig suttogtak.

Nem tudta, hány óra lehet, mindenesetre már nem éjszaka volt. A nyirkos sikátorban barnás, fojtogató köd kavargott. Jacob megbízta őt egy feladattal. Igen, most már derengett neki. Az a nő, aki bánthatta. Walternek meg kellett keresnie. Átbotladozott egy pocsolyán, megtámaszkodott egy korláton a ködben, azután beleolvadt a Market Street forgatagába. Egy keskeny utcán lépdelt tovább a bérházak között, balra fordult, átkelt egy másik utcán, bebújt egy dohányárus csöpögő esővetője alá, lement egy macskaköves lépcsőn, majd felkaptatott egy meredek átjárón. Kapualjakban kuporgó gyerekeket látott, akik megbámulták, és nőket rongyos kendőben, akik a szemét között turkáltak. A St. Anne’s Courtnál oldalazva átcsúszott a kovácsoltvas kapu rácsai között, óvatosan átkelt a mocskon, kikerülve a nagyobb pocsolyákat és a felszínükön úszó, zsíros iszapot. Az egyik ablakban megsárgult, foltos ruhák lógtak egy madzagon a vizes ködben, az egyik sarokban részeg patkányfogó aludt egy összetört kocsi tengelye alatt.

Walter, Walter, Walter, Walter, Walter…

A szobája ajtaja nyitva maradt. Walter bebotorkált, lement a három nyirkos lépcsőfokon. Csupán a törött ablakon beszűrődő fény adott némi világosságot.

Gyere el hozzánk, Walter, gyere el hozzánk, hozd el a kulcsboszorkányt, és…

Walter megpróbált visszaemlékezni. Azután megpillantotta a kincseit a szemközti falnál, a polcon. A három mintatartó üveg csillogott a sötétben. A bennük lévő folyadék zöld volt, és zavaros, bennük sápadt emberi magzatok úsztak összekuporodva, kiszakítva, eltorzulva, mint a télire elrakott gyümölcsök. Nyitva volt a szemük, a kezük nekipréselődött az üveg falának, Waltert nézték, és halkan szólongatták.

Walter, Walter, mit hagytál itt nekünk a…

Ekkor megfordult, megpillantotta az összetört priccset és az ágyneműk között a szőke virágárust. A torkát fültől fülig átmetszették, a hasát gusztustalanul felvágták és szétnyitották, mintha egy sebész csinálta volna. A szemgolyóját kivágták, és lerakták mellé.

…azért, mert rejtegette, de akkor hol van, Walter, hol van az a dolog, amivel árthat…

Becsukta a szemét. Aztán kinyitotta. A mocskos pincében megváltozott a fény. A kincsei zöldesen, barátságosan világítottak a mintatartó üvegekben. Remegő térddel felegyenesedett, imbolyogva megállt a halott lány fölött, majd leroskadt a jéghideg padlóra, és megint elaludt. Mire felébredt, kicsit már kitisztult a feje. Valaki eljött hozzá, ott állt a priccs fölött, a hullát bámulta. Egy középkorú nő.

– Elég nagy felfordulást csinált, Walter – mondta. – Az én hibám is. Hamarabb kellett volna jönnöm.

Ez a nő ismer minket, Walter…

– Maga ismer minket – mondta rekedt hangon a férfi. – Honnan…

– Minket? – A nő belépett a beáramló, szürke derengésbe. Abból a világból jött, melyet Walter valaha ismert, de már rég hátrahagyott. Egy kézitáskát szorongatott maga előtt kesztyűs kezében. Fekete galléros ruhát viselt, ugyanilyen sötét kalapot kék tolldísszel. Az arca egyik oldalát beborította egy anyajegy. A szeme nagyon sötét volt, a hangja fenyegetően csendült. – Senki sincs itt rajtunk kívül, Walter. Elég régóta figyelem magát.

– Walter, Walter, kicsi Walter – suttogta a férfi.

…lehet, hogy nála van, talán nála van a…

– Maga Walter Laster – mondta a nő. – Jacob Marber a barátja volt.

Igen, a barátom – gondolta Walter. – Jacob a barátom volt. Még mindig a barátom. Szeretem őt. Hálásan felpillantott a nőre. Szép volt a nyaka.

– Én Mrs. Harrogate vagyok, Walter. Azért vagyok itt, hogy segítsek magának.

Igen – gondolta Walter. – Mrs. Harrogate segíteni fog nekünk.

Walter felállt, s amikor kihúzta magát, átérezte a teljes lényét, a gondolatait, az értelem szikráit, majd fokozatosan visszacsúszott arra a helyre a fejében, melynek ajtaja lassan rázárult, és Walter megint távolodott, elálmosodott, és a hangok csak suttogtak, egyre hangosabban. Figyelmeztetni akarta a nőt a hangokra, de képtelen volt rá.

A látogatója odalépett a kincseihez, amelyek a nem e világi tűzzel izzó tartályokban forogtak, alaposan szemügyre vette őket a belőlük áradó, zöld fényben.

Miért nézeget bennünket, Walter, mit akar, Walter, talán nála van az a dolog, ami árthat…

Az a valami, ami árthat, a fegyver, igen… A nő háttal állt Walternek, és a férfi óvatosan megközelítette, centiméterről centiméterre. Nem tudta, mit csinál, ó, nem is csinál semmit, egyáltalán semmit, de akkor miért van ökölbe szorítva a keze, ó, már érzi a hajából áradó orgonaillatot…

Tedd meg, Walter, tedd meg, most…

– Ó, Walter… – dünnyögte a nő, a hangja távolinak tűnt. – Csalódott vagyok. Jobban kell igyekeznie, hogy átvegye fölötte az irányítást.

Mostmostmost…

Walter még közelebb araszolt. A nő a táskájában kotorászott. Amikor Walter épp megragadta volna a nyakát, kicsi, de erős látogatója villámgyorsan megpördült a félhomályban, és valamit szorongatott a markában. A férfi koponyájába izzó fájdalom hasított.

MARGARET HARROGATE VISSZATETTE az ólmosbotot a táskájába, és gyorsan bekattintotta a zárját. Akkora erővel ütötte le a fickót, hogy megfájdult a csuklója.

Walter Laster – gondolta. – Nahát, nahát…

Letérdelt a férfi mellé, hogy kitapintsa a pulzusát, de a csuklója jéghideg volt, mint a halottaké. Margaret némi habozás után levette a kalapját és a kesztyűjét, s fülét a mellkasára szorította. Nem hallotta a szívverését, de tudta, hogy ez egyáltalán semmit sem jelent. Óvatosan felhúzta a férfi felső ajkát, szemügyre vette a hosszú, sárga fogakat, melyek még hosszabbnak tűntek, ahogy visszahúzódott róluk az íny. Pontosan erre számított. A bőre vértelen volt, és szürkéskék, akár a romlott tej, a feje sima és kopasz, a teste szőrtelen. Három, bőrredőhöz hasonlatos, piros vonal futott körbe a nyakán.

Margaret felállt, megigazította a kalapját, óvatosan átlépte Waltert, és megállt a priccsen heverő nő mellett. Csinálni kellett vele valamit. Margaret feltételezte, hogy szokás szerint neki kell megoldania a problémát.

Sietve felmérte a nyomorúságos szobát. A téglafalon lecsorgott a pára, a sötétség szinte testet öltött a helyiség távolabbi végében, a három furcsa, fényesen izzó magzat a folyadékban lebegett. Ezután a nő munkához látott. Talált egy rongyot, amit Walter törülközőnek használt, annak segítségével visszapakolta a nő belső szerveit a hasüregébe, majd visszarakta a szemgolyót is a helyére, végül az egész holttestet becsomagolta a rongyos pokrócba, és megrántotta. A holttest egy dübbenés kíséretében lezuhant a földre, a pokrócból azonnal szivárogni kezdett a vér. Margaretnek nem mocskolódott be a ruhája, úgyhogy elégedetten csípőre tette a kezét, és megszemlélte a művét. Azután benyúlt Walter hóna alá, kicipelte az udvarra, leültette a sárba, s nekitámasztotta a falnak. Meglepte, mennyire törékeny és könnyű, jóformán csak csont és bőr. Mintha egy tollpihét emelt volna fel.

Margaret visszament a pincébe, kinyitotta a táskáját, kivett belőle két üveg olajat, rálocsolta az ágyra, a bebugyolált holttestre és a polcokra. A mintatartó üvegeknél megállt a keze. A formaldehidben a magzatok sápadtan, békésen lebegtek. Margaret megkopogtatta az egyiket az ujjával. Szerencsétlen porontyok. Teratológiai születési rendellenességek. Két üvegen még rajta volt a Királyi Sebész Társaság Hunter-gyűjteményének a címkéje. Vajon hogyan jutott be egy olyan nyomorúságos teremtmény, mint Walter Laster, egy efféle intézménybe, és hogyan csempészte ki onnan ezeket a dolgokat? Egy újabb rejtély. Nahát, nahát.

Hogy mi vette rá Margaretet arra, amit ezután tett – talán egy érzés vagy az intuíció, ahogy Frank Coulton fogalmazott volna, valami mélyen benne, amiben megtanult megbízni –, ő maga sem tudta. Mindenesetre levette a polcról a harmadik üveget, amelyikben a legkisebb magzat lebegett, a szemhéja, mint a virágszirom, zárva volt, az arcvonásai szinte emberinek hatottak. Nehéznek találta, sokkal nehezebbnek Walternél, a formaldehid lötyögött az üvegben, miközben Margaret kicipelte. Walter még mindig a sárban ült mozdulatlanul.

Lassan beesteledett. Margaret visszament a szobába, elővett a táskájából egy gyufát, végighúzta a téglafalon, és rádobta az olajjal átitatott ágyra. Felcsaptak a lángok. A nő leengedte az arca elé a fátylat, hogy eltakarja az anyajegyet, amellyel születése óta együtt élt. Most semmiképp sem akarta, hogy megbámulják. Azután higgadtan kisétált, az ajtót nyitva hagyta, fél karjával felnyalábolta Waltert, a másik kezével a vállkendőjébe csomagolta az üveget, s azt is felvette. Miközben a pincét zúgva-recsegve felfalták a lángok, és a sarokban alvó részeg felemelte kótyagos fejét, Margaret elindult a ködben a Bloom Stairs Street felé, hogy fuvart szerezzen.

Ilyenekből állt a munkája. Úrinőhöz nem illő, hajmeresztő tetteket követett el – de ő élvezte. A férje, nyugodjék békében, látta ezt benne, és ezért szerette. Persze nem kellett mindennap holttesteket égetnie és szerencsétlen ópiumfüggőket – nevezzük a nevén – elrabolnia. Elsősorban afféle ügyvivő volt, hasonlóan, mint egy banknál vagy biztosítótársaságnál, a dr. Berghast által kiadott munkákat felügyelte, és a hatékonyság felé terelte. De az élete még a legunalmasabb napokon is a diszkrécióról és a megtévesztésről szólt. És Margaret Harrogate túlságosan élvezte a munkáját, ráadásul hihetetlenül jó volt benne, így eszébe sem jutott, hogy felhagyjon vele.

A Cairndale Intézet blackfriarsi irodáját a Nickel Street West 23. alatt egyetlen tábla sem jelezte. Margaret az elegáns sorház negyedik, legfelső emeletét foglalta el. Úgy suhant át a gazdagon berendezett, félhomályos szobákon, a széntüzelésű kandalló és a vastag, meleg kárpitok előtt, vagy húzódott be az utcára néző ablakfülkékbe, akár egy jelenés. Amikor még élt a férje, voltak cselédjeik, szakácsuk, sőt még egy fogatuk is lovakkal, melyek egy kövezett kocsiszínben kaptak helyet a földszinti bejáratnál. Azonban végül egyedül maradt, méghozzá olyan sok éve, hogy jóformán bosszantó körülménynek élte meg bárki más jelenlétét. Minden idejét az intézet ügyeinek szentelte. A munkája általában a papírok kitöltéséről és a levelezés lebonyolításáról szólt, olykor pedig befektetőkkel tárgyalt. Kivéve, amikor Frank Coulton és az új társa, Alice Quicke behozott egy árvát. Olyankor Margaret megvizsgálta a gyereket, meghatározta az adottsága természetét, és a megállapításait feljegyezte egy nagy méretű füzetbe, amelyet a szenesvödör mögötti titkos falrekeszben tárolt.

Tehetségek. Dr. Berghast így nevezte őket. Margaret zavarba ejtő, bibliai jelenéseket látott: egyikük arca hullámzani kezdett, mint a víz, és átalakult egy másik gyerek arcává; egy kisfiú ráhelyezte a kezét egy holttestre, felemelte a húsát, és csont nélküli gólemet csinált belőle. Két évvel ezelőtt egy tizenkét éves kislány, akit dr. Berghast a levelében csontboszorkánynak nevezett, kifütyült egy csontvázat a koporsóból, és megtáncoltatta. Efféle jelenségekből táplálkoznak a rémálmok. Hála istennek Margaret Harrogate semmiféle tehetséggel nem rendelkezett, és a férje sem, amíg még élt. Az igazat megvallva Margaret abban sem volt biztos, hogy természetesnek vagy természetellenesnek, jónak vagy rossznak tartja-e a gyerekek képességeit.

Walter Lasterből viszont valami velejéig romlott lény lett, ezt teljes meggyőződéssel hitte. Erre utalt vértelen bőre, szőrtelen lárvateste, az étvágya és a ragadozókra emlékeztető fogsora. Valami új lett belőle, amitől dr. Berghast el lesz ragadtatva.

A FÉRJE RÉVÉN KERÜLT KAPCSOLATBA az intézettel, majdnem harminc évvel ezelőtt, pontosabban a férje halála révén. A férfit 1855-ben vitte el a láz, a második közös telükön. Margaret még nagyon fiatal volt. Három héttel a temetés után Henry Berghast a saját kulcsával nyitotta ki a Nickel Street West 23. vaskapuját, majd becsöngetett Margarethez, egyik kezében egy csokor liliommal, a másikban a kalapjával és egy bőrtáskával. A nő azt sem tudta, mit mondjon. A személyzet akkorra már elment, neki kellett ajtót nyitnia.

– Fogadja őszinte részvétem, asszonyom! – kezdte a férfi. – A férje talán tett rólam említést.

Margaret szemügyre vette a jóképű, markáns arcú férfit a pomádés, fekete hajával, és szinte biztosra vette, hogy még sohasem hallott róla.

– A Cairndale Intézet igazgatója vagyok. Én voltam a férje munkaadója. Szeretnék megbeszélni önnel valamit négyszemközt. Bejöhetek?

– Csak tessék – felelte Margaret kelletlenül. Bekísérte a doktort a szalonba, majd elhelyezkedett a díványon, a fekete kesztyűs kezét összekulcsolta az ölében. Úgy sejtette, a fickó azért jött, hogy kitegye őt a lakásból.

Dr. Berghast korát akkoriban nehéz lett volna megtippelni, nem hatott sem fiatalnak, sem öregnek, de már akkor is meglehetősen zárkózott benyomást keltett. Úgy áradt belőle a megszállott összpontosítás, mint egy parfüm illata. Minden mozdulata lassú volt, és megfontolt. Két térde és bokája finoman egymáshoz koccant, ahogy keresztbe tette a lábát. A válla széles, arcán sűrű, fekete szakáll, szürke szemének pillantása delejes. Makulátlan, fekete öltönyt viselt, a legújabb divat szerinti fazont, a zakója hajtókájában friss, fehér rózsa virított. Bár az ablakok túloldalán szürke és esős volt a délután, a doktor nem ázott meg.

– El sem tudom mondani, mennyire sajnálom a veszteségét – kezdte a férfi, miközben viszolygás nélkül szemügyre vette Margaret anyajegyét. – A férje nem félt a haláltól, így a gyászt sem érezte indokoltnak. Gyakran beszélgettünk erről. Arra viszont nem gondolt, hogy a szerettei hogy fognak megbirkózni a hiányával.

– Igen.

– Gondolkodott már azon, hogyan tovább ezek után? Még nagyon fiatal…

– Nem szűkölködöm, uram. És van egy nővérem Devonban.

– Ó! – A doktor látszólag elgondolkodott valamin. Elegáns csuklóját a térdére fektette, és illedelmesen ráncolta a homlokát. – Azt reméltem, hajlandó lesz fontolóra venni egy másik lehetőséget. Nap mint nap körülvesz bennünket az ismeretlen, Mrs. Harrogate. Mi más a veszteség? Mi a halál? Ki nem hisz megmagyarázhatatlan dolgokban? Isten és az angyalok, a gravitáció és az elektromosság, élet és halál rejtélye. Bizonyos erőket megértünk, másokat még nem. A Cairndale Intézet egy efféle rejtélyt vizsgál és védelmez. A férje, az apjához és a nagyapjához hasonlóan, nagyban hozzájárult a céljaink eléréséhez.

Margaret némán bólintott.

– A folyóról, a falról, a függönyről, a szemfedőről beszélek, Mrs. Harrogate. Az átkelésről egyik világból a másikba. A halálról, asszonyom. Többet tudunk róla, mint hinnénk. – Közelebb hajolt Margarethez, és lehalkította a hangját. A nő orrát megcsapta a borsmenta és a pipafüst illata. – Nekünk nagyobb szükségünk van a halottakra, mint a halottaknak ránk. Az emberi testben majdnem annyi halott szövet van, mint élő. Gondoljon csak bele! Magunkban hordozzuk a halálunkat. És elképzelhető, hogy a halálunk után az arányok megváltoznak. A halál kémiája és fizikája, a túlvilág matematikája… Ezekkel a rejtélyekkel a tudomány egyelőre nem foglalkozik.

A doktor lassan, egyenletesen pislogott. Megnedvesítette az ajkát. Jóképű volt, ugyanakkor ijesztő.

– Vannak közöttünk néhányan, akik már megöregedtek, Mrs. Harrogate, akik egykor különleges, hihetetlen képességekkel rendelkeztek. – Alaposan szemügyre vette Margaret arcát. – Például képesek a halott sejteket manipulálni, a sajátjaikat és másokét is. Talán maga is látott ilyet a férje munkája kapcsán. Nem? Sokféle különös alakban tud megjelenni. Néha gyógyításnak látszik, néha pusztításnak. Olykor meghosszabbítja az életet, életre kelti a halottakat. Sohasem az élő szövetet manipulálják. Ezek az emberek már hosszú, hosszú ideje a Cairndale-ben laknak. Gyerekkorom óta, sőt még régebben.

– A Cairndale egyfajta… kórház?

– Nevezzük inkább egy világtól elzárt magánklinikának.

Margaret Harrogate elgondolkodva a látogatójára meredt a gyászruhájában.

– Maga munkát ajánl nekem – mondta végül. – A férjem munkáját.

– A férje nagyon jó véleménnyel volt magáról. Ez az ő kívánsága volt.

Dr. Berghast felállt. A nő pillantása megakadt a páfrányokon az ablakban; már egy hete nem locsolták meg őket. Közben a férfi elővett a táskájából egy vastag, zsinórral átkötött papírköteget, a Margaret férjével folytatott levelezését, és letette a dohányzóasztalra.

– Megbízok a diszkréciójában, függetlenül attól, hogyan dönt – mondta, azzal elindult az ajtó felé.

Az elkövetkezendő hetekben Margaret a leveleket olvasta a gyertyafénynél. Mint kiderült, az intézetet a tizenhetedik században építették fel egy tó partján, egy régi monostor területén, Edinburghtól északkeletre. Dr. Berghast ott nőtt fel, az előző igazgató fia volt, majd az apja halála után ő vette át az intézmény vezetését. Sok minden szerepelt a férje leveleiben, amit Margaret nem értett, például valami orzin gyakran előkerült, és persze szó esett a páciensekről. Idővel a kelleténél többet is megtudott ezekről a dolgokról, de akkor, amikor elolvasta a leveleket, csak arra döbbent rá, hogy egyszer látta az intézetet a távolból, a házassága első nyarán. A férjével karöltve végigsétáltak az alacsony, omladozó kőfal mellett, amely az intézmény területét vette körbe. Sütött a nap, és olyan kék volt az ég, hogy szinte feketének látszott. Megálltak egy különös, vörös agyagkiszögellés tetején, ahonnan be lehetett látni a sötét tavat és a szigetet. A szigeten egy régi csarnok romjai meredeztek, közöttük sárga levelű fa magasodott. A tó partján, a sziget mögött elegáns, vidéki kastély állt. A szikla oldalába kapaszkodó törpefenyők sötéten hajladoztak a szélben. Az alacsony kőfalban volt egy boltív, ami talán a tizennegyedik században épült. Belepte a zöld moha, furcsa jelek sorakoztak rajta, és a fekete rácsos kapu tetején a Cairndale-kereszt állt. Margaret és a férje bekukucskált a rácsok között, de nem mentek be.

Így történt.

Margaret kíváncsi volt, és tanácstalan, végül megírta dr. Berghastnak, hogy szívesen betöltené a férje pozícióját. Így kezdődött nem mindennapi második élete, ami már harminc éve tartott, tele titkokkal és sötétséggel.

Ritkán kellett felutaznia északra, az intézetbe, de ezen kivételes alkalmakkor kisétált ahhoz a rácsos kapuhoz, visszaemlékezett a férjére, és azon töprengett, milyen lehetett volna az élete. Teltek az évek, egyre idősebb lett.

Azután felbukkant valami új és szörnyűséges. Dr. Berghast draugrnak nevezte, az árnyak teremtményének, mely sem élő, sem holt. Természetesen Margaretnek is fülébe jutottak a pletykák a Cairndale-ben zajló, különös eseményekről, a doktor kísérleteiről. Megpróbálta figyelmen kívül hagyni őket, de amikor elutazott Skóciába, a saját szemével látta, hogy a doktor megváltozott. Félt valamitől, valami természetfelettitől. Éppen ezért, amikor említést tett a levelében Margaretnek a draugrról, és figyelmeztette őt arra, hogy a fiatal tehetségekre, a még meg nem talált gyerekekre vadászik, Margaret is megrémült.

Így kezdődött tíz évvel ezelőtt a felderítés. A doktor két férfit küldött a Nickel Street West 23.-ba, akik Margaret irányítása alatt dolgoztak. Az ő feladatuk lett ezeknek az árváknak a felkutatása. Mindketten rátermett, csendes, mogorva férfiak voltak. Margarethez kellett vinniük az árvákat, ha másként nem ment, hát egy zsákba gyömöszölve. Az egyiküket, Frank Coultont Margaret már ismerte, a másikat pedig úgy hívták: Jacob Marber.

Margaret kezdetben szinte sajnálta Jacobot. Dr. Berghast talált rá Bécsben, a város rossz környékén, kiemelte őt a nyomorból, jobb életet adott neki. Azonban már több mint hat éve senki sem látta, azóta a rettenetes éjszaka óta, amikor Jacob megtámadta a klinikát. Akkor siklott félre minden, mikor a férfi az intézet ellen fordult, és lemészárolt két gyereket a folyónál. Borzalmas és természetfeletti tetteket hajtott végre, amelyekre felesküdött, és attól kezdve számára nem volt visszaút. Ha valakibe beleköltözik a sötétség, és felemészti a lényegét, akkor az illető kifordul önmagából, és láthatóvá válnak a repedések. Aztán mintha eltűnt volna a föld színéről. Néhányan úgy vélték, a draugr felemésztette. Margaret azonban másképp gondolta: hogy az a gonosz magával csábította, az uralma alá hajtotta, és most is a gyerekekre vadászik valahol, mint a rémmesék szörnyetegei.

Margaret Harrogate ritkán ijedt meg. Jacob Marbertől azonban félt.

EZEK A GONDOLATOK JÁRTAK Margaret fejében, miközben kicibálta Waltert a kocsiból, berángatta őt a Nickel Street West 23. vaskapuján, majd fel a negyedik emeletre a sötét lépcsősoron, a már előkészített szobába. A férje halála óta nem volt semmilyen személyzete, részint magának való természete, részint a diszkréció igénye miatt. Sosem ijedt meg a kemény munkától, már gyerekkorában sem. Viszont ki nem állhatta a cselédek pletykáit és babonáit.

Magára hagyta az eszméletlen férfit, de a csuklóját és a bokáját a vetetlen ágy erős tölgyfa oszlopaihoz kötözte. Lement a mintatartó üvegért, némi töprengés után az ablaknál lévő kisasztalra tette. A páfrányokat egyesével lepakolta, és a lépcsőfordulóban helyezte el őket.

Mikor ismét felment, Walter már magához tért, félelemmel a szemében bámult a nőre, mégis számító tekintettel. A cipőjét elhagyta valahol. Margaret odament a sarokban lévő ruhásszekrényhez, kivett a felső polcról egy pipát, egy csorba szélű tálkát és egy apró bádogtégelyt. Lecsavarta a tetejét, óvatosan kivette belőle a fekete, gumiszerű ópiumot, levágott belőle egy darabot, és rákente a tálkára. Azután eloldozta Walter egyik kezét. A férfi erőtlenül felkönyökölt, egyetlen szó nélkül elvette Margarettől a pipát, majd a nő kiment egy gyertyáért, meggyújtotta, és addig mozgatta a tálka alatt a lángot, amíg az ópium bugyborékolva füstölni kezdett. Walter a pipán keresztül mohón, mélyen beszívta a füstöt, azután felsóhajtott, és visszahanyatlott az ágyra.

Margaret ritkán folyamodott ópiumhoz. Tartott egy port az íróasztala fiókjában elzárva, kis, barna papírtasakokban – az a szer általában segített szóra bírni a csökönyösebb „vendégeit". De Walter esetében valami erősebbet kellett bevetnie.

Margaret letette a tálkát, elfújta a gyertyát, és kivette Walter nyirkos markából a pipát. Azután odahajolt a férfi füléhez. Már sok mindent tudott. Például, hogy Jacob Marber itt hagyta Waltert London mocskában, hogy megszerezze a kulcsboszorkányt. Tudta, hogy ez a fegyver nagyon erős, még azt is képes elpusztítani, amivé Jacob vált. És tudta, hogy a férfi retteg tőle, ő pedig nem hagyhatja, hogy rátaláljon.

– Walter, Walter… – dünnyögte lágyan Margaret. – Mesélj nekünk Jacobról! Itt volt veled, Londonban? Gondolkozz csak…!

– Jacob… Jacob itt volt… – suttogta alig hallhatóan Walter.

– Igen, jól van… – Margaret egy anya gyöngédségével megsimogatta a férfi kopasz fejét. – De elment, ugye?

– Jacob… itt hagyott engem…

– Igen, itt hagyott téged, Walter – mormolta a nő. – És hová ment? Walter, hol van most Jacob Marber?

5

ÉS MÉG FÉNYESEBBEN

EGY IDEGEN KÖZELEDETT baljóslatúan a hepehupás, poros úton, nagyokat lépve hosszú lábával; lendületesen nyugatnak vette az irányt, a város felé. Mintha nem vetett volna árnyékot. Mikor elhagyta a régi sintértelepet a romos pajtával, felhők úsztak a nap elé, sötétbe borítva a délutáni eget. Ő csak ment tovább. Fekete kabátján megült az út pora, kalapját a szemébe húzta, arcát sötét kendő takarta. Fáradhatatlanul gyalogolt.

Ahogy a patkolókovács látta őt közeledni, rossz előérzete támadt. Felegyenesedett a kohó mellett, mikor az idegen megállt a műhelyénél. Az inge ujját feltűrte a hőség miatt, a szövet izzadt mellkasához tapadt. Maga sem tudta, miért, de nagyon kellemetlenül érezte magát.

Az idegen az ajtóban állt, csak a sziluettje látszott a hátulról jövő fényben.

A kovácshoz gyakran betértek bajba került utazók, de mivel ez a fickó egy szót sem szólt, végül megköszörülte a torkát, és rákérdezett:

– Valami gond adódott az úton, uram? Miben segíthetek?

Az idegen megmozdult, a kovácsra emelte tekintetét. Nem húzta le az arcáról a kendőt. A szeme két parázsló pöttynek látszott, mintha csak a kohó tüze tükröződött volna benne.

– A Beecher & Fox Cirkuszt keresem – közölte halkan.

– Á, a társulat – mondta a kovács, majd nyelt egyet. – Azt hittem, csak úgy erre vetődött. Lemaradt tőlük, ugye? Már Remingtonban vannak, három kilométerre innen, nyugatra.

– Remington – suttogta el a nevet az idegen.

– El sem lehet téveszteni. Ugye nem gyalogosan van, barátom?

Az idegen a megpatkolt lovak felé fordult, melyek a karámjukban nyihogtak. Aztán ismét a kovácsra nézett, s nekiállt levenni fekete kesztyűjét, egyesével húzta le az ujjairól.

– Nem – felelte lágy hangon.

Közben nesztelenül közelebb lépett; az ajtó bevágódott mögötte.

MIUTÁN A FIÚ ELMENT, Brynt csak aludt, evett és dolgozott, kiüresedve, mintha semmi másról nem szólna az élet. Esténként kétszer kiállt a szélső sátor színpadára a rivaldafényben, félmeztelenül, ezüstszínű haja a hátára omlott, a tetoválásai életre keltek a gyertyafényben, és rusnya arcok bámulták meg. Azután felhúzta a ruhája pántját, s ledübörgött a színpadról. Mélységes, múlhatatlan szomorúság lakozott benne, kábítószerként borította ködbe az elméjét.

Az Álom viszont elmaradt. Elment Marlowe-val együtt azon az ócska kocsin, amit a nyomozó hajtott, az a komor, sötét szemű nő, aki felhajtotta vízhatlan kabátjának gallérját a hidegben. Bryntnek szinte hiányzott az Álom, a fekete köpenyes alak sötétségben rejtőzködő arcával, a hosszú, fehér ujjaival. Ugyanis arra emlékeztette, ami egykor az övé volt, és végig attól rettegett, hogy elveszíti.

Lassan bealkonyodott. Brynt az állatok sátrában dolgozott, kilapátolta az istállókat, és szürke vödrökben becipelte az öblítővizet. Az öszvérhajcsár a zsámolyon kuporgott fakalapáccsal és lyukasztószerszámmal a kezében, a hámokat javította. Mogorva volt, fogatlan és vén, mint az országút. A fél életét kimondhatatlan nevű városok nyomornegyedeiben töltötte Argentínában meg Bolíviában, és annyira leplezetlenül undok volt, ami egészen elviselhetővé tette a jelenlétét. Odakint egyre hosszabbra nyúltak az árnyékok, az istállókat elárasztotta az éjszaka füstje. Az öszvérhajcsár bő kezeslábasa remegett munka közben, és folyamatosan káromkodott a bajusza alatt. Nem szidott ő senkit és semmit, csak úgy öncélúan tette, mintha ez is olyasfajta elmélyülést igényelne, mint az imádság vagy a költészet. Istenvertekibaszottszarházi, motyogta, és Brynt minden egyes kirohanása alkalmával fásultan, szomorúan bólogatott.

Marlowe egy szót sem szólt azon az utolsó reggelen. Meg sem nyikkant. Brynt hajnalban odakísérte a kocsihoz, a harmatos fű a térdüket verdeste. Az asszony tenyerét védelmezőn Marlowe tarkója mögött tartotta, a kendőjét ráterítette a fiú vállára. Azt remélte, hogy a gyerek mondani fog valamit, bármit, akár csak azt, hogy nagyon dühös rá. De a fiú az egész elátkozott úton a cipőjét bámulta. Nagyon kicsinek látszott. Brynt számára ez a hallgatás volt a legrosszabb az egészben. A kisfiú akkor sem mondott semmit, amikor Brynt letérdelt elé a hideg sárba, átölelte, és elbúcsúzott tőle, miközben a nyomozó bedobta az apró bőröndöt a kocsi hátuljába, azután lehúzta a kesztyűjét a fogával, és a hidegtől kivörösödött kezével megpaskolta a lovat. Utána Marlowe felmászott a kocsira, a nyomozó megrántotta a gyeplőt, nyikorogva kidöcögtek a harmatos rétről a kelet felé vezető, régi útra, és elindultak a felkelő nap felé.

Brynt megpróbálta maga elé képzelni, hogy Marlowe jól érzi magát a nő mellett, nagyokat nevet a nyomozó ostoba megjegyzésein, vagy álmosan hozzábújik a tűznél, amit az út menti árokban raktak – de képtelen volt elhinni, hogy így van, és kétségbeesetten lehunyta a szemét. A fiút nyolc évig kereste a családja. Ez szeretetről árulkodik; kell hogy jelentsen valamit, igaz?

Azzal igyekezett nyugtatni magát, hogy Marlowe legalább biztonságban van.

Biztonságban. Amint erre gondolt, hirtelen izzó fájdalom hasított a gyomrába és a mellkasába. Kihúzta magát, a hasára tette a kezét, levegő után kapkodott, majd értetlenül körbenézett. Fogalma sem volt, mi történt vele, de egy pillanatra nem kapott levegőt. Azután az érzés elmúlt, vagy legalábbis enyhült, és újra szédülés fogta el a szomorúságtól, amit Marlowe távozása óta érzett. Pontosabban: mióta elvitték. Ezért Brynt szomorúsága háromnegyed rész magányból és egynegyed rész haragból tevődött össze. A harag saját maga ellen irányult azért, mert nem lett volna szabad egyedül elengednie a gyereket. Vele kellett volna mennie.

Mr. Beecher óvatosan felemelte a sátor bejáratát az ezüstbotjával, mintha nem akarta volna bepiszkolni a szép ruháját, függetlenül attól, hogy a Közép-Nyugat legótvarosabb városait járta a cirkusszal.

– Szóval itt van – jegyezte meg bosszúsan. – Nem kapta meg az üzenetemet?

Brynt beletörölte piszkos kezét az inge elejébe, és rámeredt a férfira. Gyűlölnie kellett volna azért, mert olyan jól szórakozott, amikor átadták a fiút a nyomozónak. Jó oka lett volna rá, hogy lefejtse róla azt a csinos gyapjúöltönyt, aztán belemártogassa a csupasz seggét az öszvérszarba. De nem tette meg, maga sem tudta, miért.

– Nem számít, nem kerülgetem a forró kását – folytatta undorral Beecher. – Ez nem jótékonysági intézmény. A maga kocsija két ember számára van kijelölve, de most egyedül lakik benne, igaz?

Brynt megborzongott, és bólintott.

– Így egész kellemes és tágas, heh?

– Nem – felelte Brynt.

A férfi végigmérte.

– Ó! Akkor is…

– Kerülgeti a forró kását, Mr. Beecher – jegyezte meg halkan Brynt.

A fickó elvörösödött.

– Az a lényeg, hogy Mrs. Chaswick beköltözik magához. Reggel átviszi a holmiját.

– Mrs. Chaswick?

– Talán valami gond van, Miss Brynt?

– Ő az a nő, aki a kísértetekkel beszél? Miért nem maradhat az eddigi helyén?

– Nem mintha bármi köze lenne hozzá, de jelenleg a konyháskocsiban alszik az öreg Mr. Jakesszel, és ez nem illendő. Azonkívül pedig, nem kísértetek, hanem lelkek. – Elindult, majd megtorpant, és összecsippentette az orrnyergét. – Még valami. Ne is keressen azzal a panasszal, hogy Mrs. Chaswick büdös! Tudok róla, és nem érdekel.

Brynt felemelte a kezét, hogy megállítsa.

– Mr. Beecher! Várjon!

A férfi bosszúsan ránézett.

– Ez nem vita tárgya, asszony.

– Az a nyomozó, akivel Marlowe elment. Megadta azt a címet, ahová a fiút viszi? Ha jól emlékszem, Skóciát emlegette.

Mr. Beecher elgondolkodva odasétált az egyik boksz rácsához, és beledörzsölte a csizmája talpát. A ló nyugtalanul toporogni kezdett. Az öszvérhajcsár a sátor túlsó végében káromkodott. Istenvertekibaszottszarházi. Basszamegbasszamegbasszameg. Beecher elengedte a füle mellett.

– Uram? – noszogatta Brynt.

– Alice Quicke – mondta a férfi. – Így hívták azt a nőt. Talán maga is azon gondolkodik, hogy búcsút vesz tőlünk? A fiú után akar menni?

Ahogy Beecher gonoszul elvigyorodott, rángatózott a bajusza. Brynt egy darabig hallgatott.

– Talán igen – bökte ki végül.

– Ha nem tölti le a szerződésében meghatározott időt, nem fogom kifizetni – közölte metsző hangon a férfi.

– Csak levelet akarok írni neki, Mr. Beecher.

A férfi horkantott.

– Nos, én nem segíthetek. Talán Felix tudja a címet, habár csak a jóisten a megmondhatója, mennyi igazság volt abban, amit az a nő előadott. Messziről kiszagolom a hazugságot, Miss Brynt, és az a nő úgy hazudott, mint a vízfolyás.

Brynt belenézett a férfi szemébe, közben érezte, hogy az arca lángol.

– És maga elengedte vele Marlowe-t? – suttogta. – És egy szót sem szólt?

Beecher elvigyorodott.

– Nézzenek oda! – Kacsintott. – Csak viccelek, asszony. Nyugodjon meg!

Miután elment, Brynt egy darabig mozdulatlanul állt, a hallottakon rágódott, azután még mindig a lapátot markolva kibújt a sátorból, mert levegőre volt szüksége. Ezüstszínű hajfonata a vállára nehezedett. Körbehordozta a tekintetét a megereszkedett, foltos sátrakon. A nagy sátor a cirkusz területe fölé magasodott, mindenre hűvös, tompa árnyékot vetett az esti félhomályban. Brynt Marlowe-ra gondolt.

Ekkor pillantotta meg a sátorzsinórok között cikázó, sötét alakot.

Remegni kezdett, ledobta a lapátot a sárba, és szédült. Ő volt az, az árnyékférfi. Az a lény az Álomból, a hosszú, fehér ujjaival, szurokfekete kabátban. Arcát kendő takarta, a kalapját mélyen a homlokába húzta.

A férfi nem nézett rá. Keresztülgyalogolt a pocsolyákon, a sátrak között csúszkált; gyorsan mozgott, és valahogy furcsán: elmosódottnak látszott, mintha a ruháiból fekete füst szivárgott volna. Magas volt, talán olyan magas, mint Brynt, de közel sem olyan erős. A nőt hirtelen borzongó rosszullét fogta el.

Brynt tudta, miért jött ide.

A férfi Marlowe-t kereste.

Felkapta az ásót a sárból, maga elé tartotta az élét, mint egy baltát. A sarat beletörölte az inge ujjába. A férfi után indult. Ez a hatalmas, ezüsthajú asszony olyan dühös volt, mint még soha. Senkit sem látott a környéken, a sátrakban csönd honolt. Keresztülcuppogott a tűzrakó helyek kihűlt parazsán, a férfi nyomában.

Az idegen kétszer balra fordult, majd az egyik kocsi túlsó végénél bukkant fel újra. Brynt megszaporázta a lépteit. A férfi egyszer sem nézett hátra, pedig Brynt nem bánta volna: azt akarta, hogy a fickó lássa, milyen dühös. Tisztában volt a saját erejével. Megesett, hogy egy kis mexikói porfészekben egyetlen ütéssel leterített egy pumát. Ez sok évvel ezelőtt történt, azóta öregebb lett, de egy ekkora férfival könnyedén elbírt. A félelem a kis termetűeknek való.

A fickó megállt Felix Fox sátra előtt, s bebújt. Brynt fenyegetően felmordult. A lapátot maga előtt tartotta, leszegte a fejét, mint egy bika, apró szemét résnyire húzta, és ugyanazzal a lendülettel haladt előre. Megcsúszott a sárban, de visszanyerte az egyensúlyát, a sátor előtt vett egy mély lélegzetet, felemelte a lapáttal a ponyvát, és bement.

Odabent félhomály fogadta, és csönd. Várt egy kicsit, míg a szeme hozzászokik a sötétséghez. Egy asztal, egy irattartó szekrény. Három üres szék. A kilazult padlódeszkákra rászáradt a sár. Brynt tett egy lépést előre. A sátor hátsó részét függönnyel választották le, amögött állt Felix aprócska ágya, a ruhásszekrénye és a mosdótál. Brynt oda is benézett, de nem találta sem az idegent, sem Felixet. Persze, hisz mostanság tartották az előadások próbáját a nagy sátorban. De hová tűnt az árnyékférfi? Nem mehetett ki, a sátornak csak egy bejárata volt. Az asszony egy darabig mozdulatlanul állt, lehajtott fejjel, hogy ne verje be a plafonba, a lapátot lazán lógatta maga mellett, és a fülét hegyezte, de semmit sem hallott.

– Nem vagy őrült – dünnyögte, amikor megpillantotta magát a tükörben.

Az asztallapot finom porréteg borította. Brynt odalépett, végighúzta rajta két vastag ujját, amelyek halvány, görbe vonalakat rajzoltak a fára. Fekete lett az ujjbegye.

KÉSŐ ESTE LETT, mire Felix Fox magára hagyta Mr. Beechert a főkönyveivel, a számoszlopaival meg a vasúti menetrendjeivel, és fáradtan odasétált a sárban a nagy sátorhoz. A szemüvege a nadrágzsebében lapult összecsukva. A lámpások már világítottak. A lovak a karámban nyerítettek. Hamarosan tovább kell állniuk: rosszul fogytak a jegyek. Ez volt a lényege Mr. Beecher mondandójának. De még nem javították meg az összes kocsi kerekén a vaspántokat azok után, hogy Bloomington közelében elkapta őket egy hatalmas vihar, és az új kovács minden reggel azzal kezdte a napot, hogy berúgott.

Felix úgy döntött, ez legyen Beecher gondja. A társa intézte a pénzügyeket, a szervezést, az időbeosztást és a meghívásokat. A főszezonban tulajdonképpen ő irányította a cirkuszt, ő volt az agya, Felix viszont a szíve. Bohócművészetet tanult Bolognában, bábművészetet Prágában, akrobatákkal dolgozott együtt a napfényes Provence-ban. Felix álmodta meg a műsorszámok stílusát, témáját és koreográfiáját, betanította a fellépőket minden délután a porondon; ő festette ki a díszleteket, ő építette meg az emelvényeket, és ő ellenőrizte a csomókat a biztonsági köteleken. Beecher nélkül nem létezett volna a cirkusz, ez igaz, Felix nélkül azonban nem létezett volna a műsor.

Amikor odaért a sátorhoz, rágyújtott egy manilaszivarra. Odabentről nevetés hallatszott. A jegyszedő az ajtóban állt zsebre dugott kézzel, a pénzesdoboz a nyakában lógott.

– Gyenge a forgalom? – érdeklődött halkan Felix.

– Akár a hangyafing. – A jegyszedő vállat vont, és hátratolta a kalapját. – Szerintem itt hamarosan felkopik az állunk, ha szabad mondanom, uram.

Felix rákacsintott.

– Hamarosan továbbállunk – mondta. – Friss legelők meg ehhez hasonlók.

Felix bement a sátorba. A padsorok csaknem üresen tátongtak. A porondon a kis Astrid járkált körbe-körbe viaszfestékes arccal, bő szárú nadrágban, és egy vidám dallamot fújt a harsonáján. Még csak tizenöt éves volt, de rendkívül tehetséges. Zsonglőrködött, kötéltáncolt és bohóckodott. Az arca egyik fele belilult egy eséstől, ám a festék elfedte. Felixet minden alkalommal lenyűgözte, hogy egy ócska, sárfoltos sátor képes volt átalakulni valami káprázatossá a lámpások fényében, a kimerült, csontsovány művészeket is gyönyörűvé lehetett varázsolni, és egy kis festék segítségével az öszvérekből paripák lettek. Igazi varázslat, annyi bizonyos.

Felix felvette a szemüvegét, és – tőle szokatlan módon – lassan körbejárta a porondot, hogy megszámolja a nézőket. A lelátók fölött oszlopokra szögelt lámpások lógtak, a porondot tükrös gyertyák világították meg, a füstös levegő árnyékokkal volt tele. Felix huszonhárom embert számolt, ebből nyolcan a társulat tagjai voltak, vagyis tizenöt jegy kelt el, pedig már olcsóbban adták őket. Szánalmas. Levette az okuláréját, egy pillanatra lehunyta a szemét. Talán a szélső sátorban többen voltak.

Nem tett jót az üzletnek, hogy Marlowe, a Ragyogó Fiú elment, és azóta Brynt is lagymatagon, búskomoran állt ki a közönség elé. Az előadóművészek természetesen állandóan jöttek és mentek, viszont elég ritkán bontottak szerződést. Felixnek még sohasem kellett veszteséget elkönyvelnie egy nyomozó miatt.

Elindult a sötétben a sátra felé, ledobta a szivart a sárba, a sarkával eltaposta, majd belépett. Azonnal lekapta a kalapját a félhomályban, mert érezte, hogy valami nincs rendjén. A sátorban korom szaga terjengett.

– Helló! Van itt valaki?

– Mr. Fox – felelte egy hang. – Már vártam magát.

– Ez magánterület, uram – világosította fel Felix éles hangon. – Jól sejtem, maga jött a Daily Almanactól?

Leült az asztalához, remegő kézzel meggyújtotta a lámpást, azután becsukta rajta a kis üvegajtót, és felpillantott. Az idegen a sötétben állt az irattartó szekrény mellett. Az arca nem látszott a ráhúzott fekete kendőtől. Felix nyelt egy nagyot, kellemetlen érzés fogta el. Ez a fickó csöppet sem úgy festett, mint egy kisvárosi firkász. Magas volt, és vékony, hosszú, fekete kabátot vagy inkább köpenyt viselt, cilinderét a szemébe húzta.

– Kérem, uram, árulja el, hogy miért van itt! – fakadt ki végül kissé bosszúsan Felix. Fáradt volt, és ilyen kései órán illetlenség bejelentés nélkül beállítani. Megigazította a gallérját. – Nekem egy cirkuszt kell vezetnem, már ha érdekli. Ilyenkor dolgozom.

– Nem kell aggódnia a ma esti előadás miatt, Mr. Fox. Én már mindent elintéztem. – Az idegennek brit akcentusa volt, halkan beszélt, lágy hangon. Mielőtt Felix megkérdezhette volna tőle, hogy mi az ördögről beszél, a sötét alak folytatta: – Nemrégiben felkereste magát egy angol férfi, bizonyos Mr. Coulton, igaz?

Felix hirtelen úgy érezte, alig kap levegőt.

– Kicsoda? – kérdezte. Körbenézett, hátha talál a közelben egy pohár vizet, de hiába.

– Coulton – ismételte meg a férfi. – Egy nyomozó.

– Most hallom először ezt a nevet – felelte reszelős hangon Felix, és szaporán kapkodta a levegőt. – Maga szerint nincs itt valami füst? Kimenjünk kicsit?

– Ne hazudjon nekem, Mr. Fox!

Felix felállt. Szédelgett.

– Elnézést, de egy kis levegőre van…

– Üljön le!

Felix döbbenten engedelmeskedett.

– Felelni fog a kérdéseimre, uram.

Felix megrémült. Az idegenre meredt. Most döbbent rá, hogy ez a férfi fojtogatja, ő szívja el előle a levegőt, habár arról sejtése sem volt, hogyan csinálja.

– A nyomozó – ismételte meg újra türelmesen a hang. – Frank Coulton. Meséljen nekem róla!

– Egy nő volt. – Felix levegő után kapkodott. – Alice Quicke. Ő járt itt. Brynt fiáért jött.

– Brynt fiáért?

– Marlowe. Itt dolgozott. A szélső sátorban.

Az idegen arrébb siklott a sötétben, és bólintott.

– És pontosan mit is csinált ez a fiú?

Felixnek kidülledt a szeme, a szíve őrülten kalapált.

– Semmit. Kéken. Világított. Mint egy lámpás. Kérem, uram…

– Meséljen nekem arról a nőről! Alice Quicke-ről. Ő vitte el a fiút?

– Angliába. Igen. Halliday. A fiút. Hallidaynek hívták.

– Mikor ment el?

– Múlt héten…

– Attól tartok, az a nő becsapta magát, Mr. Fox. – közölte higgadtan az idegen. – Semmiféle Halliday fiú nem létezik. Ezt a Marlowe nevű gyereket ellopták magától. Egy vidéki kastélyba viszik, Skóciába, a Cairndale Intézetbe. Borzalmas dolgokat fognak művelni vele. Azt reméltem, meg tudom kímélni ettől.

Felix a gallérját markolászta, a nyakkendőjét rángatta. Az idegen kilépett a sötétségből, de mintha magával húzta volna, mintha hamu áradt volna a ruhájából és a bőréből.

– Mindent tudni szeretnék arról a fiúról, Mr. Fox – folytatta az idegen. – Hány éves, hogy néz ki, honnan jött, ki viselte a gondját. Mondjon el mindent! Ne hagyjon ki egyetlen részletet sem! Meg tudja tenni?

Felix már csillagokat látott.

– Igen – nyögte erőtlenül.

– Nagyszerű – nyugtázta az idegen, azután leült az asztalhoz, keresztbe tette a lábát, és lesimította a nadrágját. Minden egyes mozdulatától füstszerű, fekete por szállt fel belőle, és beleolvadt a sötétségbe. – Nos, akkor ne fecséreljük egymás idejét! – dünnyögte.

Levette a kalapját, letekerte magáról a hosszú, fekete sálkendőt, és Felix akkor megpillantotta az arcát.

BRYNT ARRA GONDOLT, nem csoda, hogy az az istenverte Beecher semmit sem tudott neki mondani. A számokon kívül semmihez sem értett.

Leeresztette a púdert és a lószőr hajkefét, majd belenézett abba a tükörbe, amit Marlowe szögeltetett fel vele a kocsijuk ajtajának belső oldalára hónapokkal ezelőtt. Marlowe. A tükröt a fiú használta, ezért Bryntnek le kellett kuporodnia a földre, hogy bele tudjon nézni. Fehér púderes, színpadi arca nézett vissza rá. A szeme dühösen csillogott a remegő lámpafényben. Meztelen volt. A testét borító tetoválások emlékek voltak, arról meséltek, hogy merre járt, és ki volt régen. A félhold körül tekergő sárkányt egy kínai férfi készítette San Franciscóban. Brynt azon a héten tudta meg, hogy az öccse meghalt. A bal oldali bordái fölött egy kiszáradt fa ágaskodott. Egy cigány férfi ajándéka volt Spanyolországban, aki a népét romáknak nevezte. Két héten át szeretők voltak, ám egy napon Brynt arra ébredt egy réten, hogy a férfi eltűnt, elosont az éj leple alatt. Otthagyta neki az aranyláncát. Rókák, főnixmadarak, tündérek, szellemek. Súlyos melle között egy gazdagon díszített feszület ült meg, Jézus a töviskoronájában, szenvedő arca elfordítva. Brynt erre költötte az utolsó pénzét néhány nappal a tiszteletes halála előtt. Már jóval azután, hogy Eliza Grey eltűnt, és Marlowe-t Brynt szeretetére bízta. Csak a szíve fölött maradt egy üres hely; eldöntötte, hogy egy napon egy ragyogó fiú körvonala fog odakerülni. Az ő fia. Az asztalon álló gyertya beleolvadt a tálkába. Brynt félig felegyenesedett, beleküzdötte magát az alsóneműjébe, a ruhájába, és ráterítette a legmelegebb sálját a vállára. Elfújta a gyertyát.

Elhatározta, hogy nem foglalkozik Beecherrel. Ha Marlowe után akar menni, akkor Felix Foxszal kell beszélnie.

Az ajtóban megtorpant, és hátranézett a sötét, keskeny kocsira. Nem volt benne semmi, amit Brynt szeretett volna. Fel sem tudott egyenesedni benne. De bárhová nézett, mindenütt Marlowe-t látta, és hallotta a fiú vékony, komoly hangját. Belepakolta a ruháit és a személyes holmiját egy utazótáskába, azután kivette az asztal alól Marlowe képes albumát, amit a fiú olyan szívesen nézegetett, azt is beletette a táskába. Még egyszer körülnézett. Az egész kocsit birtokba veheti a nő, aki kísértetekkel beszélget. Holnap reggel Brynt már nem lesz itt.

Legalábbis ezt remélte, miközben lement a remegő deszkákon, és belecuppant a sárba. Remélhetőleg nem lesz itt. Már beesteledett, a cirkuszban javában zajlott a műsor. Hideg volt a levegő. A kocsisor mögött a nagy sátor színes lámpásai világítottak. Igen, először beszél Felix Foxszal, azután meglátja, mi lesz. Sok helyen megfordult a világban, nem aggódott a saját biztonsága miatt, de el kellett kezdenie valahol a keresést, hogy Marlowe nyomára bukkanjon.

Tíz lépést sem tett meg, amikor suhogó hangot hallott a háta mögött, mintha egy óriás mélyen beszippantotta volna a levegőt, azután narancssárga fény borította el a sötét eget. A kocsik és a sátrak felől meleg széllökés érkezett, mire Brynt abba az irányba fordult. A nagy sátor lángolt.

A nő egy darabig mozdulatlanul állt a hátborzongató fényben, döbbenten bámulta a lángokat. Nem bírta felfogni, amit látott. Aztán futásnak eredt.

Sokan rohantak vele együtt, férfiak és nők, néhányan megelőzték. Valaki vödrökért és vízért kiáltozott. A nagy sátor kék-fehér lángfüggönnyé vált, a tűz úgy kapaszkodott fel a viaszosvászonra és az oszlopokra, mintha élt volna. Elviselhetetlen volt a hőség. Brynt hallotta a bent rekedt lovak borzalmas, vérfagyasztó nyerítését, körbejárta a területet, belenézett a kormos, rémült arcokba, s azt üvöltötte, hogy hozzanak vizet, alkossanak láncot, és hordjanak el mindent a lángok közeléből. A tűzben minden fényesen, álomszerűen és furcsán ragyogott, az árnyékok úgy táncoltak a füvön, mint az életre kelt tetoválások. Remington lakói is futva közeledtek a réten át, hogy segítsenek, néhányan hiányos öltözetben. Brynt megpillantotta Mr. Beechert. A férfi ingujjban volt, két vödröt cipelt, és a szivarját rágta. Az öszvérhajcsár szakadatlanul káromkodva kivezetett egy bicegő lovat a fényből. Az egyik bohóc folyamatosan öntötte a vödrökből a vizet a lángokra. Megszállottan dolgozott, az arcán megolvadt a viaszfesték.

Azonban Felix Foxot sehol sem látta.

Brynt megtorpant, körbekémlelt, de a férfit nem találta a felfordulásban.

– Ki van még odabent? – kiáltotta oda az egyik munkásnak, aki az emelődarukat működtette a nagy sátorban. Az arca fekete volt a koromtól. – Mr. Fox még odabent van?

A férfi rámeredt, majd megrázta a fejét.

– Nem tudom, nem láttam.

Brynt ekkor futásnak eredt. A hőség perzselte a hátát, miközben beszaladt a kocsik és a sátrak közé, ahol sokkal hűvösebb volt. Egyenesen Felix Fox irodája felé rohant. A sátorban sötét volt, amikor Brynt berontott, és a férfi nevét kiáltozta:

– Mr. Fox! Mr. Fox! Itt van, uram?

Csak néma sötétség. Brynt elbotladozott az asztalig, az emlékezetére hagyatkozva megtalálta a lámpást és a gyertyát, s meglepetten vette észre, hogy még meleg. Valaki itt járt, nem is olyan régen. Megkereste a kovakövet, szikrát csiholt, meggyújtotta a gyertyát, majd rácsukta az üvegajtót. Azután megpillantotta Mr. Foxot.

– Jóságos ég! – nyögte.

A férfi az asztal mellett ült a széken, hosszú lábát széttárta, az egyik cipője leesett. Az arca bíborszín volt, a szeme kidülledt, és kilógott a nyelve. A keze tenyérrel felfelé hevert az ölében, ujjai a levegőt markolták, mintha kegyelemért és jóindulatért könyörgött volna.

Kínok között halt meg.

A sátorban mindent elborított az a furcsa, selymes, fekete korom, amit Brynt aznap már látott. Mintha fekete hó esett volna odabent.

Szédelegve kibotladozott a sátorból, zihálva kapkodta a levegőt. A tűz még mindig tombolt a cirkusz területén. Egy darabig mozdulatlanul állt a csöndben, a sátrak fölött világító, narancssárga fényt bámulta. Azután gondolkodás nélkül, mintha csak kívülről szemlélte volna önmagát, lassan odasétált a kocsijához, leemelte a táskáját az asztalról, amibe aznap este belepakolta a ruháit meg Marlowe könyvét, majd hátat fordított a szörnyűségnek, a dübörgésnek és a mészárlásnak, és elindult a város felé.

De a fénykör peremén megtorpant. A kerítés közelében egy alak állt mozdulatlanul a sötétben. A kalapját a kezében tartotta, és olyan feketének látszott, hogy alig lehetett megkülönböztetni a sötétségtől. Brynt csak bámulta füsttől és izzadságtól koszos ruhájában. Azonnal felismerte a férfit. Tudta, hogy kicsoda, és mit tett. De legfőképpen azt tudta, hogy kit keres. Zúgott a fülében a vér. A szörnyeteg nem mozdult, a keze az oldala mellett lógott, miközben végignézte, ahogy a nagy sátor rogyadozni kezd, végül összedől. Egy idő után felvette a kalapját, sarkon fordult, és hangtalanul beleolvadt az éjszakába.

Brynt pedig követte.

6

A VÉRSZÍVÓ FELÉBRESZTÉSE

CHARLIE Q VIDNAK nem voltak emlékei az apjáról. Kiskorában, amikor az anyja még élt, az asszony mesélt neki a férfiról, akitől származik, és aki nagyon szerette őt. Charlie figyelmesen hallgatta az elsuttogott szavakat a zsúfolt szálláson, a holdfényben. Jó ember volt, mondta az asszony, csak nyughatatlan. Sosem találkozott a családjával. A férfi egy nap mindent hátrahagyott, és eljött Londonba szerencsét próbálni. Ott találkoztak ők ketten, és azonnal egymásba szerettek.

– Az ő fajtája meg a miénk nem lehetett volna együtt sehol a világon – magyarázta. – De apádat ez nem érdekelte. Hitt abban, hogy eljön majd egy jobb világ, ahol mind egyenlőek lehetünk. Csak addig kell átvészelnünk valahogy.

Charlie tágra nyílt szemmel figyelt a sötétben, míg az anyja kérges ujjaival a haját simogatta. Az asszony felszabadított jamaikai rabszolgák gyermeke volt. A szüleit még fiatalon vitték el egy kingstoni ültetvényről Angliába. A pártfogójuk egy gazdag, kiváltságos fehér férfi volt, akit mélységesen felháborított a világ állapota – akárcsak Charlie apját. Talán részben ezért szeretett bele, mesélte az anyja suttogva. Néha, amikor úgy találta, nem figyeli őket senki, előkotorta a jegygyűrűt a szoknyái rejtekéből, és Charlie kezébe nyomta. A kisfiú sokáig nézegette a különös jeleket a hűvös holdfényben, az egymást keresztező kalapácsokat és a napkorongot, mígnem elhalványultak a tenyerében, és eltűntek.

Ki lehetett az apja, mi minden történt vele, milyen életet élt azelőtt? Charlie el sem tudta képzelni. Mélységes fájdalommal töltötték el az emlékek és azok hiánya egyaránt. Néha elgondolkodott, hogyan lehetséges, hogy a testén minden seb begyógyul, de az igazi fájdalom, ott legbelül, sosem múlik. Az anyja halála után, mikor munkát keresve bolyongott, ott pislákolt benne a remény, hogy megtalálja az apja sírját valamelyik út mentén nyugaton, a kopár pusztaságban a kövek között, őrizve a férfit, akit az anyja szeretett, és aki szerette az ő kisfiát, s Charlie leróhatja előtte kegyeletét. De persze ez sohasem történt meg. Egy félvér, névtelen, árva kölyök egy szál ingben nem bóklászhat csak úgy Délen, hogy ne kerüljön bajba belátható időn belül.

AZTÁN JÖTT MR. COULTON, a férfi Angliából, aki pont őt kereste. És magával hozott egy borítékot, a pecsétjén ugyanazzal a címerrel: a kalapácsok és a napkorong. Charlie bizalmatlan volt, óvatos, telve szorongással. A Cairndale-ben tudnak valamit az apjáról, arról, hogy ki volt ő, hogy mi történt vele – ezt biztosra vette.

Ki kellett derítenie.

Mr. Coulton, a sárga mellényével meg a gesztenyeszín pofaszakállával, egyetlen fehér férfira sem hasonlított, akivel Charlie-nak eddigi élete során dolga akadt. Mindig eszébe jutott róla a titokzatos jótevő az anyja történeteiből, akinek révén a nagyszülei elhagyhatták Jamaicát. Miközben átkeltek a végtelennek tűnő óceánon az SS Servia kényelmes, másodosztályú kabinjában, ezen a pompás gőzhajón, melyen az összes szerelvény rézből készült, villanylámpák égtek a szalonokban, és a hajótest úgy hasította a szürke hullámokat, mint a penge, Mr. Coulton valóban ránézett Charlie-ra, nem viszolyogva, nem dühösen, és nem is úgy, mintha egy patkányt készült volna eltaposni. Ugyanazzal a tekintettel, mint bárki másra, például az öreg utaskísérőre, aki minden este bevitte nekik a meleg törülközőt, vagy a vörös képű fiúra, aki a vasalt ruhát hozta. Charlie pedig, aki élete során megtanulta, hogy le kell szegnie a pillantását, amikor fehér embert lát, és reszketve várni az ostorcsapásokat, nem tudta, mit kezdjen ezzel.

Liverpoolban szálltak le a hajóról egy esős reggelen. Mr. Coulton megmarkolta a bőröndjét, és egymás mellett lépdelve felkaptattak a dombon a vasútállomásig. Az eső befolyt a gallérjuk alá, eláztatta a cipőjüket, és rettenetesen hideg volt, egyáltalán nem hasonlított azokhoz a délvidéki záporokhoz, amelyeket Charlie olyan jól ismert. Senki sem méltatta figyelemre őket, senki sem nézett rájuk furcsán, még az a rendőr sem, aki a botját lóbálta az esőben. Aztán Mr. Coulton, a pofaszakállas, érdes kezű férfi a viharvert keménykalapban, vett két jegyet a londoni Pancras állomásra.

A vasúti kocsi zörögve-csattogva elindult, az eső végigfolyt az ablakon. Coulton bezárta a fülke ajtaját, leült Charlie-val szemben, levette a kalapját, és megigazította kevéske haját. Felsóhajtott.

Charlie élete java részét közös sárkunyhókban töltötte Mississippiben, a legnagyobb forróságban pedig kint aludt a földeken. Vasárnaponként a hűvös folyókban fürdött meg, mielőtt elgyalogolt a poros úton a hat kilométernyire lévő feketék templomába. Egész életében csak egy pár cipője volt, kezdetben túl nagy rá, azután túl kicsi, míg végül lekopott a lábáról.

A fehér emberek gazdagok voltak, úgy beszéltek, ahogy akartak, és oda mentek, ahová akartak. Jószágaik voltak, kocsijaik és libériás inasaik. De ez még nem minden. Úgy járkáltak a világban, mintha semmi sem lett volna kőbe vésve, mintha a világ egyik napról a másikra megváltozhatott volna, ugyanúgy, mint az emberek. Charlie mindig is úgy gondolta, hogy ez közöttük a legnagyobb különbség. Olykor emlékeztette magát, hogy az apja is egy volt közülük. És ez a férfi, Mr. Coulton, aki új ruhákat vett Charlie-nak New Orleansban, fizette az ételét, higgadtan és halkan beszélt vele, s nem tett fel kérdéseket, ebből a szempontból nem különbözött a többiektől. Nem fogta fel, hogy egyetlen szempillantás alatt elvehetnek tőle mindent, amije van, és az élete nem ér egy fabatkát sem, miután véget ér. Lényegében ugyanolyan naiv volt, mint az összes fehér ember.

HETEKEN KERESZTÜL HAJÓZTAK az óceánon, a vonat viszont néhány óra alatt leért Londonba, ettől függetlenül az út ugyanolyan hosszúnak tűnt. Charlie bárhová nézett, furcsa dolgokat látott: sötétzöld mezőket, különös fákat, kerítéseket és birkákat a távoli dombokon, ami arra a festményre emlékeztette, amit a natchezi bíróság épületében látott, amikor bevezették a tárgyalóterembe. Az még furcsább volt, hogy az állomásokon és a vonaton kizárólag fehér emberek voltak, de a szemük sem rebbent, amikor megpillantották Charlie-t. Odabiccentettek neki, megemelték a kalapjukat, aztán továbbmentek.

Coulton egy órán keresztül csukott szemmel ült, a válla és a mellénye a vonattal együtt rázkódott. De nem aludt, Charlie ebben biztos volt. A vonat zörögve keresztülszáguldott néhány sötét alagúton, majd kigördült a szürke napvilágra.

– Mr. Coulton… Uram… – szólította meg Charlie nagy nehezen. – Előfordult olyan, hogy valaki otthagyta a Cairndale-t? Mármint hogy elment, és többé nem is hallottak felőle?

– Ez nem egy börtön, kölyök. Bármikor elmehetsz onnan.

Charlie feszülten megnyalta az ajkát.

– Nem, én úgy értettem… Hallott olyanról, aki ilyet tett?

A férfi fél szemmel rá sandított, hunyorgott a fényben.

– Még sosem találkoztam egyetlen tehetséggel sem, aki el akart volna menni onnan, ha egyszer bekerült. De bárki szabadon távozhat, ha úgy dönt. Anglia nem olyan, mint a te hazád, kölyök. Majd meglátod.

Charlie a férfit méregette.

– Londonban sokféle népség él – folytatta Coulton. – Láttam én már ott mindenfajtát. És nemcsak a kínaiakról, a mórokról meg az effélékről beszélek, hanem a szerencsejátékosokról, a gyilkosokról és a zsebtolvajokról, akik secperc kipakolnak, észre sem veszed. Úgy bizony. London az istenverte világ közepe. És minden nyamvadt lélek szabadon jön-megy, ahogy tetszik.

Charlie néha nem értette, amit Mr. Coulton mondott, és nem csak a kiejtése miatt. A szavak jelentését sem értette, mintha ez a brit férfi egészen más nyelvet beszélt volna.

– Nem látszik rajtad, hogy megöltél két férfit, kölyök – tette még hozzá Coulton.

Való igaz, Charlie néha nem értette a férfi szavainak jelentését, ezt viszont nagyon is.

Elfordította a fejét, részben azért, mert nem tudta, mit mondjon, de legfőképpen, mert ez nem volt igaz. Nem egy kölyök volt, aki megölt két férfit, azonban erről mélyen hallgatott. A mai napig kísértette az a pillanat, amikor beledöfte a pengét a seriffhelyettes torkába. Újra és újra maga előtt látta a jelenetet, ami egy szempillantás alatt lezajlott, és minden alkalommal a rosszullét környékezte. De ha az ember fekete, egyedül van, védtelen, és a Mississippi-deltában nő fel, akkor nem engedheti meg magának azt a luxust, hogy tiszta maradjon a keze.

Kilencéves volt, amikor először rátámadt egy férfira. Az anyja két héttel korábban halt meg. Azért csinálta, mert meg akarta tartani azt az apró pénzeszacskót, amelyet a haldokló anyja nyomott a kezébe. A férfi véresre verte Charlie-t, azután kisétált a pajtából a kis erszénnyel a kezében, és Charlie majdnem éhen halt. Tízéves korában magára hagyott egy férfit az esőben a kocsikerék alatt. Elvette a kabátját, az elemózsiáját, aztán bemenekült a sötétségbe. Ez nem számított gyilkosságnak, bár nem sok választotta el tőle. Akkor is éhes volt, de annyira rosszul lett attól, amit tett, hogy nem tudta megenni a lopott ételt. Két nappal később visszament, de a kocsi és a férfi addigra eltűnt.

De Isten szeme mindent lát, ezért előle semmit sem lehet eltitkolni, és igazság szerint Charlie valóban ölt már. Szörnyű, de ez volt az igazság. Az a fiú tizennégy éves volt, ugyanúgy, mint Charlie. Együtt laktak egy romos raktárban, az a srác szoktatta rá Charlie-t az ivásra. Isaiah-nak hívták. Két metszőfoga hiányzott, és viccesen állt a szeme, de jó humora volt, sokszor megnevettette Charlie-t. Kiürítettek egy üveget, és mint a részeg kölykök, először vitatkozni kezdtek, utána összeverekedtek, végül Charlie háttal nekilökte a fiút a falnak. Volt azon egy kiálló, hegyes vasdarab, valamiféle borona, amivel talán a terményt gereblyézték össze régen a raktárban. A fiú azonnal meghalt. Charlie az eset után összeomlott. Megfogadta, hogy soha többet nem fog inni, és be is tartotta a fogadalmát.

És igen, ezután a munkafelügyelő következett.

Majd a seriffhelyettes.

Charlie tudta, hogy a helyettes rossz, kegyetlen ember volt, és ha nem ölte volna meg, akkor előbb-utóbb megteszi valaki más. Azt is tudta, hogy ha nem lép közbe, a helyettes talán bántotta volna azt a hölgyet, aki megmentette őt, Miss Quicke-et. Alice-t. Tisztában volt mindezzel, mégis felfordult a gyomra attól, amit tett. Elvenni valaki életét – az egyik legborzasztóbb dolog ezen a világon.

De erről nem beszélhetett Mr. Coultonnak, sem senki másnak. Megtartotta magának az érzéseit, és nem emésztette magát. Ez a túlélés záloga. Úgyhogy amikor megérkeztek a zajos, füstös és gőzpárás St. Pancras állomásra, Charlie kilépett a vonatból a tömegbe, és ámultan körbenézett. A levegő feketéllett a koromtól; az üveg- és acélmennyezet a magasban lebegett. Charlie szorosan Mr. Coulton mögött lépdelt a forgatagban hunyorogva és köhécselve. Hordárokat látott, akik csálé kalapban tolták az egymás tetejére tornyozott utazóládákat, férfiakat fekete cilinderben, virágáruslányokat, akiknek doboz lógott a nyakában, és munkásokat, kéményseprőket, koldusokat. Azután kiléptek az esős délután barna félhomályába, a víz tócsákba gyűlt a macskaköveken, és feketén csillogott, a gázlámpák már világítottak, Charlie pedig mindent megbámult, főleg az embertömeget. Úgy érezte, hogy az egész világ megfordul a St. Pancras előtti, macskaköves téren, és talán így is volt.

Mr. Coulton egyenesen az utcasarkon lévő bérkocsikhoz vezette, feltaszigálta egy kétüléses fogatra, azután kihajolt, hogy felhívja magára a fuvaros figyelmét. A férfi a tér túloldalán állt egy mozgóárus előtt, épp összedörzsölte a tenyerét a hidegben, s azonnal futásnak eredt, amikor meglátta az integető Coultont.

– Nickel Street West 23. – mondta be a nyomozó, miközben a sétabotjával a tetőt verte. Az arca kipirult és gödröcskés lett a hidegtől. – Blackfriars. Igyekezzen, hallja? – Felmordult, kényelmesen elhelyezkedett, a kocsi nyikorgott és remegett. Rávigyorgott Charlie-ra. – Isten hozott Londonban, kölyök! Isten hozott a nagy füstben!

– A nagy füst – dünnyögte Charlie, miközben a kocsi elindult.

A sötét város elsuhant mellettük. A ló farán ezüst csíkokban folyt végig az esővíz. A kocsi zötyögött-nyikorgott a forgalmas utcákon.

Lassan, nagyon lassan Mississippi elhalványult és darabjaira hullott Charlie tudatában az összes rémségével együtt, mint az újságpapír az esőben.

A KOCSI LEFÉKEZETT egy magas, díszes sorház előtt a tiszta, rendezett utcán. A járdát cölöpök választották el az úttesttől, a macskakövek csillogtak a barna félhomályban. A járókelők görnyedten, sietősen lépdeltek az esőben. Az épületnek volt egy kisebb bejárata az utca felől, de Coulton egy vaskapuhoz vezette Charlie-t, be egy homályos, üres kocsiszínbe, ott végigcsattogtak a macskaköveken, majd fel a lépcsőn a nagy tölgyfa ajtókhoz. A nyomozó nem csöngetett, csak belökte az ajtót, mintha otthon lenne, a fiú pedig idegesen követte. Átvágtak az elegáns, faburkolatos előcsarnokon, a magasban lógó csillárok alatt. Buja páfrányok egy homályos tükör körül, az üres kalaptartó csontvázként állt őrt. Coulton cipője félhold alakú nyomokat hagyott maga után a puha szőnyegen. A férfi letette a bőröndjét, a tenyerével letörölte az esőt az arcáról, majd beljebb mentek.

– Hát itt volnánk – jelentette be egy elégedett morrantással.

A tágas hallból lépcsősor kanyarodott felfelé a homályba. Egy magas állóóra kattogott, látszólag mintha csontból faragták volna, és borzasztó hangosnak tűnt a csöndben. A társalgó küszöbén Coulton megtorpant, elállta az utat, így Charlie semmit sem látott.

– Mi az ördög…? – dünnyögte a férfi.

Odalépett egy asztalkához a nagy ablak előtt. Körülöttük kárpitozott bútorok rajzolódtak ki a félhomályban. Coulton két kezébe vett valamit, és a halvány fénybe tartotta. Ekkor Charlie is meglátta, mi az. Egy mintatartó üvegben torz magzat lebegett valami zöld színű lében. Szinte világított.

– Csak óvatosan! – szólalt meg egy lágy hang. – Abortált vízfejű magzatokhoz nehéz hozzájutni. És maga mindent összetör, ami az útjába kerül, Mr. Coulton.

A szoba közepén egy alacsony, fekete ruhás nő állt mozdulatlanul, sápadt kezét összekulcsolta maga előtt. Finoman közelebb lépett. Gömbölyű, törékeny válla volt, a nyaka enyhén kidudorodott a szűk gallér fölött. Anyajegy takarta a fél arcát, mintha leforrázta volna, egész kiismerhetetlenné tette a vonásait. Charlie nem is hallotta, mikor lépett be a szobába, csak hirtelen ott termett, mint egy jelenés.

– Úgy bizony, Margaret – mondta Coulton, miközben letette a nehéz üveget, és a benne úszkáló lény lassan forogni kezdett a lében. – Mindig is csodáltam az ízlését.

– Bizonyára érdekli, hogyan jutottam hozzá. Egy különös… gyűjtő birtokában volt. – A nő Charlie felé fordult. – Kihez van szerencsém? A fiú Mississippiből? És hol a másik, a cirkuszos?

Coulton levette a kalapját, lerázta a vizet a kabátjáról, és felmordult.

– Mit szólna inkább ehhez: Isten hozta, Mr. Coulton! Jól utazott, Mr. Coulton? Remélem, minden rendben ment, Mr. Coulton!

Mrs. Harrogate nagyot sóhajtott, mint aki fájdalmas kötelességet teljesít.

– Isten hozta, Mr. Coulton! – mondta. – Nos, hogy utazott, Mr. Coulton?

– Minden simán ment – felelte a férfi vigyorogva, majd ledobta a kalapját a díványra.

– Ott a kalaptartó a hallban, Mr. Coulton, a szokott helyén.

A férfi egy pillanatra megállt, már félig kibújva a kabátjából. Aztán lassú, megfontolt mozdulatokkal levette a ruhadarabot, összehajtogatta, és látványosan a díványra helyezte. Sárga kockás zakója rikított a homályban, mint egy molylepke a kivilágított szoba ablakán.

A nő sóhajtott egyet.

– Charles Ovid. – A nő Charlie felé fordult, sötét szemét a fiúra szegezte. – Engem Mrs. Harrogate-nek hívnak, és én vagyok a mi drága Mr. Coultonunk megbízója.

Charlie gyorsan lesütötte a szemét.

– Mrs. Harrogate, asszonyom – mondta egy biccentés kíséretében.

– Nem kell így beszélned – figyelmeztette metsző hangon a nő.

Odalépett Charlie-hoz, megfogta az állát, és maga felé fordította az arcát, hogy belenézhessen a szemébe. Ez a kölyök sokkal magasabb volt, mint a többi lelenc. Charlie megbámulta a vörös anyajegyet.

– Így már jobb – mondta a nő. – Ez nem Amerika, Charles. Itt nem érsz kevesebbet annál, mint ami vagy, legalábbis az én jelenlétemben. Világos?

Charlie megszeppenten, zavartan bólintott, és nem merte elfordítani a fejét.

– Igen, asszonyom – suttogta.

– Igen, Mrs. Harrogate – helyesbített a nő.

– Igen, Mrs. Harrogate.

– Nagyszerű! – A nő Coulton felé fordult. – És most árulja el nekem, hol van a másik a cirkuszból!

– Valószínűleg valahol az Atlanti-óceán közepén. – Coulton leült a bársonydíványra, feltette a lábát. A csizmája sarka patkó alakú nyomot hagyott a csipkén. – Miss Quicke-re bíztam az ügyet. Bizonyára megoldotta.

Mrs. Harrogate vett egy mély lélegzetet.

– Egyedül?

– Úgy bizony. Nagyon ügyes. Talán valami gond van?

– Nem erre utasítottam magukat. – Mrs. Harrogate nem tűnt boldognak. – Nem kaptam se táviratot, se semmit. Értesítenem kell a Cairndale-t.

– Nézze, Alice Quicke sokkal jobb nálam. Kemény, mint a kő. Az amerikai Közép-Nyugaton van, mondhatni, a vadonban. Adjon neki egy kis időt, Margaret! A magam részéről akkor aggódnék, ha hallott volna felőle valamit.

– Összevesztek egymással? Ezért ment oda egyedül?

Coulton finom rosszallással elmosolyodott.

– Az új cipőt is könnyebben betöröm, mint Alice Quicke-et. De nem erről van szó. – Halkabban folytatta: – A fülembe jutott valami Liverpoolban, Margaret, mielőtt kihajóztam.

– Igazán?

– Úgy fest, a mi régi barátunk visszatért. Valószínűleg ez a kölyök, Charlie, felkeltette az érdeklődését.

– Régi barátunk…

– Úgy bizony. Marber.

– Elsőre is értettem, Mr. Coulton. De hét éve nem hallottunk felőle. Most miért bukkant fel?

A férfi idegesen vállat vont, az arca kipirult.

– Fogalmam sincs, nem olvasgatom a nyavalyás naplóját. Talán magányos, tudja fene.

Mindeközben Charlie csak ácsorgott ott, fedetlen fővel, eső áztatta nadrágjában, és vizsla szemmel figyelt. Elég nagy gyakorlatot szerzett abban, hogy mozdulatlan és észrevétlen maradjon, úgyhogy most is igyekezett így tenni. Azonban mikor Mrs. Harrogate rávetette azt a mohó, átható pillantását, rá kellett jönnie, hogy a nő korántsem feledkezett meg a jelenlétéről.

– Fiatalember – szólította meg éles hangon –, az éjjeliszekrényen vár egy mosdótál meleg vízzel, és tiszta törülközőt is odakészítettem. Továbbá bátorkodtam beszerezni számodra pár megfelelő ruhadarabot. Igaz, nem számítottam rá, hogy ilyen magas vagy, de egyelőre ez is megteszi. Az első szoba lesz a tiéd, az első emeleten. Bizonyára kimerített az utazás. Mindjárt hozok valami harapnivalót is.

A fiú tétován megfordult, és felballagott lépcsőn. Innen a homályból a földszint festettüveg-ablakai lágyan ragyogtak az utcai lámpák fényétől, különös, zöldes derengésbe vonva Charlie kezét és ruháját. Egy tágas szobát kapott, a falakon tapétával, gazdag bútorzattal. A függönyöket behúzták, csak egy kevés fény osont be a szegélyük alatt. Széles, katonásan bevetett ágy várta. A mahagóni éjjeliszekrényen ott állt a letakart, porcelán mosdótál, mellette gondosan összehajtogatott törülközővel, ami elképesztően puha volt, és orgonaillatú. Charlie levette a mosdótálat fedő szövetet, s álmélkodva nézte, ahogy gőz gomolyog végig a kezén; olyan volt, mint egy álom.

Mrs. Harrogate nyilván azért küldte el, mert négyszemközt akart beszélni Coultonnal. Charlie megmosta a nyakát és az arcát; utána picit didergett, de nem bánta – olyan jó érzés volt tisztának lenni! Kis idő elteltével kinyitotta az ajtót, és végigkémlelt a folyosón. Nyitott ajtókat látott, mind egy-egy szobába vezetett. Elfogta egy érzés, hogy itt többről van szó, mint a Cairndale-ről vagy Mrs. Harrogate-ről, bár arról fogalma sem volt, mi áll még a háttérben. Mintha egy különös világba csöppent volna, amely árnyakkal teli; ehhez jöttek még az ijesztő, üvegedényben úszkáló torzszülöttek, titkok, illatos szappanok és mesésen puha törülközők. Kész őrület volt az egész, valósággal fejbe kólintotta Charlie-t.

Kiment a lépcsőfordulóhoz, áthajolt a korláton, lepillantott, majd felfelé nézett, aztán – maga sem tudta, miért – elindult a következő emeletre. Egy újabb hall, egy újabb ajtó. Kíváncsian benyitott rajta.

A látványtól megdermedt. Egy ugyanolyan ágyban, mint az övé, kopasz, szürke alak feküdt az összegyűrt ágynemű között. A bőre rettentő sápadt volt. Álmában nem adott ki semmiféle hangot. Charlie megpillantott az éjjeliszekrényen egy pipát, egy gyertyát és egy tálkát, amire fekete, gumiszerű anyag kenődött, mint egy ujjlenyomat. A férfi csuklóját és bokáját az ágy oszlopaihoz kötözték.

– Ez nem a te szobád, kölyök – figyelmeztette egy hang.

A fiú ugrott egyet ijedtében. Mr. Coulton állt a nyitott ajtóban, az arca az árnyak takarásában maradt. Így valahogy nagyobbnak, robusztusabbnak hatott. A sziluettje zömök fejével és hosszú karjával torzonborz gorillára emlékeztetett. A padlódeszkák felnyögtek léptei súlya alatt.

– Engem nem fognak így megkötözni – suttogta Charlie fenyegetően.

Coulton meglepetten felmordult.

– Téged? Jézusom, kölyök! Hát persze hogy nem!

– Ki ez a férfi? Mit követett el?

– Inkább úgy kellene feltenned a kérdést, hogy ki volt ez a férfi, Charlie – helyesbített Coulton. – Annak a fickónak a barátja és bizalmasa, aki a halálodat kívánja, kölyök. Úgy bizony. Ő itt a kibaszott Walter Laster.

Charlie habozott. Natchezben sokan kívánhatták a halálát a munkafelügyelő meg a lemészárolt seriffhelyettes miatt, de úgy sejtette, Coulton nem erre célzott. Ránézett a kikötözött alakra. Csontsovány volt, tele zúzódásokkal, mint egy ökölvívó. Az ajka puhának látszott, és feltűnően piroslott. Hosszú, csontos, erős ujjak.

– Mi baja van? Beteg?

– Nem beteg, Charles – felelte Mrs. Harrogate. Az asszony besuhogott a szobába fekete szoknyájában. – Halott.

Coulton a nőre nézett.

– Nem is mondta, hogy rátalált.

– De hát, Mr. Coulton, még épphogy csak megérkeztek.

Charlie attól félt, dühösek lesznek rá, amiért elcsatangolt a szobájából, de meglepő módon egyikük sem szidta le. Mrs. Harrogate az ablakhoz lépett, két ujjával résnyire elhúzta a sötétítőt, és az esőcseppeket figyelte az üvegen.

– Ő egy vérszívó, Charles – magyarázta. – Halott, ugyanakkor mégsem az. – A fiú felé fordult. – Jaj, ne nézz így rám! Nyilván van némi tapasztalatod arról, mi lehetséges, és mi nem. Szent meggyőződésünk volt, hogy Mr. Laster meghalt tüdővészben… Mikor is, Mr. Coulton? Úgy hét évvel ezelőtt? Ám a jelek szerint valaki megtalálta a módját, hogy konzerválja.

Charlie döbbenten meredt a nőre.

– Konzerválja?

Azonban senki nem szolgált további magyarázattal.

– Ő csinálta, igaz, Margaret? – szólalt meg Coulton. – Jacob. Csak ő lehetett.

Mrs. Harrogate bólintott.

Coulton odalépett az ágyhoz. Pipa- és hamuszag áradt belőle. A beteg férfi fölé hajolt, illetve a beteg… vérszívó fölé, óvatosan rátette a kezét a homlokára, majd meglepetten elrántotta.

– Maga tudta, hogy Jacob képes erre?

A nő a homlokát ráncolta.

– Nagyon erős lett – suttogta.

MARGARET HARROGATE MAGÁRA HAGYTA a fiút és Coultont a szalonban, s felment a negyedikre, a tetőtérbe. Kendőt terített a vállára, és felhúzta a puha bőrkesztyűjét. Ilyen magasan már hűvös volt. A fátylat nem eresztette le az arca elé. Egy kulccsal kinyitotta a kis fémrácsot a lépcsősor tetején, zörögve kitárta, és kilépett a szélfútta tetőre, a bűzös galambdúc felé véve az irányt. Az eső kitartóan, nyomorúságosan kopogott. A pici kilátóteraszon, az üvegajtók túloldalán látta a hideg, barnás ködbe burkolózó várost. Az egyik ajtó mindig nyitva állt, alatta a kátránypapír ragacsos lett, és tócsákba gyűlt rajta a víz.

Amikor közelebb ért a nagy, fából és drótból készült galambdúchoz, megpillantotta a leszállópárkány mögött az öklömnyi nagyságú csontmadarak sötét körvonalát, amelyek némán, mozdulatlanul kuporogtak a lépcsőzetesen elhelyezett ülőrudakon. Újonnan érkezett társuk a kelepcében várakozott.

Margaret óvatosan elhúzta a reteszt, és belépett. Vastag bőrből készült solymászkesztyűbe bújtatta a bal kezét, aztán szemügyre vette a madarakat. A törékeny, fakó, csontból és tollból álló szerkezetek üres szemüregei sötétlettek, a koponyájukat folyamatosan forgatták. Hátborzongató látványt nyújtottak. De nem volt szükségük alvásra, sem táplálékra, és sohasem tévedtek el. Dr. Berghast készített egy furcsa, rugós szerkezetet, ami rögzítette a mellcsontjukat és a bordáikat, a különös páncél rásimult a gerincükre és a koponyájuk hátsó részére is.

Margaret kivette a csontmadár lábára erősített tarisznyából a fekete fonallal átkötött levelet, kigöngyölte, és elolvasta a rövid üzenetet:

Ne vizsgálja meg az M. gyereket! Azonnal hozza fel északra! C. Ovidnál a szokásos eljárás.

B.

Margaret odalépett az asztalhoz, kivett egy apró papírlapot a fiókból, megnyalta a ceruza végét, és írt egy rövid választ. Némi habozás után azt is odafirkantotta, hogy a másik fiú, ez a Marlowe még úton van. Szorosan összetekerte a levelet, átkötötte egy piros zsinórral, és becsúsztatta a legközelebbi csontmadár apró bőrtarisznyájába.

Lassan kivitte a madarat az esőbe, hogy ne izgassa fel, azután feldobta a levegőbe. A madár hangtalanul emelkedni kezdett, a szárnya verdesett az esőben, leírt két kört a tető fölött, azután eltűnt.

Henry Berghast látszólag nem nagyon izgatta magát a felderítetlen tehetségek miatt, s nem zaklatta fel egyetlen eset sem. De ez a fiú az illinois-i cirkuszból, ez a Marlowe… A név nem csengett ismerősen Margaret számára, mégis tudta, ki ő. Emlékezett arra az iszonyatos éjszakára hét évvel ezelőtt. Lámpásokkal a kézben bejárták a Cairndale-birtokot, átkotorták a tó iszapját, botokkal szurkálták a bozótost, miközben Jacob Marber a dombok között rikoltozott a sötétben. A bölcső némán állt a gyerekszobában, a dajka ágyát üresen találták. Ezért írt Berghast pár naponta, zaklatottan, dühösen, ezért küldött csontmadarakat sietősen délre, friss hírekre szomjazva. Megérkeztek már? Milyen állapotban vannak? Tapasztalt Margaret bármi szokatlant? Hát persze, Margaret megértette.

Ha az élete másként alakult volna, ha a férjét nem ragadja el tőle oly hamar a halál, és részük lehet ebben a csodában… Akkor őt sem állíthatta volna meg a világon semmi, hogy visszaszerezze a gyermekét.

MARGARET LEERESZTETTE a fátylát, végigsietett a cselédlépcsőn, és lement a városba. A Thorne Streeten zörögve elhaladt mellette egy bérkocsi, a ló patái szétfröcskölték a pocsolyák vizét, Margaret orrát megcsapta a vizes lószőr és vas szaga. A rossz idő dacára az utcák tele voltak. Először kelet felé haladt, a második utcasarkon északnak fordult, a Temzével ellentétes irányba, elhaladt egy teázó és a Wyndleman’s Bank előtt. A park szélén álló mozgóárusnál vett három hagymás-marhahúsos pitét, azután elindult visszafelé a pocsolyákon keresztül, a forró, zsíros papírt a hóna alatt szorongatta.

Jacob Marber – gondolta. – Az isten szerelmére… Berghast fiára vadászik.

Hát, sok szerencsét neki. A világ tágas, a keresés pedig nehéz. Henrynek is csaknem nyolc évébe telt, mire a fiú nyomára bukkant, és őt segítette a glifikus. Vajon Jacob miből gondolja, hogy neki egyszerűbb dolga lesz?

Emlékeztette magát, hogy pillanatnyilag sürgős elintéznivalók várnak rá. Ki kell vizsgálni Charles Ovid képességét, el kell vinni az utca végén lévő fotográfushoz, hogy készítsen róla egy képet, és össze kell állítani az aktáját. A ház alatt lévő szobát már előkészítette, mielőtt felvitte Waltert a lakásba. Legalább ezzel már nem kell bajlódnia.

Amint belépett a Nickel Street West 23. vaskapuján, a hüvelykujjával óvatosan felnyitotta a pitéket, elővett egy kis tasaknyi port, belekeverte a töltelékbe. Aztán a szalonban mind a három adag ételt odaadta a fiúnak, majd fogott egy gyertyát, és felment. Beletelt pár percbe, míg a szer kifejtette a hatását. Maradt egy kis ideje. Coultont ott találta Walter Laster szobájában.

Az ágy mellett gyertya pislákolt. Coulton a lény fölé hajolt, erős, durva kezében a kalapját forgatta. A szeme csillogott a gyertyafényben.

– Szóval visszatért – mondta halkan. Fel sem pillantott a nőre. – Ez azt jelenti, hogy Jacob Marber ismét felbukkant.

– Igen – erősítette meg Margaret.

– Nézze, mit tett…! Walter, te hülye barom. – A férfi az ágy szélére tette a kalapját, ujjait végigfuttatta gyér haján. – Nem maradhat itt, Margaret. Amíg itt van, egyikünk sincs biztonságban. Sem a fiú, sem mi. Jézusom, lehet, hogy nem is elég erősek ezek a kötelek.

– Elég erősek.

– Van lakat az ajtón?

– Az ágyon fog maradni.

– Talán addig, amíg alszik. De mi lesz, ha magához tér? Mi a szándéka vele?

– Természetesen el akarom vinni az intézetbe.

Coulton elnevette magát.

– Hát persze! Legfeljebb amíg várakozunk, megetetünk vele pár gyereket.

Margaret tudta, hogy ez őrültségnek hangzik. Belenézett Coulton szemébe, mire a férfinak elkomorult a tekintete.

– Maga komolyan beszél! Az intézetbe? De mi az ördögnek? Egyáltalán be tudja juttatni?

Margaret letette a kezében tartott gyertyát, kikukucskált a hallba, s miután meggyőződött róla, hogy a fiú nincs a közelben, összekulcsolta a kezét maga előtt.

– Ő az egyetlen közvetlen kapocs Jacobhoz. Ostobaság lenne, ha ezt nem használnánk ki.

– Mégis hogyan? Ez csak egy láncos kutya.

– Azért határozottan beszédesebb egy kutyánál, Mr. Coulton. Máris jó pár érdekes információt megosztott velem Jacob Marberrel kapcsolatban. Példának okáért, úgy fest, Jacob megbízta őt egy feladattal, mielőtt hátrahagyta Londonban. Meg kell keresnie – ekkor a nő suttogóra fogta – a kulcsboszorkányt.

A beálló csöndben Coulton az ujjait ropogtatta.

– Nos… Ez nem hangzik valami… jól – dünnyögte.

Margaret a férfi arcát fürkészte.

– Fogalma sincs, hogy ez micsoda, jól sejtem?

– Halvány fogalmam sincs róla.

– Egy fegyver, Mr. Coulton. Méghozzá nagyon erős fegyver. Jacob számára mérhetetlenül fontos, hogy megszerezze. Mondanom sem kell, kizárt, hogy ez megtörténjen. Főleg, ha az ő hűséges Waltere a Cairndale-ben csücsül, hét lakat alatt. Emellett, felteszem, dr. Berghast szeretné őt tanulmányozni – fűzte még hozzá.

Coulton az egyik tenyerét dörzsölgette.

– Minden bizonnyal – hagyta rá kelletlenül. – Mit adott neki? Az ott nyilván nem szurok. Honnan szerzett ópiumot?

– Megvannak a forrásaim, Mr. Coulton. Ahogy magának is.

– Meg kellene ölnünk ezt nyomorultat, most azonnal. – Coulton a lény fölé hajolt, ami egykor Walter Laster volt. – Amíg még módunkban áll. Fel kellene nyitnunk, és ki kellene vágnunk a szívét. Csak így lehet megölni, nem igaz?

– Maga ért a vérszívókhoz. Ha jól tudom, már volt dolga eggyel.

Coulton vágott egy grimaszt.

– Úgy bizony. Sok évvel ezelőtt, Japánban.

– És azt hogyan ölte meg?

– Nem én tettem. Az végzett vele, aki megteremtette.

– Hm. Akkor talán őt kellene megkérdeznünk.

Coulton felsóhajtott, és ekkor Margaret a gyertyafényben egy villanás erejéig meglátta a szánalmat a férfi szemében. Ezt az érzést rejtette örökös mogorvasága mögé.

– Borzalmas, ami ott történt, Margaret – mondta a férfi. – Eszembe sem jutna erről faggatni azt a szerencsétlen lányt. Az hiányzik neki a legkevésbé, hogy újra át kelljen élnie. – Az ablakhoz sétált, félrehúzta a függönyt, és kibámult a sötétbe. – Hát legyen! – bökte ki végül, és megfordult. – Na és a kis barátunk mondott arról valamit, hol találjuk ezt a nyavalyás Jacob Marbert? Ha nem tűnt fel sem Natchezben, sem a visszaút során, mi a francért érdekelte, merre van dolgom? Hová mehetett, Margaret?

Az asszony Coulton arcát fürkészte.

– Hát nem tudja?

Ekkor a férfi szemében felismerés csillant.

– Az a kölyök a cirkuszból – mormolta. – Marlowe.

Margaret lesimította fekete szoknyáját, aztán összekulcsolta az ujjait.

– Nem Charlie-ért jött – folytatta a férfi. – Marlowe kell neki.

– És ha még nem talált rá, már csak idő kérdése – tette hozzá Margaret halkan.

AMIKOR ELÉRKEZETT AZ IDEJE, Margaret a pincébe vezette Coultont és a fiút. Kinyitott egy vastag, jelöletlen ajtót, végigmentek egy sötét és nyirkos folyosón, majd egy másik, lelakatolt ajtóhoz jutottak, ami egy ősrégi helyiségbe vezetett. Az egyik kőfalból bilincsek álltak ki, s annyira réginek tűnt minden, hogy talán még az ókori rómaiak használhatták. A pince mélyen volt, sehol egy ablak. Margaret Harrogate itt végezte el a vizsgálatokat már hosszú évek óta. Coulton jelen helyzetben indokolatlannak érezte az egészet.

– A fiú egy öngyógyító, Margaret – magyarázta neki korábban a férfi. – Semmi szükség további vizsgálatokra. A saját szememmel láttam, ahogy kiszedett egy pengét a karjából, aztán átvágta vele egy fickó torkát.

Csakhogy az öngyógyítók ritkaságszámba mentek, ezt Margaret jól tudta, ráadásul ennek az adottságnak megvoltak a különböző fokozatai, így ő maga akart utánajárni a dolognak. Kilakatolta az ajtót, a lámpást a magasba tartotta. A hangszigetelt helyiség padlóját fehér csempe borította, a plafon és a falak is fehérek voltak. A padló közepén lefolyó tátongott, mint a vágóhidakon. Margaret már napok óta készült Coulton visszatérésére. Az ajtó mellé állított egy asztalkát, amelyen különféle éles szerszámok hevertek egy fehér törülköző alatt, a távolabbik sarokba pedig behúzott egy kis piros dobozt, amelyet letakart egy lepedővel. A szoba közepén állt a vizsgálószék, melynek kartámláira és lábaira béklyókat csavaroztak. A célja a megfélemlítés volt, nem az, hogy fájdalmat okozzon. A félelem roppant hasznos eszköznek bizonyult, hogy előcsalogassa a rejtett képességeket.

Charles megtorpant a küszöbön.

– Mr. Coulton? – szólalt meg remegő hangon.

– Gyerünk, kölyök, semmi baj! – nógatta a férfi. – Esküszöm, nem fognak bántani.

Margaret fel-alá járkált, és a karját dörzsölgette a nyirkos hideg miatt; ezzel a körülménnyel nem tudott mit kezdeni. Nagyon örült volna egy vaskályhának, amibe begyújthat, ráadásul a dolgok elégetése szempontjából is hasznos lett volna.

– Nos, Charles – kezdte szigorú hangon. – Mit tudtál meg Mr. Coultontól? Beszámolt neked a Cairndale Intézetről és az intézet céljáról?

Miután a fiú hallgatott, és vetett egy ideges pillantást Coultonra, Margaret bosszúsan összevonta a szemöldökét. Az is a férfi munkájához tartozott, hogy felkészítse a gyerekeket, az ég szerelmére!

– A Cairndale Intézet egy biztonságos menedék a hozzád hasonló emberek számára. Ott fogod megtanulni, hogyan hasznosíthatod a képességedet. Az intézetet egy dr. Berghast nevű férfi vezeti. Ha ez a vizsgálat a megfelelő eredménnyel zárul, amiben szinte biztos vagyok, akkor hamarosan találkozhatsz vele. De először is bizonyosságot kell szereznem afelől, hogy mire vagy képes. Eddig érted?

A fiú lassan pislogott. Finom intelligencia áradt belőle. Biztos, hogy jól fog teljesíteni.

– Engem nem fognak vasra verni – jelentette ki.

– De igen – felelte Margaret. – A bilincsek a mi biztonságunkat szolgálják, nem a te érdekedben kellenek. Nem azért hoztunk el ilyen messzire, hogy megkínozzunk. Bizonyára te is belátod, hogy annak nem lenne semmi értelme.

A fiú tekintete ide-oda cikázott a szék és Margaret között, de némi habozás után végül beleült. Coulton leguggolt mellé, rátette a bilincseket Charlie kezére és a lábára, egy apró kulccsal bezárta őket, azután hangtalanul ellépett mellőle.

– Mr. Coulton azt mondta, öngyógyító vagy. Így nevezik a képességedet. Elég ritka, de nem egyedi. Vannak rajtad kívül mások is, akik képesek erre. Hány éves korodban tapasztaltad meg először?

Charlie megnedvesítette az ajkát.

– Az anyám szerint mindig is képes voltam rá. Azt mondta, nem mutathatom meg senkinek, és titokban kell tartanom.

– Az anyád okos nő volt. Hányan látták, hogy mire vagy képes?

– Nem tudom, Mrs. Harrogate.

– Szerinted sokan látták?

A fiú bólintott.

– Vagy tucatnyian, csak Natchezben – szólt közbe Coulton. – Azok biztosan, akik jelen voltak a kivégzésnél.

– Ó! De ők nem hittek a szemüknek – dünnyögte Margaret. – Találnak rá valamiféle magyarázatot, mindig így szokott történni. Ez nem jelent gondot. Áruld el nekem, Charles, hogy hány embert öltél meg!

Charlie felkapta a fejét.

– Asszonyom?

– Gyilkosság, Charles. Hány embert öltél meg?

– Kettőt, Mrs. Harrogate.

Margaret csettintett egyet a nyelvével. A fiú hazudott, az arcára volt írva. Ezek szerint a por még nem fejtette ki egészen a hatását. Mindegy. Margaret tulajdonképpen örült, hogy a kölyök hazudik, örült a fiú szavait átható szégyennek. Annyi, de annyi gyereket látott már ebben a székben, akiket úgy megkínzott az élet, hogy az okozott és elszenvedett fájdalom többé nem is tűnt gyalázatosnak a szemükben. Ez némiképp aggasztotta.

Átvágott a szobán, fekete szoknyája suhogott a fehér csempén. Felemelt egy hosszú orvosi szikét az ajtó melletti asztalról.

– Érzel fájdalmat, amikor meggyógyítod magad?

– Igen. – A fiú habozott kicsit. – Olyan érzés, mintha lángolnának a belső szerveim.

– Remélem, megérted, hogy ezt látnom kell a saját szememmel – mondta Margaret. – Most meg kell hogy vágjalak. De előtte szeretném a beleegyezésedet kérni.

A fiú tiszta, nyílt tekintettel nézett rá.

– Igen, asszonyom. Tegye meg nyugodtan!

A nő odalépett a székhez, és ejtett egy sebet a fiú karján. Az élénkvörös vér végigfolyt Charlie csuklóján és a kezén, majd lecsöpögött a fehér csempére. Charlie fájdalmasan összeszorította a fogát, zihálva kapkodta a levegőt, és a sebet bámulta, amely lassan összeforrt.

Margaret ránézett Coultonra. A férfi unottan vállat vont. Margaret ismét a fiú felé fordult.

– A tehetségeknek ötféle csoportja van, Charles. Te a másodikba tartozol. Öngyógyító vagy, dr. Berghast megfogalmazása szerint újjáalkotó. Ha bármelyik sejted elpusztul, a tested életre kelti. Ez ritka, különleges képesség. Másként is öregszel, mint a többiek. Mást jelent számodra a kockázat, a veszély, a szeretet. Most pedig, gondold át alaposan, Charles! Képes vagy valami másra is?

– Valami másra?

– Valami szokatlanra, valami különlegesre. Képes vagy például… megváltoztatni a testedet? Elérni tárgyakat, amik egyébként túlságosan messze vannak? Beférkőzni olyan helyekre, amik túl picik neked, és hétköznapi esetben sosem férnél be oda?

– Azt hiszem, nem, Mrs. Harrogate.

– Van egy doboz a sarokban. Látod? Szeretném, ha megpróbálnád megérinteni. Gyerünk, koncentrálj!

Ovid szorosan lehunyta a szemét, majd újból kinyitotta.

– Én ezt nem értem – mondta.

– Hunyd le a szemed! Képzeld el a makulátlan égboltot! Egészen tiszta. Most pedig megjelenik rajta egy sötét felhő. Úgy néz ki, mint egy ajtó. Egy zárt ajtó. Nézd csak meg alaposan! Van rajta egy kulcslyuk. A kulcs pedig a te kezedben van. Mi történik, ha kinyitod a zárat?

A fiú zavarodottan, szomorúan nézett rá.

Margaret elgondolkodva végigfuttatta a nyelvét a fogsorán. Talán az áthajlás képességével nem rendelkezett a kölyök. Vagy csak még nem tanulta meg irányítani. Lényegtelen.

– Mesélj nekem az anyádról! – tapogatózott más irányban. – Idézd fel a legboldogabb emlékedet!

– Az anyámról? – Charlie résnyire húzta a szemét, és gyanakvóan méregette a nőt, aki türelmesen várt. – Az anyám… – ismételte halkan.

A por láthatóan kezdte kifejteni a hatását.

– Az anyám volt a legjobb dolog az életemben, de már a hangjára sem emlékszem. Énekelt a templomban. Úgy énekelt, ahogy a nap rásüt az angyalokra. Mézédes volt a hangja. Egyszer úgy jött haza, hogy cukor- és lisztszag áradt belőle, mert akkor éppen egy konyhán dolgozott, és azon a héten pitét sütöttek. Feltűrte az inge ujját, a karja könyékig cukros volt, és együtt nyaltuk le róla.

Margaret elmosolyodott.

– Neki is voltak különleges képességei? Képes volt olyan dolgokra, mint te?

– Nem.

– És az apád? Ő fehér volt, ez nyilvánvaló…

– Rá nem emlékszem – közölte Charlie nyersen, indulatosan, majd lebámult a vérfoltos csempére.

A nő rájött, hogy a fiú nem szeretne erről többet beszélni, még egy kis bűntudat is átsuhant rajta, de muszáj volt ezt tennie: kellett a bizonyosság. A kölyök hiába küzdött, a por ott munkált benne.

– Az apám meghalt, amikor úton voltunk Kaliforniába – bökte ki. – Szerettem volna megtalálni a sírját. El akartam mondani neki, hogy felnőttem, és próbáltam jó ember lenni, amilyen ő volt, ahogy anya mesélte. Jó ember volt, nagyon szeretett minket, és hitt egy jobb világban. Anyám mindig ezt mondogatta. Csak egyfolytában rettegett, féltett engem. Talán az apám tudta, mire vagyok képes… Nem tudom. Még kisbaba voltam. – Üveges szemmel felnézett. – Lehet, hogy csak annyit tudott, ez a világ nem fogadja el a magamfajtát. Sehol sem találok otthonra benne.

– Ó…

– Innen jött. Ezt biztosan tudom.

– Mármint Londonból?

– Nem, asszonyom. Innen.

Margaret értetlenül ráncolta a homlokát. Vetett egy pillantást Coultonra, aki élénken figyelte az eseményeket. Margaret is szerette volna tovább faggatni a fiút, de valami visszatartotta; egy ösztön, amivel kapcsolatban már megtapasztalta, hogy érdemes bíznia benne és hallgatni rá. Úgyhogy csak lesimította a szoknyáját, és elfordult.

– Nagyszerű, Charles, köszönöm. Most szeretném, ha koncentrálnál. Tudom, hogy fáradt vagy, de még van hozzád egy utolsó kérdésem. Mi az, amit akarsz, Charles?

A fiú feje előrebicsaklott, majd hirtelen ismét felrántotta.

– Soha többé nem akarom, hogy bántsanak – mondta akadozó hangon.

– Mennyi port adott neki? – kérdezte Coulton. – Szerintem nem tud többet mondani. Megtudta, amit akart?

Margaret bólintott.

– Tudni akarom, hogy nézett ki… az apám… – motyogta Charlie. – Újra hallani akarom az anyám hangját, nem emlékszem a hangjára…

A nő kinyitotta a bilincseket, segített Coultonnak kiemelni a fiút a székből, próbálták talpra állítani. Akármilyen vézna kölyök volt, a lába nem bírta megtartani a súlyát.

– Szegény pára – jegyezte meg Margaret egy lépést hátrálva. – Mind szerencsétlenek. Jobbat érdemelnének nálunk.

CHARLIE A SZALONBAN tért magához, a bársonydíványon. Összekulcsolta a kezét a tarkója alatt. A kandallóban ropogott a tűz. Fájt a feje. Csak feküdt ott, és próbált visszaemlékezni a vizsgálaton történtekre.

A kéménylyukban fájdalmasan süvített a szél. Néhány utcával távolabb egy részeg kornyikált. A macskaköves utcán paták csattogtak. Az ablakot egyenletesen, halkan verte az eső, néha erőre kapott, azután megint elcsendesedett.

Charlie kényelmetlenül fészkelődni kezdett, azután felült a sötétben, és megdörgölte az arcát. Úgy tűnt, Blackfriars még éjszaka is tele van élettel. Valaki résnyire nyitva hagyta az ablakot, a fiú krétaízt érzett a szájában az esős levegőtől. Amikor beletúrt az orrába, megállapította, hogy fekete lett a beleszáradt takony. London. Ez a hatalmas város semmihez sem hasonlított, pedig emberi kezek építették. Olyan régi volt, mintha öröktől fogva létezett volna, és olyan messzire elnyúlt, mint a Mississippi folyó, amit Charlie annyira szeretett. A mocsok, a sötét, végtelenbe vesző sikátorok és kanyargós mellékutcák, a pincékbe vezető, árnyékos lépcsők, ahonnan alakok léptek ki, mint a jelenések. Ezeket a dolgokat Charlie csak egy pillanatra látta elsuhanni az esőben, miközben a bérkocsi végigszáguldott a vizes, macskaköves utcákon a St. Pancras állomás felől…

Azon töprengett, vajon mi baja lehet. Megdörzsölte a csuklóját. Mrs. Harrogate elégedettnek látszott abban a hátborzongató pincében. Charlie persze nem bízott meg benne. Az a nő hangtalanul suhant a padló fölött a fekete ruhájában, komor volt a tekintete, nem pislogott, és ott terpeszkedett az a ronda anyajegy az arcán. Gyorsan rendre intette magát. Nem ítélkezhetett mások fölött, hiszen pontosan tudta, milyen érzés szokatlannak lenni. De amikor Mrs. Harrogate ránézett, mindig az volt az érzése, hogy az a nő a veséjébe akar látni, megmérni, mint egy zsák búzát. Mr. Coultonban sem bízott meg teljesen, de őt legalább volt alkalma közelebbről megfigyelni, és arra a megállapításra jutott, hogy ő jó ember, jelentsen ez bármit. A régi templomuk fiatal papja talán úgy fogalmazott volna, hogy a könyörület vezérli. Úgy sejtette, azok ketten elvonultak az emeleti hálószobákba, s ott fent hevert az a rémálomszerű lény is, megkötözve és elkábítva, az a szürkéskék bőrű, vörös szájú teremtmény. Charlie visszafeküdt, és egy darabig a lény körül forogtak a gondolatai, azután megpróbálta elképzelni, hogy fogja érezni magát az intézetben. Félelemmel töltötte el, hogy oda kell mennie.

Ekkor a folyosó végén lassan, nyikorogva kinyílt egy ajtó. De nem hallott közeledő lépteket, és a padlódeszkák sem nyikorogtak. Várt egy kicsit, azonban senki sem jött.

Azután halk kaparászást hallott, mintha valaki a körmével karmolászta volna a fát. Gyorsan felült, és rámeredt a ház belsejébe vezető lépcsőkre.

Semmi. A sarokban halkan ketyegett az óra. Az eső kopogott az ablaküvegen. Charlie felkelt, a lépcsősorhoz ment, a korlátnak támaszkodva fülelt.

– Maga az, Mr. Coulton? – kérdezte halkan. – Mrs. Harrogate?

Nem kapott választ.

Elindult a néma lépcsősoron. Az első fordulóban csak csönd és sötétség. Feljebb ment egy emeletet, majd még egyet. A vérszívó szobájának ajtaját nyitva találta. Az ajtó mögött sötétség uralkodott.

Charlie mozdulatlanná dermedt, a szíve hevesen vert.

– Uram? – kérdezte halkan. – Ébren van?

Ekkor valami halvány és kivehetetlen megmozdult az ajtókeret fölött, mintha Charlie-ra várt volna. A homályos folt lecsúszott a fiú látóterébe, ott lógott fejjel lefelé, és hatalmas, fekete szemével Charlie-ra meredt. A fiú értetlenül bámult vissza rá, de amikor a lény lassan kivillantotta hosszú fogait, úrrá lett rajta a rémület, és segítségért akart kiáltani, ám nem jött ki hang a torkán.

Charlie hátrébb botladozott. A vérszívó kaparászó hang kíséretében lecsúszott a padlóra, felegyenesedett, a kötelek a csuklóján és a bokáján lógtak.

Aztán nekirugaszkodott.

Charlie futásnak eredt. Levetette magát a lépcsőn, csúszott, botladozott, gurult, mígnem elérte a földszintet. Felkászálódott, bebotorkált a szalonba, az ajtót becsapta maga mögött. Egy hangot sem hallott. Hol lehetett Mr. Coulton és Mrs. Harrogate? Talán bajuk esett? Elbotlott a saját lábában, a földön hátrafelé araszolt, mint egy rák, kitapogatta a díványt, próbált talpra állni. Percekig nem történt semmi. Arról győzködte magát, hogy elment az esze, csak az érzékei csapták be.

Majd egyszer csak az ajtó dübörögni kezdett, mintha ököllel verte volna valaki. Pillanatnyi csönd után lassan lenyomódott a kilincs, s az ajtó nyikorogva elfordult a zsanérokon. A fiú iszonyattal nézte, amint a szürke vérszívó felmászik a mintás mennyezetre, mint egy pók, és onnan bámul le rá. Félrebillentette a fejét, és a fogát csattogtatta.

Mielőtt a fiú segítségért kiálthatott volna, a lény villámgyorsan rávetette magát, birkózni kezdtek az összetörő páfránycserepek és szanaszét repülő bútorszilánkok között. A szörny Charlie torka után kapkodott, felhasította a karján a bőrt, miközben a kötelek úgy jártak a levegőben, mint az ostorszíjak. Belehajolt Charlie arcába, az állkapcsa vadul csattogott. A fiú némán harcolt vele. Felhúzta a térdét, rúgott egy nagyot, mire a hátborzongatóan könnyű teremtmény lerepült róla, és nekivágódott a távolabbik falnak. Charlie azonnal felpattant. Egy pillanatra megakadt a szeme az üvegben lebegő, furcsa magzaton. Mintha őt bámulta volna, miközben a kezét rászorította a tégely falára. Mikor a vérszívó újra nekiveselkedett, a fiú két kézzel a feje fölé lendítette az üveget, és teljes erejéből a szörnyeteg koponyájának csapta.

A reccsenést iszonytató csend követte. A vérszívó a földön hevert, kábán forgatta a fejét a kiömlött, ocsmány masszában. Aztán az üveghez kúszott, karmaival kiemelte az apró magzatot. Charlie nem akarta megvárni, mi lesz ezután: feltépte az ajtót, kirohant az előtérbe, majd ki az épületből, egyenest a nagy vaskapuhoz. Lenyomta a kilincset, s már kint is volt, a kapu fémes kondulással vágódott be mögötte. Egy darabig csak ácsorgott a csúszós macskaköveken, a sötétséget kémlelve.

Az eső szinte azonnal átáztatta az ingét. Reménykedett, hogy a szörnyeteg nem tud átjutni a nagy kapun.

Ám ekkor üvegcsörömpölést hallott a szalon nagy üvegablaka felől. Az eső függönyén át látta, amint egy fakó alak az épület homlokzatába kapaszkodva mászik.

Charlie futásnak eredt. Csúszkálva szaladt a macskaköveken és a járdacölöpök között, bekanyarodott egy sötét sikátorba, ott megbotlott egy kupac törött ládában. A kapualjakban alakok álltak, akik a fiú közeledtére felkapták a fejüket, de Charlie csak rohant tovább. Keresztülvágott egy téren, végigfutott egy mellékutcán, elrohant egy park mellett, ahol padok álltak, és egy szobor is magasodott benne a gázlámpák fényében, azután leszaladt egy omladozó lépcsőn, és félúton megtorpant. A vérszívó a legalsó lépcsőfokon állt, felnézett Charlie-ra, és csattogtatta a fogát.

A fiúnak izzott a karja és a mellkasa, ahol a lény összekarmolta, mikor a torka után kapkodott. Hangosan zihált. Nem ismerte ezt a fájdalmat, még sohasem érzett ilyet. Dermedten állt az esőben, a válla ütemesen ugrált. Érezte, hogy kezd elfogyni az ereje, és egyre jobban félt.

Azután a lény négykézlábra ereszkedett, s villámgyorsan rohanni kezdett Charlie felé. A szétszaggatott kötelek csattogtak a vizes lépcsőfokokon. Charlie sarkon fordult, eliramodott felfelé. A lépcső tetején volt egy fémkuka; Charlie lekapta róla a fedelét, megfordult, és teljes erőből a vérszívó képébe vágta. A súlyos vasdarab az álla alatt találta el a szörnyeteget, mely egy visítást követően lebucskázott a sötétségbe. Charlie megfordult, és kirohant a gázlámpák halvány fényében csillogó útra.

A folyó az út túloldalán volt. A hömpölygő sötétségen narancssárga fények világítottak, és furcsa alakok lebegtek, talán hajók vagy bárkák. Charlie megpillantott a bal oldalon egy hidat, arrafelé rohant. Senkit sem látott a környéken. A léptei hangosan csattogtak a macskakövön. Már a híd felénél járt, amikor megállt, és hátranézett. Nem látta a vérszívót. Megnyalta az ajkát, zihálva kapkodta a levegőt, és gondolkodni kezdett, azután odaszaladt a kőkorláthoz, kihajolt, s ekkor megpillantotta a lényt.

A vérszívó a hídszerkezeten mászott fejjel lefelé, homályos, szürke foltnak látszott a sötétségben. Charlie megint futásnak eredt, de néhány lépés után megtorpant, mert a szörnyeteg megelőzte. Felkapaszkodott a korlátra, lekuporodott a gázlámpák narancssárga fényében, félrebillentette a fejét, úgy bámulta a fiút.

– Mit akarsz tőlem? – kiáltotta Charlie. – Mit akarsz?

A lény kitátotta a száját, és mászni kezdett felé.

– Hagyj engem békén! – kiáltotta Charlie. – Tűnj el innen!

A vérszívó megtorpant, néhány hosszú pillanatig semmi sem történt. Azután a lény csattogtatni kezdte a fogát, előrevetette magát, ám Charlie ezúttal felkészült a támadásra. Oldalra vetődött, ezért a lény csak a törzsén karmolt végig, azután ököllel lökött rajta egyet alulról, amitől a szörny átrepült a korlát fölött. Kétségbeesetten karmolászta a csúszós követ, de nem talált fogást rajta. Charlie zihálva, zokogva rászorította a kezét az oldalára, így nézte, amint a szörny elrugaszkodik a víz fölé, végül belezuhan a Temzébe.

A fiú nekitámasztotta a hátát a jéghideg kőnek, és csak remegett az esőben, a gázlámpák fényében. Nedvességet érzett a szemében, de azt sem tudta eldönteni, hogy esőcseppek hullottak bele, vagy eleredtek a könnyei.

7

MINDEN IDEGEN EGY ÚJ KEZDET

ALICE Q UICKE A SZÜRKÉS FÉNYBEN hagyta maga mögött Remingtont a ragyogó fiú társaságában, aki a kocsiban szendergett egy pokróc alatt. Szitált az eső, a fák fölött vörösen felkelt a nap. Hosszúra nyúltak az árnyékok, mire áthaladtak Merville-en és Oaks Hollow-n. Éjszaka egy elhagyatott, út menti pajtában aludtak, majd reggel továbbindultak. Útközben csak néhány lovassal találkoztak. A következő éjjel Alice felöltözve aludt a kocsin lévő matracon, a fiú odabújt mellé, hogy megmelegedjen. Az azt követő éjszaka, miután begurultak Indiana államba, Alice a földön heveredett le, a hátát a kocsi kerekének támasztotta, az álla lebiccent, és alvás közben a csizmája sarka a kihűlt parazsat rugdosta.

Miután beértek Lafayette-be, Alice-nek két napjába telt, mire sikerült túladnia a lovon és a kocsin. Vett két harmadosztályú jegyet Carmelbe. Onnan az ohiói Columbusig egy kocsiban utaztak egy idős hölggyel meg az ölebével. Kilenc nap elteltével Alice és a fiú megérkezett a New York állambeli Rochesterbe. A bőrkötéses vendégkönyvet úgy írta alá, mint Mrs. Coulton, miközben az eső oldalról bevert a tornácra, a kölyökből Alice mellett csöpögött a víz. Egy kerék alakú gyertyatartó alatt hajlongtak kifelé a kurvák, az erkélyüket árnyék fedte, kesztyűs kezükben úgy nyíltak-csukódtak a legyezők, mint a madárszárnyak.

Alice másnap reggel szerzett tudomást a tűzről az újságból.

Egy régebbi lapszám volt. Alice a zajos reggelizőhelyiségben fejben visszaszámolta a napokat, és megállapította, hogy hat nappal a távozásuk után történt az eset. A tűz a nagy sátorban kezdődött, onnan átterjedt a menazsériára, tizenegy ember és huszonhat állat veszett oda. Az újság egy gyatra linómetszetet is közölt a lángoló sátorról. Alice ránézett a fiúra, aki komoly arccal rágta a steaket és a tojást, miközben az eső árnyékokat rajzolt a mögöttük lévő manzárdablakokra, félhomályba borítva az asztalukat. Szomorú szívvel úgy döntött, hogy a gyereknek nem kell tudnia róla.

A városban töltötték a napot. Ruhákat vettek a fiúnak, majd egy teázóban ettek, kilátással a parkra, ahol egy vásár fényei világítottak az alkonyi félhomályban. Az estét Alice az ablak előtt töltötte, a függönyön keresztül kibámult az utcára, a revolvere az asztalon hevert mellette. Megint elolvasta a tűzről szóló cikket, azután gondosan összehajtotta, és bedugta az inge ujja alá, mint egy zsebkendőt. Elfújta a gyertyákat. Az út közepén elnyúló pocsolyákban a vasútállomás narancssárga fényei fodrozódtak és táncoltak.

Marlowe keveset beszélt. Az utazásuk első hetében alig szólalt meg. Alice hátrasimította a haját; a tűzre és az áldozatokra gondolt. Az újság azt írta, baleset történt, de vajon mit szólna ehhez Coulton? Alice felidézte a férfi gyászos tekintetét, lekonyuló ajkát, baljós hangját, amikor arról a Marber nevű fickóról beszélt. Jacob Marber, a fejvadász, aki valójában nem is fejvadász. A fiú halkan, de élettelin szuszogott az ágyban.

Történnek efféle dolgok. A világ kegyetlen. Alice mégis elgondolkodtatónak találta az esetet. Eszébe jutott az elmegyógyintézet, ahol az anyja az életét töltötte, a tisztára súrolt folyosók némasága, a temető szomorú magánya. Az anyja. Alice megpróbálta felfedezni benne a szeretetet, de hiába. És ő mennyi szeretetet adott cserébe? Megtörölte az öklével a szemét. Egyetlen dagerrotipja sem volt az asszonyról, már azt is elfelejtette, hogy nézett ki. Egyszerűen eltűnt, mintha sohasem létezett volna. Vajon mit hagyunk magunk után? Ránézett a fiúra, aki belefúrta a fejét a párnába. El fogja juttatni a jó öreg Mrs. Harrogate-hez, Londonba. Ezt még meg fogja tenni. Az eső végigfolyt az ablakon. Két alak tántorogva átkelt az úton, a kalapjukat a homlokukba húzták a széllökések ellen. Alice szívében a félelem árnya lakozott, rossz előérzet kínozta. Megtapogatta az ingujja alatt lapuló cikket.

– Mi a baj, Alice? – dünnyögte halkan. – Mit nem veszel észre?

Az ablaküveg elmosódva tükrözte vissza az arcát a sötétben, kísérteties képet festve.

MÁSNAP REGGEL A FIÚ sokáig aludt, Alice nem ébresztette fel. Leült az ágy szélére, ellenállt a kísértésnek, hogy beletúrjon a hajába, és megvárta, amíg megmozdul.

– Jó reggelt! – suttogta, amikor Marlowe mocorogni kezdett.

– Lovakkal álmodtam – mondta a gyerek álmosan. – Szót fogadtam.

Nagyon kicsi volt. Sok kényelmetlenséget kellett elszenvedniük útközben, de egyszer sem panaszkodott. Az első, javarészt némaságban töltött hét után, néhány nappal ezelőtt kezdett el beszélni egy keveset. Lehet, hogy félt a jövőtől, de erről is hallgatott. Mióta Alice felnőtt lett, kevés gyerekkel találkozott, és meglepetten vette tudomásul, hogy milyen kellemes érzéssel tölti el, amikor a fiú hozzáér, vagy becsúsztatja a kezét az övébe, vagy felmosolyog rá, kivillantva kusza fogsorát. Marlowe mindig úgy aludt, hogy a karját a feje fölé nyújtotta, mintha meg lett volna bilincselve. Úgy evett, hogy az egyik kezében a kanalat, a másikban a villát tartotta, és mindent fellapátolt, felkapargatott a tányérjáról. Amikor pedig felvette apró, fekete cipőjét, mindig összekeverte a jobb lábát a ballal.

– Gyerünk, kelj fel gyorsan! – sürgette Alice. – Délben indul a vonatunk.

A fiú nagyokat pislogott, és felült.

– De azt mondta, hogy itt maradhatunk, és megnézzük a tavat.

– Elég vizet fogsz látni, amikor kihajózunk New Yorkból. Mozgás!

A fiú mozdulatlanul kuksolt a takaró alatt. Alice azt hitte, mondani akar még valamit, de hallgatott. Ezúttal sem panaszkodott. Felkelt, odalépett a mosdótálhoz, mire Alice-nek fájdalmasan összeszorult a szíve.

– Jól aludtál? – kérdezte némi bűntudattal a hangjában.

Nem sejtette, hogy a fiú ennyire kíváncsi arra a tóra. De miért is ne lett volna kíváncsi rá? Valószínűleg nem sok mindent látott a cirkusz környékén kívül.

Marlowe gondosan megdörzsölte rózsaszínű arcocskáját, rózsaszínű fülecskéjét, rózsaszínű nyakát, azután megtörülközött. Végig kerülte Alice pillantását.

– Az a helyzet, hogy elég szigorú az időbeosztásunk – magyarázta a nő, miközben odalépett a fiú mögé. – A gőzhajó néhány nap múlva indul, és nem akarom, hogy lekéssük.

Marlowe ránézett a tükörből, a homlokát ráncolta.

– Sokan számítanak ránk – folytatta Alice. – Azok az emberek, akik szeretnek téged, és alig várják, hogy találkozhassanak veled. Jó emberek, és már nagyon régóta várnak.

A fiú végre megfordult, és ránézett.

– Milyenek azok az emberek? – kérdezte.

Alice nyelt egy nagyot.

– Nem tudom. Kedvesek.

– Honnan tudja?

Alice tanácstalanul megnedvesítette az ajkát.

– Ők a családod, Marlowe – felelte végül.

– Nekem Brynt a családom.

– Nem, drágám – jelentette ki határozottan Alice. – Ez nem igaz.

De elszorult a torka, amikor ezt kimondta. A fiú két hét alatt nem beszélt annyit, mint most. Kapja be Coulton, amiért ebbe a helyzetbe hozta! A pokolba ezzel a munkával! A szél nekiverte az esőt az ablaknak. Marlowe egyenesen Alice szemébe nézett. Szomorú és bölcs volt az arca, mintha túlságosan jól ismerte volna ezt a világot, és sajnálta volna Alice-t a munkája miatt.

A nő undorodva felhúzta a csizmáját.

Még ez az utolsó megbízás, aztán felmond.

DE AZ A KELLEMETLEN ÉRZÉS nem múlt el.

Valójában egyre erősebb lett, minél közelebb értek a Grand Central állomáshoz. Három nappal később megérkeztek New Yorkba, és kiléptek a vonatból a fehér gőzfelhőbe. Az acélgerendákon feszülő, boltíves üvegtetőt feketére festette a korom, és az állomás elviselhetetlenül zajos volt. Alice tekintete nyugtalanul cikázott a sápadt arcok, a fekete kalapok meg az ezüstfogantyús sétapálcák között. A torkában dobogott a szíve, a jobb keze hüvelykujját a kabátja zsebében lapuló revolver kakasán tartotta.

Leszállás közben Marlowe megfogta Alice kezét, talán csak azért, mert attól félt, hogy elveszítik egymást a zűrzavarban, de a nő meglepetten konstatálta, hogy jólesik neki a gesztus, és miközben átverekedték magukat a tömegen a hordárok felé, mosoly bujkált a szája sarkában.

A peron végén egy torzonborz hajú, törődött arcú, vak asszony álldogált.

– Rossz irány, rossz irány, rossz irány – rikácsolta az arra járóknak.

Senki sem törődött vele, de Marlowe ámultan megbámulta.

– Ne foglalkozz vele, Marlowe! – szólt rá Alice. – Bolond, és magában beszél. Hagyd békén!

De amikor elhaladtak mellette, a vak nő rájuk szegezte hályogos szemét, és miközben eltávolodtak tőle, valahogyan követte őket a tekintetével. Alice többször hátranézett, és megborzongott. A tömeg továbbhömpölygött.

Alice élete hetek óta másról sem szólt, csak mocskos hotelszobákról meg hanyagul kimosott ágyneműkről, és kezdett belefáradni. De azért levitte Marlowe-t a kikötő közelében kanyargó utcákra, amerre a hatalmas óceánjárók horgonyoztak, és talált egy ócska kis panziót, ahol talán a matrózok vagy a harmadosztályú utasok szálltak meg. A régi, háromszintes faépületnek csúcsos ablakai voltak, és a zsindelyes tető még nagyjából egy darabban maradt. Keskeny, magas folyosóra nyílt a bejárata. Legalább száz éve állhatott a kikötő közelében, talán a forradalom előtt jó hírű helynek számított, mielőtt körbenőtte a város. Alice benyitott a félhomályos recepciósirodába; a faburkolat fölött lógó olajlámpások mindent gyenge narancssárga fénybe borítottak, a padló úgy nyikorgott a lába alatt, mint egy hajó, és arra a több ezer emberre gondolt, akik megfordultak ezeken a fadeszkákon.

A félelme még erősebb lett, amikor kivette a szobát. A tulajdonos egy idős, hajlott hátú férfi volt, aki imbolyogva járt, egyik kezében olajlámpást, a másikban pedig egy nehéz kulcscsomót tartott. Zsíros haja a gallérját verdeste, könyökvédős zakót viselt.

– És a férje hol van? – kérdezte gyanakvóan, amikor kinyitotta a szoba ajtaját.

Alice elkapta a férfi pillantását. Csizmájával belelépett a zöldes színű füst pernyéjébe, ami a szomszédos gyertyaöntő műhelyből szállt át; megfontolt mozdulatokkal beletörölte a szőnyegbe.

– Meghalt – felelte.

A férfi felmordult, majd szemügyre vette Marlowe-t.

– A maga fia? Ez egy tisztességes hely, remélem, érti. Nem fogadhat látogatókat – morogta a férfi.

A gyanúsítás hallatán Alice bosszúsan összeráncolta a szemöldökét. Ripityára törhette volna az öreg orrát egy szempillantás alatt, viszont a mocskos gondolatokat akkor sem verhette ki a fickó fejéből.

– Hajlandó elfogadni a pénzünket, vagy sem? – kérdezte higgadtan. – Három éjszakára maradnánk.

– Előre kérem a teljes összeget – közölte a férfi.

Miután Alice-nek nem volt ellenvetése, az öreg intett, hogy kövessék.

A nő úgy gondolta, alapvetően megteszi ez a hely, bár a félelem továbbra is ott munkált benne.

A szoba a legfelső emeleten volt, s miután a férfi elhúzta a függönyöket, felhajtotta a molyrágta pokrócokat, és kinyitotta a szekrény ajtaját, melyen egy hosszú, homályos tükör lógott, magukra hagyta őket. A padló és a falak olyan vékonyak voltak, hogy Alice hallotta, ahogy a férfi végigkacsázik a folyosón, le a lépcsőn, majd a lenti átjárón keresztül visszacsoszog a földszinti irodájába.

Egymásra néztek Marlowe-val, és Alice elmosolyodott.

– Az egerek számára palota lenne.

Marlowe is mosolygott.

Sok teendőjük volt. Az elkövetkezendő napokban toporogva végigállták a sorokat a kikötőben, kitöltötték a vámhivatal papírjait, és kerestek egy fuvarost, aki hajlandó volt felmenni a panzióhoz és leszállítani a csomagjaikat a hajóhoz. A kikötőben nyüzsgött az élet. A raktárakból bárkákra rakodták a köteleket, a csörlőket és a hatalmas, lapos ládákat, rendőrök járkáltak mogorva arccal a munkások között, míg a Staten Island felől érkező családok tagjai szorosan, gyanakvóan egymáshoz bújtak. Alice egy pillanatra sem engedte el Marlowe kezét a tömegben, és az a rossz érzés egyre inkább hatalmába kerítette. Olyan volt, mintha valaki követte volna őket, de amikor behúzódott egy kapualjba, vagy megállt egy kirakat előtt, hogy szemügyre vegye az utca tükörképét, senkit sem látott.

Az utolsó New Yorkban töltött éjszakájukon nem aludt. Marlowe mellett feküdt az ágyban, a fiú szuszogását hallgatta, és a plafont bámulta a sötétben. Néhány óra múlva végigmennek a kikötőhídon, megkeresik a kabinjukat, és kihajóznak. Elmennek innen. Éjfélkor hallotta a néhány utcával távolabbra lévő matrózkápolna harangjait. Pont a feje fölött egy régi beázás sárgára színezte a plafont – a folt Mrs. Harrogate anyajegyére emlékeztette. Hamarosan találkoznak vele.

És ekkor megérezte.

Nem egy hang volt, hanem egy érzés, mint amikor egy felhő eltakarja a napot, és hirtelen hűvössé válik a levegő. Alice összevonta a szemöldökét, elfordította a fejét a párnán, és mozdulatlanná dermedt.

Azután meghallott valamit. Az alattuk lévő folyosó halkan nyikorgott, mintha valaki gondosan ügyelt volna arra, hogy ne csapjon zajt. Alice hangtalanul felkelt az ágyból, felvette a nadrágját, az ingét és a csizmáját. Utána hallgatózott. A csoszogó léptek lassan közeledtek felfelé a lépcsőn az ő emeletükre.

Alice sietős mozdulatokkal belegyömöszölte a holmijukat a bőröndjeikbe, felmarkolta Marlowe ruháit és azt a zsebtükröt, amit mindig magánál hordott. Lecsukta a bőröndök tetejét, gyorsan becsatolta a pántokat, aztán körbenézett. Odalépett az ablakhoz, kinyitotta, és miközben a hideg levegő beáramlott a szobába, érezte, hogy feltámad benne a harag. Végül elővette a revolverét, hátrahúzta a kakast, lassan megforgatta a beolajozott forgótárat, majd zsebre dugta a fegyvert.

– Marlowe… – suttogta.

Megrázta a fiút, s amikor az rémülten kinyitotta a szemét, a szája elé tette az ujját, és az ajtó felé biccentett.

A panzióban kísérteties csönd uralkodott. Senki sem horkolt, senki sem köhécselt, sehonnan nem szűrődtek ki halk beszélgetésfoszlányok. Ez a csönd ijesztette meg Alice-t a legjobban. Marlowe már felhúzta a cipőjét, természetesen fordítva, és éppen a kabátját rángatta magára. Alice odament az ajtóhoz, rátapasztotta a fülét.

Ekkor mind a ketten meghallották. A folyosón lassú, nyugodt, tisztán hallható léptek közeledtek a szobájuk felé. Alice rászorította a tenyerét az ajtóra, kartávolságnyira hátralépett, és fejmagasságba emelte a revolvert. A léptek megálltak.

Semmi sem mozdult. Egyetlen hang sem hallatszott.

Valaki, valószínűleg egy férfi, megköszörülte a torkát az ajtó túloldalán. Alice-t a hatalmába kerítette a félelem és a kétségbeesés, lehunyta a szemét, és amikor kinyitotta, látta, hogy fekete füst áramlik be a szobába, először csak az ajtó alatti résen, azután az ajtó mind a négy szélénél, egyre sűrűbb és feketébb. Valaki óvatosan lenyomta a kilincset, mire Alice-t kirázta a hideg.

Tűnj!

El!

Innen!

Gyerünk! Megmarkolta Marlowe karját, odarángatta a fiút a nyitott ablakhoz.

– Igyekezz, az ég szerelmére! – sziszegte.

Kimászott a párkányra, kirántotta a tetőre a bőröndjeiket, azután benyúlt Marlowe hóna alá, és őt is kiemelte.

Az a valaki, aki a bejáratnál állt, meghallhatta a neszeket, mert verni és rugdosni kezdte az ajtót. A szobát már vastagon elborította a korom- és porszagú, fekete füst. Alice a szája elé fogott egy zsebkendőt, és a tető felé fordult, hogy elinduljon, de hirtelen visszafordult, odaszaladt az éjjeliszekrényhez, és kivette a fiókból a hajójegyeket meg az iratokat. Elég nagy zajt csapott, de nem érdekelte. Az ajtó rázkódott a keretben, azonban még kitartott.

Marlowe a lejtős tetőn kuporgott, a térdét szorosan a mellkasához húzta. Alice egyik karjával felnyalábolta a fiút, a másikkal felkapta a két bőröndöt, és imbolyogva-botladozva elindult a tetőgerinc felé. Sietős léptekkel elhaladt a kémény mellett, félig leereszkedett, félig lecsúszott a túloldalon lévő ereszcsatornákhoz, és miután átdobta a bőröndjeiket a szomszédos épület tetejére, szorosan a vállához húzta Marlowe fejét.

– Csukd be a szemed! – suttogta, majd elrugaszkodott.

A bal térdére esett, kidőlt oldalra, de gyorsan felpattant, és hátranézett. Úgy tűnt, senki sem üldözi őket. Kész őrültségnek hatott az egész. Ez a tető lapos volt, tartozott hozzá egy tűzlétra, úgyhogy Alice gyorsan afelé terelte a fiút, le az utcára. Innen látszott a bérelt szobájuk tetőablaka, és a nő meredten belebámult a sötétségbe, de senkit sem látott. Viszont mintha halvány füst szivárgott volna ki az éjszakába, majd a sötétben kirajzolódott egy még mélyebb feketeség: egy férfialak lépett előre, és őket nézte.

Alice megmarkolta Marlowe kezét, és bicegve belefutott az éjszaka sötétjébe.

SZERENCSÉRE NEM TÖRT EL a térde, viszont csúnyán feldagadt. Foltokban belilult, és puha lett, mint egy hatalmas padlizsán. Nem tudott ránehezedni.

Felkapaszkodott Marlowe-val a Washington Avenue-n, bicegve átkelt a színházba járók fényes, fekete kocsijai között, rendszeresen hátrapillantgatva. Egy kis parkban végül megállt egy halott forradalmár szobra mögött, lecsúszott a vizes fűre, és kinyújtotta maga elé fájdalomtól lüktető lábát.

Zihálva kapkodta a levegőt, belebámult a sötétségbe, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. Szigorúan végigmérte a fiút.

– Láttál már valaha ehhez hasonlót?

Marlowe tágra nyílt szemmel megrázta a fejét.

Alice tudta, hogy azok a gyerekek, akiket összegyűjtenek, mások. Coulton tehetségeknek hívta őket. És az a valaki – az a lény –, akit a szobájuk ablakában látott, szintén különleges volt.

– Ne hazudj nekem, Marlowe! – morogta fenyegetően.

– Nem hazudok – suttogta a fiú.

Alice hirtelen izzó fájdalmat érzett a lábában, hangosan felkiáltott, és megfogta a térdét. A kiáltását visszaverték a falak, majd elnyelte a sötétség.

– Még mindig a nyomunkban van? – kérdezte Marlowe.

Alice hallgatott.

A park kicsi volt, valójában csak egy fűvel bevetett négyzet a szobor körül, egyetlen utcalámpa világított a sarkában. Három oldalról ablaktalan hátsó falak vették körül. A hátuk mögötti utcán néha zörögve végiggurult egy bérkocsi. Ha az a fickó rájuk talál, nincs hová futniuk.

Alice valószínűleg elájult, mert amikor kinyitotta a szemét, Marlowe törökülésben ült mellette, összehajtott kabátját a nő feje alá tette. A sötétben csak a fiú sápadt arcocskáját látta.

Alice megpróbált felülni, de visszazuhant a fűre.

– A lába sérült meg? – suttogta Marlowe.

– A térdem. Mennyi ideig voltam eszméletlen?

– Nem sokáig.

Alice szeretett volna valami vicceset mondani a panzióban látott lényről, de semmi sem jutott eszébe, végül lehunyta a szemét.

– Alice?

– Igen?

– Ugye engem nem Stephen Hallidaynek hívnak?

Alice fájdalmasan kinyitotta a fél szemét.

– Miért… miért kérdezed?

– Mert tudom, hogy nem az a nevem.

– Nem – mondta kelletlenül Alice. – Nem az a neved.

– De akkor ki vagyok?

Alice összeszorította a fogát, s felnézett a fiúra.

– Nem tudom. Ki szeretnél lenni?

– Marlowe.

– Rendben – felelte a nő, és visszatette a fejét a kabátra.

– Alice? Miért mondta, hogy Stephen Halliday a nevem, ha nem így van? – faggatta a fiú.

Alice-nek megint sajogni kezdett a térde. A vizes fűtől nyirkos lett a ruhája, nagyon fázott. Nem lesz könnyű felszállni reggel arra a hajóra. Vágott egy grimaszt.

– Azt hiszem, először is azért, mert a munkaadóim erre utasítottak. Másrészt pedig, mert úgy gondoltam, ezzel tudlak a legkönnyebben rávenni, hogy velem gyere. Hogy így… így okozom a legkisebb fájdalmat.

– Bryntnek?

– Igen, Bryntnek. És neked is.

Marlowe hallgatott, és az inge ujját rágcsálta.

– És hová visz engem?

– Először Londonba, utána Skóciába. Van ott egy intézet, ahol biztonságban leszel. Cairndale-nek hívják. Sok gyerek van abban az intézetben, és ők is olyanok, mint te. Ők is… különös dolgokra képesek.

– Maga is velem jön?

Alice arca megrándult.

– Egy darabig igen. Én általában csak… felkutatom a gyerekeket.

A fiú bólintott.

– Nem kellett volna hazudnia nekem.

Marlowe felállt, és elindult a sötétben. Alice épp utánakiáltott volna, hogy megkérdezze tőle, mit csinál, de a fiú már jött is visszafelé, a cipője talpa nyikorgott a vizes füvön, ahogy körbejárta a parkot, és letérdelt Alice mellé.

– Tudom, hogy miért akarnak megszerezni engem – mondta halkan. – A munkaadói.

Ez nagyon furcsán hangzott egy nyolcéves fiú szájából. Hátborzongatóan és összeszedetten. Alice tarkóján felállt a szőr.

– Ezt hogy érted?

A fiú válasz helyett meglepő dolgot csinált. Kinyújtotta a kezét, és megérintette Alice csuklóját.

– Mi történt magával?

– Ez? – Alice megrázta a fejét. – Semmiség. Egy ficam.

Hirtelen eszébe jutott az az este, amikor lelökte egy férfi kezét a derekáról egy bárban, White Rapidsban, mire a fickó barátai felröhögtek. A férfi vigyorogva mesélte neki, hogy marhákat szokott hajtani jó pénzért, és négy hónapon keresztül csak férfiakat látott maga körül. Coulton elfordította a fejét, mintha Alice szándékosan hívta volna fel magára az idegen figyelmét, és a nőt ez dühítette fel a legjobban. Amikor a férfi megint a dereka felé nyúlt, Alice kitámasztotta az egyik lábát, ahogy Allan Pinkertontól tanulta, kissé előredőlt, és ököllel belevágott a fickó arcába. Érzett egy roppanást, azután a férfinak megroggyant a térde, és összeesett. Hirtelen csönd lett, a vendégek elfordították a fejüket, azután a bárba visszatért az élet. Coulton tétlenül nézte végig az egészet.

A fiú az ölébe ejtette összekulcsolt kezét, azután Alice felé fordította a tenyerét, mintha mutatni akart volna neki valamit.

– Mit csinálsz? – kérdezte Alice.

Marlowe lassan kioldozta a nő csizmáját, lehúzta a lábáról, és feltűrte a nadrágja szárát. Alice nem szólt rá. Amikor a fiú megpillantotta a sérült térdet, vetett egy kérdő pillantást Alice-re, azután óvatosan ráhelyezte mind a két tenyerét. Meleg áradt a kezéből, jóleső érzés volt. A meleg felkúszott Alice combjába, és fájdalmat okozott. A forró érzet egyre csak fokozódott, különösen a térdében. Alice ránézett a fiúra. Marlowe szorosan lehunyta a szemét, és ragyogott.

Kék fénnyel ragyogott, mint a cirkuszban, a bőrében kirajzolódtak a világító az erek. Alice döbbenten meredt rá. Látta a fiú csontjainak körvonalát, a koponyáját, az ujjperceit. A vizes fű és a szobor fürdött a fényben. Azután a térde még forróbb lett, a fájdalom elviselhetetlenné vált. Alice önkéntelenül felkiáltott, és elrántotta a lábát. Az égő érzés azonnal csillapodott. A fiú körül kialudt a fény.

– Marlowe… Marlowe… – zihálta Alice.

De rögtön érezte, hogy valami megváltozott. Még mindig érzékelte a ragyogást a látóterében. Szemügyre vette a lábát, és megmozgatta a térdét. Meggyógyult.

Alice döbbenten bámulta a lábát, a szíve hevesen vert.

– Ne legyen dühös! – suttogta a fiú.

Sápadtnak látszott, kis kezét a mellkasához szorította, és Alice észrevette, hogy bedagadt a csuklója.

– Rendbe fogok jönni – mondta Marlowe, miközben az arca eltorzult a gyötrelemtől. – Elvettem a fájdalmát. Most már nálam van, és miután hozzám kerül, gyorsan elmúlik.

Alice megpróbálta felfogni a szavai értelmét, de hiába. Eszébe jutott Coulton és Charlie Ovid, aki elrejtette a pengét a karjában.

– Ez lehetetlen – motyogta, miközben felállt, és óvatosan ránehezedett a lábára. Értetlenül bámult a fiúra.

– Ő megmondta, hogy maga nem fog hinni nekem – közölte Marlowe.

– Ki mondta meg?

A fiú nem válaszolt, nem is kellett. De Alice természetesen hitt neki. A térde elegendő bizonyíték volt. Önkéntelenül eszébe jutott az anyja, a szemében tükröződő, zöld színű tűz, amikor a hite átvette fölötte a hatalmat, az az őrület. Arra gondolt, vajon mit hinne egy ilyen csoda láttán. Hirtelen mélységes szomorúság lett úrrá rajta, és lehunyta a szemét. Az anyja.

Egy óra elteltével Marlowe kinyújtotta a karját, megmozgatta a csuklóját, és megmutatta Alice-nek. A duzzanat lelappadt. Már hajnalodott, a város üresnek és némának tűnt.

– Ilyen apró sérülések esetében nem tart sokáig – magyarázta Marlowe.

Alice-t ekkor elfogta az undor, amin ő maga is meglepődött, és szégyellte magát miatta. Nem akart hozzáérni a fiúhoz. Marlowe a bizalmába avatta, segített rajta, ezért a viszolygását árulásnak érezte.

– Sokszor csináltál már ilyet, Marlowe? – kérdezte halkan.

– Igen – felelte a fiú könnyeden.

– Hogy kezdődött?

A fiú zavartan vállat vont.

– Néha nem tudom irányítani. Régebben egyáltalán nem tudtam.

– Az intézetben segíteni fognak neked. – Alice felállt, és toporogni kezdett, hogy felmelegedjen a lába. – Brynt tudott róla?

Marlowe felvette a kabátját, de nem nézett rá a nőre.

– Nem beszéltünk róla.

Alice bólintott, és körbehordozta a tekintetét a téren, az ég felé magasodó, szürke épületek körvonalán. Egy férfi vadászott rájuk, egy lény, ami füstből tevődött össze. Őrültségnek hangzott, de Alice tudta, hogy ez az igazság. A saját szemével látta.

– Ennünk kell valamit – mondta végül. – Lemegyünk a kikötőbe.

Felkapta a bőröndöket, és nagy levegőt vett. Marlowe felsandított rá.

– Alice?

– Igen?

– Nem baj, hogy félek?

– Mindenki szokott félni. Én is szoktam.

– A panzióban is félt?

Alice bólintott.

– És máskor is. A félelem azt jelenti, hogy a fejed óvatosságra inti a szívedet. Nem rossz dolog. Az a fontos, hogy mit teszel, amikor félsz.

A fiú fontolóra vette a hallottakat.

– Az a lény megijesztett a panzióban.

Alice alaposan végigmérte.

– Egy óra múlva már a hajón leszünk, és soha többé nem fogjuk látni.

– De igen – jelentette ki Marlowe.

Jellemző volt a fiúra, hogy tökéletes bizonyossággal beszél a jövőről, és Alice-t nyugtalanította a dolog. Amikor ránézett, egy apró, védtelen gyereket látott, és a szíve, amiben nem igazán volt helye a gyerekeknek, a szeretetnek vagy az emberi kapcsolatoknak, megint összeszorult a fájdalomtól. Ugyanakkor érezte ezt az újonnan jött viszolygást, amit a gyerek nyugtalanító képessége váltott ki belőle. Nem volt vallásos, nem vezette vissza spirituális okokra azt, hogy a kölyök gyógyítani tud, mert nem bírta elképzelni azt az istent, ami egy olyan világot teremtene, ahol ennyi szenvedés van. Washingtonban voltak olyan természetkutatók, akik úgy hitték, hogy az összes élőlény egy fejlődésmintát követ, az emberek egykor majmok voltak, és fokozatosan átalakultak. Amikor ránézett Marlowe-ra, a világ rejtélyét látta. Az anyja mindig azt mondogatta, hogy a föld tele van csodákkal, csak az emberek többsége fél attól, hogy meglássa őket. A szíveddel láss, ne a szemeddel! – dünnyögte, miközben hűvös kezével Alice haját simogatta. Azt mondta, egy kis hit segítségével nagyszerű dolgokat lehet felfedezni. Neked van hited? És Alice komoly arccal mindig azt felelte: Igen, anya, van hitem, én is hiszek.

Egész életében fel-fellángoltak benne ezek az emlékek, egy második tűz. Tudta, hogy létezik a világ mögött egy másik világ, ahol semmi sem lehetetlen, és nagyon szerette volna megtalálni.

Lehet, hogy te nem látod, Alice, de ez még nem jelenti azt, hogy nem létezik – suttogta dühösen az anyja.

Nos, Alice végre meglátta, és elhitte.

KORA REGGEL FELMENTEK a tömeggel a hajó fedélzetére. A hordárok bőröndöket toltak fel a rámpán, a ropogósra keményített, fehér egyenruhás utaskísérők komor arccal odabiccentettek nekik, amikor elhaladtak előttük. A szürke égbolton sirályok köröztek és rikoltoztak. Az óceánjáró új volt, csillogott-villogott. Amikor Alice és Marlowe lement a másodosztályú kabinba, a bőröndjeik odabent várták őket. A folyosókon férfiak szivaroztak, a nők kacarásztak, kesztyűs kezükkel eltakarva a szájukat. Marlowe szorosan Alice mellett maradt. Az utasok megbámulták a nyomozónőt a férfiruhák miatt. Alice a korábban sérült lábát továbbra is kímélte, mert furcsán bizsergett. A kabinban átöltözött egy mályvaszínű, fardagályos ruhába, és gyűlölte, ahogy szorította, Marlowe pedig a kerek hajóablak előtt ült, s a kikötőben közlekedő hajókat figyelte.

Amikor elérkezett a kihajózás ideje, felmentek a többi utassal a fedélzetre, megálltak a korlát mellett, és a kikötőben összegyűlt embereket nézték, akik búcsúztatták őket. A sirályrajok a hajó fölött köröztek, a móló tömve volt. A motorok dübörgésétől remegett a padló. Hangos pukkanás hallatszott, azután hullani kezdtek a színes papírszalagok, a hajóduda is felbődült, és a tömeg felmorajlott.

Marlowe furcsán komoly arccal kukucskált ki a korlát fölött, és Alice kíváncsian követte a pillantását. A sokaság mögött egy magányos férfi állt egy raktár árnyékában, füstölt belőle a sötétség. Magas volt, a szakálla sűrű és fekete, cilindert, hosszú, fekete kabátot és fekete kesztyűt viselt. A körvonalai homályosak voltak. Egyenesen a fiúra meredt, a tekintetéből gyűlölet áradt.

De a hajó már eltávolodott a parttól, a hatalmas óceánjáró-turbinák hátramenetben nyöszörögtek, a város olajos vize tajtékot vert a vastag kötelek fölött, amelyeket csöpögve felcsörlőztek a fedélzetre. Alice kihajolt a korlát fölött, hogy szemmel tarthassa a férfit. Ő is felismerte. A férfi elindult, a vállával átverekedte magát a kíváncsiskodókon és a szerencsekívánókon a hajó felé, miközben az egyre messzebb került a parttól, a szerpentinek kitartóan hullottak, a hátsó fedélzeten a zenekar rázendített egy keringőre, és Alice végül elvesztette szem elől a tömegben. Utána csak ártatlan, szokványos arcokat és integető kesztyűket látott, az arcok tengere mögött kirajzolódott New York körvonala, és a sötét idegent elnyelte a hajó fekete füstje, ami fokozatosan elhalványult a kikötő fölött.

8

SZÖRNYETEGEK A KÖDBEN

WALTER, W ALTER , W ALTER , ébredj, Walter, ébredj fel…

Walter Laster lehunyta száraz szemét, de a fény még a szemhéján keresztül is elvakította.

…a fiú, Walter, a fiú, mi történt a fiúval, nem fejezted be, amit elkezdtél, Walter…

Nagyon hideg volt.

Walter rettentően fázott.

Megrázta a fejét, az arca és a bal füle tiszta kosz lett. Felegyenesedett a vakító napfényben, mint egy földből előbújó teremtmény. Hunyorgott, és körbenézett. A folyó. A Temze. Derékig állt a mély, sűrű, ragacsos iszapban a folyóparton.

…a fiú, a fiú, a fiú, a fiú…

Igen, a fiú.

Meg kell találnia a fiút.

Halk füttyentést és nevetést hallott, mire megfordult. Iszapguberáló kölykök. Hárman voltak, rongyos nadrágjukat a térdük fölé gyűrték, piszkos arcukat vörösre csípte a hideg, az orruk alatt takony csillogott. Walter ugrálni és billegni kezdett, elesett, feltápászkodott, majd lassan kiküzdötte magát a sekélyebb iszapba. A gyerekek nevetve szétszaladtak. Az egyik hozzávágott egy követ.

Volt az a híd az esőben. Fuldoklott, igen. Sokáig fuldoklott. Napokig? Mezítláb volt, fájt a lába a hidegtől, a ruháiba beleszáradt a büdös, sárga iszap. Távolabb a parton egy magányos alak állt hosszú, foltos kabátban és sapkában, a sekély iszapot turkálta. Walter elindult felé. Közben megpróbált visszaemlékezni valamire, ami fontos lehetett. De mi volt az?

Tudod, mi az, Walter, tudod, mi az…

Az alak gyanakvóan méregette a közeledő Waltert. Öreg volt, pofaszakállas, beesett arcú, avas szagú, lepukkant figura.

– Takarodj innen! – sziszegte, és hadonászni kezdett a karjával. – Turkálj ki magadnak valamit!

Walter megmarkolta a férfi gallérját, és belevágta a sárba. Az öregember hadonászott és rúgkapált a vakító fényben, a fehér égbolt alatt, a rakpart hatalmas falai föléjük tornyosultak, és Walter csak azt akarta, hogy a fickó abbahagyja, mert ez túl sok volt neki, ezért belenyomta az arcát az iszapba, jó mélyen. Az öreg kalimpáló végtagjai kisvártatva elernyedtek. Walter kihúzta az iszapól, a hátára fordította, majd lebámult sáros arcára és tágra nyílt szemére. Kikanalazta az ujjával a sarat a férfi fogatlan szájából, becsukta, azután leoldotta a válláról a zsákot, lehámozta róla a kabátot, és felvette. A holttestet otthagyta az égre meredve. Odatotyogott a kinyúlt sapkához, azt is a fejébe nyomta, azután elindult a húsz méterre lévő szennyvízalagút felé.

A szennyvízalagút olyan magas volt, hogy fel tudott egyenesedni benne. A közepén csurgó folyóban gusztustalan dolgok úsztak, a falak csúszósak és göcsörtösek voltak. Walter szemének jólesett a sötétség.

Ó, gyere el hozzánk, Walter, gyere Jacobhoz, Jacob már közeledik, a fiúért jön…

Jacob. A barátja. Igen, Jacobnak akarta megszerezni a fiút. Az alagút elkanyarodott, kétfelé ágazott, és a kelet felé tartó járat felől halk neszezés hallatszott. Walter felmászott az alacsony létrán, és egy kiszögellésen találta magát egy szennyvízzel teli üreg fölött. A szemközti fal mozogni látszott, de amikor Walter alaposabban megnézte, rájött, hogy patkányok hemzsegnek rajta.

Tíz méterrel távolabb egy nyílás volt a falban. Odabent egy csöpögő gyertya pislákolt egy tálban, és mindent megnyugtató fénybe borított. Egy régi ciszterna volt, a falaiban bemélyedésekkel, ahol szegények aludtak nyöszörögve, forgolódva. Walter egy darabig a bejáratnál ácsorgott sárosan. Az egyik sarokban az a három gyerek kuporgott, akiket a folyóparton látott. Most nem nevették ki Waltert, hanem aggodalmasan méregették. Odabotladozott az egyik üres bemélyedéshez, amelyben egy mocskos és tetves pokróc hevert, s lefeküdt. Semmi mást nem akart, csak aludni. Aludni.

Walter álomba merült.

Amikor felébredt, különös, fémes ízt érzett a szájában. A gyertya már majdnem leégett, és veszélyesen imbolygott a lángja. Walter bordái közül kiállt egy kés. Valaki beledöfte, miközben aludt. A karjára és az ingére rászáradt a vér. Amikor levegőt vett, a kés markolata billegni kezdett. Walter egy darabig meglepetten bámulta, azután körbenézett az árnyékokkal teli ciszternában, és megállapította, hogy üres. Hová tűntek a többiek? Két kézzel megmarkolta a kést, lassan kihúzta, majd talpra küzdötte magát, s ekkor megpillantotta a holttesteket. Tíz-tizenkettő lehetett belőlük. Valaki csúnyán összevagdalta őket, azután behordta a kicsontozott, rongyos hullákat a ciszterna egyik sarkába. Úgy tűnt, a szemüket is kivágták. A padlót elborította az alvadt vér, ahol végighúzták őket. A falakon vérfoltok vöröslöttek. Walter értetlenül nézett körbe.

Lassú, bizonytalan léptekkel kibotorkált a sötét alagútba. Követte a saját lábnyomait. Nehéz volt a feje, nem forgott az agya. Odakint besötétedett, sűrű köd borult a tájra. Walter egy darabig a folyót bámulta, és a furcsa, sárga fényköröket az iszapban. Azután egy meredek kőlépcsőn felkaptatott a rakpartra. Később megbámult egy próbababát egy fényes kirakatban. Nagyon fázott. Miért nem tud felmelegedni soha?

Egy udvar bejárata előtt állt meg, ahol a bérelt szobájának kellett volna lennie, de csak romokat látott. Az épület összedőlt. Kormos gerendák meredtek ki a törmelék közül. Végighúzta a kezét a koponyáján – olyan sima volt a fejbőre, mint egy örömfiúé –, tanácstalanul belebámult a ködbe és a sötétségbe, azután mezítláb lecsúszkált az éles romokon, és visszatért az éjszakába.

A fiú. Majdnem érezte a fiú csípős, fémes szagát a város sűrű levegőjében. Forgolódni kezdett, és szaglászott.

MIUTÁN CHARLIE OVID egyedül maradt, sokáig kuporgott az esőben a Blackfriars híd közepén a fájdalomtól összegörnyedve. Az esőcseppek hangosan kopogtak a testén, a kőkorláton és a sötét kőlapokon, a pocsolyák furcsán csillogtak a sötétben. Szakadatlanul remegett. A karja és a mellkasa izzott. A fejével sem stimmelt valami, állandóan lecsukódott a szeme, és amikor felriadt, nem tudta, hol van. Az eső elcsendesedett, azután elállt, és megvirradt. Fogatok és kocsik zörögtek át a hídon, majd felbukkantak a sötét öltönyös és kalapos irodisták, elgyalogoltak mellette, vagy átléptek fölötte, ügyet sem vetettek rá. Valamivel később egy rendőr megkopogtatta Charlie térdét az ólmosbotjával.

– Sétálj arrébb, kormos, vagy a dutyiban fogod tölteni az éjszakát! – Miközben Charlie feltápászkodott, a rendőr unottan kinézett a korlát fölött. – A kikötő arra van – mondta, és megmutatta a helyes irányt a botjával.

Charlie botladozva, lázban égve elindult, és megpróbálta felidézni, merről jött. Az égbolt egyre világosabb lett. Hamarosan reggel lesz. Charlie körbenézett, de csak egy kanyargós mellékutcákból, sötét sikátorokból, rongyos utcaseprőkből és a macskakövekre szaró lovakból álló labirintust látott, a csatornanyílásokból orrfacsaró bűz szivárgott. Megtántorodott a zűrzavartól.

Aludt egy keveset egy büdös kapualjban, arra ébredt, hogy egy hatalmas patkány mászik végig a lábán. Elcsent egy húsos pitét az egyik sarki mozgóárustól, kibotladozott a lovak és a vasalt kerekes bérkocsik közé, amelyek kis híján átgázoltak rajta. A mellkasa és a karja feldagadt, puha volt rajtuk a bőr, és fájt, amikor hozzáért. Mostanra már meg kellett volna gyógyulnia. Volt valami a vérszívó karmában, talán valamiféle méreg, ami mélyre hatolt. Elaludt egy sikátorban a folyó közelében, egy pocsolyában feküdt, teljesen elázott. Mire felébredt, megint reggel volt, és egy mezítlábas, rongyos lányka kuporgott mellette, mögötte pedig egy még kisebb lány állt.

– Hé, te! – mondta halkan a kislány. – Fel kell kelned innen, gyere!

Azzal rángatni kezdte Charlie-t a fájdalomtól lüktető karjánál fogva. A fiú felkiáltott, négykézlábra állt, azután feltápászkodott.

– Ez az!

A kislány felvigyorgott Charlie-ra. Ő is félig fekete volt, ugyanúgy, mint a fiú, de sokkal fiatalabb volt nála. Legfeljebb hat- vagy hétéves lehetett, a haja és az arca csupa mocsok. A másik kislány még nála is fiatalabb volt. Hosszú, kócos, barna haja miatt egy egérre emlékeztetett, és miközben az orrában turkált, Charlie-ra meredt, de hallgatott.

– Engem Gillynek hívnak – mondta az idősebbik lány, azután rámutatott a társára. – Ő pedig Jooj. És nem kell így megbámulnod bennünket, mert te még rosszabbul festesz.

Charlie-nak nehéz volt a feje, mintha lázas lett volna. Mondani akart valamit, de csak imbolyogni tudott.

A lányok két oldalról közrefogták, megragadták a kezét, és úgy vezették, mint egy bamba nézelődőt a vásárban. Bekísérték Wapping félhomályába és nyirkos árnyékai közé. A bűzből ítélve a folyó közel volt. Gilly és Jooj néha megállt, hogy Charlie pihenhessen egy kicsit, nekitámasztották egy csúszós falnak, és kíváncsian méregették. Néha viszont azért álltak meg, hogy kipiszkáljanak egy fémdarabot vagy egy gombot a csatornanyílásból, és miután tisztára törölték őket az ingük ujjával, elrejtették rongyos ruháik zsebeibe.

Végül bevezették egy hámló vakolatú raktárba, az épület falai bizonytalanul dülöngéltek és nyikorogtak a ködben. Felkísérték egy rozoga lépcsőn. A betört ablakok alatt Charlie még több gyereket látott, és az összes szempár rászegeződött.

– A pokolba is, Gilly! – mondta egy nagyobb fiú. Felállt, és odament hozzájuk. Fiatalabb volt Charlie-nál, de csaknem ugyanolyan magas. – Ez meg mit keres itt? Nem cipelhetsz ide minden nyomorultat az utcáról! Mit fog mondani Mr. Plumb?

Gilly elvigyorodott.

– Plumb a tenyeremből eszik.

– Hát persze!

– De, Millard! – mondta magas, cérnavékony hangon Jooj. – Mindig azt szoktad mondogatni, hogy kellene nekünk egy őrszem. Ő tökéletes lesz.

A fiú odalépett Charlie-hoz, és alaposan végigmérte.

– Van neve?

– Igen – felelte Gilly. – Rupertnek hívják.

– Ez nem egy Rupert. Rupertnek hívnak?

Charlie lerogyott a padlóra, a kezét a mellkasára szorította, az arca grimaszba rándult.

– Mi baja van? Ki vagdalta így össze?

– Rupertnek nincs semmi baja. Csak egy kicsit le van gyengülve. Leves kell neki.

– Jézusom, Gilly, ez nem egy Rupert! Nézd már meg! És vérzik.

Charlie összepréselte a fogát, és felsandított a kölykökre.

– Charlie… – nyögte halkan. – Charlie-nak… hívnak.

Millard rávigyorgott a lányokra. Az összes első foga hiányzott.

– Megmondtam!

– Helló, Charlie! – mondta Gilly, és lekuporodott a fiú mellé. – Ne törődj Millarddal, ő mindig aggodalmaskodik! De meg fog kedvelni téged.

A következő pillanatban felbukkant Jooj egy ütött-kopott bádogtállal a kezében. A bádogtálban egy adag hideg leves lötyögött, és egy kanál állt ki belőle.

– Gyerünk, egyél! – nógatta Gilly, és elvette a kislánytól a tálat. – Nincs benne méreg.

Charlie evett, azután megint aludt, és amikor felébredt, valamivel jobban érezte magát. Kezdett enyhülni a karjában és a mellkasában lüktető fájdalom. A raktár sötétebb volt, a repedezett deszkák úgy csillogtak, mint a jég. Millard Charlie mellett ült, a térdét a mellkasához húzta.

– Már azt hittem, hogy meghaltál – mondta vigyorogva. – Tessék, edd meg ezt! Segíteni fog.

Odaadott Charlie-nak egy zsíros papírt, benne három halvány színű gombóccal. Még ki sem hűltek. Charlie lassan rágta meg őket, sokáig forgatta az édes falatokat a szájában, mielőtt erőlködve lenyelte őket. Kezdett kitisztulni a feje, és sokkal éberebb lett.

– Így már jobb – mondta Millard. – Szomjas vagy?

Adott Charlie-nak egy bádogbögrét, és amikor a fiú belekóstolt, meglepetten konstatálta, hogy barna sör van benne. Kesernyés, sűrű, testes. Megtörölte a száját a kezével.

– Van egy munkánk számodra – szólalt meg Millard. – Ideje, hogy hasznossá tedd magad. Gyere velem!

Lekísérte Charlie-t a rozoga lépcsőn a raktárba. A kis tolvajok már összegyűltek, négy tolvajlámpás halvány fénye ugrált közöttük. Gilly odalépett Charlie-hoz, szemügyre vette az arcát, és bólintott.

– Készen álltok? – kérdezte Millard.

Gilly vállat vont.

– Készen – felelte, miközben kíváncsian méregette Charlie-t. – Jobban vagy? Igen? Helyes. Szükségünk van a szemedre. Tudsz fütyülni?

– Fütyülni? – értetlenkedett Charlie.

Jooj hirtelen odalépett mellé, mind a két kezében egy lámpást szorongatott, és három rövidet füttyentett.

– Így – mondta segítőkészen a vékony hangján.

– Tudok fütyülni – mondta Charlie.

– Remek – nyugtázta Millard. – Három rövidet kell füttyentened, ha látod a rohadt zsernyákokat, ahogy Jooj mutatta. Világos?

– Várjatok! – mondta Charlie. – Miért éppen rám van szükségetek?

Gilly úgy nézett rá, mintha teljesen ostoba lett volna.

– Ó, Charlie! Azért, mert velünk ellentétben te nem vagy csibész.

– Csibész?

Jooj tágra nyílt szemmel rámeredt.

– Ha a rendőrök meglátják, hogy tétlenül lődörgünk az utcán, azonnal gyanút fognak – magyarázta Millard. – Te viszont úgy nézel ki, mint aki munkát keres.

– Az éjszaka közepén?

Gilly elvigyorodott.

– Nem régóta vagy Londonban, igaz, Charlie?

Az éjszaka hideg volt. A kis csibészek kiözönlöttek a sűrű sötétségbe, és szétszéledtek, mint a patkányok. Charlie Gillyt követte, Gilly pedig Jooj lámpájának keskeny fénycsóváját, miközben átvágtak Wapping nyirkos ködén. Senkivel sem találkoztak. Keresztülosontak a keskeny átjárókon, a csúszós deszkákon, a fedetlen csatornanyílásokon, felmásztak egy rozoga lépcsőn, és végigbotorkáltak egy kőfalon, ami két mocskos udvar között magasodott. Azután keresztülosontak egy üresen álló épületen, balra fordultak, lementek egy nyirkos lépcsőn, megint balra fordultak, átkapaszkodtak egy deszkakerítésen, ami imbolygott Charlie súlya alatt. Végül megálltak egy móló alatt a sárban. Gilly a szája elé emelte az ujját, Jooj becsukta a lámpás szemét, és lassan elindultak felfelé a sötétben. A többiek odafönt várakoztak, és a folyót figyelték, amelyen bárkák világítottak.

Gilly megrángatta Charlie ingujját, mire a fiú lehajolt hozzá.

– Te arra menj! – suttogta a kislány, és a megadott irányba mutatott. – Állj meg a raktárak sarkán! Húzódj be az árnyékba, és füttyents, ha rendőrt látsz!

– És veled meg Joojjal mi lesz?

Gilly türelmetlenül megrázta a fejét.

– Indulj! – sziszegte.

Amikor Charlie elindult, halk csobbanásokat hallott a folyó felől, és ahogy megfordult, egy sötét csónakot látott, melyet négy apró, rongyos alak rudakkal lökdösött a móló felé. Amikor odaértek Gillyékhez, a négy alak hangtalanul beugrott a csónakba, ami billegni kezdett, azután elindult az egyik lehorgonyzott bárka irányába.

Charlie a bűzös sötétségben állt az egyik raktár sarkánál, ahogy megmondták neki, és várt. Teltek a percek. Egy alkalommal látott egy imbolygó lámpást valamivel távolabb, a kikötő épületei között, de nem felé közeledett. Amikor kikukucskált a vízre, észrevette, hogy az apró alakok hetesével-nyolcasával ládákat pakolnak. Gyorsan és hatékonyan dolgoztak a nyílt színen. Nyilván lefizettek valakit. Egy alkalommal kiáltás és csobbanás hallatszott, s amikor Charlie lekuporodott, és kinézett a folyóra, látta, hogy a bárka billeg. A kölykök úgy rohangáltak rajta, mint a hangyák, de kisvártatva elindultak, kikötöttek a móló mellett, és egy emelőcsiga segítségével, amit a parton várakozó társaik szereltek össze, kipakolták a ládákat a csónakból. Utána kihordták a ládákat a folyópartra, s majdnem két órába és több fordulóba telt, mire elcipelték a kilenc ládát a raktárba. Charlie egy darabig azon töprengett, hogy mit lophattak, ami ilyen nehéz, de végül a kimerültség elűzte a kíváncsiságát.

Már hajnalodott, amikor fáradtan összerogytak a raktárban, majd Charlie kisvártatva meghallotta a vasalt kerekek nyikorgását és a ló halk nyerítését, azután belépett két magas, mogorva férfi, akiknek a kalapja alól zsíros haj lógott ki.

– Helló, csibészkéim! – mondta a vékonyabbik.

Senki sem mozdult meg.

– Ő a főnök – súgta halkan Millard Charlie fülébe. A vékony férfi besétált a raktár közepére, a másik az ajtóban maradt. – Maradj csöndben, hogy ne vegyen észre!

A főnök megdörzsölte a pofaszakállát.

– Hozza ide a kocsit, Mr. Thwaite! – kiáltotta oda a társának. – Úgy látom, megérkezett a szállítmány. Nahát, nahát! – Azután lassan megkerülte a ládákat, és látványosan megszámolta őket. – Egy, kettő, három, négy, ó, nagyszerű! Öt, hat, hét, nyolc, kilenc. Csodálatos! – mondta, és rámosolygott a rémült kölykökre. – Lássuk csak! Kilenc… kilenc… kilenc… – Értetlenül felvonta a szemöldökét, és megemelte a kalapját. – Mi történt? Miért nem tíz? Vagy netán rosszul számoltam?

– Egyet elvesztettünk, uram – vallotta be halkan Gilly.

A férfi ránézett.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy egyet elvesztettünk, uram – ismételte meg hangosabban a kislány. – Beleesett a folyóba.

A főnök egy szempillantás alatt ott termett előtte, hosszú, vékony lába a nyesőolló pengéjére emlékeztetett, vízhatlan kabátja ropogott mögötte. Megtámasztotta a kezét a térdén, lehajolt, és belenézett Gilly szemébe.

– Elvesztettetek egyet – ismételte. – Beleesett a folyóba.

– Igen, Mr. Plumb, uram.

– Tíz ládáról volt szó. Ugye tíz volt, Mr. Thwaite?

– Tíz volt, Mr. Plumb – erősítette meg a másik férfi az ajtóból.

– Majdnem az összes itt van – suttogta Gilly. – Majdnem az összes.

– Majdnem az összes – visszhangozta Mr. Plumb, azután elkapta a kislány csuklóját, felemelte a karját, és egyesével rámutatott az ujjaira. – Számoljunk egy kicsit! Egy, kettő, három, négy, öt. Igaz? A másik kezeden pedig hat, hét, nyolc, kilenc.

Megmarkolta Gilly kisujját, és olyan erősen hátrafeszítette, hogy Gilly fájdalmasan felkiáltott.

– Az az egy nem számít – mondta a férfi. – Majdnem az összes megmaradt.

Gilly nagyon kicsinek látszott a férfihoz képest. A többiek mozdulatlanná dermedtek, mukkanni sem mertek.

– Ez nem egy jótékonysági intézmény – folytatta a férfi. – Dolgoznotok kell, és rendesen elvégeznetek a munkát.

Charlie nem bírta tovább. Kilépett, a szíve a torkában dobogott.

– Hagyja békén! – kiáltotta. – Ő csak egy gyerek.

Mr. Thwaite azonnal ott termett Charlie mellett, mint egy árnyék, előhúzott a kabátja alól egy bunkósbotot, és fejbe vágta vele a fiút, aki elterült a földön. Charlie körül forogni kezdett a világ, azután minden elsötétült. Zihálva kapkodta a levegőt, és csengett a füle, miközben megpróbált feltápászkodni.

Mr. Plumb elengedte Gilly kezét, és Charlie felé fordult.

– Ez meg kicsoda? Új kölyök?

– Ne törődjön vele, Mr. Plumb, uram! – könyörgött Gilly, miközben a fájós kezét szorongatta. – Együgyű szegény. Fogd be a szád, Charlie!

Charlie teljesen megzavarodva visszazuhant a padlóra. Vér csorgott végig az arcán.

– Ha nem fogja be a száját, akkor valószínűleg elveszíti a nyelvét – közölte Mr. Plumb.

– Én magam fogom kivágni – esküdözött Gilly.

Mr. Plumb elnevette magát.

– Kivágnád, igaz, te nyavalyás kis böllér? – kérdezte. – Ebből is látszik, hogy vadember vagy.

Miután a férfiak elmentek, Gilly lekuporodott Charlie mellé. A bot az arccsontjánál találta el a fiút, a szeme alatt felszakadt a bőr, és vérzett az orra. Amikor megrázta a fejét, nehéznek érezte, mintha víz lett volna benne.

– Az ujjad…

– Ne törődj vele! – dünnyögte a kislány. – Emeld magasabbra a fejed!

Óvatosan felemelte Charlie állát, és amikor meglepetten felkiáltott, a fiú azonnal megértette. Elhúzódott a kislánytól, és az egyik kezével eltakarta az arcát, de elkésett. Gilly rémülten meredt rá.

– Mit történik, Charlie? – suttogta.

A fiú könnyes szemmel ránézett.

– Ez nem ember – suttogta Gilly, és hátrált egy lépést. – Ez nincs rendjén.

– Gilly…

– Menj innen! – kiáltotta a kislány. – Jooj! Nézd meg Charlie arcát!

De Millard megelőzte a lányt, odalépett Charlie mellé, megmarkolta a fiú fejét, és forgatni kezdte. A többiek odagyűltek köréjük, és Charlie körbehordozta a tekintetét a piszkos arcokon, a rémülettől elkerekedett szemeken.

– A pokolba is! – mondta Millard. – Ez egy torzszülött. Egy szörnyeteg.

Charlie ellökte magától.

– Charlie egy szörnyeteg? – kérdezte a legkisebb, háromévesforma lány, és elsírta magát.

– Nem… – suttogta Charlie.

– Ő a Rugóláb Jack! – kiáltotta az egyik fiú. – Ő az!

Gilly és Millard kivételével az összes gyerek elszaladt. Charlie hátrébb húzódott, és feltámadt benne a fájdalom, a harag és a szégyen. Fenyegetően végigmérte a hordók, a ládák és a korhadt deszkák mögül kukucskáló arcokat. Felgyülemlett benne minden, a vérszívó, ami a sötétben üldözte, a fickó, aki ugyanúgy megverte, mint a fehér férfiak a régi életében, Mississippiben, meg a gyerekek, akik torzszülöttnek és szörnyetegnek nevezték. Előtört benne egy érzés, amit már nagyon régen elnyomott magában.

Düh.

– A pokolba veletek! – ordította. – Menjetek a pokolba!

Könnyes volt a szeme. Kicsörtetett a raktárból az alkonyi félhomályba és a leszálló ködbe, végigrohant a macskaköves utcákon, az árnyékokkal teli mellékutcákon, a kanyargós sikátorokon és a korhadt gyaloghidakon. A kocsmák ajtaja fölött fáklyák lobogtak. Ezeket leszámítva sötét volt, és sűrűsödő köd. Charlie hirtelen nyugtalan lett attól, hogy megint egyedül van a városban, arra gondolt, hogy a vérszívó talán még mindig őt keresi, és az épületek falán mászik, mint egy fehér pók.

Nem tudta, meddig gyalogolt, de végül egy széles, macskaköves utcán kötött ki, melyet gázlámpák világítottak meg, és nevetéstől visszhangzott. Alakok haladtak el mellette. Cilinderes férfiak és szőrmegalléros nők sétálgattak a parton. Charlie visszajutott a folyóhoz. Kocsik csillogtak a ködben. Néhányan rosszallóan végigmérték, amikor elmentek mellette, pedig Charlie megpróbálta eltakarni az ingét a karjával, mert tudta, hogy rongyosan néz ki.

Megint eljutott egy hídhoz. Sietős léptekkel átkelt az úton, és megállt a híd közepén, a korlát mellett. A londoni hidak eléggé hasonlítottak egymáshoz, ezért nem tudta megállapítani, hogy ezen a hídon küzdött-e meg a vérszívóval, vagy egy másikon. Hirtelen rádöbbent, hogy ez a város egy egész világ, és sohasem fogja megtalálni Coultont meg azt a nőt, ha céltalanul csatangol benne. Reménytelen volt. A sűrű köd úgy fonta körül Charlie-t, mintha egy élőlény lett volna, amely el akarja ragadni.

Ekkor meghallott egy ismerős hangot. Egy zömök, pofaszakállas férfi állt mellette, a fején kalap. Ráterített egy kabátot a fiú vállára.

– Mr. Coulton? – pislogott Charlie döbbenten. – Tényleg maga az?

Coulton mordult egyet.

– Bejártam érted az egész nyomorult várost, kölyök.

– A vérszívó…

– Igen, kölyök, tudom.

Charlie hirtelen elvesztette minden önuralmát, és kitört belőle a sírás, az egész teste rázkódott a zokogástól. Coulton átölelte, és erősen tartotta. A sötét köd köréjük tekeredett, azután átsuhant a Blackfriars hídon, és beleveszett az éjszakába.

Charlie hagyta, hogy a férfi felemelje, hogy valaki megtartsa őt.

UGYANEBBEN AZ ÓRÁBAN a Charing Cross állomásra befutott egy expresszvonat, s egy idegen lépett ki róla a hármas számú peronra. A csizmája nyomán fekete hamu maradt a földön. Csomagok nélkül utazott. Cilinderén nem csillant meg a fény a rátapadt koromtól, hosszú, fekete kabátja és kesztyűje mintha minden világosságot elnyelt volna a közelében. A hordárok és utasok hátrahőköltek tőle, próbálták nem keresztezni az útját.

Azonban nem egyedül érkezett. Pár vagonnal hátrébb egy ezüsthajú nő ácsorgott a szemét meresztgetve, kék ruhában és kendővel a vállán. Hatalmas, erőteljes külseje feltűnést keltett, kezét és nyakát tetoválások borították. Az állomás lármájában felhangzott a gőz fütyülése, az induló szerelvény zakatolása. Az asszony egy veszedelmes alakot követett – de ő ugyanúgy veszedelmes volt. Mióta elhagyta Liverpoolt, sőt, mióta azon az esős, sötét reggelen, hetekkel ezelőtt felszállt New York kikötőjében a gőzhajóra, vagy inkább mióta a nagy sátor lángra kapott Remingtonban majdnem egy hónapja, fél szívvel azt kívánta, hogy bárcsak a fickó hátrafordulna, és észrevenné őt. Csak ürügyet keresett. Kellő indokot arra, hogy ugyanazt tehesse azzal a gazemberrel, amit ő művelt Felix Foxszal. Brynt puszta kézzel akarta összeroppantani a gigáját.

De a férfi nem fordult meg, és nem vette észre, hogy valaki a nyomában van, csak haladt tovább a zsibongó tömegben. Cilinderében még magasabbnak látszott, ahogy keresztülvágott a jegypénztáraknál álló sorok és a munkára váró hordárok között, majd egy tágas átjárón kilépett London ködös homályába. Brynt tudta, hogy ez az alak a fiút keresi: az ő kicsi Marlowe-ját.

A nő ráharapott az ajkára, olyan erővel, hogy kiserkent a vére. Az állomás bejáratánál megállt, a sötétséget kémlelte. Csontvázszerű figurák kopogása a távolban. Végül megpillantotta a ködbe vesző alakot.

Brynt megropogtatta az öklét, majd a férfi nyomába eredt.

9

NICKEL STREET WEST 23.

ALICE Q UICKE ÉS A FIÚ huszonkét nappal azután érkezett meg Londonba, hogy elhagyták New York kikötőjét.

Útközben Alice lebetegedett. Beszívta a fertőző levegőt, és inkább érezte, mint látta Marlowe-t, aki az ágya mellett térdelt, s egy nedves ronggyal törölgette az arcát a kerek hajóablakon beszűrődő fényben. Alice most lesoványodva, fáradtan, karikás szemmel lökte be a Nickel Street West nyikorgó vaskapuját, majd bekopogott az épület ajtaján. Megtalálta a címet a dokumentumok között, amelyeket Coulton adott át neki hetekkel ezelőtt a folyami hajón, Natchez közelében.

Mikor Mrs. Harrogate kinyitotta az ajtót, diadalmas arcot vágott. Talpig feketében volt, sötét fátyla az arca előtt lógott, a nyakában ott csillogott az apró ezüstfeszület. Marlowe-t kereste a tekintetével, aki Alice mögött ácsorgott.

A nyomozó munkásokat pillantott meg odabenn, fűrészeltek és kalapáltak, valamiféle pusztítást próbáltak helyrehozni a nappaliban.

– Átalakítja a lakást? – kérdezte szárazan Alice.

Az asszony megfordult, tapsolni kezdett, és ráförmedt a munkásokra:

– Kifelé, kifelé! – kiáltotta. – Mára elég lesz, köszönöm, uraim, köszönöm.

A lakás nem úgy nézett ki, mint amire Alice számított. Derűs, meleg hangulat uralkodott, minden lámpást meggyújtottak, a szalonban páfrányok, bársonydíványok és faberakásos asztalkák, sőt egy zongora is állt a sarokban, a lábain bársonyzoknikkal. A jelek szerint a munkások egy üvegtáblát cseréltek ki az egyik utcára néző ablakon, a gitt még nedves volt. A falakon lyukak tátongtak, a padló néhány helyen behorpadt. Alice szinte maga előtt látta a küzdelmet, mintha olvasott volna a romok között.

A Londonra oly jellemző, halvány fényben nem látta Charlie Ovidot, aki a díványon ült, és őt nézte. Csak akkor vette észre, amikor Marlowe elengedte a kezét, odament Charlie-hoz, leült mellé, és lóbálni kezdte a lábát, félszegen méregetve a nagyobb fiút.

– Helló, Charlie! – üdvözölte Alice, miközben levette a kalapját. – Örülök, hogy itt vagy.

A fiú bizonytalanul bólintott.

– Mr. Ovid meglehetősen fáradt – közölte bársonyos hangon Mrs. Harrogate, s belépett Alice és a fiú közé. – Ahogy bizonyára ön is, Miss Quicke. Azt hittem, korábban ideérnek.

Alice vállat vont.

– Lassú volt az átkelés.

– Nos, valóban.

Miután a munkások elmentek, Mrs. Harrogate levette a fátylát. Leguggolt Marlowe-hoz, megfogta az állát, és jobb-balra forgatta a kisfiú arcát.

– Marlowe – duruzsolta –, már olyan régóta keresünk téged, gyermekem. Mrs. Harrogate vagyok. Az én feladatom, hogy biztonságban eljuttassalak téged oda, ahová tartozol.

Alice látta a kisfiún, hogy ideges. Mrs. Harrogate ráparancsolt, hogy bújjon ki a nadrágtartójából, és húzza fel az ingét; miután megtette, az asszony összekulcsolt ujjakkal ácsorogva tanulmányozta a gyerek anyajegyét. Alice zavartan ráncolta a homlokát. Neki annyi volt a feladata, hogy találja meg és hozza el a fiút, ugyanakkor azon kapta magát, hogy bosszantja, amint Mrs. Harrogate úgy méregeti Marlowe-t, mint egy lovat a vásárban.

Aztán az asszony elfordult, mintha váratlanul elvesztette volna az érdeklődését, hűvös, szenvtelen hangon megkérdezte, nem éhesek vagy fáradtak-e, majd egy terített asztalhoz vezette a nyomozót a szalon túloldalában lévő ablaknál. Mondhatni, egészen hétköznapi módon viselkedett, legalábbis nem keltett fenyegető vagy számító benyomást, amitől Alice kicsit megnyugodott. Teát nem kért, csak beletúrt a hajába, s kimozgatta elgémberedett vállát és nyakát. Végül nekiállt, hogy beszámoljon az éjszakai támadásról New Yorkban, a cirkuszi tűzesetről, a gyerek ragyogásáról, s hogy miképp gyógyította meg Alice térdét.

Mrs. Harrogate feszülten pislogva hallgatta, közben olyan mohó pillantásokat vetett Marlowe-ra, ahogy egy macska lesi a kanárit. Alice-t ettől újra elfogta az a nyomasztó érzés.

– Jacobnak hívják – mondta Mrs. Harrogate a teáját kavargatva. Merőn bámulta a kisfiút. – Jacob Marbernek. Ő, nos… nem olyan, mint mi.

– Na ne mondja…! – jegyezte meg Alice epésen.

– Mr. Coulton és én is meglehetősen aggódtunk, amikor nem bukkant fel Mr. Ovid nyomában. – Mrs. Harrogate úgy szívta be a levegőt apró orrlyukán át, mintha a dühét igyekezne visszafojtani. – Szeretném, ha tudná, hogy Mr. Coulton feladata volt megakadályozni az ilyen balszerencsés eseményeket. Ezért kapja a fizetését. Rettenetesen sajnálom, Miss Quicke. Semmilyen körülmények között nem kellett volna szembekerülnie Jacob Marberrel.

Alice már régóta készült egy kirohanásra, amiért olyan kevés információt osztottak meg vele, s a hajóút alatt a dühe nőttön-nőtt. Most azonban teljesen váratlanul érte ez a bocsánatkérés. Egyből kissé meg is enyhült, és zavarában a csésze után nyúlt, melyet korábban visszautasított.

Mint mindig, amikor Alice leszállított egy gyereket, készpénzben kapta meg a fizetségét. A levéltárcába csúsztatott, húsz ropogós bankjegy ezúttal az asztalkán várta. Mrs. Harrogate biztosította afelől, hogy a jövőben is számítanak a szolgálataira. Amikor Alice felvette a kalapját, és az ajtó felé fordult, Marlowe elkapta a kezét, s lehúzta, hogy belesúghasson a fülébe:

– Kérem, ne hagyjon itt!

Alice a gyerek pici arcára nézett. Abból a nagy szemből bizalom áradt.

– Hamarosan visszajövök – hazudta.

Mikor kilépett a ködbe, gyűlölte magát, a munkáját, Mrs. Harrogate-et és Coultont, bárhol legyen is. Leintett egy bérkocsit, elvitette magát a deptfordi albérletébe. Amikor hazaért, körbejárta a szobákat betörés nyomait keresve, de az összes kopott, ócska holmiját ugyanúgy találta, ahogy itt hagyta, csak éppen mindent vékony koromréteg borított, mert nem zártak rendesen az ablakok. Alice lement a főbérlőhöz, kifizette a lakbért néhány hónapra előre, azután visszament a lakásába. Kinyitotta a ruhásszekrényt, felvette a két tiszta inge közül az egyiket, a fejébe nyomott egy kalapot, azután levette, és visszatette a fejére a piszkos utazókalapját. Kritikusan szemügyre vette vízhatlan kabátját a homályos tükörben, és megállapította, hogy a varrás néhány helyen felfeslett. Levett a felső polcról egy doboz töltényt, belepakolta a zsebeibe. Elgondolta, hogy itt fogja tölteni az éjszakát, a csöndes szobákban, az egyszerű, puha ágyban. Utána eszébe jutott Marlowe.

– A rohadt életbe! – morogta.

Besötétedett, mire visszaért a Nickel Street Westre. Az összes ablakon fény áradt ki.

– Tudtam, hogy vissza fog jönni – örvendezett Marlowe, amikor belépett a szalon kellemes melegébe.

De volt valami a tekintetében, ami arról árulkodott, hogy nem tudta, korántsem volt biztos benne. Alice-nek összeszorult a szíve. Marlowe már evett, megmosta az arcát, és felvett egy gyapjú hálóinget, ami túlságosan hosszú volt neki. Az egyik ablak alatt üldögélt a süppedős perzsaszőnyegen Charlie-val, amikor Alice belépett. Talán beszélgettek, de az is lehet, hogy csak csendben ücsörögtek. Mindenesetre amikor Alice megérkezett, Charlie szó nélkül felállt, kiment a félhomályos folyosóra, és felvonult a lépcsőn.

Alice fáradtan rámosolygott Marlowe-ra.

– Megmondtam, hogy visszajövök, nem igaz? – kérdezte, azután az ajtó felé biccentett. – Charlie jól van?

Marlowe szégyenlősen elmosolyodott.

– Kedvelem őt. Kedves fiú.

Kedves. A nyomozó nem pont így mondta volna. Alice-nek eszébe jutott az a bizonyos este, amikor Charlie elvágta a helyettes torkát Natchezben, és a gyilkos fegyvert a saját húsából vette ki. Érezte, hogy megrándul az arca. Nyilvánvaló volt, hogy Charlie-val történt valami. Nem csak a nyakán lévő sebek miatt, amelyek lassan gyógyultak be; az arckifejezése is éberebb és szomorúbb lett. Alice elhatározta, hogy beszélni fog vele, és Coultonnal is, ha előkerül valaha. De hol a pokolban lehet? Mrs. Harrogate csupán annyit mondott, hogy Coultonnak el kell intéznie valamit, ezt is csak futtában vetette oda Alice-nek, miközben kifelé igyekezett a lakásból, megigazította a kalapját és a kesztyűjét, s közölte, felmegy a tetőre a galambjaihoz. Vagy éppen a városból jött vissza egy csomaggal a hóna alatt, és eltűnt az egyik emeleti szobában. Eltelt egy nap, azután még egy. Alice bosszúsan megállapította, hogy az özvegy szándékosan kerüli, mintha tudná, hogy kérdései vannak hozzá, amelyekre válaszokat akar kapni.

Lehet, hogy Alice-t kerülte, Marlowe-t viszont nem. A nyomozó éppen a konyha felé tartott a fiúval, amikor Mrs. Harrogate magához intette őket odabentről. Az ősrégi tűzhelyen jókora fazék rotyogott. Az asszony a hosszú pultnál állt, répát aprított módszeresen egy borotvaéles késsel, egy adagot a fazékba söpört, majd folytatta a szeletelést.

– Miféle intézet a maguké, hogy még egy rendes szakácsra sem telik? – provokálta Alice.

– Telik, csak határozottan nem szeretnénk – felelte Mrs. Harrogate. – A személyzet egyfolytában pletykál.

– Néha azért főzni is szoktak – mosolygott Alice fanyarul.

– És te hogy vagy, Marlowe? – fordult az asszony a fiúhoz, figyelmen kívül hagyva a nyomozó megjegyzését. – Jól érzed itt magad? Észrevettem, hogy összebarátkoztatok Charlesszal.

Marlowe a küszöbnél ácsorogva bólintott.

Mrs. Harrogate abbahagyta a szeletelést.

– Húzd ki magad! Na, így már jobb. Nem kornyadozhatsz úgy, mint holmi csavargó. Nos, mit tanítottak neked abban a cirkuszban, gyermekem? Ismered a betűket?

Marlowe bólintott.

– Igen, asszonyom.

– És a számokat?

– Azokat is.

– És a Bibliát? Kereszténynek neveltek?

Marlowe zavartan beharapta az alsó ajkát, és elvörösödött.

– Értem. – Az asszony folytatta a répaaprítást, de közben a szemét Marlowe-n tartotta. – Mutasd a kezed! Piszkos. A tisztaság is a jámbor lelkek egyik ismertetőjegye. Miss Quicke nem tanított meg rendesen mosakodni útközben?

– Alice nagyon jó gondomat viselte.

– De a kezedről megfeledkezett, szemmel láthatóan az elmúlt napokban is. Most, hogy a fiú már Angliában van, igazán jobban igyekezhetne, Miss Quicke, hogy segítsen neki beilleszkedni – dorgálta az asszony, majd ismét Marlowe-hoz intézte a szavait. – Bizonyára rengeteg kérdésed van azzal kapcsolatban, hogy miért vagy itt. Tudod, te nagyon különleges fiú vagy, Marlowe.

Alice figyelte a gyereket, ahogy az merészen Mrs. Harrogate szemébe nézett. Elszánt és makacs volt az arckifejezése, most idősebbnek látszott a koránál.

– Azért, amire képes vagyok – felelte. – És vannak még hozzám hasonló gyerekek, akikkel nemsokára találkozni fogok.

– Nos, a többiek nem egészen olyanok, mint te – magyarázta Mrs. Harrogate. Gondosan megválogatta a szavait. – De ők is tehetségek. Mi így nevezzük azokat, akik különleges dolgokra képesek.

– Tehetségek – dünnyögte Marlowe a szót ízlelgetve.

– Hamarosan elindulunk észak felé, és az intézetben találkozni fogsz dr. Berghasttal. Tudod, hogy ő kicsoda?

– Nem, Mrs. Harrogate.

– A pártfogoltja voltál. Ő a gyámod. A családod.

Alice erre felkapta a fejét. Ez számára is új fejlemény volt. Marlowe bátran állta az idősebb nő tekintetét.

– Nem kell hazudnia – mondta. – Tudom, hogy nem létezik az a család, amelyik engem keres.

– Ezt meg ki mondta neked?

– Semmi baj, Mrs. Harrogate. Néha az a család, amit mi választunk magunknak.

– Ki mondta neked, hogy nincs családod?

Alice érezte, hogy Marlowe az ő keze után tapogatózik. Egyértelmű volt, hogy nem akarja elárulni Alice-t, de semmi más nem jutott az eszébe.

– Én mondtam neki – felelte a nyomozó.

Mrs. Harrogate összevonta a szemöldökét. Olyan hűvösség áradt belőle, hogy attól szinte megfagyott a levegő.

– Miss Quicke téved, gyermekem – közölte végül lágyan, mégis fenyegetően az asszony. A kés fel-alá siklott a levegőben, ahogy gesztikulált. – Igaz, hogy örökbe fogadtak téged, de ez a lényegen nem változtat. Biztosíthatlak, hogy az apád nagyon is létezik, és alig várja, hogy találkozhasson veled. A dajkád rabolt el tőle, amikor még csecsemő voltál. Egyik éjjel kilopott téged az intézetből.

– Az… apám… – ízlelgette a szót Marlowe, ahogy próbált barátkozni a gondolattal.

– Igen. Csak aztán egy nap elragadtak tőle, mint mondtam.

– De miért raboltak el?

– Azért, mert egy férfi, bizonyos Jacob Marber meg akart ölni téged – közölte Mrs. Harrogate tárgyilagosan. – Már korábban is megpróbálkozott vele. Ó, te akkor még csecsemő voltál, gyermekem. Ezzel nem tudsz mit kezdeni. Nem kell ilyen képet vágnod. Jacob Marber az intézetben nevelkedett, de nem tanulta meg uralni a képességét. Az öccsét évekkel korábban megölte egy kegyetlen férfi egy messzi városban, és a veszteség felemésztette Jacobot. A bánat könnyen gyűlöletbe fordulhat, gyermekem. Amikor eljött érted azon a borzalmas éjszakán, a dajkád úgy hitte, senki sem tud megvédeni téged az intézetben. Rossz döntés volt, hogy elvitt onnan, viszont joggal félt Jacob Marbertől.

Marlowe ámultan hallgatta a történetet.

– Aztán történt… valami. A dajkád meghalt, mielőtt megpróbálhatott volna visszahozni téged. Valaki rád talált egy tehervagonban, és huss, köddé vált veled. Attól féltünk, hogy örökre elvesztettünk téged. Nem tudtuk, ezután mi történt veled, de szerencsére Jacob Marber sem. Miután nem bukkant a nyomodra, ő is eltűnt. Ezt kellett kiállnia az apádnak. Te eltűntél, a családja darabokra hullott. De ő tartotta magát. Dr. Berghast roppant céltudatos ember, ez az, ami erőt ad neki. Jacobról éveken keresztül alig hallottunk valamit, viszont úgy tűnik, most visszatért. Az apád természetesen aggódik a biztonságodért. El kell juttatnunk téged a Cairndale-be.

– Jacob Marber a szörnyeteg, aki bántani akart bennünket a panzióban, igaz, Mrs. Harrogate? – kérdezte halkan Marlowe. – A férfi, aki füstből van.

Mrs. Harrogate arca szinte felizzott a konyha lágy fényében.

– A szörnyeteg elég szélsőséges megfogalmazás – mondta. – De azt, ugye, érted, hogy még mindig bántani akar téged?

– Igen.

– Akkor azt is érted, hogy miért kellett idehoznunk téged, és miért kell minél előbb elindulnunk északra, az intézetbe. Ott biztonságban leszel. Jacob Marber nem juthat be oda.

– Miért nem juthat be?

– Azért, mert… jól védett hely.

A kisfiú látványosan megborzongott.

– Mrs. Harrogate, az apám… milyen ember?

A nő tekintete felragyogott.

– Ördögien okos. Hamarosan találkozni fogsz vele, akkor majd magad is meglátod. Viszont gondolom, most már mindketten szívesen megkóstolnátok a ragut.

Ezek után Alice nem szívesen hagyta magára Marlowe-t. Túl nagynak tűnt ez a ház ilyen kevés embernek. A kisfiú és Charlie kaptak egy közös szobát a második emeleten. Tágas helyiség volt, de roppant feszélyező: kis csipkemandzsettákat tettek a székek lábára, sőt még a kilincsekre is, az ágy mellé díszes kerevetet helyeztek, a falakat selyemtapéta borította. A két fiú megosztozott a baldachinos ágyon, úgy gömbölyödtek egymáshoz, mintha testvérek lettek volna öröktől fogva. Alice éjszakánként ott strázsált mellettük. Kapott ugyan saját szobát, de elég különös hely volt: az egyik falnál mindenféle fura, fogaskerekes szerkentyű sorakozott. Mrs. Harrogate azt mondta, ezek még néhai férje kísérleteinek eredményei – egy beszélő gép kifejlesztésén dolgozott –, mindenesetre Alice-t kirázta a hideg, valahányszor megpillantotta alakjukat a sötétben. Rosszul aludt, folyton felriadt, olyan érzés gyötörte, mintha figyelné valaki, egy gonosz teremtmény, aki ott rejtőzködik a szobában. Úgyhogy inkább a fiúk mellett virrasztott éberen. Ami Mrs. Harrogate-et illeti, ő a folyosó végén aludt, a szobája ajtaját mindig résnyire nyitva tartotta, mintha folyton arra számított volna, hogy valami egyszer csak felbukkan az éj leple alatt. Még az első éjszakán, amit Alice a Nickel Street Westen töltött, rábukkant egy szobára a harmadik emeleten, benne egy csupasz ággyal, a szekrénybe pedig egy szalmamatracot és megcsomózott köteleket gyömöszöltek – azonban semmi nyomát nem látta, hogy bárki is használná a helyiséget.

Coulton továbbra sem került elő.

CHARLIE KARJÁN LÁNGOLTAK a karmolások, legalábbis úgy érezte, a baldachinos ágyban fekve a félhomályban. A díszesen megmunkált mennyezetet nézte, és igyekezett féken tartani a gondolatait.

Mostanra már meg kellett volna gyógyulnia.

Napokkal ezelőtt tért vissza a házba, de azóta sem lett jobban. Amint Mr. Coulton bevitte őt a Nickel Street West 23. ajtaján, elfogta a remegés. Mrs. Harrogate észrevette, s egyből ágyba parancsolta. Aznap este az asszony leült mellé, és a meglepően kedves gesztus hatására Charlie elmondott neki mindent. Bár nem akart senkit a bizalmába avatni, ez az egész agyrém, amin keresztülment, túlságosan megviselte; képtelen volt egyedül megbirkózni vele. Ám ezt az éjszakát követően többé nem hozta szóba a vérszívót.

Kicsit segített, hogy azóta a szörnyetegnek nyomát sem látta a házban, és Mrs. Harrogate sem tett említést róla. De Coulton azonnal elindult, miután visszavitte Charlie-t; a kabátját szorosan begombolta, hogy védje a ködtől, a pisztolya a zsebében lapult. Még nem tért vissza, azután sem, hogy a társa, Miss Alice felbukkant. Charlie tudta, hogy a férfi a vérszívóra vadászik azokban a szörnyű, nyirkos sikátorokban.

Ahogy ott feküdt a dunyha alatt, hallotta a mellette fekvő kisfiú szuszogását. Marlowe. Amikor a felnőttek a közelben voltak, alig szólalt meg, viszont amint kettesben maradtak, megeredt a nyelve: mesélt a cirkuszról, az ő hatalmas, tetovált őrangyaláról, sőt röviden beszámolt a támadásról is, ami egy New York-i panzióban érte őket. Bevallotta, hogy nagyon egyedül érzi magát, és megijeszti ez a város. A harmadik este pedig kibökte, hogy van egy nevelőapja, aki a Cairndale-ben vár rá. Charlie végig tágra nyílt szemmel hallgatta, azonban a saját életéről nem mondott semmit: az anyjáról vagy az apjáról, akit nem ismert, és már soha nem is ismerhet meg. Az a kisgyerek úgy bámulta őt, mintha Charlie szolgálhatna bármiféle válasszal, vagy ismerné a világot, amibe belecsöppentek; mintha az idősebb fiú megvédhetné. Marlowe még nagyon kicsi volt, bár sokszor úgy tett, mintha nem lenne tisztában ezzel. Olykor azonban fordítva vette fel a cipőjét, sőt egy reggel elfelejtette begombolni a sliccét.

Talán a vérszívó miatt elszenvedett borzalom miatt volt, azokkal az iszonytató karmokkal az esőben. Talán az az érzés váltotta ki, amikor elveszetten kóborolt a városban, mely olyan roppant hatalmas volt, mint egy egész világ. Mindenesetre, miután Charlie visszatért, és egyedül maradt, olyasmit tett, amit korábban még soha. Elvett egy papírvágó kést Mrs. Harrogate íróasztaláról, és belevágta a combjába. Ügyet sem vetett a fájdalomra, addig vájkált a húsában, míg megtalálta az anyja jegygyűrűjét. Az ékszer távolról sem volt kifinomult, nőies darab; meglehetősen furcsa eljegyzési ajándéknak. Miközben a seb összehúzódott, Charlie megtörölgette a karikát, megsimította rajta a véseteket, majd az ujjára húzta. Szoros volt, alig ment rá a gyűrűsujjára, úgyhogy le is vette, és tanulmányozni kezdte azt a különös címert, a kalapácsokat a napkoronggal. Közben az anyjára gondolt, meg a szörnyre, ami megtámadta, s próbálta elképzelni a Cairndale sötét erődítményét északon, mellyel összefonódott a sorsa. Az apjának nyilván volt hozzá valami köze, erre a gyűrű szolgált bizonyságul. Ott rejtőzött az igazság arról, hogy ki volt ő, és mi történt vele. Charlie pedig megfogadta magának, hogy kideríti.

Azóta éjjelente éberen feküdt, a gyűrűt a markába rejtette, belevájta a tenyerébe, mint egy talizmánt. Egy ilyen éjszakán történt, hogy ez a jövevény, Marlowe, elkezdett sutyorogni neki a sötétben, összekuszálva a gondolatait.

– Charlie? – szólongatta.

A nagyobb fiú mozdulatlanul feküdt.

– Tudom, hogy ébren vagy.

– Nem vagyok ébren – suttogta Charlie. – Aludj!

– Látom, hogy pislogsz.

Charlie felsóhajtott, és Marlowe felé fordult. A fiú őt nézte.

– Nem vagyok ébren – dünnyögte.

– Akkor hogy beszélgetsz velem?

– Alvás közben is tudok beszélni.

– Tudom, hogy ébren vagy – makacskodott a kisfiú.

Charlie felsóhajtott, és becsukta a szemét. Miss Alice és Mrs. Harrogate halkan beszélgetett egymással odakint a folyosón. Miss Alice hamarosan ideül hozzájuk éjszakára, hogy őrködjön. Charlie hálás volt érte, ugyanakkor utálta is az egészet. De amikor a nő nem volt ott, nem tudott aludni.

Marlowe megköszörülte a torkát.

– Charlie? – suttogta.

– Hm? – Charlie kinyitotta a szemét.

– Te is velünk jössz Skóciába? Az intézetbe?

– Tudod, hogy veletek megyek.

– Mrs. Harrogate azt mondta, ott van az apám, találkozni fogok vele. Lehet, hogy a tiéd is ott lesz.

– Az apám halott, már mondtam. – Charlie vágott egy grimaszt, az egyik szemöldöke felszaladt. Erősen szorította az anyja gyűrűjét. – Azelőtt sose találkoztál apáddal?

– Ühm, nem.

– Honnan tudod majd, hogy tényleg ő az?

Marlowe ezen elgondolkodott egy picit.

– Tudni fogom – felelte végül. – De ő amúgy sem az igazi apám, csak a… gyámom. A családod te magad választod. Nekem Brynt a családom, de ő nagyon messze van.

Charlie a kölyökre nézett.

– Nos, nekem nincs családom, Mar. És jól megvagyok.

– Szerintem ez szomorú.

– Azért gondolod így, mert még kicsi vagy. Nem szomorú. Semmilyen.

– Nem vagyok kicsi. Te hány éves vagy?

– Nem tudom, talán tizenhat.

– Nem tudod, hány éves vagy?

– Mondtam, hogy tizenhat.

– Én nyolc.

– Jó neked – zárta rövidre Charlie a témát. Egy darabig a kisfiú is hallgatott, és Charlie arra gondolt, hogy talán elaludt, vagy esetleg túl durván beszélt vele, de Marlowe közelebb húzódott hozzá a sötétben, és átölelte. A karja meleg volt, puha és nagyon könnyű. Régóta nem ért senki ilyen kedvesen Charlie-hoz, és most nem tudta, mit kezdjen vele. Kalapált a szíve.

– Te is olyan vagy, mint én – jelentette ki álmosan Marlowe.

– Egyáltalán nem vagyok olyan, mint te – tiltakozott Charlie.

– Úgy értem, hogy más – dünnyögte a kisfiú. – Te is más vagy.

Aztán Marlowe-t elnyomta az álom. Szorosan odabújt Charlie-hoz, a bőre tejszagú volt. Ez az egész valamiképp megnyugtatóan hatott a fiúra, melengető, kellemes érzés járta át. Most először azóta, hogy visszatért a házba, sőt talán mióta csak az eszét tudta, békésen lecsukódott a szeme, és ő is álomba merült.

KÉSŐ ÉJJEL ALICE MEGHALLOTTA, hogy Coulton bebotladozik a sötét, néma házba. A fiúk békésen aludtak. Marlowe széttárta a karját, az egyiket rátette Charlie-ra, aki a párnát ölelte.

A bejárati ajtó kinyílt, majd becsukódott, azután Coulton lassú, súlyos léptei dobbantak a lépcsőn. Alice biztosra vette, hogy a férfi az, már a hang alapján felismerte, úgyhogy felkászálódott, ám a lépcsőfordulóba érve megtorpant. Hallgatózott: egy dübbenés, aztán súrlódás enyhe zaja. Coulton behúzott valamit a folyosón keresztül a hátsó szobába. Kisvártatva Mrs. Harrogate fojtott suttogására lett figyelmes.

Alice teljesen éber lett. A házban sötétség honolt. A nő felismerte a hangot: egy embert vonszoltak. A dühe mostanra javarészt elpárolgott, az elmúlt két napban lecsillapodott, s a harag helyét valami kemény, metsző és komor érzelem vette át. Elege lett a titkokból. Lesétált az első emeleti lépcsőfordulóba, beült az egyik ablakfülkébe a festett üveg elé, ott várta Coultont. Azonban helyette Mrs. Harrogate tűnt fel, a szokásos, fekete ruhájában közeledett halk léptekkel, kezében gyertyával.

– Walter Lasternek hívják – közölte csendesen, ahogy a lépcsőfordulóba ért.

Alice higgadt arccal nézett az idősebb nőre.

– Ő is egy árva?

– Nem. Walter… valami más.

Mrs. Harrogate sötét, kemény tekintetén megcsillant a gyertyafény. Ahogy ott táncolt előtte a láng, torz arca még furcsábbnak hatott, egészen valószerűtlennek.

– Honnan szerzi meg a gyerekek nevét? – kérdezte hirtelen Alice.

– Á, Mr. Coulton említette, hogy lesz néhány kérdése.

A nyomozó figyelmen kívül hagyta a megjegyzést.

– Már sokat gondolkodtam ezen, de nem sikerült megfejtenem a rejtélyt. Charlie Ovid egyetlen rohadt nyilvántartásban sem szerepel, és ne mondja nekem, hogy tévedek! Marlowe-t pedig egy tehervagonban találták meg. A világon nincs olyan ember, aki a nyomára bukkanhatott volna.

– Nos, valaki nyilvánvalóan képes rá – közölte tárgyilagosan Mrs. Harrogate.

– Maga szerint ez vicces?

– A legkevésbé sem.

– Szerintem itt az ideje, hogy szépen elmondjon nekem mindent – jelentette ki Alice, lassan formálva a szavakat.

– Igazán megtisztelő, hogy ilyen nagyra tart engem. Ugyanakkor én sem tudok mindent.

Alice úgy döntött, hogy inkább ezt a megjegyzést is elengedi a füle mellett.

– Kezdhetné például ott, hogy mi a fene vadászott ránk New Yorkban, mármint valójában. És ne jöjjön azzal, hogy Marber olyan, mint Marlowe vagy Charlie, mert nem olyan!

Mrs. Harrogate egy darabig hallgatott, mintha a lehetőségeit latolgatta volna.

– Későre jár – közölte végül.

Ennek ellenére a dolgozószobájába vezette Alice-t, a szalonnal szemben, és becsukta maguk mögött az ajtót. A nyomozó még sosem járt itt, és most meglepte a pipafüst szaga, a sötét bőrborítású bútorok, a hatalmas íróasztal, az egész helyiség férfias stílusa. Mrs. Harrogate egy régi lámpásba helyezte a gyertyát, a fénye lágy derengésbe vonta a szobát. Az íróasztal mögött kandalló állt, az asszony odalépett, és a szenesvödör mögül, valami fali reteszből elővarázsolt egy üveget, majd kivett két teáscsészét a vitrinből, és ujjnyi whiskyt töltött mindkettőbe. Azután Alice arcát fürkészte a gyertyafényben.

– Rendben, akkor beszéljünk nyíltan!

Ekkor megcsillant a kezében egy pénzérme. Forgatni kezdte az ujjai között, aztán a fény felé tartotta.

– Mindennek két oldala van – magyarázta halkan. – Mondjuk úgy, hogy egy látható és egy rejtett. Ez így van mindig. De tegyük fel, hogy a dolgok mind a két oldala látható, és ami rejtve marad előlünk, az a harmadik oldal, amit mi sohasem pillantunk meg. Ez az érme belsejében van. Az érem egyik oldala az élők, a másik pedig a holtak. Viszont létezik egy harmadik oldal is. És ott vannak ezek a gyerekek, a… tehetségek.

– Ez magának a világos beszéd?

Mrs. Harrogate elmosolyodott.

– Jacob Marber, aki magukra vadászott New Yorkban, egykor szintén egy tehetség volt. Nem sokban különbözött Marlowe-tól vagy Charlestól. Egy porműves. Azonban egy sátánian gonosz lény szolgálója lett. Ezt a lényt sok névvel illetik. Mi úgy hívjuk: draugr. Ő egy, vagyis ami ő volt… Ó, nem is tudom, hogy magyarázzam el magának. – Lebiggyesztette az ajkát. – A tehetségek, Miss Quicke, olyanok, mint egy híd az élők és a holtak között. A két fizikai állapot közt léteznek, vagy ha úgy tetszik, a két világ között. A draugr ennek az egésznek a fonákja. Egy sötét tehetség. Eltűnt belőle az a rész, amelyik… élő volt.

– Akkor ami követett minket New Yorkban, az…

– Az Jacob Marber volt. Nem a draugr.

– De ennek a draugrnak a parancsát követte?

– Igen, mivel őt szolgálja.

– És mit akar a… draugr?

– A gyerekeket – felelte kertelés nélkül Mrs. Harrogate. – Megeszi őket.

Alice éppen a szájához emelte a csészét, de a keze megdermedt a levegőben. Méltatlankodó krákogás tört fel a torkából, félig nevetésre, félig morgásra hasonlított.

– Hogy világosabbá tegyem: a draugr nem hús-vér teremtmény, azonban ettől függetlenül elpusztulhat. Neki is szüksége van egyfajta… táplálékra. Amikor kellőképpen megerősödik, zavartalanul mozoghat a mi világunkban, és a tehetségekből táplálkozik, kicsikből, idősebbekből egyaránt.

– Ez őrültség – suttogta Alice.

Mrs. Harrogate a homlokát ráncolta.

– Harminc évvel ezelőtt ugyanúgy éreztem, mint most maga. Már el is felejtettem, első hallásra milyen hajmeresztőnek tűnik.

Alice elfordította a fejét. Arra a napra gondolt, amikor először találkozott Mrs. Harrogate-tel abban a hotelszobában, és az özvegy felbérelte. Azon töprengett, hogy az imént elhangzottak hogyan kapcsolódnak ahhoz, amit az asszony akkor mondott neki. És hirtelen eszébe jutott valami.

– Az anyám – szólalt meg, gondosan megválogatva a szavait. – Maga azt mondta nekem, hogy a történtek miatt keresett meg engem. Azt mondta, hogy… – Alice nyelt egy nagyot. – Azt mondta, tudja, mi történt az anyámmal, hogy mit látott.

– Így igaz.

– Az anyám a saját szemével látta, hogy Adra Norn sértetlenül kisétált a lángok közül. Úgy hitte… csoda történt. Adra is egy árva volt? Egy… tehetség?

Mrs. Harrogate lesimította a szoknyáját.

– Már így is túl sokat beszéltem – közölte kelletlenül. – Dr. Berghast majd válaszol a további kérdéseire.

– Dr. Berghast?

– Az intézetben. Ő tudja, mi történt Adra Norn közösségében. – Az özvegy haja az arcába hullott, egészen eltakarta azt. Amikor újra megszólalt, megváltozott a hangja: ridegebb, szigorúbb és távolságtartóbb lett. – Reggel indulunk a Cairndale Intézetbe. Mindannyian. Mr. Coulton úgy véli, ideje, hogy jobban beavassuk önt a tevékenységünkbe. Egyetértek vele. Jöjjön velünk északra, akkor személyesen felteheti a kérdéseit dr. Berghastnak.

– Nem megyek magukkal Skóciába – jelentette ki Alice.

Mrs. Harrogate felállt, a tekintete elsiklott Alice válla fölött. A nyomozónő megfordult, és Coultont pillantotta meg, a férfi őket figyelte a homályból. Alice-nek fogalma sem volt, vajon mióta ácsoroghatott ott.

– Pihenjen egy kicsit, Miss Quicke! – javasolta az özvegy. A csészék összekoccantak a kezében, az üveg eltűnt a szoknyája ráncai között. – Őszintén remélem, hogy meggondolja magát. A gyorsvonat korán indul, nem késhetjük le.

Miután elment, Coulton nehézkesen felnyögött, majd közelebb jött, és leült Alice mellé, az özvegy helyére. Ahogy a nő elnézte, elég nyomorúságosan festett: az arca szürkévé, gyűrötté vált a kimerültségtől.

– Egy egész istenverte hétig tudnék aludni – dünnyögte, majd mosolyt erőltetett az arcára. – De azért jó látni magát.

Alice a férfit fürkészte.

– Épp nincsenek beszélő viszonyban Mrs. Harrogate-tel?

– Minden a legnagyobb rendben van. – Coulton hunyorgott a lámpás fényében. – Vagy legalábbis lesz. Csak néha az embernek olyan sok mondanivalója van, hogy azt se tudja, hol kezdjen bele. Támadt egy kis nézeteltérésünk a jó öreg Mr. Laster kapcsán. Viszont úgy láttam, Marlowe egy darabban megérkezett.

– Mindenesetre jobb bőrben van, mint Charlie.

– Úgy bizony. Szegény kölyök.

– Marlowe megkedvelte.

– És úgy tűnik, hogy maga megkedvelte Marlowe-t.

Alice erre nem mondott semmit. Alig egy hónapja ismerte a fiút, mégis úgy érezte, szoros kötelék alakult ki közöttük, ami egyrészt aggodalommal, félelemmel és kétségbeeséssel töltötte el, másrészt pedig túláradó szeretettel. Ez nem volt jellemző rá, soha életében nem ragaszkodott senkihez.

– Csak megsajnáltam őt – bökte ki végül.

– Hm – dünnyögte Coulton, majd Alice-re nézett.

A nő azon töprengett, vajon mi járhat a fejében. Coulton előrehajolt, kinyitotta a lámpás kis üvegajtaját, s a gyertyalánggal rágyújtott egy manilaszivarra.

– Margaret azt mondta, hogy maga látta Jacob Marbert New Yorkban.

Alice bólintott.

– Nagyon úgy fest.

– Azt hittem, hogy Charlie-t akarja megszerezni.

– Ezt mégis honnan vette ilyen biztosra?

Coulton egy darabig szótlanul méregette Alice-t a gyertyaláng narancsos fényében, az árnyékok táncoltak az arcán.

– Nos, hibáztam, és nagyon sajnálom. Valamelyest ismertem Jacobot, még évekkel ezelőtt. Úgy is mondhatám, hogy munkatársak voltunk. Együtt kutattuk fel a szerencsétlen árvákat. Akkoriban egészen más volt, kedves, szégyenlős. Mindig azt mondogattam neki, hogy papnak kellett volna mennie. Gyönyörű keze volt, mint egy zongoristának. A hölgyek ettől el voltak ragadtatva, amitől mindig zavarba jött.

– Legutóbb azt mondta, alig ismerte őt.

Coulton rezzenéstelen arccal állta Alice tekintetét.

– Léteznek olyan titoktartási fogadalmak, amiket nem lehet megszegni, ezt maga is tudja.

– Volt igazság abban, amit róla mondott?

– Nos, Jacob valóban úgy érezte, hogy elárulták. Mindenkit hibáztatott, de azt hiszem, elsősorban engem. Az a helyzet, hogy akkorra már megváltozott. Nem egy tragédia miatt történt. A személyiségéből fakadt.

– Megváltozott. Úgy érti, a draugr hatalmába került.

Coulton hosszan a nő arcára meredt.

– Margaret általában nem ilyen szószátyár.

Alice rávillantott egy mogorva mosolyt.

– Hát, ezúttal udvarias voltam.

A férfi ezt egy hasonlóan fanyar mosollyal viszonozta.

– Valóban, Jacobot a draugr változtatta meg – folytatta. – De mielőtt ez megtörtént, ő is egy tehetség volt. Porműves, ezt a megnevezést kedvelte. Nem csak azok a gyerekek rendelkeznek különleges képességekkel, akiket mi összegyűjtünk.

Volt valami furcsa a hangjában, ami csöndre intette Alice-t. Ahogy Coulton hátradőlt a széken, az arcát beborították az árnyak, egyedül a szivarjának parázsló vége pislákolt fel időről időre.

– Natchezben maga szörnyetegnek nevezte Charlie-t és az összes gyereket – mondta Coulton a homály takarásában. – Nos, amennyiben ők szörnyetegek, akkor én is az vagyok.

Alice nyelt egy nagyot.

– Maga is olyan, mint… ők?

– Úgy bizony.

Coulton hangjából mélységes szomorúság áradt, és Alice hirtelen arra gondolt, hogy mi mindent láthatott, és min mehetett keresztül. Semmit sem tudott erről a férfiról. Vajon mi lehetett a különleges képessége? Késeket varázsolt elő a karjából? Alice leszegte a fejét, a kezét bámulta. Nagyon szeretett volna kérdéseket feltenni, de igyekezett uralkodni magán. Ez nem tartozott rá.

– Megfogadtam, hogy ez a munka lesz az utolsó – törte meg végül a csöndet. – Elhatároztam, hogy kiszállok, miután épségben eljuttatom Marlowe-t Londonba. Nem csinálom ezt tovább. Akkor semmiképp sem, ha nem látom tisztán, valójában mi folyik itt.

– Nos, talán itt az ideje, hogy kiderítse.

Alice elfordította a fejét, és hirtelen rátört a fáradtság. Az egész házra csönd telepedett. Marlowe-ra gondolt, ahogy az emeleten aludt Charlie-val.

– Harrogate előszedett egy üveg skót whiskyt a szenesvödör mögül – mondta. – Maga szerint akad ott még egy?

Coulton most ismét előrehajolt, felfedve kipirult arcát a fényben. Vigyorogva rágcsálta a szivarját.

– Tudom, melyik üvegről beszél. Nincs belőle másik. – Ahogy belenézett Alice szemébe, pillantásából kiveszett a vidámság. – Hallgasson ide! Ha válaszokat akar, Skóciában megtalálja őket. Oda kell mennie. Felteszem, ezt Margaret is szóba hozta.

A nő bólintott.

– Nos, akkor mire vár? Jöjjön velünk!

– A Cairndale-be – dünnyögte halkan Alice.

– Úgy bizony – morogta Coulton. Mélyen leszívta a dohányfüstöt, sokáig benn tartotta, közben a szemén csillogott a parázs fénye. – Tartson velünk az istenverte Cairndale-be!

10

A VIHAR ELŐTTI CSÖND

MÉG SÖTÉT VOLT, amikor Brynt követte a szörnyeteget a St. Pancras állomásra, és a város felé igyekvő ügyvédbojtárok hajnali tömegében látta, amint a férfi jegyet vásárol. Az asszony odament ugyanahhoz a pénztárhoz, és megkérdezte, hová utazik az az előbbi vevő. A pénztáros furcsán nézett rá, levette a szemüvegét, és összevonta a szemöldökét. Brynt sárga kecskebőr kesztyűt viselt, amit egy toledói kesztyűkészítőnél csináltatott, hogy elrejtse a tetoválásait ebben a katolikus földművesek lakta országban. Magára vette az egyetlen rendes ruháját – nehezen kapott bármi használhatót az ő méretében –, habár a hóna alatt már erősen megkopott, a szoknyarésze sáros volt, ráadásul látványosan lógott rajta, mivel sokat fogyott az utóbbi időben. Mindezek dacára rezzenéstelen arccal állta a pénztáros tekintetét, és közölte vele, hogy ő is azzal a vonattal akar utazni. A fickó végül vállat vont, és kitöltött egy jegyet Horsechesterbe.

– Merre van ez a hely? Messze innen?

– Alig ötven kilométernyire Londontól, észak felé – felelte a pénztáros. – Csak egy régi kis falu.

A vonat pirkadat előtt indult. Brynt sietős léptekkel végigment a peronon, azonban a szörnyeteget sehol sem látta. Végül megpillantotta a férfit, épp fellépett a peronról a lépcsőre, s eltűnt egy szellőzőtetős kocsiban. Brynt a vállával utat tört magának a tömegben, és felkapaszkodott a vonatra. Olyan ülést keresett a harmadosztályú kocsiban, ahonnan ki tud nézni az ablakon, az egyik kijárat közelében talált is ilyet. A fülkében egy gyapjúöltönyös férfi ült, aki hagymát pucolt komótosan a bicskájával, meg egy nevelőnő a védencével – mindketten szótlanul, ölükbe ejtett kézzel gubbasztottak. A kisfiú Marlowe-ra emlékeztette Bryntet, amitől fájdalmasan összeszorult a szíve.

Horsechesterben a sötétséget árasztó szörnyeteg leszállt. Az arcát továbbra is fekete kendővel takarta, s ügyet sem vetett a többi utas riadt pillantásaira, miközben kisétált az aprócska állomásról a hajnal előtti fénybe, és elindult az idillikus falu macskaköves utcáin. Brynt sietős léptekkel követte. Rosszkedvű volt, és éhes.

A magányos, sötét alak a városi öltözékében átvágott a legelőkön és a szántóföldeken. A felkelő nap már vörösre festette a keleti horizontot. Brynt óvatosan lépdelt, és hatalmába kerítette a kétségbeesés. Sejtelme sem volt arról, hová igyekszik ez a lény. A vasúti sínek mentén haladtak, míg a férfi végül megállt ott, ahol a sín megkerült egy dombot, és élesen elkanyarodott. Csak ácsorgott a magas fűben, a keze lazán leeresztve. Brynt úgy ötven méterre tőle lebukott a növényzet takarásába.

A fűben bogarak zúgtak, hűvös szél fújt. A reggeli égbolt kékké változott, sehol egy felhő. Időnként elhaladt mellettük egy vonat. Majd a délután alkonyattá sötétedett, de a szörnyeteg továbbra is csak állt ott mozdulatlanul.

Brynt néha változtatott egy kicsit a testhelyzetén, először a lába görcsölt be, azután a háta. Az éjszaka hideget hozott. Brynt rosszul aludt, amikor pedig végre megvirradt, attól tartott, hogy a szörnyeteg eltűnt. De a sötét alak még mindig ott állt a domboldalban, és mozdulatlanul, türelmesen kémlelte a síneket.

Bryntet nyugtalanította a dolog. Azután kora reggel, a kék égbolt alatt, megpillantotta egy közeledő vonat füstjét a kanyar előtt, a fák fölött. Furcsa érzés kerítette a hatalmába, bár nem tudta, miért. Hamarosan meghallotta az ütemes dübörgést, azután a fülsértő vonatfüttyöt. Amikor megfordult, azt látta, hogy a szörnyeteg lesétál a kanyarulathoz, majd fellép a sínekre.

A szerelvény felbukkant a kanyarban. Egy gyorsvonat, mely hihetetlen sebességgel száguldott. Olyan volt, mint egy tüzet és gőzt okádó, zöld és aranyszínű, felbőszült sárkány. Brynt szíve a torkában dobogott.

Az alak a sín közepén állt, a közeledő vonatot bámulta, a kabátja lobogott mögötte. Higgadtan, komótosan lehúzta a kendőt az arca elől.

A vonat sípja megint felvisított.

A férfi széttárta a karját.

Brynt ekkor felegyenesedett.

A férfi nem mozdult, nem lépett le a sínről. A fekete füstöt és kormot okádó mozdony keresztülszáguldott rajta, azon a helyen, ahol a férfi állt, mire az alakból kiáramló füst szétterült, mint egy hatalmas, sötét szárny, azután beszippantotta a légáramlat. A gomolygás beterítette a mozdonyt, a szeneskocsit és a díszes, fából készült személykocsikat, végül fokozatosan szétoszlott, mint a por. Brynt azt látta, hogy a szörnyeteg egyszerűen csak eltűnt, mintha kitörölték volna. A vonat kerekei szikrákat szórtak, a motorház remegett, végül a hatalmas fékek megállították a szerelvényt jó ötven méterrel távolabb.

Brynt futásnak eredt.

A NICKEL STREET WEST 23.-BAN mindenki talpon volt. Álmosan, ingerlékenyen botladoztak el a mosdótálakig, majd elfogyasztották szerény reggelijüket, végül kiléptek az utcára. A kocsik már ott vártak rájuk. Miss Quicke volt a legéberebb. Margaret elővigyázatosságból külön kocsit hívatott Walter számára, amelynek sötétjében igyekezett a lényt észrevétlen útnak indítani. Azonban Charlie így is meglátta, az özvegy pedig megpillantotta a fiú szemében a félelmet és az érzést, hogy elárulták.

A vonat pontosan indult. Úgy egy órája lehettek úton, a város határán kívül, amikor történt valami váratlan. A vonat felnyögött, és remegve-csúszva megállt. A bőröndök egymásnak koccantak, a táskák lepotyogtak a padlóra a fékcsikorgás közepette. Margaret riadtan az ablakpárkányba kapaszkodott, majd gyanakvó pillantást vetett Walterre, a férfi azonban kábultan bóbiskolt a szemközti ülésen, szürkén, betegesen, megkötözve. Jóformán moccanni is alig tudott. Mindenesetre az asszony ellenőrizte a csomókat, azután odalépett az ablakhoz, és elhúzta a függönyt. Saját hálófülkéjük volt a vonat végén, közvetlenül a poggyászvagon előtt. Egy másik fülkét is lefoglalt, a szerelvény túlfelén, legelöl, a gyerekek, Coulton és Miss Quicke számára.

A vonat egy kanyarban állt meg, így Margaret látta a csillogó mozdonyt a szerelvény elején, a masiniszta épp leugrott róla, a fűtőház fekete füstöt okádott. Az asszony nagyon remélte, hogy nem siklottak ki – időben meg kellett érkezniük. Egy perccel később valaki bekopogott a fülke ajtaján.

Természetesen Coulton volt az. A férfi ránézett a megkötözött Walterre a nő válla fölött.

– Minden rendben? – érdeklődött.

– A gyerekek mellett kellene lennie – közölte Margaret. – Magának az a feladata, hogy gondoskodjon a biztonságukról, amíg odaérünk az intézetbe.

– Úgy bizony. – Coulton megint a vérszívóra nézett. – Tudom, mi a feladatom. De beszélnünk kell.

– Ne itt! – Azzal Margaret kitaszigálta a goromba fickót a folyosóra, behúzta maga mögött a fülke ajtaját, bezárta, a rézkulcsot a markába szorította, végül összefonta maga előtt a karját. – Nos? – kérdezte. – Ha ennek Walter Lasterhez van köze, akkor nincs miről beszélnünk. Ezt a témát lezártuk, Mr. Coulton. Miért álltunk meg?

Coulton pislogott.

– Nem tudom. Hallgasson ide…

– Elütöttünk valamit? Volt valami a síneken?

– Fogalmam sincs. Margaret…

– Ha lekéssük a csatlakozást, nagyon dühös leszek.

– A fenébe is, Margaret! – csattant fel a férfi. – Hallgasson végig!

A nő rosszallóan összevonta a szemöldökét, végigkémlelt a folyosón, azután a férfi szemébe nézett.

– Már meghallgattam a véleményét, Mr. Coulton – mondta halkan. – És kérem, válogassa meg a szavait!

– Ez nem igaz.

– Tessék?

– Még nem hallgatott meg. Walter azt állította nekem, hogy Jacob már úton van, és bárhol megtalálja őt.

Margaret elfintorodott, majd felszegte az állát.

– Ezt erősen kétlem.

– Úgy gondolja, hogy ez lehetetlen, vagy inkább csak szeretné, hogy az legyen?

– Walter ópiumot szívott. Nincs egy épkézláb gondolata, és ezt maga mondta nekem.

– Ettől függetlenül elképzelhető, hogy igazat mondott.

– Az intézet felé tartunk, Mr. Coulton. Jacob Marber nem képes Walter közelébe férkőzni, még akkor sem, ha megvannak a maga módszerei. Nincs a vonaton.

Coulton mogorván méregette.

– Rendben van – mondta végül kelletlenül.

Az asszony már készült, hogy faképnél hagyja, egy pillanatra mégis megtorpant.

– Van még valami?

Coulton elvörösödött.

– Még nem késő taktikát váltani. Ha Jacob valóban Waltert keresi, akkor meg is fogja találni, ha érti, mire gondolok. Lehet, hogy követi észak felé. Mi lenne, ha én kísérném el az intézetbe egy másik vonattal?

– Szerintem ez rossz ötlet.

– Akkor kísérje el maga, már ha nem tartja túlságosan veszélyesnek. Nem ez a lényeg. Csak az a fontos, hogy elkülönítsük a gyerekektől. Maga is látta, mi történt Charlie-val.

Margaretnek hirtelen bűntudata támadt. Azt hitte, hogy az ópium hatásosabb, a kötelek erősebbek. Ezúttal óvatosabb volt. Több ópiumot adott Walternek, és vastagabb köteleket használt. Emellett egész úton szemmel fogja tartani a vérszívót. Így a gyerekek biztonságban lesznek tőle. Nem tudta, mennyi idejük van Jacob Marber felbukkanásáig, de azt akarta, hogy Walter addigra már az intézet falai között legyen.

A folyosó ablakán keresztül megpillantott egy kék egyenruhás, kemény sapkás kalauzt, aki lassan elsétált mellettük a vonat vége felé, és integetett valakinek. Néhány utas leszállt, megálltak a magas fűben, pipáztak és beszélgettek. Margaret megcsóválta a fejét.

– És maga szerint mit kellene tennünk, Mr. Coulton? – kérdezte halkan. – Ráncigáljuk le Waltert a vonatról, és cipeljük el a legközelebbi állomásig? Ki fogja ezt megcsinálni? Talán maga? Itt hagyná a gyerekeket? Vagy esetleg én a félelmetes izomerőmmel? Nem. Sajnos attól tartok, hogy már késő taktikát váltani, ahogy ön fogalmazott. Kérem, menjen vissza a fülkéjébe!

Coulton megdörzsölte a pofaszakállát, és csalódottan méregette a nőt. Margaretnek cseppet sem tetszett az arckifejezése.

– Ha történik valami a gyerekekkel, az a maga lelkén szárad – közölte a férfi komoran.

A VONAT ELEJÉBEN Charlie rászorította a tenyerét az ablakra, úgy figyelte a masinisztát és a kalauzokat, akik a szerelvény mellett járkáltak, benéztek a kerekek alá, és belerúgtak a magas, sárga fűbe. A halványkék égen felhőpamacsok úsztak. A ködös London már majdnem elfeledtette a fiúval ezt a látványt. Coulton bőrkesztyűje a fényes mahagóniülésen feküdt, mintha nyilvánvalóvá akarná tenni a férfi hiányát. A fejük fölött egy hálós tartó feszült a kalapok és a napernyők számára. Meglehetősen korszerű fülkét kaptak, tölgyfa tolóajtó nyílt a közlekedőfolyosóra. Charlie pillantása végigvándorolt a sötét falkazettákon, a jelzéseken és a finom részleteken, majd megállapodott az ajtó üvegét takaró csipkefüggönyön. Marlowe az ablakhoz préselte az arcát, érdeklődve nézte a kint nyüzsgő embereket.

– Biztos csak elütöttünk valamit – jegyezte meg Alice hunyorogva. Lejjebb tolta a kalapját, hogy a karimája árnyékot vessen az arcára. – Talán egy birkát. Nincs semmi baj, Marlowe.

– Benéznek a kocsik alá – mondta a kisfiú.

Charlie gondterhelten felvonta a szemöldökét. Érezte, hogy valami nem stimmel.

– Miss Alice, hová ment Mr. Coulton? – kérdezte halkan.

– Tudod jól, hová ment – felelte a nő, továbbra is mozdulatlanul ücsörögve.

– Szeretne valamit kérdezni Mrs. Harrogate-től – magyarázta Marlowe. – Hisz mondta nekünk, Charlie, mielőtt elment.

A nagyobbik fiú megnyalta az ajkát. Pontosan tudta, kit hozott magával Mrs. Harrogate, és miért zárta el a vonat másik végében. Amikor a székhez bilincselte őt abban a szobában a vizsgálathoz, az asszony azt mondta neki, ez a saját biztonságuk, és nem Charlie-é miatt szükséges. Ismerte ezt a fajta félelmet.

– Már elég rég elment, nem?

– Még negyedórája sincs, Charlie. – Alice feljebb pöccintette a kalapját, fél szemmel a fiúra sandított. – Próbálj inkább kicsit aludni!

A vonat hirtelen megrándult és felnyögött. A mozdony sípja hármat füttyentett. A vonat lassan, nagyon lassan megmozdult, és lomhán gurulni kezdett. Azután egyre szaporábban kattogtak a kerekek, a szerelvény felgyorsított. A zöld mezők elsuhantak mellettük.

– Na látjátok – szólalt meg Alice. – Mondtam, hogy nincs miért aggódni.

De Charlie rossz érzése nem múlt el, sőt egyre erősebb lett. Alice-t figyelte, ahogy ott ült a hosszú kabátjában, mint valami marhahajcsár. A fiú tudta, hogy a nyomozó betett egy revolvert a kis utazótáskájába, amely most ott pihent a feje fölött. Látta, amint a nő megtisztogatta, és olajos rongyba tekerte, a keze izgága rezzenéseit, ahogy a fegyverhez nyúlt. Charlie ismerte az ilyen típusú embereket, és csöppet sem hatott rá megnyugtatólag.

Hirtelen Marlowe minden izma megfeszült. Alice valószínűleg megérezte ezt, ugyanis elvette a kalapját az arca elől, szétkulcsolta keresztbe vetett lábát, és a kisfiúra nézett. A gyerek felpattant, odament az ajtóhoz, és rászorította a tenyerét a faburkolatra.

– Mi történt? – kérdezte Alice. – Mi a baj?

A vonat sebesen száguldott, az utasok válla rázkódott ültükben.

Marlowe rémültnek látszott.

– Ő az – suttogta. – Megtalált minket. Itt van.

11

A RAGYOGÓ FIÚ

A VONAT MEGINT ELINDULT.

Először megrándult, utána megremegett, majd gurulni kezdett. A keskeny folyosón Margaret elvesztette az egyensúlyát, nekiütközött Coultonnak. Odakint komótosan siklott el mellettük a táj. Margaret fáradt volt, és dühös, nem utolsósorban azért, mert egy része tudta, hogy a férfi jól látja a helyzetet.

De Coulton legalább abbahagyta a vitatkozást, mintha már nem akarta volna meggyőzni Margaretet. Néha elviselhetetlenül magabiztos volt. Ám a férfi arca hirtelen elkomorult, felemelte egyik kérges kezét, és félrebillentett fejjel fülelt. Az ablakok és a vonatbelső már halkan zörgött, a talpuk alatt kattogtak a kerekek. Margaret fél kézzel megtámaszkodott a folyosó falán, és érdeklődve méregette Coulton húsos, piros arcát, szempillájának rezzenéseit.

– Mi történt?

Coulton megrázta a fejét.

– Nem tudom. Mintha hallottam volna valamit.

Margaret azonnal a fülkéje felé fordult, ahol a vérszívót hagyta. Az ajtó még mindig be volt zárva, a kék függöny elhúzva. Hirtelen váltogatni kezdte egymást a fény és az árnyék, mert a vonat egy tölgyfaligeten haladt keresztül, azután kigurult a nyílt terepre.

Ekkor hallották meg a visítást.

A hang az egyik fülkéből érkezett. Margaret megpördült, hosszú, fekete ruhája suhogott körülötte, odaszaladt a fülke bejáratához, elfordította az apró kulcsot a zárban, és elhúzta az ajtót. Az ülés foltos volt azon a helyen, ahol a vérszívó feküdt, az elrágott kötelek összegabalyodva hevertek rajta. A cafatokra tépett függönyök lobogtak a szélben. Margaret azonnal a fülke hosszúkás, letolt ablakához lépett, a szél belekapott a hajába.

– A fenébe! – szűrte a foga közt.

Coulton a földre köpött.

– Hogy az ördögbe fért ki azon a résen?

Utána még egy sikítás hallatszott a szomszédos fülkéből, mire Coulton kiugrott a folyosóra, és dörömbölni kezdett az ajtó keretén. A következő pillanatban kibotladozott a fülkéből egy fiatal nő, szemüvegben és tanító-egyenruhában, a haja belelógott a szemébe. Zokogva belezuhant Coulton karjába.

– Jóságos ég, ó, jóságos ég! – nyöszörögte.

– Mindenre, ami szent, gyermekem! – csattant fel dühösen Margaret, amikor meglátta. – Beszéljen érthetően!

Azonban a nő úgy csuklott a zokogástól, hogy alig lehetett kivenni a szavait.

– Az ablakom… kimászott az ablakomon… egy… egy…

Margaret látta a hamuszínű arcát, de már így is eleget mondott. A fiatal nő Coulton karjában remegett, azonban a férfi félrerakta, mint egy zsák krumplit, azután elővette a revolvert a kabátja zsebéből, megmozgatta a vállát, és bement a fülkébe. Margaret követte. Ez a fülke is üres volt: a nő tűpárnája és a hímzése a padlón hevert, az ablak alatt egy félig megevett alma gurult ide-oda. Coulton levette a kalapját, kidugta a fejét az ablakon, a menetszéltől hunyorogva körbenézett.

– Nos? – faggatta Margaret. Dühös volt magára. Mindent elkövetett, hogy ez ne történjen meg, immár másodjára.

– Eltűnt az átkozott – kiáltotta Coulton, azután behúzta a fejét. – Nincs a vonaton. Lehet, hogy leesett. Vagy leugrott.

– Nem ugrott le – jelentette ki Margaret. – Még mindig a vonaton van.

Coulton ellenőrizte a tárat, majd a helyére kattintotta.

– Hát rendben. – A kalapjáért nyúlt, de a keze megállt a levegőben.

– Mondja csak ki! – nógatta az asszony keserűen. – Na, gyerünk, mondja ki bátran, hogy hallgatnom kellett volna magára!

A férfi a fejét ingatta.

– Ez nem a maga hibája, Margaret.

A nő felmordult, kinyújtotta kesztyűs kezét, és elvette Coultontól a fegyvert. Gyakorlott mozdulattal oldalra fordította, és szemügyre vette a csövet.

– Én hoztam őt ide – mondta. – Úgyhogy igenis az én hibám.

Amikor kinyitotta az ajtót, komor arcokat látott a folyosón, főleg cilinderes férfiakat, akik zsebkendőket nyújtottak oda a fiatal nőnek. Az egyik kalauz átverekedte magát a tömegen, eltökélten próbálta kideríteni, mi folyik itt.

Margaret Coulton felé fordult, a kezét rátette a férfi csuklójára.

– Maga gondoskodjon a gyerekek biztonságáról! Csakis rájuk vadászhat.

Coulton bólintott.

– És maga?

Margaret megigazította a nyakában lógó feszületet, majd egyenesen a férfi szemébe nézett.

– Én véget vetek ennek – közölte dühösen.

A VONAT ELEJÉN LÉVŐ másodosztályú fülkében Alice behúzta a függönyöket, félhomályba borítva a helyiséget. Megpróbálta értelmezni Marlowe szavait. Megtalált minket. Itt van.

Charlie az ülések között imbolygott a mozgó vonaton, feleslegesen foglalta a teret.

– Kiről beszélt Marlowe? – faggatta a nőt. – Ugye nem Walter Lasterről? Mrs. Harrogate azt mondta, nem fog felébredni.

Alice egy pillanatra megdermedt.

– Walter… Laster?

– Walter. A vérszívó.

A nő az ajtóhoz ment, bezárta, aztán levette a bőröndjét a polcról, kicsomagolta a revolvert az olajos rongyból, és kinyitotta az apró bőrtarisznyát a töltényekkel. Lassú mozdulatokkal megtöltötte a fegyvert, közben igyekezett összeszedni a gondolatait. Walter Laster. Vele utazott Harrogate a vonat végében. Őt cipelte be a lakásba tegnap éjjel Coulton.

– Mrs. Harrogate azt mondta, hogy Walter halott. Halott, de mégsem az. – Charlie zihálva kapkodta a levegőt, kis híján elájult a félelemtől. – Ki kell jutnunk innen, el kell mennünk innen. Nem maradhatunk itt. Én láttam őt. Hosszú fogai vannak, úgy mászik a falon, mint a pók, és fehér a bőre…

A fiú rángatni kezdte az ajtót, olyan erősen, hogy rázkódott benne az üveg.

– Be van zárva, Charlie – igyekezett megnyugtatni Alice. – Senki sem tud bejönni, és Mr. Coulton hamarosan itt lesz. Minden rendben van.

– Semmi sincs rendben – mondta Charlie. Elengedte az ajtót. – Magának fogalma sincs, hogy milyen. Nem ember. – Olyan magas lett a hangja, hogy szinte sikított. – Nekem semmi sem tudott ártani, Miss Alice. Soha. De Walter megsebesített. – Charlie kigombolta az inge ujját, és feltűrte. Mind a két karján négy mély karmolásnyom vöröslött, a sebek gyulladtnak látszottak. – Mrs. Harrogate azt mondta, hogy Walter halott. De miféle halott képes erre?

– Valószínűleg az a fajta, amelyiknek egy kis noszogatásra van szüksége. Például egy golyóra a szeme közé. – Alice Marlowe felé fordult. – Te is róla beszéltél az előbb? Walter Lasterről?

A kisfiúnak elkerekedett a szeme.

– Nem – suttogta.

– Akkor kiről?

– A másikról. Aki ott volt a panzióban.

Alice mozdulatlanná dermedt.

– Jacob Marber a vonaton van?

A kisfiú bólintott.

– És tudja, hogy itt vagyunk – tette hozzá alig hallhatóan.

VÁRTAK. AHOGY TELTEK A PERCEK, Charlie és Marlowe egyre rémültebbnek látszott. De Coulton nem bukkant fel. Odakint a folyosón sűrű tompa csönd volt, mintha kiürült volna a vasúti kocsi, vagy az összes utas mély álomba merült volna.

Alice időnként felemelte az ajtó előtt lógó függöny sarkát, és kikukucskált, de nem látott mozgást. Senki sem járt arra, sem a kalauzok, sem Coulton.

Mögötte Charlie résnyire elhúzta az ablak előtt lógó függönyt, így Alice látta, hogy egy szürke iparváros külső területén vannak. Kormos téglafalak, fájdalmas alakba hajlott fémkorlátok suhantak el mellettük, többtucatnyi gyárkémény, amelyek barna füstöt okádtak az égbolt felé, és jellegtelen, kormos háztetők. Azután a vonat felfelé kapaszkodott, maguk mögött hagyták a várost.

Igazság szerint Coultonnak már vissza kellett volna érnie. A kocsiban hátborzongató csönd uralkodott. Azután Alice végre meghallotta, hogy a kocsi ajtaja zörögve kinyílik, a kattogó kerekek zaja egy pillanatra felerősödött, majd újra eltompult, amikor az ajtó becsapódott. Lassú, súlyos léptek. De a vonat eleje felől közeledtek, az étkezőkocsi és a mozdony irányából. Alice a homlokát ráncolta, és átült a menetirány felé néző ülésre. Óvatosan felemelte a függöny sarkát, és kikukucskált.

Azután rémülten visszaejtette.

Ő volt az.

A férfi fekete kabátjából, kalapjából és fekete kesztyűs kezéből kormos sötétség áradt. Magas volt, és vékony, a válla keskeny, a szakálla feketén keretezte az állát, olyan szabályosan, mintha borbély nyírta volna. Azonban Alice nem látta a szemét, ugyanis az idegen elfordította az arcát, ahogy sorban benézett a fülkékbe. A nő úgy érezte, hogy az egész kocsi félhomályba borul tőle. Charlie és Marlowe dermedten bámultak Alice-re, valószínűleg az arckifejezése miatt, ő pedig a szemükbe nézett, nem próbálta kerülni a pillantásukat. A torkában dobogott a szíve.

– Ő az – suttogta Marlowe.

Alice hallgatott. Körbehordozta tekintetét az apró fülkében, a hálós polcon és a mahagónival borított ajtón. Lenézett a markában szorongatott revolverre, azután becsúsztatta a kabátja zsebébe. Az ablakhoz lépett, elfordította a kilincset, és letolta az ablaktáblát. A függönyöket kiszippantotta a légáramlat, a vonat mellett csattogtak. Alice kidugta a fejét az üvöltő szélbe, hunyorgott, a haja mögötte lobogott.

A kocsi oldalán egy korlát futott végig, amibe a kalauzok belekapaszkodhattak, és keskeny kiszögellések, amiken megtámaszthatták a lábukat. Ezzel kellett beérniük.

Behúzta borzas fejét a fülkébe.

– Gyerünk, igyekezzetek! – mondta. – El kell indulnunk a vonat hátsó része felé. Most rögtön.

Charlie rémülten ránézett Marlowe-ra.

– Ő nem fog végigmászni a vonat oldalán, Miss Alice. Túl kicsi.

De a nő már sietős mozdulatokkal a kisfiú kabátját gombolta. Belenézett a szemébe, és elégedetten bólintott.

– Belém kapaszkodsz, és nem engedsz el! Rendben? Csukd be a szemed, és addig ne nyisd ki, amíg át nem érünk a másik kocsiba! Ugyanúgy fogjuk csinálni, mint a panzióban. Menni fog, ugye?

Marlowe vetett egy rémült pillantást a bezárt ajtóra. A keretnél fekete füst szivárgott be.

– Marlowe! – sziszegte Alice.

– Oké.

Alice begyűrte a kalapját az üres zsebébe, begombolta a kabátját, és összefogta a haját. Azután rátette a kezét a nagyobb fiú vállára.

– Meg tudod csinálni, Charlie.

A kölyök bólintott.

– Akkor sem lesz semmi bajom, ha leesek – suttogta.

Zörgött körülöttük a fülke, de Alice így is meghallotta, hogy a férfi halkan megrázza az ajtót. Ahogy az ablak felé indultak, már tudta, hogy kifutnak az időből. Hol a pokolban van Coulton?

Felemelte Marlowe-t, a mellkasához szorította, majd amikor a kisfiú jó erősen átölelte a nyakát, kimászott az ablakon a szédítően süvítő szélbe. Majdnem kivágódott oldalra. Megmarkolta az ablak fölött a korlátot, és araszolni kezdett a vonat vége felé. A szél a hátát verte, de a megfelelő irányba tolta. A kavicsok és a talpfák összemosódtak alatta. Charlie fürgén, ügyesen mászott ki utánuk az ablakon.

Alice érezte, hogy Marlowe remeg, és belefúrja a fejét a vállába.

– Semmi baj, kicsikém, semmi baj, semmi baj – dünnyögte folyamatosan a gyerek fülébe.

Miközben végigmásztak az ablakok előtt, Alice benézett a fülkékbe. Képtelenségnek tűnt, de mindegyik üres volt.

Már majdnem a kocsi végénél járt, amikor valami kemény és fekete nekivágódott a vonat oldalának, majd elrepült mellette. Alice hátranézett. Jacob Marber a kocsi elején lógott, a kalapja leröpült a fejéről. A nő döbbenten figyelte, ahogy a férfi oldalazva mászni kezd feléjük, egyik fekete kesztyűs kezével kinyúlt, azután a másikat mellé rakta, puha cipője csúszkált a vagonon. A szél belefújta a haját az arcába, de Alice így is érezte a tekintetéből áradó gonoszságot, és tudta, hogy a gyerekeket bámulja.

– Charlie! – kiáltotta Alice. A fiú legalább három méterre volt tőle. – Igyekezz, Charlie!

Jacob Marber mögött úgy csattogott a kabátja, mint egy fekete szalag, miközben kinyújtotta feléjük a kezét.

A VONAT VÉGÉN LÉVŐ poggyászkocsiban csönd és félhomály uralkodott. Csak a plafonon lévő szellőzőnyílásokon keresztül szűrődött be odakintről a fény. Margaret óvatosan elhaladt a hálókkal rögzített, sötét tornyokba pakolt bőröndök és utazóládák meg a formátlan, különféle árukat rejtő zsákok előtt, közben feszülten hallgatózott abban a reményben, hogy meghall valamit a padló alatt kattogó kerekek zaján kívül. A revolver kakasát hátrahúzta, a fegyvert az oldala mellett tartotta.

A kocsi közepén megtorpant, gyorsan hátranézett, de semmit sem látott.

– Walter! – szólongatta halkan. – Walter, kedvesem! Én vagyok az, Mrs. Harrogate.

Érezte, tudta, hogy Walter a közelben van, habár arról sejtelme sem volt, miért olyan biztos ebben. Ahogy lassan elindult, a haragja lecsillapodott, a félelme elillant. Mintha teljesen kiürült volna a feje, miközben elhaladt a hálók alól kidudorodó ládák, bőröndök és kosarak előtt.

A kocsi végén elhúzta a reteszt, eltolta az ajtót, kilépett a hátsó peronra. Odakint majdnem megsiketült a zajtól. Fürgén átlépett az ütközőrudak fölött a következő peronra, a szél belekapott a szoknyájába, miközben kinyitotta a legutolsó kocsi ajtaját. Az volt a Királyi Posta kocsija. A zárat valaki tokostól kiszakította a fából.

A légörvény felkavarta a töméntelen mennyiségű papírfecnit, amelyek úgy szállingóztak le a padlóra a félhomályban, mint a konfetti. A zsákokat széttépte valaki. Margaret belekapaszkodott az ajtóba, és behúzta, mire újabb papírörvény kezdett kavarogni a levegőben.

A furcsa hóesésben megpillantotta Waltert. A hátsó sarokban kuporgott, a fejét elfordította. Letépte magáról az inget, így látszott a lapockája, melynek kiálló élei majdnem átszúrták a bőrét, a csigolyái pedig szinte világítottak a félhomályban. Cipő sem volt rajta. Margaret hátborzongató csattogást hallott, mint amikor kések csörömpölnek a fiókban. A revolvert a háta mögé dugta.

– Walter – szólította meg higgadtan. – Nagyon hideg van itt. Nem fázol?

Walter mozdulatlanná dermedt, de kopasz fejét nem fordította Margaret felé. A fülei úgy meredtek ki, mint az óramutatók. A papírok még mindig körülöttük szállingóztak. Margaret már látta, hogy a vérszívó valami fölé hajol, és amikor óvatosan közelebb ment hozzá, megpillantott egy pár ócska, barna cipőt, fölötte pedig egy szőrös bokát. A postakocsi kísérője volt az.

Margaret igyekezett elnyomni a hangjában a haragot.

– Ó, Walter! Nahát, ez nem szép dolog…

Walter átmászott a holttesten, és behúzódott az árnyékba. Amikor felemelte a fejét, Margaret látta, hogy a szája és csupasz fakó mellkasa véres. Mintha egy nagy, vörös folt lett volna rajta. Csattogtatta a fogát, a szeme úgy feketéllett, mintha még nem múlt volna el az ópium hatása.

– Jacob tud a fiúról – mondta reszelős hangon.

Margaret mozdulatlanná dermedt.

– Jacob közeledik, igen, már nagyon közel van. – Walter kivillantotta hosszú fogait, ami talán egy mosoly volt, vagy talán csak egy reflex. – Ó, emlékszem magára, Mrs. Harrogate! Jacob sokat mesélt magáról. Magáról és a drágalátos Coultonjáról.

Margaret szíve a torkában dobogott, és lassan megcsóválta a fejét. Walter meglepően összeszedettnek hatott, mintha észhez tért volna. Margaret még sohasem látta ilyen állapotban. A revolvert továbbra is a háta mögött tartotta, most ráhelyezte az ujját a ravaszra.

– Jacob Marber nem fog eljönni – jelentette ki határozottan. – Csak az ópium dolgozik a fejedben. Jacob magadra hagyott téged, Walter. Magadra hagyott abban a borzalmas városban. Én találtam rád. Én voltam az, nem Jacob. Most pedig viselkedj rendesen, és gyere velem! Hadd segítsek!

A férfi félrebillentette a fejét, mintha gondolkodóba esett volna, de a gesztus nem emberi volt. Amikor felemelte a kezét, a tenyere véres lenyomatot hagyott a padlón.

– Az én Jacobom… – mondta lassan.

– Megfeledkezett rólad.

A vérszívó közelebb mászott Margarethez, a lábában megfeszültek az izmok, ugrásra készen.

– Nem, Mrs. Harrogate – suttogta, és megpaskolta a halántékát. – Hallom őt. Már itt van.

Egy darabig egyikük sem mozdult meg. Margaret a vérszívó szemét figyelte. A vonat zörgött és rázkódott.

Ekkor Walter rávetette magát a nőre, kitátotta a száját, a fogai felvillantak. Margaret abban a pillanatban felemelte a revolvert, és meghúzta a ravaszt.

BRYNTET HÁNYINGER GYÖTÖRTE.

A postakocsi hátsó peronján kuporgott, tetovált karjával átölelte a korlát rácsait, a szél süvöltött körülötte. A peron két végén lépcsők voltak, sodrott kötelek zárták le őket, Brynt háta mögött pedig egy erős ajtó. Marlowe – biztatta magát. – Marlowe miatt vagy itt. Mozdulj meg!

Folyamatosan ezt mantrázta, mintha segíthetett volna. De nem moccant. Ahogy ott kapaszkodott a vonat legvégén, az elsuhanó talpfákat figyelte, néha lehunyta a szemét, azután rémülten kinyitotta. Gyűlölte a gyorsan mozgó dolgokat. A lovakat. Az óceánjárókat. De egy sebesen száguldó vonat leghátsó, nyitott peronja mindegyiken túltett.

Amikor meglátta, hogy a masiniszta és a kalauzok felkapaszkodnak az álló vonatra, felkapta bő szoknyáit, és teljes erejéből rohanni kezdett. A nap a háta mögött volt, az árnyéka elnyúlt előtte. Abban a pillanatban lépett fel az utolsó kocsi lépcsőjére, és húzta fel hatalmas testét, amikor a fékek felnyögtek, a vonat gurulni kezdett, majd felgyorsított. Brynt zihálva kapaszkodott a korlátba. Biztosra vette, hogy meglátta valaki, azonban a vonat nem lassított, egy kalauz sem ment hátra, hogy üvöltözzön vele. Úton voltak.

Tény, hogy a saját szemével látta, amint az a férfi, az árnyékférfi, füstté változott, amikor a mozdony keresztülgázolt rajta. A masiniszta is látta, mert lefékezte a vonatot, leszállt, és a kerekek között kereste a férfi darabjait. Brynt figyelte, ahogy végiggyalogolt a vonat mellett, levette a sapkáját, kiköpött a földre, és belesett az összes kocsi alá. De semmit sem talált, sem ő, sem a kalauzok. Egyetlen cafatot sem. Brynt végignézte az egészet, és eszébe jutott a füst, ami beterítette a gőzmozdonyt meg a szeneskocsit, azután eltűnt. Tehát a férfi – szörnyeteg, vagy bármi volt is az – nem lett öngyilkos, és valahogyan feljutott a vonatra. Ezek alapján Marlowe-nak is a vonaton kellett lennie.

Bryntnek legalábbis ez járt a fejében, miközben a magas fűben leskelődött. De most, amikor a postakocsi hátsó korlátjába kapaszkodott, vastag hajfonata a szélben lobogott, arca grimaszba rándult, őrültségnek tűnt az egész. Az emberek nem szoktak füstfelhővé változni. És a cirkuszi előadóművészek nem ugrálnak fel mozgó vonatokra.

Ekkor hallotta meg a tompa dübbenést, mintha egy nehéz tárgy nekivágódott volna a postakocsi falának. Brynt csendben fülelt. Azután még hangosabb puffanás hallatszott. Egyértelműen egy heves küzdelem zajai szűrődtek ki odabentről. Brynt rászorította a fülét a bezárt ajtóra, de semmit sem hallott.

Azután valami átfúrta a kocsi falát, nem messze a fejétől. Olyan hangja volt, mint egy felbőszült darázsnak, és apró, fekete lyukat hagyott maga után. Egy lövedék.

– Magasságos ég! – suttogta Brynt.

Imbolyogva arrébb mászott, és megszületett a fejében a gondolat:

Indulj!

Brynt megkapaszkodott, felpillantott a tető peremére, és mászni kezdett.

ALICE KITÁRTA A ZÖRGŐ KOCSIAJTÓT, belökte rajta Marlowe-t, azután Charlie felé nyújtotta a karját. Jacob Marbert egyelőre nem látta.

Nem álltak meg. Ebben a kocsiban is fülkék voltak, botladozva elrohantak előttük, miközben a vonat rázkódott körülöttük, és az utasok meglepetten felkapták a fejüket, amikor elszaladtak mellettük. Alice rendszeresen hátranézett a válla fölött. A kocsi végén kinyitotta az ajtót, kilépett az ismerős peronra, a szél üvöltött, a talpfák kattogtak. Átemelte Marlowe-t, azután átmászott a korláton, és ő is átugrott. A következő vagon egy harmadosztályú kocsi volt, zsúfolt, zajos, és fából készült ülések sorakoztak benne kétoldalt. A levegőben állt a pipafüst, újságok zörögtek, vállkendős nők kiabáltak át egymásnak a folyosó túloldalára. Alice és a fiúk külseje meglehetősen zilált volt, a fejük fedetlen, a szemük tágra nyílt a rémülettől. Alice a környezetével nem törődve elővette a fegyverét, csak akkor kapta fel a fejét, amikor a kocsiban hirtelen csönd lett. Az utasok elsápadtak, és őt bámulták. Alice végigterelte a fiúkat a folyosón a kocsi hátsó része felé, tudomást sem vett a velük szembekerülő arcokról. A karja elnehezült, és lüktetett a mászástól, zihálva kapkodta a levegőt. Megpillantott néhány embert azok közül, akiket a londoni állomáson látott: a két fekete ruhás, savanyú képű özvegyet és a madárkalitkás férfit.

Már csak néhány méter választotta el őket a kocsi végétől, amikor az ajtó kinyílt, és Coulton lépett be rajta. A kalapja eltűnt, az arca vöröslött, a tekintete komor volt.

– Otthagyott bennünket, maga szarházi! – esett neki Alice, és jókorát lökött rajta.

A férfi a gyerekeket vizslatta.

– Jól vagytok?

– Nem – vakkantotta oda Charlie.

Alice rátette a kezét a fiú karjára, hogy csillapítsa.

– Marber a nyomunkban van – közölte. – Nem maradhatunk itt. Igyekezzen!

– Jacob itt van? – Coulton megmarkolta a nő vállát, és merőn a szemébe bámult. – Itt a…

De hirtelen elhallgatott, felemelte a fejét, és a kocsi eleje felé nézett. Alice is megfordult, hogy kövesse a férfi tekintetét.

Jacob Marber állt a folyosó elején, és hangosan zihált. Néhány utas felkelt. A sötét alakból korom és füst áradt, mintha megperzselődött volna, s pillanatokkal ezelőtt húzták volna ki a lángok közül. Fekete kesztyűje túlságosan hosszúnak látszott ahhoz, hogy kesztyű legyen, a kalapját elvesztette, fekete haja borzasan meredt az égnek. Egy lépést sem tett feléjük. Fekete szakálla úgy lógott előtte, mintha az Ótestamentum egyik bírája lett volna. Alice nem látta a szemét.

– Húzódjanak be mögém! – sziszegte Coulton.

Levette a zakóját, az ingujját feltűrte, mint egy bunyós, aki utcai harcra készül. A sárga mellény feszült a vállán és a pocakján. Alice felfigyelt rövid, vastag nyakára, majd azt látta, hogy a férfi hullámzani és sűrűsödni kezd, mintha megkeményedett volna a bőre, a mellény szétrepedt rajta, a válla robusztusabb lett. Történt vele valami.

– Hiba volt visszajönnöd, Jacob! – kiáltotta.

Ahogy Coulton megvastagodott, és Jacob Marber úgy remegett, mint egy hatalmas árnyék, Alice-t a látványuktól olyan erős félelem fogta el, mint még soha. Halálos rémület lett úrrá rajta, fájdalmasan görcsbe rándult tőle a gyomra. A fiúk belekapaszkodtak a karjába. Coulton tett egy lépést Marber felé, mire az kitátotta a száját, mintha üvölteni akart volna. A fogai feketék voltak, a szájüregét úgy töltötte meg a sötétség, mint a vér. És Alice ekkor megpillantott mögötte valamit a falon.

Olyan volt, mint egy kormos ujjlenyomat vagy egy szurokfolt. De elkezdett növekedni a fában, akár a tintacsepp a vízben, mire Alice remegni kezdett. A mélységes sötétség felzabálta a falat, és gyorsan terjedt, azután Marber széttárta az ujjait, s felemelte a kezét, mint egy égi jelre váró pap, majd lassan előretolta, mintha egy erős áramlattal szemben mozgatná. A feketeség hirtelen megindult Alice-ék felé a falon, a plafonon és a padlón, befeketítette az ablakokat, és kioltotta a fényeket. Az életre kelt árnyék mindent felzabált, ami az útjába került, még az utasokat is.

A kocsi rázkódott. Az utasok kiáltozni kezdtek, és rémülten lehajoltak. Alice készenlétben tartotta a fegyverét, de remegett a keze, ezért két marokra kellett fognia, mielőtt elsütötte. Addig tüzelt a sötétségbe, ahol Marber állt, amíg kifogyott a tár, és a revolver már csak üresen kattogott. De mit sem ért vele. A sötétség kitartóan közeledett.

Alice ettől függetlenül ellenőrizte a forgótárat, és csak akkor tért magához, amikor Coulton rátette a kezét a karjára. A férfi érintése nehéz volt, és hideg, akár egy zsák homok.

– Menjenek! – üvöltötte Coulton. – Menjenek innen!

Az arcán megfeszült a bőr, mintha a húsa kitöltötte volna a vonásait, apró szeme mélyen ült az üregében, a tekintete kemény volt, mint a folyami kavics.

Azután megfordult, ökölbe szorította megdagadt kezét, és belevetette magát a sötétségbe.

MARGARET ELSŐ LÖVÉSE nem talált célba: átfúrta a postakocsi falát. Walter hihetetlenül gyorsan mozgott, felmászott a falra, a plafonra. Margaret tekintete megakadt az egypennys méretű lyukon, melyet a golyó ütött a szálkás deszkán. Beáramlott rajta a fény, mire furcsamód az jutott eszébe, hogy ez milyen gyönyörű.

Azután Walter rávetette magát, karmolta, tépte, szaggatta.

Margaret érezte a sebeiből kicsorgó vért. A revolver leesett, végigcsúszott a kocsi padlóján, és megállt egy postazsák előtt. Walter hátborzongatóan könnyű volt, olyan könnyű, hogy Margaret fél kézzel fel tudta volna emelni, még az ő csenevész izmaival is. Ennek dacára Walternek hatalmas ereje volt, azonban Margaret addig hadonászott és rúgkapált, amíg sikerült beszorítania a könyökét támadója álla alá, és távol tartania a torkától a hosszú, késszerű fogakat. Végül lelökte magáról a férfit.

Walter a hátán ért földet, de gyorsan megfordult, és mászva Margaret felé indult. Az asszony a revolver felé kúszott, csakhogy Walter elkapta a bokáját, s érezte, hogy a hegyes körmök belefúródnak a lábába a bőrcsizmán keresztül.

A zihálást és tompa puffanásokat leszámítva némán küzdöttek egymással. Margaretnek véres volt az arca és a haja, a karja izzott. De kétszer belerúgott Walter arcába, reccsenést érzett a csizmája sarka alatt, végül sikerült kiszabadulnia. Megmarkolta a revolvert, megfordult, és leadott öt lövést Walter mellkasába.

Walter a becsapódások erejétől nekizuhant egy postazsáknak, és beleakadt a hálókba.

Margaret remegve feltápászkodott. A bal karja nehezen mozgott. A vér belefolyt a szemébe, és amikor megtörölte az arcát a csuklójával, megállapította, hogy a ruhája ujja elszakadt. Rámeredt a fakó, vékony, púpos vérszívóra, aki mozdulatlanul hevert.

Azután a lény megborzongott, mintha fázott volna, vagy kirázta volna a hideg, felemelte a fejét, és Margaretre nézett. A szeme fekete volt, mint az obszidián, s nem emberi.

Margaret habozás nélkül meghúzta a ravaszt, újra meg újra, de a tár kiürült. Fogást váltott rajta, hogy bunkósnak használja, és lassan nekihátrált a falnak.

Walter felállt, ismét a fogát csattogtatta.

Vigyorgott.

ALICE DERMEDTEN VÉGIGNÉZTE, ahogy Coulton belerohant a Jacob Marberből létrejövő sötétségbe.

Aztán hirtelen a félelem, ami lebénította, engedett a szorításán. Alice felkapta Marlowe-t, kinyitotta a hátsó ajtót, és az üvöltő szélben átmászott a következő peronra. Charlie követte őket, becsukta az ajtót, be is akarta zárni, de Alice tudta, hogy ezeken az ajtókon nincsenek zárak. Kezdett kitisztulni a feje. A talpfák elsuhantak alatta. Az a rohadék! – gondolta. Ha Coulton nem tudja megállítani Marbert, az a szörnyeteg végig fogja kergetni őket az összes kocsin, egészen a vonat végéig.

Kitámasztotta a lábát, amilyen gyorsan csak tudta, kinyitotta a forgótárat, kiürítette belőle az üres töltényeket, és újakat rakott bele. A harmadosztályú kocsi felől semmit sem hallott. Be akart lépni a következő vagonba, de hirtelen megtorpant, és felpillantott. A peron falába gyűrűket csavaroztak. Alice visszaemelte Marlowe-t a másik peronra, és felmászott vele a tetőre.

Alice csak a vakító, kék égboltot látta. A menetszél kipréselte a tüdejéből a levegőt. Hosszú kabátja a háta mögött lobogott, és rácsavarodott a lábára. Négykézlábra ereszkedett, Marlowe-t behúzta maga alá. Charlie odamászott mellé, száját eltátotta a szélben.

– A mozdony! – kiáltotta Alice. – El kell jutnunk a mozdonyig! Meg kell állítanunk a vonatot!

Charlie bólintott.

A tetőből szögek álltak ki, és erősen lejtett. Alig néhány méter megtétele után Marlowe mozdulatlanná dermedt.

A vonat éppen egy folyó fölött gurult át. A sötét víz mélyen alattuk volt, és a csillogó víztükör látványától Alice megszédült. Kelet felé egy város barna foltja látszódott. Marlowe becsukta a szemét, összegömbölyödött, és Alice karjába csimpaszkodott, amitől a nő nem tudott megmozdulni.

– Marlowe! – kiáltotta a fiú fülébe. – Tovább kell mennünk!

Úgy hallotta, mintha odalent az ajtó egy csattanással kinyílt volna. Rémülten hátranézett, de semmit sem látott, és arra gondolt, talán Coulton volt az.

Charlie már néhány méterrel előttük járt, belekapaszkodott a tetőbe, a fejét lehajtotta, mintha az eső verte volna. Hatalmas erőfeszítések árán Alice-nek sikerült előrébb húznia Marlowe-t. Coulton valószínűleg a hátsó kocsikban keresi őket. Coulton vagy Marber. Alice előrébb lökdöste Marlowe-t. Amikor felemelte a fejét, résnyire húzott szemmel látta, hogy körülbelül a kocsi közepénél járnak. Még két vagon volt előttük, utána a szeneskocsi és a mozdony következett.

– Gyerünk! – suttogta.

Azután megint hátranézett. De miért csinálta ezt? Hátranézett, és a látványtól kővé dermedt, majd védelmezőn átölelte Marlowe-t az egyik karjával.

Jacob Marber volt az. A mögöttük lévő kocsira mászott fel, fél térdre ereszkedve egyensúlyozott csúszós cipőjében a vagonok közti hézag előtt. A kabátja lobogott körülötte, a szélben lehajtotta a fejét. Belehajolt a süvítő áramlatba, széttárt karral egyensúlyozott. Szalagokban kígyózott mögötte a füst. Alice rémülten figyelte a jelenetet. Semmit sem látott a férfi tekintetében, sem rosszindulatot, sem haragot. A szeme helyén csak két sötét tó feketéllett, amelyek elnyelték a fényt, nem csillant meg rajtuk semmi.

A férfi ráérősen térdelt ott, fedetlen fővel, és Alice-t nézte.

És a nő abban a pillanatban rádöbbent, hogy Coulton meghalt.

Hiába várja a segítséget.

A POSTAKOCSI TETEJÉN BRYNT megcsúszott, majdnem leesett, de az utolsó pillanatban sikerült megkapaszkodnia a tető peremében, és visszahúzta magát. A szalagos kalapja eltűnt, a kesztyűje elszakadt, bő szoknyái vadul csapkodtak a szélben. Várt egy kicsit, mielőtt leugrott a peronra a kocsi másik végén. Abban a pillanatban kinyílt a postakocsi ajtaja, és valaki – illetve valami – kiugrott rajta.

De mi volt az? Meztelen felsőtestét vér borította. Az ujjai természetellenesen hosszúak voltak. Brynt csak akkor pillantotta meg az arcát, amikor a lény megfordult, és belökte a következő kocsi ajtaját. Sötét volt a szeme, az arccsontja élesen kiugrott. A száját, az állát és a nadrágját is vér szennyezte.

Az egész egy szempillantás alatt lezajlott, miközben Brynt a tető szélén kuporgott. A szörnyeteg beugrott a poggyászkocsiba, és eltűnt.

Marlowe! – gondolta kétségbeesetten az asszony.

Elkésett. A szörnyeteg megtalálta. Leugrott a peronra, zakatoló szívvel berontott a postakocsiba a kisfiút keresve. A kocsiban papírfecnik, felborult ládák és polcok hevertek. Brynt gyorsan körbenézett, és a kocsi hátuljában megpillantott egy mozdulatlan alakot, mire megkönnyebbülten felsóhajtott.

Nem Marlowe volt az.

Hanem egy nő. De nem az a női nyomozó, aki elvitte Marlowe-t a cirkuszból, és megígérte, hogy vigyázni fog rá. Ez a nő középkorú volt, özvegyi ruhát viselt, ami gyakorlatilag rongyokban lógott rajta, a karját és az arcát csúnyán összekarmolta valami. A hasán és a mellkasán is volt egy vágás, az arcát beborította a vér. Brynt letérdelt mellé, de a keze riadtan megállt a levegőben: nem mert hozzányúlni. Azt sem tudta megállapítani, hogy lélegzik-e még. Megint körbenézett a kocsiban, és megpillantott egy másik testet néhány méterrel távolabb. A postakocsi kísérője volt az. Marlowe-nak nyomát sem látta.

Brynt komoran abba az irányba nézett, amerre a szörnyeteg eltűnt.

ALICE HÁTRAFELÉ BÁMULT, a szél a fülében süvített, és a karját rángatta, mintha szándékosan ki akarta volna billenteni az egyensúlyából.

Marber nem mozdult. Nem állt fel, nem indult el, nem próbált átugrani a hézag fölött. Mozdulatlanul térdelt, Alice-t bámulta, a fejét belehajtotta a szélbe. A nő rémülten arra gondolt, hogy úgy viselkedik, mintha várna valamire. Vagy valakire.

– Miss Alice! – kiáltott hátra Charlie. – Igyekezzen, Miss Alice!

A nő nem tudta, hogyan vitte véghez, amit ezután tett. De felkapta Marlowe-t, felállt, és belerohant a szélbe. A csizmája dübörgött a kocsi tetején, az egyik vállát előretolta, hogy védje a fiút a széltől.

Végigrohant a kocsin, meg sem torpant a hézagnál, lendületből elrugaszkodott, és csúszkálva megérkezett a következő vagon tetejére. Charlie már ott volt, kinyújtotta felé a karját, és megtartotta. Alice hátranézett a válla fölött.

Marber felállt, és lassan elindult. Sötét volt, és vékony, mint egy árnyék. Nem ugrotta át a kocsik közötti hézagot, egyszerűen ellépett az egyik kocsi tetejéről, s rálépett a másikra. És Alice valami mást is látott, ami még ennél is rosszabb volt.

A tető peremét megmarkolta egy fehér kéz, Jacob Marber mellett. Azután felbukkant a párja is. A vérszívó volt az. Felhúzta magát a tetőre, és Alice megpillantotta őket együtt. Egészen egyformák voltak, bár ez a második alak csupasz és szürke, mint egy féreg, viszont ugyanaz a hatalom és kegyetlenség áradt belőle.

Nem néztek egymásra, nem mutogattak, egyetlen szót sem váltottak. Mintha tudták volna, hogy mire gondol a másik. Marber karja az oldala mellett lógott, és gomolygott belőle az a hátborzongató, sűrű füst. Walter Laster a sötét alak mellett állt négykézláb, mint valami torz pók. Csak egy nadrágot viselt a jéghideg szélben. Sápadt arcát és felsőtestét vér borította, s amikor kitátotta a száját, látszottak hosszú, éles fogai.

Alice ránézett Charlie-ra. A fiú a fülére tapasztotta a kezét, és rémülten meredt a vérszívóra.

– Nem, nem, nem, nem – nyöszörögte.

Alice csak a szájáról tudott olvasni, a szél süvítésében semmit sem hallott.

És ekkor a vérszívó elindult feléjük.

Eleinte lassan haladt, könnyedén, mintha meg sem érezte volna a szelet, mintha nem okozott volna neki nehézséget, hogy egy száguldó gyorsvonat tetején kell másznia. Alice látta, hogy a hosszú körmeivel megkapaszkodik, és néha szikrák is pattantak, amikor a lény végighúzta a körmét a fémsíneken, amelyek az ereszeket rögzítették. A nyomozó betolta a háta mögé Marlowe-t, elővette a revolverét, és letérdelt, hogy egyensúlyban legyen.

Walter egyre gyorsabban közeledett, mint egy vészjósló, fehér kutya.

Alice hátrahúzta a kakast.

Egy tárat már beleeresztett a vérszívó gazdájába, teljesen hiába, ezért sejtette, hogy Walteren sem fognak a golyók, mégis meg kellett próbálnia. Tudta, hogy egészen közel kell engednie magához, és nem lesz több esélye. Egyenletesen vert a szíve, miközben célzott.

Gyorsan csökkent közöttük a távolság, Alice már hallotta a karmok csikorgását és a fogak csattogását. Marber mozdulatlanul figyelte az eseményeket. A nő mélyeket lélegzett.

A vérszívó hirtelen elrugaszkodott a másik kocsi tetejéről, hogy átugorja a hézagot, ám amint a levegőbe emelkedett, valami elkapta a lábát, oldalra csavarta, és visszarántotta a kocsi tetejére.

A következő pillanatban felbukkant egy hatalmas alak a résből: egy nő vérben forgó szemmel, a szoknyái lobogtak körülötte. Egy hatalmas, izmos nő.

– Brynt! Brynt! – kiáltott fel Marlowe.

A hang hallatán a hatalmas nő azonnal megfordult, ezüst hajfonata hátracsapódott, és Alice felismerte. Marlowe pártfogója volt az, a tetovált nő a cirkuszból.

A vérszívó hevesen hadonászott-vergődött a nő szorításában. Alice látta, hogy megvonaglik, azután egy szempillantás alatt felkapaszkodik Brynt karjára, mint egy görény, rátelepszik a hátára, és tépni kezdi a húsát. Alice észrevette, hogy a lény húscafatokat szakít ki a karmával a nő hátából, az asszony közben felfelé kapkodott, és megpróbált fogást találni rajta. Végül sikerrel járt, átdobta a vérszívót a feje fölött, és belevágta a tetőbe. De amikor hátrahajolt, a lény még mindig fogta a karját, így újra fölé került, és csattogtatta a fogát. Azután leugrott a nőről, és megint elrugaszkodott, ám a hatalmas asszony utánavetette magát, és elkapta a bokáját.

A nyomozónő megpróbálta célba venni a vérszívót, de sehogyan sem sikerült neki. Ekkor Brynt felemelte a fejét, ránézett Alice-re, egy pillanatra találkozott a tekintetük. Bryntnek kifejezéstelen volt az arca. A vérszívó kétségbeesetten igyekezett kiszabadulni a szorításából, viszont az asszony a másik kezével is megfogta a lábát, és miután már nem kapaszkodott, kivetette magát oldalra.

– Ne! – üvöltötte Alice.

A vérszívónak sikerült megkapaszkodnia a tető szélében, míg Brynt a kocsi oldalának csapódott. A lény morgott, elszántan bámulta Marlowe-t, de Brynt túl nehéz volt, és a szörnyeteg, az egykori Walter Laster, végül lecsúszott a tetőről, Brynttel együtt kivágódott a résből, majd mind a ketten eltűntek.

– Brynt! – üvöltötte Marlowe. – Brynt!

Alice elkapta a fiút, aki küzdött a karjában.

A gyerek borzas haja fölött látta, hogy Marber gyorsan, céltudatosan elindul feléjük, azonban Marlowe-t látszólag nem érdekelte mindez. Utána mintha valami eltakarta volna a napot.

MARGARET GYÖTRŐDVE KINYITOTTA A SZEMÉT.

Minden porcikája sajgott. Véres volt a keze és a hasa, papírfecnik ragadtak a sebekbe, és valami történt a lábával. Megpróbált felállni, de megingott, és visszazuhant a padlóra. Tett még egy próbát. Felnyögött, szédelegve körbenézett a félhomályban.

Walter eltűnt.

A kocsiban csönd volt. Margaret a padlón keresztül érezte a hátsó kerekek sebes kattogását a síneken. Feltérdelt, a hasára szorította a kezét, talpra kecmergett, és az ajtó felé botladozott. Meg kellett keresnie Waltert. Figyelmeztetnie kellett Coultont és a gyerekeket.

Valahogyan sikerült átmásznia a másik peronra, aztán belépett a poggyászkocsiba. Itt is felfordulás uralkodott. Lassan, kínok közt keresztülbotladozott a zsákokon és az utazóládákon, azután átmászott a következő peronra az üvöltő szélben, és belépett annak a kocsinak a folyosójára, amelyikben elkábította és megkötözte Waltert azon a ködös, londoni állomáson.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta. A kocsi most romokban hevert. Az ajtókat betörték, vagy kitépték a keretből, az ablakokat bezúzták, így keresztülfújt rajtuk a szél. A folyosón felhasított torkú holttestek hevertek, a padlón ragacsos vér csillogott sötéten. A kocsi közepén Margaret megcsúszott egy megalvadt tócsán, de az utolsó pillanatban sikerült megkapaszkodnia. Felkiáltott a fájdalomtól.

A földön fekvők közül néhányan még életben voltak, és halkan nyögdécseltek, vagy erőtlenül odakiáltottak Margaretnek. De a nő nem állt meg, nem tehette. Végül átjutott a zsúfolt, harmadosztályú kocsiba, és megpillantotta az utasokat, akik továbbra is a helyükön ültek. Vértelen arcukon döbbenet tükröződött, a szemük kiguvadt, páran még mindig a mellkasukhoz szorították a csomagjaikat.

Coulton hason feküdt a folyosón, a bőre fehér volt, és ráncos, mintha túl sokáig ázott volna a fürdővízben, s az összes vért kiszívta volna belőle valami.

– Ó, nem, nem, nem, nem! – suttogta Margaret, miközben az ölébe húzta a férfi fejét.

A sebeiből szivárgó vér bemaszatolta a férfi bőrét és az arcát. Ahogy a nő lezárta a szemhéját, véres ujjlenyomatot hagyott rajta. Ekkor hallotta meg a kaparászást a feje fölött, mire értetlenül felpillantott. Utána hangos puffanás hallatszott, a kocsi megrázkódott, és billegni kezdett. Margaret ekkor rájött: a tetőn vannak.

Nagy nehezen feltápászkodott, és kiment a peronra. A szél tépte-ráncigálta. Átmászott a másik kocsira, erősen megmarkolta a korlátot, összeszorította a fogát, és felnézett. Látta, hogy Walter egy hatalmas nőt marcangol és karmol, az asszony rongyosra szakadt szoknyái csapkodtak körülötte a szélben. Hallotta, hogy Alice Quicke felkiált a másik kocsi tetején. Próbálta összeszedni a gondolatait.

Azután megakadt a szeme a kocsik közötti ütközőrudakon, a rajtuk csörgő láncon.

Tudta, hogy ez az egyetlen esélyük. Kihajolt, és megpróbálta kicsavarni a feszítőcsavart. Az azonban meg se moccant. Az ütközők egymáshoz verődtek, súrlódtak, a talpfák összemosódtak alattuk. Margaret hallotta, hogy Walter odafönt mászkál, majd az idegen nő kiáltását. Azután felnyögött a fájdalomtól, és összeesett.

Hiába erőlködik.

Érezte a vágásokat a hasában. A ruhája eleje csupa vér volt. A szél a fülében süvített, szúrta a szemét.

Margaret összeszedte minden maradék erejét, összeszorította a fogát, feltápászkodott, kihajolt a korláton, és teljes erőből húzni kezdte a csavart.

ALICE MEGHÚZTA A RAVASZT.

A golyó belefúródott Marber mellkasába. A férfi megborzongott, és kifordult oldalra a szélben, azután kihúzta magát, és gyors, egyenletes léptekkel haladt tovább feléjük.

Alice újra meg újra meghúzta a ravaszt, kilőtte az egész tárat. Minden egyes alkalommal úgy tűnt, a golyók eltalálják a férfit, de a benne lévő sötét mag elnyeli őket, egyszerűen átrepülnek rajta. Érthetetlen volt az egész, ellentmondott az összes természeti törvénynek, amelyekre Alice hagyatkozott. Marber egyáltalán nem reagált, csak kitartóan közeledett, és a levegő sötétebb lett előtte.

Charlie már eljutott a tető túlsó végéig, belekapaszkodott, és onnan kiabált Alice-nek. A nő megpróbálta utánalökdösni Marlowe-t, ám a fiú nem mozdult. Rezzenéstelen arccal meredt Alice-re, mintha megváltozott volna benne valami, miután meglátta Bryntet.

– Gyerünk, Marlowe! – üvöltötte a nő. – Menj Charlie után! Menj!

Hátranézett a válla fölött, és látta, hogy Marberből kiválik egy hosszú, sötét ív, mint egy kasza, ami mintha füstből lett volna, azután meglódul feléjük. Alice nem tudott időben kitérni az útjából, és érezte, hogy valami belefúródik az oldalába, behatol a bordái közé, azután egy láthatatlan erő a magasba emelte, és megtartotta a szélben, felnyársalva.

Még sohasem érzett ilyen erős fájdalmat. Zihálva markolászta a sötétséget. Marlowe ekkor felemelte a kezét, rátette Alice bordájára, a hüvelykujját behajlította, és felragyogott. A bőre sokkal kékebb és áttetszőbb lett, mint amilyennek a nyomozó korábban látta. A nő érezte, hogy a kasza hegye kicsúszik az oldalából, azután lezuhant a tetőre, és összekuporodott. A sötétség most Marlowe körül kavargott, a szél állandóan kihúzta oldalra, de mindig visszarendeződött. Marlowe a kavargó sötétség közepén állt, felfordította a tenyerét, és Jacob Marbert nézte.

Marber már majdnem a tető végénél járt, a hézag túlsó oldalán, alig öt méterre tőlük. És Marlowe, ez az apró, védtelen gyermek, hirtelen felemelte a szörnyeteg felé kis kezét, mintha figyelmeztetni akarta volna, mintha azt mondta volna neki, hogy álljon meg.

Alice döbbenten figyelte a jelenetet. A következő pillanatban a Marlowe körül kavargó sötétség elindult Marber felé, körülfonta a férfit, de már kéken ragyogott, Marber pedig eltűnt a fényben. Csak a körvonala látszott, ahogy küzdeni próbált ellene, mintha beleragadt volna egy kék borostyánkőbe.

Ekkor Marlowe összeesett.

Hangos durranás hallatszott, a kék fény szétrobbant Marber körül. A férfi a tetőn térdelt, lassan felemelte a fejét, és felállt. Alice a tető túlsó vége felé mászott, az oldala izzott a fájdalomtól, és a karjába vette a gyereket.

Ekkor valami reszelős hangon megcsikordult. A kocsik között tátongó rés váratlanul növekedni kezdett. Alice megpillantotta odalent az elmosódó talpfákat, majd a vonat hátsó része szikrázva lassult, és fokozatosan eltávolodott tőlük.

Alice a tetőn kuporgott, Marlowe-t a karjában tartotta, a haja az arca körül csapkodott. Marber a távolodó kocsi tetején állt mozdulatlanul, és őket figyelte. A sötétség úgy kavargott körülötte, akár egy méhraj. Csak nézte, ahogy eltávolodnak tőle, végül eltűnt Alice szeme elől. A vonat pedig továbbszáguldott velük északnak, Skócia felé.

JaCOB MarBER ElTŰnÉSE

1873

12

KOMAKO ÉS TESI

AZON AZ ESTÉN, mielőtt Onoe Komako – kilencéves, porműves, boszorkánygyerek és egy haldokló kislány nővére – találkozott Jacob Marberrel, s szemtanúja volt valaminek, ami örökre megváltoztatta az életét, a húgával feküdt a tatamin, és imádkozott.

A húga életéért imádkozott, bármelyik istenhez, amelyik meghallgatja.

A hazuki hónapja volt, forró, párás éjszakákkal. Komako csuklója és annak árnyéka a lámpás előtt lógott, furcsán megkettőződött a parázstartó üst fényében a betegszoba padlóján.

– Mutasd meg, Ko! – suttogta a húga, miközben megmozdult, és kinyitotta csillogó szemét. – Mutasd meg újra! Mutasd meg a lányt a porban!

A színház tölgyfa gerendái nyikorogtak körülöttük. A spaletta túloldalán riksák gurultak a régi városnegyed fapallós utcáin.

Komako úgy vélte, erre most nincs idejük. A harmadik felvonás már a vége felé közeledett, és ha a díszletezők elkapják őket odalent, kinéz nekik egy alapos szidás vagy verés, esetleg valami annál is rosszabb. Komako ugyanolyan jól ismerte a kabukit és az előadóművészek temperamentumát, ahogy a többi kislány a kalligráfiát és az etikettet. Mégis, egy halk kattanással eltolta a válaszfalat, s odaosont a papucsában a kötelek és a felvonócsigák mögött lévő csapóajtóhoz. A húga, aki olyan vékony volt, mint a füst, felkelt a tatamiról, és követte.

Senki sem vette észre, hogy elmentek. A színpad alatt néma, fullasztó sötétség uralkodott. Komako megvárta, amíg a húga leér a szervizjárat aljára, azután visszament, meghúzta a csapóajtó sodrott kötelét, és becsukta. A deszkák között átszűrődött a szellem éneke, valamint a kabuki tánclépések dübörgése és súrlódó hangja. A színpad narancssárga fénye csíkokat rajzolt a lányok arcára és kezére.

Komako hallotta, hogy a húga selyemöve végigcsúszik a porban, majd megállt, és megfordult.

– Tesi – suttogta. – Pihenned kell, Tesi?

De a húga, ez az ötéves, makacs teremtés, összepréselte az ajkát, és kitartóan mászott.

Leghátul találták meg a papírdobozt, az egymásra pakolt díszletek és a régi álarcok között. Selymes, szürke por volt benne, amit Komako gyűjtött gondosan össze. Ahogy a lány szabaddá tette a kezét, láthatóvá vált repedezett, kipirosodott bőre.

Elővett egy régi tükröt, kicsomagolta, a földre fektette, a fényes felületével fölfelé, azután letérdelt, lassan kiöntötte a port egy füstölgő kupacba, majd lehunyta a szemét, és a nyugalomra várt. Érezte, hogy a bordáin végigcsorog az izzadság. A por hűvös volt, és még hidegebb lett. Komako jeges borzongást érzett a tenyerében, olyan gyorsan tört rá, hogy beleharapott az ajkába. Azután szétáradt benne. A hideg belekúszott a csuklója és a könyöke csontjaiba. Lassan megfordította a kezét, mire a por is forogni kezdett, a sötét tükrön hullámzott, a két lány tükörképe megremegett, majd eltűnt a kavargó homokban. Komako nem érezte a karját. A hideg belekúszott a mellkasába. Kinyitotta a szemét, és lassan, óvatosan formálni kezdte a levegőt, közben a por egy apró, babaszerű alakká állt össze, ami odabiccentett Tesinek, mire a kislány halkan felnevetett.

– Táncoltasd meg, Ko! – kérte halkan.

Komako ujjai úgy mozogtak, akár egy bábművészé, ahogy táncra perdítette az apró porbabát a tükör felületén. A baba illedelmesen összepréselte a tenyerét, s úgy lengett és hajladozott a lába, mint egy tökéletes kabuki hercegnőjének.

Komako a félhomályban hallotta, hogy a húga légzése megváltozik, ezért ránézett. Tesi szeme hatalmas volt, és sötét. Az ajka nagyon vörösnek látszott.

– Tesi? – suttogta aggodalmasan Komako. Nyirkos haja a halántékára tapadt, és elengedte a port, ami ismét puha kupaccá kavargott össze. Lüktetett a karja. – Ideje visszamennünk. Pihenned kell.

A húga imbolygott, mintha ájulás környékezte volna.

– Nagyon hideg van, Ko – motyogta. Olyan fehér volt a bőre, hogy szinte világított a sötétben. – Miért van ilyen hideg?

GEKIDZSO MAUSZUNAK nevezték őket. Színházi egerek. Az Icsimura-za már húsz éve a zsúfolt Aszakusza Szaruvaka-cso negyedben állt, rengeteg lámpás világított benne, és Tokió egyik leghíresebb kabukiszínháza volt. A két lány benne lakott, amikor nem volt előadás. Ők tartották rendben a díszleteket, és gondoskodtak arról, hogy az ajtók zárva legyenek, a parázstartó üstök hidegek, a gyertyák elfújva. 1858-ban a színház porig égett, márpedig egy fából és papírból épült városban a tűz komoly veszélyt jelentett. Miután a régi igazgató nyugdíjba vonult, és nem lépett fel többet, a fia, Kikunoszuke, megtartotta a lányokat. Nem kaptak fizetést, de a színészek maradékát megehették: édes rizsgolyót, húslevest és sült tésztagombócot. A téli reggeleken a parázstartó üst fölé hajoltak, miközben az esőfüggönyök eltakarták az üzletek kirakatait, és a színház üresen nyikorgott körülöttük; ilyenkor elképzelték, hogy rajtuk kívül senki sem létezik a világon. Ugyanis kerek szemformájuk és fehér bőrük megkülönböztette őket másoktól. Hafuk voltak, nem tartoztak sehová és senkihez. Sok sikátort messzire elkerültek, mert a rongyos utcagyerekek megdobálták és megkergették őket. Igen, ismerték a világot. Tudták, hogy kegyetlen, és igazság csak a színpadon létezik. Az apjuk visszavitorlázott a nyugaton lévő hazájába, amikor Tesi még az anyjuk hasában volt, a kétségbeesett asszony pedig kézen fogta az ötéves Komakót, és elkoldulta magukat Tokióig. Ez volt a kislány legkorábbi emléke: ahogy besétálnak a hatalmas városkapun az esőben.

Az anyjuk egy szegény kalligráfus lánya volt, az apja már régen meghalt, ő maga pedig egy szegényházban halt bele a lázba két évvel Tesi születése után. Komakónak kevés emléke maradt róla. A puha haja a gyertyafényben. A szeme körül a szomorúság ráncai. Esténként néha történeteket mesélt az úszó világról és a lányok magas, szakállas, sárga hajú apjáról, aki egy sárkányhoz hasonlított. Az évek során az emlékek megfakultak, és Komako nem tudta, mennyi igaz abból, amire emlékszik. De azt mondta Tesinek, hogy az anyjuk esténként egy hatalmas facipőben ringatta el, és énekelt neki, az ő kis tücskének; közben látta a holdfényben, hogy a húga elálmosodik. Néha azt is elmesélte neki, hogy amikor ő maga, Komako, még csak ötéves volt, kivitte Tesit pólyába bugyolálva az esős utcákra, és beszökött vele egy színházba melegedni, majd az épület hátsó részében kuporogva hallgatták végig a kabukit. Miután véget ért, Komako bebújt az egyik pad alá, az ujját bedugta a húga szájába, hogy csöndben maradjon. Amikor elkapta őket az öreg díszletező, aki kisöpörte az épületet, Komako magához szorította a testvérét, üvöltött és rugdosott, de így is becipelték a színpad mögé. Az öreg igazgató mozdulatlanul meredt rájuk a fehér arcfestékben. Nem tett fel kérdéseket. A parókát már levette a fejéről, a redős köpenyek szétterültek körülötte, ezért úgy nézett ki, mint egy megelevenedett démon – Komako halálra rémült tőle. Az igazgató végül felmordult, és lesimította a pofaszakállát.

– Az a kisöcséd, egérke? – kérdezte lassú, mély hangon.

Komako még erősebben magához szorította a húgát.

– A kishúgom, uram – suttogta.

– Hm – dünnyögte a férfi. Ránézett a díszletezőre, aki a válaszfal előtt térdelt. – Már így is vannak egerek a falakban. Szerintem kettővel több nem számít.

– SENKINEK SEM BESZÉLHETSZ RÓLA – kötötte a húga lelkére. – Nem beszélhetsz arról, hogy mire vagyok képes. Soha.

– Akkor sem, ha segíthetsz vele az embereknek? Akkor sem, ha tűz ütne ki, és megmenthetnél valakit?

– Hogy menthetnék meg bárkit?

– Elolthatnád a tüzet a porral.

Komako határozottan megrázta a fejét.

– Ez nem így működik, Tesi. Nem értenék meg. Megijednének.

Ezt kicsit azért mondta, mert ő maga is félt. Volt benne valami rossz, amit sohasem érzett a részének. Már kisebb korában is félt tőle, félt a tudatában lévő ajtótól, mely a sötétségre nyílt. Így gondolt erre. Ha por fölé tartotta a tenyerét, kitárult benne az az ajtó, és beszippantotta, azután Komako remegve állt a mélységes feketeségben, vakon tapogatózott, zúgott a fülében a vér, miközben a borzongás beleakasztotta kampóit a húsába. A képessége nem boszorkányság volt. A por olyannak mutatkozott, mint egy élőlény. Éveken keresztül úgy gondolta, hogy annak a lebegő világnak a része, amit maga körül látott, de hiányzott belőle a szépség, ezért nem lehetett az. A képessége csak a poron működött, a homokon vagy a sáron nem. Viszont a port meg tudta sodorni, fel tudta emelni, meg tudta forgatni, és életet tudott lehelni bele. Ezüstszínű szalagokat és hamuvirágokat készített a sötétségben, és minél idősebb lett, annál erősebben uralta a képességét. A húga szeme mindig csillogott, ahogy elnyűtt kimonója szegélyét markolva bámulta, és Komako is olyan ámulattal nézte, mintha nem is ő csinálta volna, hanem a por önálló akarattal rendelkezne, s ők csupán azt látnák, amit a por láttatni akar velük.

– Milyen érzés, Ko? – suttogta egyik este Tesi. – Nagyon rossz neked?

Komako beletúrt húga fekete hajába. Mivel az ujjai egyfolytában vörösek és repedezettek voltak, vászoncsíkokat tekert a kezére, hogy elfedje.

– Képzeld el a sötétséget! – mormolta. – Képzeld el, hogy az a sötétség benned van, de nem tartozik hozzád. Érzed, hogy ott van. Mindig vár.

Tesi megborzongott.

– Félsz tőle?

– Néha. Nem mindig.

De Komako tudta, hogy a húga nem érti pontosan, mit jelent a félelem. Amikor először látta, hogy a nővére megformálja a port, sikoltozott a nevetéstől. Ez még azelőtt történt, hogy beteg lett. Hároméves volt, épp egy almát tartott a kezében; a gyümölcs leesett a fényes fapadlóra, ahogy Tesi csak állt ott döbbenten, figyelmesen, és Komako kezét bámulta, amely bonyolult formákat rajzolt a levegőbe, meg a táncoló port, majd szélesen elvigyorodott, és tapsikolni kezdett.

– Komako, Komako! Nézd, mit tudsz csinálni! – sikkantgatott.

Számára Komako képessége játék volt. Minden játék volt. Bekukucskált a falon keresztül, amikor Komako az éjjeliedény fölött guggolva pisilt, és kuncogott. Vagy egymásra pakolta a dobozokat az alattuk lévő színészszobában, felmászott a kupac tetejére, átdugta az ujjait a plafonon tátongó résen a nővére tatamija mellett, és addig mozgatta őket, amíg Komako észrevette, és ijedten felkiáltott.

A betegség fokozatosan hatalmasodott el rajta. Először azt hitték, csak fáradt, utána, hogy megfázott a hűvös, őszi szélben, és hamarosan jobban lesz. Tesi semmitől sem félt, de Komakót gyakran emésztette aggodalom. Elsősorban a húgát féltette, aki kicsinek, pihekönnyűnek és törékenynek látszott. Tesi esténként nem tudott aludni a köhögéstől, a vér vörösre pettyezte a száját, és egyre sápadtabb lett. Komako elvitte a portugál orvoshoz az ingyenklinikára, de a doktor nem tudott segíteni. Háromszor is elment a kislánnyal a régi negyedben lévő boszorkányhoz, aki lecsillapította a dühös jókaiokat,¹ s emlékezett az ősi szokásokra. De a boszorkány csupán egy csomag szárított mohát adott Tesinek, és azt mondta neki, igyon a főzetéből minden este, holdkeltekor. Semmi haszna nem volt.

– Többet kell fizetned, ha azt akarod, hogy a szellemek meghalljanak téged – magyarázta Komakónak a lány csuklóját szorongatva. – Mutass valami különlegeset!

Mintha tudta vagy legalábbis megneszelte volna, hogy Komako mire képes.

Ezek után Komako nem vitte vissza a húgát a boszorkányhoz. De egy borzalmas nyári éjszakán, pontosan egy évvel ezelőtt, Tesi bőre forró lett, felakadt a szeme, és zihálva feküdt a nővére karjában. Nem kapott levegőt, a teste elernyedt. Komako becsukta a szemét, könnyek folytak végig az arcán, és azért imádkozott – a holtakhoz, az anyja lelkéhez meg bármilyen felettes hatalomhoz –, hogy ne haljon meg a húga.

Ez késő éjszaka történt a színház tetején lévő, szűk kis szobájukban. Komako érezte, hogy zsibbadni kezd a csuklója a hidegtől, azután a hideg felkúszott a karjába, ami fájni és lüktetni kezdett. Ennek nem volt köze a porhoz, sem semmi máshoz. Komako közelebb tartotta a parázsüsthöz a húgát, aki úgy verdesett a karjában, mint egy beteg madárka szárnya, és imádkozott.

És Tesi nem halt meg. Valahogyan életben maradt. De aznap éjjel kialudt benne a tűz, egyre sápadtabb lett a bőre, annyira, hogy szinte átlátszóvá vált, míg az ajka vérvörös színt öltött. A nyakán megjelent három keskeny, vörös csík, mintha vérből font nyakláncokat viselt volna. Komako néha úgy talált rá a sötétben, hogy a kislány a tatamija fölött állt, és értetlenül bámulta a matracot, mintha valami fontosra próbált volna visszaemlékezni. Egy furcsa, túlvilági, fehér alak a holdfényben. Inkább egy szellemhez hasonlított, mintsem egy hús-vér emberhez.

És mindig azt mondogatta, hogy nagyon fázik.

Komako arra gondolt, hogy a halál hidegét érzi.

EZ VOLT AZ A NYÁR, amikor a kolera hatalmas pusztítást végzett a régi városnegyedben. Dühödten támadt az emberekre, majd amikor beköszöntött az ősz, valamelyest lecsillapodott, ám a következő nyáron megint támadásba lendült. A holttestek kupacokban hevertek a fülledt utcákon, mint a fahasábok, az üzletek üresen tátongtak, és a beesett szemű túlélők füstölőket égettek, hogy megbékítsék azt a dühös szellemet, amelyik a szeretteiket gyilkolja.

Egy év, ami félelemben telt. Tesi járkálni kezdett éjszaka, mint egy alvajáró – ha aludt volna. Mezítláb sétálgatott a színház lakkozott padlóján. Komako egyszer az utcai kijáratnál talált rá, amint üres tekintettel belebámult az éjszakába, miközben simogatta a meleg levegő. Hetekkel később Tesi egyedül kiszökött a játékbarlangok mögötti sikátorokba, s a fáklyák fényében fekvő, fertőzött holttestek fölött ácsorgott. Egy ajtóról dünnyögött magában, egy ajtóról, melyet nem tud kinyitni. Komako arra ébredt, hogy a bejárat nyitva áll. Kirohant az utcára, és így talált rá. Ráterített egy pokrócot a vállára, s hazavezette. A munkások és a gyászolók végignézték a jelenetet. Másnap reggelre valaki piros festékkel felfestette a színház ajtajára, hogy „kártevő". Két nappal később, az esti előadás után, Kikunoszuke úr kapott egy kézzel írt üzenetet, amelyben a démongyerekre figyelmeztette valaki. Ezután Komako is azt látta, amit mindenki, beleértve a díszletezőket és a színészeket is, akik csecsemőkora óta ismerték Tesit. El van átkozva – suttogták. – A kór éjszaka érkezik, két lábon jár, és úgy sír, mint egy gyermek.

És igazuk volt, ezt Komako is tudta: Tesi valóban megváltozott. Alig aludt, semmit sem evett, néha napokig nem szólalt meg. Nem a kolera bujkált benne. De bármi volt is az, Komako végül megadta magát a félelmének, és üzenetet küldött a boszorkánynak, amiben a szolgálataiért cserébe felajánlotta neki minden vagyonát: a por titkát.

Három nappal később egy rongyos nadrágos, nyugtalan fiú meghozta a választ, ami egyetlen szóból állt:

Gyere!

KOMAKO ÍGY TETT. Kivitte a húgát a veszélyes utcákra, a betegségbe, hónapok óta először. Meleg eső esett. Végigvezette a húgát egy sikátoron, azután átkeltek egy macskaköves úton, amelyen elhagyatott, mozdulatlan riksák sorakoztak, azután végigmentek egy másik sikátoron, és megérkeztek a szegénynegyedbe. Az utcákon kocsikra pakolt hullákat láttak, a levegő bűzlött a betegségtől és a nyomortól. Lassan haladtak, a fapapucsuk belesüppedt a sárba. Komako alaposan bebugyolálta a húgát, hogy elrejtse a külsejét. Tesi hurutosan köhögött.

A szegények sikátorai keskenyek és nyirkosak voltak, különféle műhelyek sorakoztak bennük. A lyukas ereszekből csöpögött a víz. Az árnyékban dolgozó alakok abbahagyták a munkát, és megbámulták a két lányt.

A boszorkány háza már régóta romos volt. Egy sivár udvar végében állt, törpebambuszok vették körül. Az emeleten lévő, régi stílusú, hosszúkás és alacsony ablakokat bedeszkázták. A tetőről foltokban hiányoztak a cserepek. A mély veranda előtt bambuszfüggönyök lógtak féloldalasan felkötözve az ereszre, és amikor a lányok keresztülgyalogoltak rajta, a fa nyikorgott-recsegett alattuk.

Az ajtókeret mögött tátongó sötétségnél megálltak.

– Asszonyom! – kiáltott be Komako.

Tesi felköhögött.

– Hahó, asszonyom! Odabent van?

A sötétségből mozgás hallatszott, mintha szárnyak zörögtek volna. Komako érezte, hogy a húga hozzásimul.

– Nem hittem volna, hogy vissza fogsz jönni – kiáltotta egy lágy, már-már gyönyörű hang. – Mit hoztál nekem, on’nanoko?²

Komako letérdelt, leoldott egy csomagot a hátáról, letette a sötétség elé, és óvatosan kibontotta. A papírdobozt rejtette, benne a selymes porral. Ezüstösen és feketén csillogott a küszöbön, s amikor Komako hátrébb húzódott, a visszaverődő fény felragyogott, megremegett, majd elsiklott.

– Közelebb! – kérte a hang. – Hozd közelebb! A szemem már nem a régi.

Komako felállt, bevitte a dobozt a forró sötétségbe, amihez hamar hozzászokott a szeme. Fellépett a fogadószoba lépcsőjén, letérdelt, lehajtotta nyirkos arcát, azután térden csúszva odavitte a dobozt a szürke alakhoz, és letette elé.

A boszorkány nem nyúlt hozzá.

– Így – mondta halkan. – Helyes. Nem tudom, lehet-e segíteni a húgodon, de teszek egy próbát. Világos?

Komako bólintott.

– Hozd a port!

A boszorkány felállt, és bevezette őket a romos házba. A fülledt folyosón Tesi a nővére kezébe kapaszkodott. Az ujjai hidegek voltak, a körmei élesek, Komako ezt még a vászonkötésen át is érezte. A sódzsik³ többsége már elkorhadt, s bármerre néztek, üres, sötét tereket láttak. A levegőben rothadt zöldség- és rágcsálószag terjengett. Hirtelen felbukkant előttük egy világos folt, és kiléptek egy belső kertbe. A szitáló eső ellenére odakint szinte vakító volt a fény a sötét házhoz képest. A gyomos, szomorú kert valaha gyönyörű lehetett. Egy zöld tavacska közepén elhanyagolt kőszobor állt, körbenőtte a nád, a mögötte lévő fahíd beomlott. Szótlanul áthaladtak a kerten, azután felmentek egy fedett verandára, és megint beléptek a sötétségbe.

A boszorkány nem volt öreg. Gyönyörű haját kontyba tűzte, két egyforma csont hajtű, kanzasi csillogott benne, karcsúak és fehérek, mint a boszorkány nyaka. A nő gyorsan, hangtalanul suhant merev, virágmintás kimonójában, nem nézett hátra a lányokra, és nem lassított a kedvükért. Komako úgy hallotta, megölte a férjét, és megcsonkították a gonosztettéért, aztán a sógunátus kora óta nem hagyta el a házát. Azon töprengett, vajon van-e a szóbeszédnek igazságtartalma.

A boszorkány a ház két hátsó szobájában lakott. Odalépett a parázstartó üsthöz, a hőség ellenére begyújtotta, kivett egy pokrócot a hálóból, meggyújtott egy lámpást, majd a pokróccal együtt letette a tatami végéhez. A padlón rozsdás teáskanna hevert az árnyékban, és Komako egy porcelántál körvonalait is ki tudta venni, ami valami sötétet tartalmazott.

A boszorkány megfordult, és mozdulatlanul állt. A keze eltűnt a kimonó hosszú ujjában.

– Elvitted már a gyereket orvoshoz?

– Szegények vagyunk, asszonyom.

– Akkor a klinikára.

Komako bólintott.

– Semmit sem tudtak megállapítani – felelte. – Hidegrázása van, gyenge, mindig fáradt. És folyamatosan romlik az állapota.

A boszorkány összeráncolta a homlokát. Komako megállapította, hogy furcsa a szeme, lapos és kifejezéstelen, mintha csak rá lett volna festve az arcára.

– Te, gyermekem! Gyere ide, és feküdj le!

Tesi engedelmesen odament hozzá, és lefeküdt a tatamira. A boszorkány bement a sötétbe, sokáig időzött ott, és amikor visszajött, egy fatálcát tartott remegő kezében. Tálak és füstölők voltak rajta, meg egy régi, csontnyelű kés, és halkan zörögtek. A boszorkány húzott egy hamucsíkot a homlokára befeketített hüvelykujjával.

Utána elővett egy fehér kavicsot, belerakta Tesi tenyerébe, és ráhajtotta a kislány ujjait.

– Ezt fogd meg, és ne engedd el! Mi a neved, gyermekem?

– Onoe Tesi.

– És hány éves vagy?

– Öt, asszonyom.

– Honnan jössz?

– Az Aszakusza Szaruvaka-cso negyedből, Tokióból.

A boszorkány csettintett egyet a nyelvével.

– Honnan jössz? – tette fel újra a kérdést.

Tesi habozott, és a nővérére nézett.

– Ezt nem…

– Porból, gyermekem. Onnan jössz. És a porba fogsz visszatérni. – A boszorkány arca kiemelkedett a sötétségből. – És mit keresel? – suttogta.

Tesi hallgatott.

A boszorkány odanyújtott neki egy csésze teát.

– Idd meg ezt!

Tesi engedelmeskedett. Azután a boszorkány, aki eddig térdepelt, felállt, felemelte a karját, a kimonó bő ujja hátracsúszott róla. Két fahasábot tartott a kezében. Összecsapta őket Tesi fölött, mire a sötétségben felbukkant egy halvány porfelhő, azután szétoszlott. Utána a boszorkány énekelni kezdett.

Komako még sohasem hallott ilyen éneket; hátborzongató és szomorú volt egyszerre. A húgának elnehezült a szemhéja, végül lecsukódott. A bőre forró volt, mint a katlan. A boszorkány elhallgatott, meggyújtott egy köteg füstölőt, a parázs vörös ívet rajzolt a sötétségbe. Utána a csöndet egy halk koppanás törte meg.

Tesi kezéből kiesett a fehér kavics.

– Ó! – mondta halkan a boszorkány.

Komakón hirtelen úrrá lett a félelem. Nem tudta, hogy ez mit jelent. Tesi szemhéja remegni kezdett, és zihálva kapkodta a levegőt. Komako a húga keze után nyúlt.

A boszorkány egy pillanatra sem vette le a szemét a kislányról.

– Ez egy rókaszellem, on’nanoko. Az van a húgodban, az betegíti meg. Le kell küzdenie a szellem természetét.

Ekkor valami megmozdult a másik szobában uralkodó sötétségben. Komako a zaj felé fordult, a tarkóján felborzolódtak a pihék.

– Van itt valaki?

A boszorkány válasz helyett rámutatott a papírdobozra.

– A rókaszellem nem véletlenül vonzódik hozzá. Valami odacsalogatja, magában hordozza a lángját. Valami… különleges.

– A por – suttogta rémülten Komako.

A boszorkány gondosan lesimította a kimonóját az árnyékban.

– Kérem, árulja el nekem! – könyörgött Komako. – Az én hibám? Miattam beteg?

– Miért lenne a te hibád, kicsi lány? – kérdezte a boszorkány, de a hanghordozása arról árulkodott, hogy pontosan tudja a választ. – Mutasd meg, mire vagy képes!

Komako remegő kézzel levette a dobozról a fedelét, közben viszketést érzett a tenyerén, mintha horzsolná valami.

– Néha nem működik – suttogta.

Ahogy a boszorkány közelebb húzódott hozzá, Komako érezte a bőréből áradó, savanyú tejszagot. Habozott, a keze megállt a por fölött.

– Segíteni fog a húgomon? – szegezte neki a kérdést bátran. – Meg kell ígérnie!

A boszorkány türelmetlenül felhorkant.

– Nehéz dolgot kérsz tőlem, on’nanoko.

– De tud érte tenni valamit? Ígérje meg!

A boszorkány arca elkomorult.

– Igen, lehet érte tenni valamit – felelte végül, gondosan megválogatva a szavait. – Megteszem, amit tudok. Ígérem.

Komako kinyújtotta az ujjait a doboz fölött, érezte, hogy a csuklójába bekúszik a hideg, mire halkan felnyüszített.

Azután a por hosszú, keskeny oszlopban elindult felfelé, és a levegőben lógva labdává gömbölyödött. Úgy csillogott a félhomályban, mint a higany. A boszorkány meglepetésében felkiáltott. Komakónak fájt a karja. Máris elfáradt. Forgatni kezdte a kezét a por körül, ahogy formálta, s a levegőben tartotta, mint egy aprócska holdat. Azután felsóhajtott, az ölébe ejtette a kezét. A porholdacska hirtelen összeomlott, és élettelenül, tehetetlenül visszazuhant a dobozba.

A boszorkány döbbenten meredt Komakóra.

– Tényleg igaz – suttogta. – Te egy… tehetség vagy.

– Nem vagyok semmi se. Csak… én. – Komako egész testében remegett, a kezét a hóna alá dugta, hogy felmelegedjen. Kimerült, az arca nyirkos volt. – Akkor most segít a húgomon, asszonyom?

A boszorkány felállt, kisétált a meleg sötétség peremére, és belebámult.

– Ez az a lány – mondta halkan. – Igaza volt.

Az árnyékból egy hang válaszolt:

– Ko… ma… ko… – ejtette ki lassan, mintha szótagonként ízlelgette volna a lány nevét. – Igen, Maki-csan. Ez az a lány.

Komako feltápászkodott, és botladozva hátrálni kezdett.

Két alak lépett be a félhomályba. Nyugati férfiak voltak. A magasabbiknak sűrű, sötét szakálla volt, a fülledt idő ellenére hosszú, fekete szalonkabátot viselt, és egy cilindert forgatott az ujjai között. Mélyen ülő szemével nézett a lányra markáns, gondterhelt homloka alatt, tintafekete haját hátrafésülte. A ruhája enyhe koromszagot árasztott.

– Nem kell félned – dünnyögte. – Csak látnunk kellett, hogy mire vagy képes. Főleg nekem, a saját szememmel. Bizonyosságot kellett szereznem.

Nagyon magasnak látszott. Komako szemügyre vette a társát is – a vaskosabb, pirospozsgás fickó épp az izzadságot törölgette az arcáról –, majd pillantása visszasiklott a sötét alakra.

– Kik maguk? – kérdezte. – Mit akarnak?

A férfi közelebb lépett hozzá, azután ránézett a halálosan sápadt, aprócska Tesire a tatamin.

– Szegény húgod – mondta. – Biztosan nagyon fázik, igaz?

– Mit akar? – faggatta dühösen Komako, és odalépett a húga elé. Ökölbe szorította a kezét. El sem tudta képzelni, hogy mit akarhat tőle ez az idegen, de hirtelen eszébe jutott valami. – Az apám küldte magukat?

– Ó, gyermekem – csóválta a fejét a boszorkány.

Az idegen hallgatott. Látszott rajta, hogy összpontosít. Leguggolt a papírdoboz mellé, levette fekete kesztyűjét. Gyönyörű ujjai voltak, hosszúak, elegánsak és puhák. A bőre fehér, mint a tej. Furcsán mozgatta az ujjait, mintha a levegőbe írt volna valamit.

Ekkor Komakónak elakadt a lélegzete.

A dobozban lévő por megmozdult. Felemelkedett a magasba, egészen az idegen kezéig, azután játékosan végigugrált az ujjain, és a csuklója köré tekeredett, mint egy ezüst porszalag. A férfi egy darabig ott tartotta, mintha meg akarta volna vigasztalni, akár egy élőlényt. Azután kecsesen visszaeresztette a nyitott dobozba, hosszú ujjaival becsukta a fedelét, majd Komako szemébe nézett.

– Nem az apád küldött – suttogta, és megsimogatta a szakállát. – A mi képességünket, Komako… Mifelénk úgy hívják, porművesség. Ugye néha félsz tőle? Fáj, amikor használod, igaz? És ha túl sokáig csinálod, akkor elveszel benne?

Komako bólintott, és a szájára szorította a kezét; nem mert megszólalni.

– Velem is ez szokott történni – mondta szomorúan a férfi.

13

JACOB, A KASZÁS, JACOB, A VÉR

PERSZE AZ A SZAKÁLLAS FICKÓ Jacob Marber volt. Még fiatalon, amikor az élet számtalan lehetőséget tartogatott számára.

A nyári napfény lassan elhalványult, amikor távozott a boszorkány kertjéből. A boszorkány háza mögötti, sáros utcák csöndesek voltak, a háztetőkön éber varjak ültek. Jacob és Coulton leintett egy riksát, s döcögve elindultak visszafelé, a külföldiek számára fenntartott fogadóba a kikötő fölött. A kirakatok már sötétek voltak, a sikátorokban fáklyák világítottak, a városban a pusztulás szaga terjengett. Jacob elgondolkodva forgatta a kezében a cilinderét. Komako járt a fejében, a kislány különleges képessége. Furcsán boldognak érezte magát. Még sohasem találkozott senkivel, aki ugyanúgy meg tudta formálni a port, mint ő.

A riksa belegurult egy résbe, ahonnan hiányzott az útdeszka, megbillent, mire Coulton gyorsan kitette oldalra a kezét, hogy megtartsa az egyensúlyt.

– Nos – törte meg a csöndet. – Az a lány nem fog egykönnyen velünk jönni.

Jacob meglepetten nézett rá.

– Azt hittem, minden jól ment.

– A legkevésbé sem.

– Jobb belátásra fog térni. Csak adjon neki egy napot!

Coulton ránézett azzal a bizonyos pillantásával. Jacob nem ismerte túl jól a társát. Coulton tíz évvel idősebb volt nála, és előszeretettel emlékeztette is erre. Ezzel magyarázta a cinizmusát is, ami Jacob érzése szerint nem volt egészen hiteles.

– Hallgass ide, kölyök! – folytatta Coulton. – Mire annyi idős leszel, mint én, te is messziről ki fogod szagolni az őrülteket. Hidd el nekem, az a lány egy szót sem értett meg abból, amit hallott!

Jacob felvette a kalapját, komótosan megigazgatta a karimáját. Egy darabig a rongyos férfit figyelte, aki a riksájukat hajtotta. Mezítláb volt, a bőre csillogott az izzadságtól. A nagy kerék Jacob könyökénél pörgött.

– Mindig van megoldás – mondta végül. – Hallgatni fog ránk.

– Néha nincs megoldás.

Jacob elvigyorodott, és végignézte, ahogy Coulton komor arccal lesöpör valamit a kabátja ujjáról.

– Olyan vagy, mint egy nyavalyás kölyökkutya, Jacob. Komolyan aggódok érted.

Igazság szerint Jacob sem volt annyira biztos a dolgában, mint amennyire kifelé mutatta. A riksa zörögve belegurult a közelgő sötétségbe, az utcák csillogtak. Nem csak a kelet furcsasága, a hosszú hajóút és Komako meg a húga volt az oka. Mostanában gyakran eszébe jutott a gyerekkora, amikor kéményseprőként dolgozott Bécs mocskos, szűk kéményeiben. Az ikertestvére halála után magányosan teltek az évek, Jacob kétségbeesett volt, vörösre sírta a szemét, és sokat éhezett.

Ez azelőtt történt, hogy Henry Berghast belépett az életébe, kiemelte a nyomorból, elvitte a Cairndale-be, felruházta, megetette, útmutatást adott neki. De Jacobot az előző élete addigra megbetegítette. Nem kapott rendesen levegőt, és a szívébe egy másfajta betegség költözött. Állandóan az járt a fejében, hogy Berghast miért nem bukkant fel hamarabb, miért nem akkor talált rá, amikor a fivére, Bertolt még életben volt.

Valahányszor erre gondolt, gyűlölte saját magát, Berghastot, a sorsot és Istent.

Most kántálást hallottak az út közepe felől, egy körmenet jött arra. A sárga köpenyes szerzetesek fahasábokat ütöttek egymáshoz, és különös dallamokat énekeltek. A riksás lehúzódott az út szélére, megvárta, amíg elvonul a menet. Jacob összevonta a szemöldökét, és elfordította a fejét. Nem, ez nem pusztán a régi aggodalma volt, az, amivel együtt élt, mióta csak az eszét tudta. Nem csupán az nyomasztotta, hanem az álmai is.

Legalábbis azt próbálta elhitetni magával, hogy álmok voltak. Coultonnak még nem beszélt erről, bár nem tudta az okát. Talán rendkívül életszerű voltuk miatt, vagy azért, mert képtelen lett volna elmagyarázni a férfinak, hogy mennyire valóságosnak tűntek, mintha nem álmok lettek volna. Mindig Jacob halott fivéréről szóltak, habár a fivére nem szerepelt bennük, még emlék formájában sem. Jacob újra meg újra egy alakkal álmodott, egy hölggyel, akit sötétség vett körül, és régimódi, magas derekú ruhát, köpenyt és cilindert viselt. Higgadtan, józanul és kedvesen társalgott Jacobbal, kérdéseket tett fel neki, ugyanakkor rébuszokban beszélt. A társalgásaik mindig abban a szobában zajlottak le, amelyikben Jacob elaludt, a Tokió felé tartó hajó kabinjában vagy a három utcával a kikötő fölött lévő régi, nyikorgós, japán fogadóban, és Jacob ilyenkor mindig úgy érezte, hogy felébredt. A nő a szoba túlsó végében ült, mint egy látogató, aki egy elképzelhetetlen világból hoz híreket.

– Visszatért – mondta rémülten Jacob az álomban. – Mi maga?

– Csak a képzeletünk szab határt annak, hogy mik vagyunk, nem igaz, Jacob? – felelte halk, lágy, megnyugtató hangon a nő.

Jacob megpróbált felülni az ágyban, hogy megnézhesse az arcát.

– Mit akar? Miért jön el hozzám? – faggatta rémülten, egyben kíváncsian.

De ezután elkezdődött az álom furcsa, kérdezz-felelek része, ami a katekizmusra emlékeztetett. Jacob úgy érezte, képtelen figyelmen kívül hagyni a kérdéseket, és szinte önkéntelenül buktak ki belőle a válaszok, mintha nem lett volna ura önmagának.

– Mi az, amit akarsz, Jacob?

– Tudni akarom, hogy azok, akiket szeretek, jól vannak. Azt akarom, hogy újra velük lehessek.

– Akiket szeretsz, nincsenek mindig veled?

– Aggódom értük, és nem tudok róluk semmit.

– A fivéredről beszélsz, az ikertestvéredről, ugye?

– Nem tudtam őt megmenteni. Nem tudtam megmenteni.

A nő hangja megtelt szeretettel.

– A halál nem a vég, Jacob. És semmi sem tart örökké. Bármikor kapcsolatba léphetek vele, ahogyan te is. Ha Berghast nem enged át téged az orzinon, akkor keresned kell egy másik utat, hozzám…

Azután az álom átfordult, beleolvadt egy szokványos fajtába, és amikor Jacob végre nyugtalanul felébredt, már abban sem volt teljesen biztos, hogy az álom egyáltalán meglátogatta.

MIUTÁN VISSZAÉRTEK a fogadóba, Jacob és Coulton levette a cipőjét, belebújtak a fogadós által felajánlott papucsba, és halkan felmentek az emeletre. A fényes, sötét fapadló csillogott, a testük verejtékben úszott. A folyosón vágott virágok voltak egy gömbölyű edényben, a levegőt betöltötte az illatuk. Néhány perc elteltével fojtott köszönést hallottak, és a fogadós felesége megjelent egy törülközőbe csavart üveggel, benne meleg szakéval. A nő letérdelt, kinyitotta a papír válaszfalat, belépett, ismét letérdelt, és becsukta maga mögött. Azután meggyújtotta a lámpásokat, közben egyszer sem nézett rá a két férfira. Jacobot lenyűgözte az ország nyugodt eleganciája. A legapróbb gesztusok is tele voltak szépséggel.

Miután újból magukra maradtak, Jacob megtörte a csöndet: ugyanott folytatta, ahol korábban abbahagyták.

– Annak a lánynak pont olyan képessége van, mint nekem, Frank. A por.

Coulton megcsóválta a fejét, de hallgatott. Levette magáról az átnyirkosodott kabátot.

– Maga is látta, amit én.

– Úgy bizony – felelte kelletlenül Coulton. – És a húgát is láttam. Ez a tehetség nem olyan, mint a tiéd, kölyök.

– Lehet. Vagy talán a por teszi ezt.

– Te sosem csináltál ilyet.

– Soha nem is próbáltam meg.

– Úgy bizony. – Coulton elvigyorodott, és töltött magának egy kis szakét. – Csak nem irigykedsz, kölyök?

Jacob ingerülten ráncolta a homlokát. Bár a férfi csak ugratta, az igazat megvallva az ifjú egy részét felvillanyozta a lehetőség. Még nem tapasztalta ki a porművesség határait; ki tudja, milyen lehetőségek rejlenek még benne? De persze mindezt nem mondta ki hangosan, csupán annyit:

– Akkor tudnánk a legkönnyebben rábeszélni, hogy velünk jöjjön, ha megígérnénk neki, hogy segítünk a húgán. Mondja azt neki, hogy az intézetben meg tudják gyógyítani!

– Nem tudjuk meggyógyítani azt a lányt. Azt, amivé változott.

Ahogy Jacob felpillantott, látta, hogy Coulton résnyire húzott szemmel méregeti. Mégis kimondta azt, amit általában féltek nevén nevezni.

– Mert ő egy vérszívó. Erre célzott, igaz? A lány húga egy vérszívó.

– Úgy bizony. És az a szerencsétlen teremtés azt hiszi, hogy a húga csak beteg.

– Nem, az a lány tudja az igazságot – jelentette ki Jacob lágyan. – Csak nem akar szembenézni vele.

Coulton odalépett az ablakhoz. A spalettákat botok tartották felnyitva.

– Csak azt nem értem, hogyan történt ez. Létrehozni egy vérszívót, az egy folyamat, nem történik meg magától.

– Berghast szerint – mutatott rá Jacob.

– Úgy bizony. Dr. Berghast szerint.

– De mennyit tud ő erről valójában? Látott már valaha vérszívót a saját szemével? Lehet, hogy így is működik. Lehet, hogy van valami a porművességben, ami lehetővé teszi…

Hirtelen elhallgatott, mert a nő járt az eszében, akit álmában látott, de erre csak akkor jött rá, miután megszólalt. Elvörösödött, nem fejezte be a mondatot. Coulton azonban gondterhelt arccal bámulta a macskaköves utcákon mozgó fáklyákat, és látszólag semmit sem vett észre az egészből. Felemelte az ingét, megtörölte vele az arcát. A helybéliek taligákon tolták ki a halottakat a városból.

– Rendben – mondta Coulton. – Tehát ez a lány, Komako, úgy fest, vérszívót csinált a húgából. És nem is sejti, hogy ez az ő műve.

– Eléggé úgy fest.

Coulton megfordult. Olyan fájdalmas volt az arckifejezése, hogy Jacob megborzongott.

– Vagyis az a szerencsétlen kislány, Tesi…

– …már halott. Igen.

Coulton felsóhajtott a sötétben, majd annyit fűzött hozzá:

– Bassza meg!

JACOB LEGKORÁBBI EMLÉKE a porhoz kötődött.

Négyéves volt azon a nyári estén, a komor, bécsi árvaházban. Izzadtan kuporgott egy molyrágta pokróc alatt, a fivére mellette feküdt, mind a ketten füleltek. Arra vártak, hogy az apáca léptei eltávolodjanak a visszhangos folyosón. Ikrek voltak, de nem egyformák. Bertolt nem rendelkezett Jacob képességével, avagy tehetségével, nem tudta megcsinálni azt, amit ő. A pokrócon halványan átszűrődött a nyitott ablak mögött világító utcai lámpa fénye. Jacob két kis kezét mozgatta a por fölött, amit a szoba sarkaiból gyűjtött össze. A por engedelmesen pörgött, mozgott és kígyózott, amikor az egyik idősebb fiú lerántotta a priccsükről a pokrócot. Jacob nem tudta, az a fiú mit látott, látta-e a képességét működés közben, és hitt-e a szemének. Bertolt azonnal felpattant, rávetette magát a kölyökre. Tépni kezdte a hálóingét és az arcát a sötét hálóteremben, az öklével ütötte, és függetlenül attól, hogy a fiú idősebb és nagyobb volt nála, olyan dühödten támadt neki, hogy a srác végül segítségért kiáltott. Így Bertoltot cipelték ki a nyakánál fogva, őt verték meg, és a nővérek rásütötték, hogy benne lakozik az ördög.

Az apácák nem feledkeztek meg az esetről. De a többi fiú sem, ezért a történtek után jobbára békén hagyták Jacobot és a fivérét.

A napjaik azzal teltek, hogy kócot készítettek vagy vásznat varrtak, majd amikor valamivel idősebbek lettek, az apácák bérmunkára küldték őket a gyárakba a termetük miatt. Bemásztak a gépek közé, bepréselték magukat azokba a résekbe, ahol a hatalmas lyukasztóberendezések dübörögtek, hogy kibogozzanak egy beakadt bőrszíjat, vagy kalapáccsal meglazítsanak egy megszorult csavart. Bertolt sohasem engedte Jacobot a gépek közé, mindig ő maga ment be, még akkor is, amikor már túl nagyra nőtt a feladathoz. Néhány fiúnak már hiányzott az ujja vagy a keze. Pár évvel később, egy vasárnap délután, Bertolt kézen fogta Jacobot, és kisétált vele a gyár nyitott ajtaján a mocskos Unterstrasséra, hogy kéményseprőként éljenek azokkal az utcagyerekekkel, akik Bécs főutcáin a hatalmas házak kéményeiben dolgoztak. Bertolt ilyen volt. Belesétált a saját jövőjébe, és vitte magával Jacobot, a testvére pedig szerette és csodálta őt, s olyan akart lenni, mint a bátyja.

Kéményseprők lettek. A korom más volt, mint a szokványos por, Jacob nem tudta olyan könnyen manipulálni vagy belecsalogatni a kezébe. A ragacsos, csomós anyag mindent összekent, ami megnehezítette a munkát. Jacob olajosan csúszott-mászott, forgolódott és kapaszkodott a kürtőkben, levegő után kapkodott. Lógtak rajta a ruhák, világított a szeme fehérje. De Bertolton kívül semmi sem érdekelte, és megbeszélték, hogy ez a munka biztonságosabb, mint bemászni a gépek közé. Mindig számíthattak egymásra. Amikor Jacob elkapta az árvaházban a skarlátot, nem az apácák törölgették a homlokát, és cserélték ki az ágyneműjét, hanem a négyéves Bertolt. Bertolt vitt neki ételmaradékot, amikor büntetésből nem kapott vacsorát. Bertolt miatt nem adta fel. A szüleikre nem emlékeztek, semmijük sem maradt utánuk, de ha lett volna egy dagerrotipjük, egy nyakláncuk vagy bármi emléktárgyuk, az apácák úgyis elvették volna tőlük, mert helytelenítették az efféle dolgokat. Csak ők ketten voltak egymásnak az egész világon.

– Mit fogunk csinálni, Bertolt? – kérdezte a fivérétől az egyik télen Jacob.

Majdnem megfagytak, mert kezdtek kinőni a kéményseprő munkából, a térdüket és a hátukat zúzódások, vérző sebek borították.

– Találni fogunk valamit – mondta a fivére. – Mindig van megoldás.

Jacob tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Mit fogunk találni?

– Nem tudom. De meg fogjuk találni.

Két héttel később Bertolt beragadt az egyik kéménybe, és megfulladt. A munkaadójuk kirakta az apró holttestet egy sikátorba. Jacob, akiben olyan harag gerjedt, mint még soha, a sötét hajnali órákban követte a férfit a klubba, ahová kártyázni járt, és megfojtotta a porral. Addig fojtogatta, amíg a férfi szeme majdnem kirobbant az üregéből. Tízéves volt.

Egyedül maradt, bujkált, éhezett és félt. Henry Berghast azon a télen talált rá, mintha egész életében Jacobot kereste volna, és Jacob ekkor indult el a hosszú útra, kocsin és vonattal, keresztül Európán, keresztül a szürkészöld tengeren, míg végül megérkezett a Cairndale Intézet fehérre meszelt, hűvös termeibe.

Jacob erre gondolt, amikor magára hagyta Coultont, és átment a papír válaszfal túloldalán lévő szobájába. A levegő forró volt, és mozdulatlan. A matracát már leterítették, a furcsa, kemény, kerek japán párna ott hevert a végén. Hallotta, hogy Coulton kifújja az orrát, hangosan köhög, és fel-alá járkál. Jacob levette az ingét, kigombolta a nadrágját, elsimította az arcából a haját. Úgy sejtette, nem fog aludni.

Aznap éjjel a nő megint eljött hozzá, egy sötét árny az álma sarkában.

– Visszatért – kezdte újra, lassan Jacob. – Mi… maga?

– Csak a képzeletünk szab határt annak, hogy mik vagyunk, nem igaz, Jacob? – felelte szokás szerint a nő.

Ám ezúttal gyorsabban beszélt, mintha türelmetlenné tette volna a kérdés. Sötétségbe burkolózott, ugyanúgy, mint máskor, s eddig ismeretlen, zavarba ejtő feszültség áradt belőle.

– Kezdünk kifutni az időből – közölte hirtelen, és a kezét összekulcsolta a háta mögött.

Jacob lassan becsukta, majd kinyitotta a szemét; a mozdulat távolinak tűnt. Megpróbálta megrázni a fejét.

– Ez… nem álom. Nem álmodom, igaz?

– Bácsak több időnk lenne! A tényekre kell szorítkoznom.

– Igen…?

– Különleges vagy, Jacob. Más, mint a többiek, ezt mindig is tudtad. Egy napon nagyszerű dolgokat fogsz véghez vinni, rengeteg jót fogsz hozni ebbe a világba. Sok embernek fogsz segíteni. Az egész Bertolttal kezdődik.

– Bertolttal…?

– Még mindig szenved. Szenved a lelke.

Jacob hitetlenkedve megdörzsölte az arcát.

– De még nincs minden veszve. Te segíthetsz rajta, de csakis te, mert egyedül te vagy elég erős hozzá. Vissza lehet őt hozni.

– Ezt hogy érti? – suttogta Jacob. – Hogy érti azt, hogy vissza lehet hozni?

– A halál csupán egy ajtó, Jacob. Az orzin a kulcs hozzá, a Cairndale-ben. Henry Berghast elzárva tartja, a glifikus őrzi… Meg kell találnod a módját, hogy kinyisd… – A nő egy darabig hallgatott a sötétben. – Nem az vagyok, akinek hiszel, Jacob. Ezt ne felejtsd el! Néhányan azt fogják mondani, hogy ártok neked. De te tudod, érzed, hogy ez nem igaz.

– Várjon! Ha az orzin kinyílik, akkor a halottak át tudnak jönni…

– A legjobb hazugságok mélyén ott rejtőzik az igazság, Jacob. Dr. Berghastban nem lehet megbízni. Azt fogja mondani neked, hogy az orzin pusztulást hoz. De ez nem igaz. Én segíteni akarok neked, neked és Bertoltnak. Csak hagyd, hogy megtegyem!

E szavak hallatán Jacobot még álmában is félelem járta át, borzongató, rettenetes előérzet, mintha a nő megfenyegette volna; áradt belőlük a rosszindulat. Azután felébredt.

A fogadó deszkái nyikorogtak körülötte. A tatamin feküdt, verejtékben úszott, és a sötétséget figyelte, az odakint elterülő város némaságát. Hevesen vert a szíve. Megnedvesítette az ajkát, és érezte, hogy az álom elhalványul. Kinyitotta a szemét.

A nő ott állt a sarokban, sugárzott belőle a gonoszság; hihetetlenül magas volt, és meghajlott, mint egy árnyék, amely felkúszik a plafonra. Az arca sötétségbe borult.

– JACOB! – üvöltötte vadul, dühösen, rémisztően.

Jacob felkiáltott, talpra ugrott, és ösztönösen valamiféle fegyver után tapogatózott, de semmit sem talált. Mire megfordult, a nő eltűnt, a szoba üres volt.

Egyedül maradt.

FRANK COULTON TUDTA, milyen érzés veszíteni, és azt is tudta, hogy milyen érzés utolsóként felállni a kártyaasztal mellől. Harmincnégy éves volt, a teste már elhasználódott. Minden reggel köhögött, mert egész életében dohányzott, és esténként fájt a háta. Hullott a haja, sejtette, hogy pár éven belül megkopaszodik. Vörösesbarna pofaszakállából hentesszakállt növesztett, a keze annyira megvastagodott és megkeményedett az öklözéstől, hogy néha úgy nézett ki, mintha kesztyű lenne rajta. Vaskos volt, bikanyakú, emellett előszeretettel hordott élénk színű mellényeket. Az életét jórészt magányosan töltötte, és sokszor nem tudta, hogyan viselkedjen mások társaságában. Volt már szerencsejátékos, az északi szövetségi állam katonája és könyvkötőtanonc; dolgozott már folyami hajón és ácsként a londoni, illetve a bostoni könyvtárak építésénél. A rosszból kevés jutott ki neki, ám annál több „semmi jó", és ha választania kellett volna, inkább a rosszat választja, mert az legalább valami.

A balladák hőseihez hasonlóan neki is tiszta volt a szíve, habár ezt sohasem vallotta volna be. A rendíthetetlen erkölcsökben hitt. A jóság nem nézőpont kérdése volt, és mivel Coulton rengeteg szenvedést látott, úgy gondolta, a világnak nem kell több belőle annál, mint amennyi már van. De a rosszfajta remény keserűséghez vezet, a keserűség pedig a gödör aljára. A polgárháborúban sok katonát látott a kórházakban, akik feladták. Neki az erejében rejlett a tehetsége. Olyan keménnyé és sűrűvé tudta összepréselni a húsát, hogy egyetlen ütéssel átszakította a téglafalat, és egy csontja sem tört el. A csatában repkedő golyók belefúródtak ugyan a testébe, de nem túl mélyre. Fájdalmas volt, azonban nem tettek kárt benne. De amikor használta a tehetségét, minden alkalommal úgy érezte, hogy a falak, a plafon és az égbolt összezárul körülötte, s a hatalmas súly annyira összenyomja, hogy alig kap levegőt. Dr. Berghast azt mondta neki, Európában ez egy ismert betegségnek számít, és az új generáció klausztrofóbiának nevezi. Úgy tűnt, Coulton tehetségének ez a mellékhatása. A doktor azt állította, idővel majd megtanul együtt élni vele. Hát jó, de hogyan? Egyszerűen úgy, hogy nem adja fel, Mr. Coulton – közölte vele a doktor. – Ez ennyire egyszerű.

Nos, Coulton sohasem volt az a típus, aki könnyen feladja.

Amikor felébredt a régi, rozoga fogadóban, a párás kikötő fölött, azonnal felült, és körbenézett. A hálóinge nyirkos volt az izzadságtól.

Valami szemmel tartotta őt.

Érezte.

Igazság szerint már hetek óta ott lappangott ez az érzés, mióta kikötöttek Tokióban, sőt már azelőtt is, miközben az esőerdő vonalát követték azon a nyikorgós, öreg hajón észak felé Szingapúrból, és Coulton a mellvédnél állt, a vitorlázaton mászó matrózokat figyelve a ködben. Mintha egyfajta jelenlét lett volna a nyomukban. Néha mozgást látott a szeme sarkából, egy elmosódott alakot, de amikor arrafelé fordult, mindig eltűnt. Mostanában az érzés egyre erősebb lett, és többször is előfordult, hogy Coulton tarkóján felállt a szőr. A legváratlanabb pillanatokban megfordult, hogy kiderítse, mi követi őket. Jacob ilyenkor úgy nézett rá, mintha elment volna az esze.

Öltözködés közben is erre gondolt, azután felhajtotta a tatamit, és otthagyta a sötét, fényes padlón. Hallotta, hogy a fogadós felesége kefével sikálja a lépcsőt. Jacob szobáját rendezetten, üresen találta. Az a kölyök folyton a maga útját járta.

Mindentől függetlenül Coultonnak elégedettnek kellett volna lennie. Hetek óta vadásztak Komakóra, nagyon kevés információ alapján. Kitartóan követték a nyomokat ebben a fülledt városban, ahol tombolt a kolera, és végre sikerrel jártak. Már csak arról kell meggyőzniük a lányt, hogy menjen velük, utána ők is elhagyhatják ezt az átkozott országot, visszatérhetnek abba a világba, amit ismernek.

Coulton a kalapjáért nyúlt, de hirtelen megállt a keze a levegőben. Fejjel lefelé volt fordítva, és Coulton tudta, hogy ő sohasem szokta így lerakni. Vajon bent járt a fogadós felesége a szobájában, miközben ő aludt, vagy talán Jacob csinálta? Egyik sem valószínű. Esetleg ő maga tette le így, mert fáradt volt? Elképzelhető.

Elfogyasztotta a reggelijét, sült halat rizzsel, az ajtaja előtt hagyott, apró fadobozból. Kézzel evett, mert a fura pálcikáktól idegenkedett. Mikor kiment, hátborzongatóan csöndes utcák fogadták.

A Josivara negyedben lévő bordélyház címe a levéltárcájában lapult, elindult arra. Elhaladt a díszes, háromszintes, nyeregtetős házak előtt, amelyeket nyírfavesszőből font erkélyek és íves tetőcserepek borítottak. Egy-két japán férfi kis méretű, sötét öltönyt és cilindert viselt, Coulton megállapította, hogy furcsán festenek így. De az utcákon sétáló férfiak többsége sötét kimonóban vagy bő nadrágban volt, és kettesével-hármasával közlekedtek.

A Sárga Virág Háza nevű bordély sötéten, dohosan és üresen kongott. A nő, aki a bejárat előtt söprögetett, abbahagyta a munkát, mogorván szemügyre vette Coultont, azután bement a félhomályba, és felbukkant helyette egy fiatal lány élénkvörös kimonóban, fehér selyemövvel. A haját igazgatta, és gyorsan elhadart valamit Coultonnak japánul.

A férfi levette a kalapját, és megrázta a fejét.

– Ezt a férfit keresem – mondta, azzal odaadta a nőnek a papírt, amit kapott.

A nő meghajolt, elvette a papirost, és megint meghajolt. Bement a házba, Coulton pedig csak álldogált, majd fel-alá járkált, és kinyitotta az ajtót, hogy kinézzen a széles, napfényes, fülledt utcára. Végül felbukkant a keresett úriember. Középkorú volt, a szakálla már megőszült, a tekintetéből keserűség áradt. Köntöst viselt, és sűrűn pislogott a fényben.

– Johannes kapitány? – kérdezte Coulton.

A kapitány vágott egy grimaszt, benyúlt a zsebébe, és elővett egy pipát.

– Maga bizonyára a Cairndale munkatársa – mondta.

– Úgy bizony.

– És Szingapúrba akar áthajózni.

– Nem, hanem Kalkuttába.

– Nem megyek Kalkuttába – közölte a kapitány. – Csak a szabad kikötőkbe járok. El tudom vinni Szingapúrba, onnan rengeteg vitorlás indul Kalkuttába, sőt gőzhajók is járnak Angliába. Kerüljön beljebb, beszéljük meg a részleteket!

Coulton benézett a házba.

– Ez feltétlenül szükséges?

A kapitány elvigyorodott, így látszott, hogy két foga hiányzik.

– A megbízóitól már mindent megkaptam, amire szükségem van. Kivéve, ha a terv azóta megváltozott. Változott a terv?

Coultonnak eszébe jutott a lány és az, amit Jacob előző este mondott. Belenézett a kapitány szürke szemébe.

– Adjon nekem még egy hetet! – felelte végül. – Legyen elérhető! Értesíteni fogom, ha megváltozik a terv.

– Itt leszek. Nekem nem fáj, ha várnom kell még egy kicsit. – Rákacsintott Coultonra. – Kivéve, ha az én pénzem bánja. Három utasról van szó, igaz?

– Számít ez valamit?

A kapitány vállat vont.

– Nekem nem.

Reggel, mielőtt Coulton elindult, becsomagolt egy rizsgombócot papírszalvétába, és betette a kabátja zsebébe. Most, miközben az utca árnyékos oldalán sétált, kicsomagolta a ragacsos gombócot, és kézzel megette, mint egy koldus. Amikor a járókelők megbámulták, hangosan felsóhajtott, ádázul mosolygott, és megállapította, hogy az emberek a világ minden részén szeretik lenézni egymást.

Délután átvágott a régi városnegyeden, végigment a kolera által sújtott utcákon, elhaladt az üresen tátongó kirakatok, az üzletek hátuljában kuporgó, sötét alakok és az udvarokon heverő, fehér vászonba csavart holttestek előtt. A varjak recsegve felröppentek, leírtak néhány kört a levegőben, azután megint leszálltak. Betegség szaga terjengett. Coulton végül megállt a régi, gazzal benőtt ház előtt, amelyikben Maki-csan lakott, hangosan bekopogott az ajtófélfán, és várt.

Lenyűgözőnek találta ezt a nőt, akiről dr. Berghast részletesen beszámolt. Helybéli szemmel nézve boszorkánynak számított, de Coulton felismerte a tanult nőket, és Maki-csanban volt valami egyszerre vonzó és ijesztő. Szinte tökéletesen beszélt angolul, és olyasmiket tudott, amiket nem lett volna szabad tudnia. A nő üdvözölte Coultont a meleg sötétségben, meghajolt, intett neki, hogy kövesse, majd apró papucsában csoszogva bevezette a férfit az elvadult kertben álló pavilonba.

A tea már várta őket, mintha a nő számított volna az érkezésére. A kanna még meleg volt.

Coulton előhúzott a zsebéből egy nehéz, zsinóros erszényt, melyben pénzérmék csilingeltek. Odanyújtotta a nőnek, de az nem vette el tőle, ezért némi habozás után letette kettejük közé a padlóra.

– Ebben állapodtunk meg – mondta. – Hiánytalanul megvan az összeg, de ha gondolja, megszámolhatja.

A nő nem nyúlt az erszényért, csak felemelte a fejét, és Coulton szemébe nézett. A férfi megállapította, hogy gyönyörű a szeme.

Megköszörülte a torkát.

– Ami tegnap történt, nem az volt, aminek látszott – jegyezte meg esetlenül.

A nő arckifejezése nem változott. Coulton tett még egy próbát:

– Az a lány valóban furcsa, de nem annyira, mint az, ami tegnap történt.

A nő megnedvesítette az ajkát.

– Azt hiszem, maga is különleges ember, Coulton-szan – mondta tökéletes angolsággal.

Coulton érezte, hogy elvörösödik. Nehezen jött zavarba, de volt valami a nő tekintetében, ami nyugtalanította. Nem válaszolt. Kezdett begörcsölni a lába a térdepléstől, kényelmetlenül fészkelődni kezdett, hogy meginduljon a véráramlás.

– Nem egyedül Komako-csan lepett meg tegnap – folytatta a nő. – Nem számítottam rá, hogy Berghast-szan tehetségeket küld hozzám.

Coulton ezen megdöbbent.

– Ön tud a… tehetségekről?

– A láthatatlan világ körülvesz bennünket, Coulton-szan. De csak ritkán pillantjuk meg. – A nő stabilan térdelt, törékeny kezét egymásra helyezte az ölében. – Obá-szan⁴ mindig azt mondogatta, hogy mindannyian olyanok vagyunk, mint egy ház – duruzsolta. – Itt –veregette meg a mellkasát. – És itt – paskolta meg a homlokát. – Minden háznak lesznek látogatói. Szívélyes vendéglátóknak kell lennünk.

Coulton felvonta a szemöldökét.

– Az ő képességük nem olyan, mint egy látogató, hanem a részük, ugyanúgy, mint a kezük vagy a gondolataik.

– Látott már vízcseppet, ami belegurul egy másikba? – kérdezte a nő. – A kettőből egy lesz. Amikor a vendég belép a házba, ő is a részévé válik.

Coulton szótlanul méregette a nőt. Nem tudta, mit mondjon, de lehet, hogy ez nem is számított. Egy pillanatig az is megfordult a fejében, hogy talán a nő is tehetség, neki is van egy különleges képessége. Úgy érezte, ebben az országban semmit se mondanak ki az emberek.

– Honnan ismeri dr. Berghastot? – kérdezte végül.

Maki-csan elmosolyodott, gondosan felhajtotta a kimonója ujját, és kitöltötte a teát. A mozdulatai lassúak, ráérősek voltak.

– Ó, itt is vannak tehetségek, Coulton-szan – felelte, újfent azt az érzést keltve a férfiban, mintha olvasna a gondolataiban. – Nem csak az önök világában ismerik őket. Csak itt nem gyűlnek egy orzin fölé, és nem használunk glifikust, hogy felkutassuk őket. Ők találnak el hozzánk. De mivel az Onoe lányra a Cairndale bukkant rá, oda kell mennie. A glifikus útmutatását tiszteletben kell tartani. – Pillanatnyi szünetet tartott. – Ugye nem hitte, hogy az önök intézete az egyetlen menedék ezen gyermekek számára a világon?

Az igazat megvallva Coultonnak ez még eszébe sem jutott. Ő csak ment, oda, ahová mondták, utasítás szerint begyűjtötte a gyerekeket. Azt például tudta, hogy Párizsban élnek tehetségek, mivel Berghast tartotta velük a kapcsolatot – de hogy máshol a világon? Kissé bosszús is lett, amiért Berghast ennyire hiányosan látta el információval. Így egészen ostobának tűnhetett. Homlokráncolva forgatta kezében az apró csészét, majd megfújta a forró italt.

– Ezek szerint maga is dolgozik valakinek? – kérdezte.

A nő megint elmosolyodott.

– Megtiszteltetésnek érzem, hogy önnek dolgozhattam, Coulton-szan – felelte.

Ebből a válaszból semmi sem derült ki. A különös japán érméket tartalmazó vászonerszény továbbra is érintetlenül hevert a földön. De Coulton hirtelen úgy érezte, hogy a kényes egyensúly megváltozott, mintha a nő végre elfogadta volna a fizetséget. Újfent megállapította, hogy az ország kifinomult szokásai igazán lenyűgözőek.

MIRE VISSZAÉRT A FOGADÓBA, besötétedett. Jacob szobája még mindig üres volt, mire Coulton halkan káromkodott egyet. Háttal állt a nyitott válaszfalnak, de lassan megfordult, mert az a hátborzongató érzése támadt, hogy mégis van odabent valaki.

– Helló! – kiáltotta halkan.

A folyosó sötét volt, a meleg padlóra árnyék vetült, a lépcső és a lakkozott korlát is kivehető volt a félhomályban.

– Érzem, hogy itt vagy – morogta. – Nehogy azt hidd, hogy nem!

Továbbra sem történt semmi. Coulton várt egy kicsit, azután vágott egy grimaszt, becsapta maga mögött a válaszfalat, és levette a kalapját meg a kabátját. Nem, nem ment el az esze. Pontosan tudta, hogy van ott valami.

A tatami már le volt terítve, Coulton bosszúsan méregette. Furcsa érzés volt egy vékony matracon aludni a földön, viszont a fogadóban nem garázdálkodtak rágcsálók, és igazság szerint a férfinak reggelente kevésbé fájt a háta.

Amikor Jacob végre megérkezett, Coulton ingujjban izzadt az asztalnál, keresztbe tett lábbal, és az intézet naplójába jegyezte fel az eredményeiket.

– Na nézd csak, kit fújt ide a szél! Hol jártál egész nap? – De amikor megpillantotta Jacob arcát, hirtelen hangnemet váltott. – Jól vagy, kölyök?

Jacob egy darabig az árnyékban állt, azután odalépett a papírlámpáshoz, és lekuporodott mellé. A halvány, narancssárga fényben furcsamód megkönnyebbültnek látszott.

– Lent voltam a kikötőben – felelte halkan. – Gondolkodtam.

– Á, hát ezért tűnsz olyan átkozottul kimerültnek – vigyorgott rá Coulton.

De Jacob nem mosolygott.

– Álmokat látok – vallotta be. – Nagyon furcsa álmokat. Valóságosnak tűnnek. Olyan érzés, mintha nem is álmodnék.

Coulton szótlanul méregette Jacob gondterhelt arcát.

– Egy… egy nő szerepel bennük. Az arcát sohasem látom, mert mindig árnyékba húzódik. Folyton úgy érzem, mintha bent lenne velem a szobában, amíg én alszom.

Coulton megborzongott. Eszébe jutott a kalapja, amit reggel felfordítva talált meg.

– Ez az ország nagyon furcsa – jegyezte meg. – Mindkettőnknek jót fog tenni, ha végre visszaérünk Angliába, a normális világba.

Jacob megrázta a fejét.

– Nem a hely miatt van, Frank. Már régóta üldöznek ezek az álmok. Már az intézetben is láttam őket.

– Hát jó – mondta Coulton. – És mit akar tőled ez az idegen nő?

– Hogy nyissam ki az orzint. A Cairndale-ben.

Coulton arcáról lefagyott az épp kibontakozó mosoly.

– Azt mondta, hogy… Azt mondta, már nincs sok időm. Hogy a fivérem nem halt meg egészen, és segíthetek rajta.

– A fivéred. Mármint Bertolt. Az, aki évekkel ezelőtt meghalt.

Jacob bólintott.

Coulton előredőlt, összevonta a szemöldökét. Mintha hirtelen összezsugorodott volna körülöttük a szoba.

– Nem fogom kimondani, hogy ez mekkora őrültségnek hangzik. Nem fogom.

Jacob a lámpás fölé emelte hosszú, gyönyörű ujjait.

– Azt is elárulta neked, hogy mi módon lehetséges ez?

– Nem – suttogta alig hallhatóan Jacob.

– Nekem is voltak már különös álmaim, kölyök, és ugyanolyan valóságosnak éreztem őket, mint a golyót, ami belefúródik az ember vállába.

Jacob halványan elmosolyodott.

– Maga szerint kezd elmenni az eszem?

– Szerintem aki meghalt, az halott, bármennyire is azt kívánjuk, hogy ne legyen az.

Jacob érezte a férfi hangjában a figyelmeztetést. Felállt, elindult a szobája felé, de a válaszfal előtt megtorpant.

– Az a nő tegnap éjjel azt mondta, nem az vagyok, akinek hiszel. Ez jelent magának valamit?

Coulton megdörzsölte a pofaszakállát, és felvonta a szemöldökét.

– A pokolba az egésszel!

– Egyetértek.

De miután Jacob elment, és behúzta maga mögött a válaszfalat, Coulton mozdulatlanul ült a lámpás halvány fényében, és gondolkodott. Ismert olyan férfiakat, akik féltek a háború alatt, akik éjszakánként azt álmodták, hogy egy sötét alak áll a priccsük mellett. Eszébe jutott az érzés, ami hetek óta kínozta: mintha követte volna őket valaki, aki éjszakánként elmozdítja a helyükről a tárgyakat. És ott volt még a mozgás, amit a szeme sarkából látott a hajón, a régi városnegyed utcáin és a fogadóban. Amikor lefeküdt aludni, felderengett a fejében még valami, amit egyszer egy idősebb tehetség mondott neki a Cairndale-ben. Az a nő arról beszélt, hogy minden fény vet árnyékot, az egyik nem létezhet a másik nélkül, és vannak olyan régi történetek, amelyek egy sötét tehetségről szólnak, egy tehetségről, aki az árnyékos oldalon maradt, a szürke termekben, az orzin mögött. Draugrnak hívják. Az álmokban bukkan fel. Na persze, ez feltehetőleg csak mese – tette hozzá, miközben a piszkavassal turkálta a parazsat az intézet társalgójának sötétjében. – Valószínűleg igazából nem létezik.

Ember, szedd már össze magad! – korholta most magát Coulton. – A draugr csak egy mese. Egy mesebeli lény nem árthat.

Hirtelen viszolygás fogta el, és becsukta a szemét.

14

A REMÉNY EGY GÉPSZÍV

KOMAKO KITÁMOLYGOTT a boszorkány kertjéből, és visszakísérte bebugyolált, remegő húgát a régi színházba. Tesi szürke arcát elrejtették a színészköpeny redői, Komako vezette keresztül az utcákon, az árnyak közt. Hazugság volt az egész. A boszorkány nem tudta meggyógyítani Tesit. Sem őt, sem Komakót.

Komako nagyon dühös volt, de a húgára való tekintettel hallgatott. Csak a fapapucsaik csattogtak, miközben végigbotladoztak a fülledt városrészeken. Komako folyamatosan maga előtt látta a port, ami úgy tekeredett rá a férfi gyönyörű ujjaira, mint a füst, végigtáncolt a bütykein. És eszébe jutott a másik férfi is, a vörösesbarna pofaszakállas, aki nem szólalt meg, csak az ajtó mellől figyelte őket, és a tekintete túlságosan öreg volt az arcához képest.

Egyszer, amikor Tesi még nagyon kicsi volt, Komako egy hangot hallott a régi igazgató öltözőjéből. A férfit meglátogatta egy hölgy, egy gésa. Gyönyörű volt, Komako azelőtt még sohasem látta. Az arca fehér, a kimonója kék és aranyszínű, kecses, fehér ujjai úgy verdestek, mint egy madár. Elmélyülten összpontosított, miközben felhangolta a samiszenjét. A kotacun⁵ énekeskönyvek hevertek. A húrok gyászosak és szürkék voltak. Ám amikor a gésa énekelni kezdett, Komako hirtelen úgy érezte, mintha űr nyílt volna benne, a gésa éneke pedig az űr mélyén lévő sötétség visszhangja lett volna. Tesi rátette a kezét a karjára, alig mertek levegőt venni. Amikor Komako kikukucskált a rejtekhelyükről, olyan benyomása támadt, hogy a gésa egy üvegfal mögött ül, kiszakítva a világból. A világ mozgatta, de nem volt a része. Amikor Komako az igazgatóra nézett, látta, hogy sír.

A húgát látva hasonló érzés fogta el: mintha a kislány egy üveg mögött lenne.

Mikor visszaértek a színházba, bekísérte a vacogó Tesit a raktárszobájukba, és betakarta egy pokróccal. Megkavarta a parazsat az üstben. Egész este nem tudott a munkájára összpontosítani, a gondolataiba merült, bizonytalanság lett úrrá rajta. Akkor fújta el a lámpásokat, amikor a színészek még a szobájukban voltak, kiborított egy vödör felmosóvizet a padlóra, az első felvonás közben elejtett egy dobozt, amiben régi álarcok hevertek, ezzel akkora zajt csapott, hogy elbújt a lépcső alá, nehogy megverjék. Rosszul aludt, furcsákat álmodott a hőségben. Másnap délután megpróbált a feladataira összpontosítani, hogy elterelje a figyelmét. Az egyik fiatal díszletező épp akkor találta meg őket, amikor mind a ketten a padlón térdeltek, a kimonójuk felhajtva a combjuk köré, és Komako morgott. A színészöltöző padlóját súrolták egy kefével. Tesi lassan mozgott, mintha nem a saját akaratából cselekedett volna. A férfi odanyújtott Komakónak egy apró, szürke batyut.

– Egy gajdzsin⁶ hagyta itt neked – mondta. – Nem árulta el a nevét.

Alaposan szemügyre vette a lányt, mintha azon töprengett volna, vajon mibe keveredett bele, azután elment.

Komakót átjárta a félelem. Vizes kezét beletörölte a kötényébe. Csillogott körülötte a padló. Hallotta, hogy a színház megtelik hangokkal. Tesi a szoba túlsó végében térdepelt, és őt nézte, egy hajtincs belehullott az arcába.

– Az a férfi volt, akivel találkoztunk? – suttogta. – Mit akar tőled, Ko?

Komako nem válaszolt, nem mondta, hogy engem akarnak. Ehelyett meglazította a zsinórt, és széthúzta a zsák száját.

Selymes, ezüstszínű por volt benne.

JACOB VÁRT MÉG KÉT ÉJSZAKÁT, azután visszament.

Nem tudta, hogy a lány megkapta-e a kis batyut, amit küldött neki, hogy vajon dühös lesz-e rá, amikor meglátja, vagy kételkedni fog-e a szándékaiban. Arra számított, a kolera miatt talán üres lesz a színház, vagy legalábbis majdnem, így könnyedén beosonhat észrevétlenül a hátsó helyiségekbe, ahol megtalálja Komakót. Tévedett.

Először is, nem volt egyedül.

Úgy tűnt, rajta kívül senki sem vette észre a nőt a régi színház előtt. Ugyanazt a fodros vászongalléros, régimódi ruhát viselte, mint az álomban, hosszú, sötét, ezüstcsatos köpenyt és a drótmerevítős selyem főkötőt. Jacobnak azt kellett volna éreznie, hogy veszélyben van, vagy legalábbis kétségbeesést – ám ehelyett álomszerű megnyugvás töltötte el, mintha a nő kedvességből ment volna vele, hogy reményt adjon neki. Így hát Jacob csatlakozott a színházba beözönlő nézősereghez.

Míg az alacsony előcsarnokban várakozott a fáklyafüstben, meglepte, hogy az emberek nem bámulják meg jobban. Majd amikor az első gongütés elhangzott, megpillantotta a jelenést, aki az egyik oldalfolyosóról figyelte, azután eltűnt. Jacob lassan követte, mintha egy álomban lépkedett volna. A sötét nőalak végigvezette a homályba burkolózó, levegőtlen folyosók, elcsúsztatható válaszfalak és kanyargós lépcsők labirintusán, végül beléptek egy apró, csöndes szobába a színház legfelső emeletén. A szoba közepén parázstartó üst világított, mellette ott látta Komakót.

A lány a húga mellett térdelt, de Jacob jöttére felegyenesedett. A férfi pillantása megakadt egy kötélen a kisebbik lány bokáján, mintha kipányvázták volna, hogy ne szökhessen el.

– Ki engedte be? – esett neki Komako.

Meg sem várta a választ, csak elhúzta a válaszfalat, és kivezette Jacobot a nyikorgós folyosóra, azután felmentek egy keskeny, sötét lépcsőn, és átbújtak a csapóajtón. Jacob azzal szembesült, hogy a tetőn kötöttek ki, a magasban. A város elterült alattuk, apró tüzek és színes lámpások szédítő tengere. A fülledt levegőben esőszag ült meg. A lány már három méterrel Jacob fölött járt, fürgén szaladt felfelé az agyagcserepeken mezítláb. Nem állt meg, és nem nézett hátra, hogy meggyőződjön arról, Jacob követi-e.

Amikor a férfi végre utolérte, a lány egy fedett erkélyen ült, egy sötét ajtóval a háta mögött, amely valószínűleg be volt zárva, és évek óta nem használta senki. A régi, gyönyörű korlát vesszőből készült, de Jacob nem mert volna nekidőlni.

A lány kidugta a lábát a korlát rácsai közt, pontosan úgy, mint egy kisgyerek, ami Jacobot fájdalmasan emlékeztette rá, hogy mennyire fiatal még. Levette a kalapját, leült Komako mellé, a haja rátapadt a halántékára.

– Mi ez a hely? – kérdezte halkan.

– Nem kellett volna idejönnie – felelte a lány. – Nem akarom látni magát.

Jacob nem hívta fel a figyelmét arra, hogy a lány cipelte fel a tetőre, holott már odalent is megmondhatta volna, hogy nem akar beszélni vele, sőt segítségért is kiálthatott volna.

– Ne haragudj, nem akartalak feldühíteni – mondta inkább.

– Nem vagyok dühös.

Jacob elfojtott egy mosolyt, és komoly képpel méregette a lányt. Eszébe jutott, hogy ő maga milyen volt ennyi idősen, amikor Berghast megtalálta Bécs mocskában, és mennyire öregnek érezte magát, amikor végigpásztázta a férfi drága ruháit és puha arcát, s az járt a fejében, hogy ez a fickó valószínűleg semmit sem tud a világról. Emellett nagyon félt. Azt még most is érezte. Komako arcát fürkészve azon gondolkodott, hogyan vágjon bele a mondandójába.

– Nagyon szépen beszélsz angolul.

A lány megvonta a vállát.

– Apám nyelve. De anyám tanított meg rá.

– Ezért igazán hálás lehetek neki. Mi történt a kezeddel?

A lány habozott. Végül aztán letekerte a kötést, s felmutatta a tenyerét. Törékeny ujjain vörös és repedezett volt a bőr.

– Mindig így néz ki. A magáé is?

– Nem, az enyém nem.

– Mikor… Mikor jött rá arra, hogy… mit tud csinálni? – Alaposan megválogatta a szavait, közben úgy mozgatta a kezét, mintha a port formálta volna.

Jacob ekkor megértette, hogy a kislány mennyire szeretne erről beszélni valakivel. Rengeteg kérdés kavaroghatott benne. A férfi elhatározta, hogy amennyire csak tőle telik, őszinte lesz, és nyílt.

– Mindig is tudtam.

– Más képessége is van?

– Mire gondolsz? – kérdezte némi tétovázás után Jacob, a lány arcát fürkészve a sötétben.

– Bármire.

A férfi megrázta a fejét.

– Nincs. Csak a porművesség.

– Magának is fáj?

– Hideget érzek, főleg a csuklómban. Az fáj.

Komako ezen elgondolkodott egy kicsit.

– Hogy tanulta meg irányítani?

Jacob maga köré fonta a karját, hátradőlt, a csillagtalan éjszakai égboltot kémlelte.

– Eleinte egyedül próbáltam, ugyanúgy, mint te – felelte halkan. – De amikor eljutottam a Cairndale Intézetbe, ott is tanítottak nekem pár dolgot ezzel kapcsolatban. Például, hogy hogyan tudom biztonságosan használni.

– Maga abból az intézetből jött?

– Igen. Skóciából.

– Az Európában van?

– Igen.

– A fél világot átutazta – jegyezte meg Komako elfúló hangon.

Jacob bólintott.

A lány azonban ettől még nem enyhült meg. Nekiállt visszatekerni a kezére a kötést, gyors, gyakorlott mozdulatokkal.

– Miattam tette meg ezt a nagy utat? Azért, mert én is meg tudom csinálni azt, amit maga? De miért? Mit akar tőlem, Jacob Marber?

Furcsán csengett Jacob fülében saját neve a lány szájából. Azonkívül egyáltalán nem úgy beszélt, mint egy gyerek. A férfi ránézett.

– El akarunk vinni téged a Cairndale-be.

Komako felnevetett, élesen, indulatosan.

– Mi a baj ezzel? – kérdezte Jacob. – Mi vár itt rád? Ki tudja megcsinálni ugyanazt, amit te? És ki értené meg, ha esetleg látná?

Komako beharapta az ajkát, és elfordította a fejét.

– Semmit sem tudok magáról. Lehet akárki…

De Jacob tudta, hogy a húga jár a fejében, az, hogy mi lesz vele. Forgatni kezdte a kezében a kalapot.

– Egyvalamit már biztosan tudsz rólam. Az nem elég?

A lány vetett egy pillantást a férfi kezére.

– Nem élhetsz itt védtelenül örökké, Komako-csan – folytatta Jacob. – A magunkfajták rosszul boldogulnak egyedül. A többiek félnek tőlünk.

– Talán Skóciában nem laknak emberek?

Jacob mosolyra húzta a száját.

– De igen, viszont a skótok roppant… gyakorlatias emberek – kacsintott rá a lányra.

Azután mesélni kezdett a gyerekkoráról. Megosztotta Komakóval, hogy hogyan élt túl kisfiúként Bécs sikátoraiban, rémülten, éhesen, mígnem érte is eljött egy férfi, egy doktor. Ő értesítette Jacobékat Kiotóban Komako létezéséről. Jacob már egy hónapja Japánban volt a társával, és csak a véletlennek köszönhető, hogy rátaláltak Komakóra. Vagy épp a sors akarta így. Elmondta a lánynak, hogy másfajta képesség is létezik a porművességen kívül, például a társa, Mr. Coulton, nagyon erőssé tudja tenni magát, ami rendkívül érdekes látvány. Komako figyelmesen hallgatta, közben végig az arcát nézte, de Jacob nem tudta, mennyit hisz el abból, amit hall. Azt is elmondta neki, hogy volt egy ikertestvére, akit akkor vesztett el, amikor annyi idős volt, mint Komako. A fivére halálakor eltört benne valami, és sohasem fogja túltenni magát rajta, vagy talán nem is akarja. Végül a glifikusról is beszámolt a lánynak, a férfiról, aki olyan vén, mint a legöregebb fa, és egy régi monostor romjai között lakik az intézet közelében. A tehetsége alapján úgy nevezik: a Pók. Jacob úgy fogalmazta meg: egy felkutató.

– Ő vezetett el minket hozzád – magyarázta. – Amikor álmodik, egyfajta háló közepén várakozik, és amikor valaki használja valahol a tehetségét, a glifikus érzi a rezgését, ennek alapján megpróbálja meghatározni a helyét.

A lány Jacob száját nézte, mintha megbabonázták volna a szavak, és Jacob hirtelen elhallgatott, mert zavarba jött.

– Igazad van, Komako, én nem vagyok olyan, mint te – mondta. – Nem ismerem az életedet, nem tudom, min mentél keresztül. De bizonyos szempontból mégis egyformák vagyunk, és ez csak jelent valamit.

Jacob megsimogatta a szakállát. Komako éppannyi idős lehetett, mint ő, amikor Berghast megtalálta Bécsben. A lány szeme sötét volt, a tekintete szomorú. A keze bekötve, mintha megégette volna.

– A fivére beteg volt? – kérdezte Komako.

Jacob megrázta a fejét.

– Baleset érte.

– Az a doktor, aki megtalálta magát, nem mentette meg a fivérét?

– Akkor már halott volt. A doktor… elkésett.

– De maga bármit megtett volna érte, igaz?

Jacob halkan felsóhajtott.

– Még most is megtennék érte bármit.

Amikor ezt kimondta, hirtelen rádöbbent, hogy ez az igazság, és eszébe jutott az árnyékasszony, az orzin és a nő szavai.

Komako vett egy mély lélegzetet.

– A húgom beteg, és senki sem tudja, hogy mi a baja.

Jacob bólintott.

– Fogalmam sincs, mit tegyek.

A férfi kerülte a tekintetét; nem tudta, hogyan mondja el neki.

– A húgod… – kezdte, azután nyelt egy nagyot, és újból nekifutott: – A húgod, Tesi, volt már súlyos beteg? Előfordult olyan, hogy az életéért aggódtál? – Ránézett a lányra. – Biztos állandóan fázik. Nagyon sápadt. Szokott aludni?

– Soha – suttogta Komako. – Sohasem alszik.

– Élesek a fogai? Van három vörös csík a nyakán? – Jacob a kalapját szorongatta. – Tesi nem beteg, Komako. Ez nem betegség.

A lány lassan elfordította a fejét, felpillantott rá, és a tekintetéből egy borzalmas kérdés áradt.

– Neked más tehetséged is van a porművességen kívül. – Jacob a lány ártatlan arcát tanulmányozta, és felfordult a gyomra attól, amit mondani készült. – Te magad. Te marasztalod itt a húgodat a szereteteddel. Nem fáj neki – tette hozzá gyorsan. – De el kell engedned őt. Hadd leljen békességre!

A lány megrázta a fejét, mintha nem hitt volna Jacobnak, vagy nem értette volna meg, vagy talán mindkettő. De Jacob tudta, hogy egy része hitt neki, és azzal is tisztában van, hogy igaz.

– Tesi már halott – mondta ki Jacob. – Nagyon sajnálom.

Csakugyan, szívből sajnálta, a mellkasa fájón összeszorult. Képtelen volt ránézni Komakóra. Arra számított, hogy a lány üvöltözni kezd vele, vagy az öklével üti majd a mellkasát, esetleg megvetően felhorkan, és dühösen elsétál. De Komako mozdulatlanul ült, és a sötétséget bámulta, mintha meg sem hallotta volna Jacob szavait. A férfi ekkor újra megérezte a jelenlétét, és körbehordozta a tekintetét a tetőn. A nő, aki füstből volt, az agyagcserepeken állt, sötét körvonala kirajzolódott a fekete égbolt előtt. Jacobot hirtelen átjárta a hideg és a boldogtalanság. Csendesen eleredt az eső, meleg vízfüggönyök csurogtak le a tetőről. Az árnyék figyelmét felhívta magára valami mozgás odalent az utcán. Felemelte hosszú karját, rámutatott az ujjával. Jacob felállt, hogy megnézze, mi az.

Egy apró, kísérteties, hátborzongató alak fehérlett az éjszakában. Eltávolodott a színháztól, egyenesen a régi városnegyed forró sötétsége felé tartott. Komako felszisszent.

A húga volt az, Tesi.

Kiszabadult.

15

A LÁNY, AKIT MEGLÁTTAK

KOMAKO LEUGROTT A CSAPÓAJTÓN, kettesével vette a lépcsőfokokat, miközben döbbenet és félelem szorongatta a torkát. Végigrohant a sötét folyosón, elfutott a szobájuk előtt, közben átkozta a kimonója redőit, ahogy leugrott a következő lépcsőfordulóra, azután az utolsóra. Hallotta maga mögött Jacob dübörgő csizmáját a keményfa padlón; a férfi lassabb és nehezebb volt nála, de nem várta meg, nem várhatta meg, mert Tesi egyenesen a szegénynegyed felé tartott a sötétben, ahol tombolt a kolera, és Tesi úgy nézett ki, mint a betegség ötéves, megelevenedett alakja. Komako tudta, hogy a szegények babonásak, hisz egész életében közöttük élt, és azzal is tisztában volt, hogy mire képesek. A seprűjüket szorongató díszletezők felkapták a fejüket, amikor Komako elrohant mellettük, de a lány ügyet sem vetett rájuk. Máris úgy érezte, mintha valami véglegesen lezárult volna az életében. Kitárta a sikátorra nyíló ajtót, és kirohant a meleg esőbe.

Nem gondolkodott Jacob szavain, azon, amit a férfi közölni akart vele. Ahhoz épp eleget megértett belőle, hogy elöntse a düh. Hogy volt bátorsága ilyesmivel előállni? Hadd menjen! – gondolta Komako. – Ha nem tud segíteni a húgomon, nem vesszük semmi hasznát.

Az esőcseppek az arcába hullottak, belefolytak a szemébe. A tenyerével törölte le őket. Az Aszakusza negyedben hangosan csattogtak a spaletták. A lakók lecsukták őket, mintha arra számítottak volna, hogy az időjárás rosszabbra fordul. Az ereszek alatt itt-ott még égtek a lámpások, és a kereszteződések fölé kifeszített köteleken is himbálózott néhány, ami világított.

Komako végre megpillantott egy fehér kimonót a távolban, épp bekanyarodott az egyik sarkon.

Jacob utánakiáltott, hogy várja meg. Közvetlenül Komako mögött loholt, egy nagy, sötét árnyék, fedetlen fővel, a kalapját a kezében szorongatta. De Komako már nagyon közel járt Tesihez. Ő is bekanyarodott a keskeny, csöpögős sikátorba, elszaladt a fal mellett kuporgó szegények előtt, egy nő mellett, aki szakadt ernyőt tartott a feje fölött, és végre meglátta a húgát.

Olyan kicsi és sápadt volt… Mozdulatlanul állt, vizes hajjal vacogott a párás hőségben, és a koporsókészítő ponyvatetője alatt feltornyozott, vászonba csavart hullákat bámulta. Lámpások világítottak, egyenletes kalapácsütések zaja hallatszott.

Komako hangosan zihált, miközben megmarkolta a húga vállát, és maga felé fordította.

– Nem csinálhatsz ilyet! – kiáltotta. – Nem jöhetsz ki ide egyedül! Nem biztonságos. Hallod?

A húga értetlenül nézett fel rá. Elképesztően sötét volt a szeme.

– Nagyon fázom – suttogta.

Jacob megállt néhány méterre tőlük az esőben, megtámaszkodott a térdén, és őket nézte. Hangosan zihált, a szakállából csöpögött a víz.

– El kell vinnem innen a húgomat – kiáltotta oda neki Komako. – Itt nincs biztonságban.

De ekkor a koporsókészítő ajtaja kinyílt, és fény vetült az utcára. Hangok. Valaki kicsapta az emeleten lévő madzsongbarlang spalettáját, majd kikukucskált. Komako a szomszédos szentélyben is mozgást látott, mire gondolkodás nélkül beállt a húga elé. Özvegyek, apák és gyerekek voltak, akik a kolera miatt elvesztették a családjukat.

– Komako! – sziszegte Jacob, de már elkésett.

A gyászoló szegények, ezek a dühös emberek a rongyos ruháikban, szalmakalappal a fejükön, felálltak, félbehagyták a virrasztást, és kimentek az utcára. Fáklyák és botok voltak náluk. Egy foghíjas férfi felemelte a botját.

MINDEKÖZBEN A RÉGI, fából épült város túlsó végén Frank Coulton törökülésben és ingujjban ült a fogadóban, a szobája kellős közepén. A feje fölött lévő gerendán lámpás lógott, halvány narancssárga fénybe vonta Coulton haját, hatalmas mancsát és viharvert utazóládáját, amely kinyitva és üresen hevert a távolabbik válaszfal mellett. Az egyik kezében megtöltött revolvert szorongatott, a másikban egy rézbokszert, mintha azokhoz imádkozott volna. A padló minden négyzetcentiméterét teleszórta finom, ezüstszínű porral.

Gyerünk, te szarházi! – gondolta. – Mutasd magad!

Mind a három válaszfalat hívogatóan elhúzta. Lehunyta a szemét, egyenletesen lélegzett, és feszülten hallgatózott a félhomályban.

Két órával ezelőtt beleegyezett, hogy Jacob nélküle menjen el a kabukiszínházba, és beszéljen a lánnyal. A feladat elég egyszerűnek tűnt, többek között azért, mert a kölyöknek aprópénz helyett elbűvölő modorral voltak tele a zsebei. Azonkívül Coultonnak el kellett intéznie valamit, ezt a valamit, és egyedül akarta megcsinálni.

Végtére is az ember ritkán határozza el, hogy megöl egy draugrt.

Ugyanis Coulton arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy az a láthatatlan dolog, ami őt és Jacobot üldözi, egy draugr. Akármilyen őrültségnek is hangzott. Jacobbal ellentétben Coulton álmait nem fertőzte meg, legalábbis egyelőre, de érezte a jelenlétét a gerincében, amibe lassan bekúszott a félelem. Keveset tudott a régi történetekről, amelyek azokról a halottakról szóltak, akik sohasem haltak meg, s elevenen átléptek a szürke szobákba. Sötét képességekkel rendelkeztek, ocsmányak voltak, és rendkívül erősek, át tudtak menni az ajtókon, a falakon és az embereken. Álombéli teremtmények lévén nappal nem lehetett látni őket.

Ezek szerint könnyű dolgom lesz – állapította meg magában hidegvérrel. – Miért ne sikerülne?

Erősebben markolta a revolvert.

Két esemény az elmúlt néhány napban meggyőzte Coultont arról, hogy valóságos az a jelenlét, ami követi. Az első alkalommal hirtelen visszafordult a fogadó lépcsőjének aljáról, mert a szobájában felejtette a beszerzendő dolgok listáját, és miközben felszaladt a lépcsőn, beleütközött valamibe a válla. Megtorpant, kinyújtotta a kezét a levegőbe, miközben a fogadós felesége kifejezéstelen arccal meredt rá a lépcső aljáról. A második alkalommal dünnyögést hallott a folyosó felől az éjszaka közepén, sürgető hangokat, mintha egy beszélgetésnek csak az egyik résztvevőjét hallotta volna, de a szavakat nem értette. Halkan, ruganyosan felkelt, mint egy macska, elhúzta a válaszfalat, és hálóingben kilépett a holdfényes folyosóra, azonban nem talált ott senkit.

Minderről nem beszélt Jacobnak. Ha valami láthatatlan szegődött a nyomukba, akkor bármikor kihallgathatta őket. De attól fogva azon töprengett, hogyan nézzen szembe a szörnyeteggel.

A terve egyszerű volt, és kétféle lehetséges végkimenetellel lett volna elégedett. Elsősorban meg akarta ölni a lényt, de annyival is beérte, ha sikerül úgy kihoznia a sodrából, hogy megmutatja magát neki. Tudni akarta, mivel van dolga.

Ezért hát ott ült a lámpás halvány, narancssárga fényében, és várt. Félt, és mivel nem volt hozzászokva ehhez az érzéshez, nem tudta, mit kezdjen vele.

Eltelt egy óra.

Semmi sem történt.

Azután hirtelen érezte, hogy ott van vele a szobában.

Libabőrös lett a tarkója.

– Tudom, hogy itt vagy – közölte mogorván. – Hallom, ahogy szuszogsz.

Csönd.

Coulton felmordult, és becsukta a szemét. Előhívta a képességét, sűrűbbé, vastagabbá és erősebbé tette a testét. Hevesen vert a szíve, és úrrá lett rajta az ismerős, fojtogató érzés, mintha rádőltek volna a falak. Coulton sejtette, hogy így sem lesz olyan erős, mint a draugr, ha a régi történeteknek legalább a fele igaz, de azért ha egy golyót küld az arcába, valószínűleg nem fog simán elsétálni. Zihálva kapkodta a levegőt, érezte a nyakában feszülő inakat, miközben elfordította a fejét, és hallgatózott.

– Sokat töprengtem azon, hogy mi követ már hetek óta – mormolta. – Úgy bizony, tudom, hogy te voltál az, már a hajón is, Szingapúrnál.

Lassan körbenézett a szobában.

– És emlékszem arra a meghitt pillanatra a lépcsőn. Az a helyzet, hogy ha én hozzád tudok érni, akkor egy ököl is hozzád tud érni. Vagy egy golyó. Érted, mire gondolok?

És ekkor megpillantott egy halvány, elmosódott foltot a porral felszórt padlón, a folyosó felőli válaszfalnál. A foltok közeledtek. Lábnyomok voltak. Elhaladtak a felnyitott utazóláda mellett, azután az íróasztal előtt, amelyen tintásüvegek sorakoztak. A látványtól elfogta a rettegés, de leküzdötte, és azt latolgatta, vajon mekkora lehet az a lény, amivel szembe akar szállni. És mit akarhat? Gondosan ügyelt rá, hogy ne mozduljon meg.

– Hiába vagy láthatatlan, attól még itt vagy – mondta higgadtan. – Itt, és nem máshol.

Felemelte a fejét, és egyenesen oda nézett, ahol a draugr állt.

A lábnyomok megtorpantak. Coulton látta, hogy a lény megmozdult, mintha a háta mögé nézett volna, és abban a pillanatban megértette: a draugr tudja, hogy látja, és rájött, hogy csapdába csalták. Coulton felpattant, és teljes erőből rávetette magát arra a helyre, ahol a draugrt sejtette. Miközben elugrott, beleütközött a papírlámpásba, amely vadul himbálózni kezdett, összevissza cikázó árnyékokat vetett mindenre. Coulton lecsapott, érezte, hogy beleütközik valamibe az ökle, de az ütés csak súrolta a draugrt. A férfi kipördült oldalra, belezuhant a papír válaszfalba, ledöntötte a földre, ahogy elvágódott.

Azonnal felpattant, köhögött, majd forogni kezdett, a lényt keresve. A revolvert elvesztette. A por felkavarodott, lassan ülepedett le, de Coulton nem látta a lény körvonalát. Már attól félt, hogy sikerült elmenekülnie.

Ekkor megakadt a szeme az utazóládán, ami nekicsúszott az egyik oszlopnak. Furcsa zajt hallott belőle, nyöszörgésre emlékeztetett. Csak egy pillanatig habozott, aztán gondolkodás nélkül odaugrott, lecsapta a láda tetejét, gyorsan bezárta, majd hátrált egy lépést, és a ládára meredt a lefelé szállingózó porban.

Hirtelen csönd lett. Hallotta, hogy a fogadós felesége sietős léptekkel végigmegy a földszinti folyosón, azután elindul felfelé a lépcsőn, de félúton megtorpant. Coulton azonban a néma és mozdulatlan ládát bámulta. A vér a fülében lüktetett.

Arra gondolt, hogy ez lehetetlen, egyszerűen lehetetlen. Egy kibaszott draugrt nem lehet bezárni egy utazóládába. Vagy talán mégis?

A következő pillanatban választ kapott a kérdésére. Valami kétszer rácsapott a láda tetejére belülről, majd dühös dobolás kezdődött odabent. Coulton felemelte az öklét, és önkéntelenül hátrált egy lépést.

Bassza meg! – gondolta.

MIELŐTT AZ ELSŐ FÉRFI felemelte a botját, és Komako hátrahúzta a húgát a csuklójánál fogva, hogy minél távolabb legyen a férfi haragjától, a Jacob nevű idegen lassan odasétált hozzájuk az esőben. Fekete kabátja a térdét verdeste, a kalapját ledobta a földre, és támadásra készen felemelte az öklét. Komako látta, hogy teljesen fekete lett a szeme. A szemfehérje eltűnt, az írisze megtelt sötétséggel.

– Maradj mögöttem! – utasította a lányt mogorván.

Komako tudta, hogy ezek az emberek babonásak. Hisznek a démonokban meg a gonosz szellemekben, és attól félnek, hogy a kolera azért csapott le rájuk, mert boszorkányok vannak közöttük. Azt is tudta, hogy mindig gyanakvóan méregették Tesit, és félt.

Egyik karjával védelmezőn átölelte a húga vállát. A kislány kábultnak látszott, mintha félig aludt volna, és nem érzékelte a veszélyt. A fejét még mindig a ponyvatető alatt heverő hullák felé fordította. Egyre sűrűbb lett a tömeg, a bakutók is megjelentek, késsel a kezükben, nyakukban erszényekkel, melyekben kockák lapultak. Húsz-harminc arc meredt Komakóra, és amikor elfordította a fejét, látta, hogy néhányan eltorlaszolták az utat, amerről jöttek. Csapdába estek.

Mikor az első férfi felemelte a botját, és suhogva lecsapott vele az esőben, Jacob megpördült, és felfogta az ütést a bordájával. Borzalmas reccsenés hallatszott, Komako felnyüszített a hangtól. Jacob fájdalmasan felnyögött, de elkapta a bot végét, és kiperdítette a férfit a sikátorba. Azután kihúzta magát, forgatni kezdte a botot a kezében, és felüvöltött. Ezt a hangot nem lehetett másnak nevezni: úgy üvöltött az esőben, mint egy medve, annyira félelmetes haraggal, hogy az emberek elbizonytalanodva hátrálni kezdtek.

– Menj, Komako, menj! – kiáltotta a férfi.

De Komakónak nem volt hová mennie. Egy idős asszony kilépett a tömegből, ócska jukatában,⁷ köpenye vizesen lógott rajta, és görbe ujjával rábökött Tesire. A tömeg felmordult.

– Ő az – suttogta. – Ő a démongyerek.

Az emberek mozgolódni kezdtek. Valaki hátul kiabált valamit, és egy másik hang is csatlakozott hozzá. Egy tégla csapódott be Tesi mellé, Komako mellkasát eltalálta egy kavics. A csőcselék kezdte összeszedni a bátorságát, megint feltámadt benne a harag.

– Jacob! – kiáltotta Komako. – Nem tudunk…

De a férfi abban a pillanatban odalépett mellé, feldobta Tesit a vállára, elindult az egyik sötét kirakat felé az esőben, berúgta az ajtót, és berángatta Komakót a félhomályba. Azután megállt az ajtóban, mint a harag megelevenedett, magas, szakállas szobra, és szembenézett a tömeggel.

Komako gyorsan körbejárta az üzletet, és megállapította, hogy csak két helyiségből áll, egy bejárattal. A hátsó szobában hullák hevertek, a levegőben borzalmas szag terjengett.

– Csapdába estünk, Jacob! – kiáltotta. – Nem tudunk kimenni.

De Jacob megrázta a fejét.

– Csak az esőtől kellett megszabadulnunk, Ko. Száraz helyen kell lennünk.

A férfi levette a kesztyűjét. A por. Jacob a port akarta használni.

– Nem – suttogta. – Azt nem szabad.

Jacob ránézett Komakóra. Teljesen fekete volt a szeme. Úgy tűnt, vár valamire, de Komako nem tudta, mi mást mondhatna neki. Körbenézett, és megpillantotta a húga sápadt alakját a félhomályban, amint a hátsó szobában térdelt a kiterített halottak előtt. Komakónak eszébe jutott, hogy Jacob azt mondta neki a színház tetején, a húga nem beteg, hanem valami más baja van.

Jacob megfordult, felemelte a kezét, mire az összes por, ami a mocskos üzletben volt, elindult az ujjai felé, és kavarogni kezdett kinyújtott karja körül.

Egy férfi kilépett a tömeg széléből, fáklyát lóbált a kezében. A láng fuldoklott az esőben, de nem aludt ki, és Komako rájött, hogy velük együtt fel akarja gyújtani boltot. Erre gondolkodás nélkül lehunyta a szemét, érezte a jeges fájdalmat a csuklójában, de összegyűjtött egy porgombócot, és a fáklya felé küldte. A láng azonnal kialudt, már csak füst gomolygott a helyén.

A sokaság egy emberként felhördült. Komako ránézett Jacobra, és látta, hogy kavarog körülötte a por, látta, hogy kilép a csöpögő ponyvatető alá, felemeli a fejét, és ránéz a csődületre. Az emberek arcán félelem tükröződött. Tudták, hogy démonok, szellemek és gonosz boszorkányok munkálkodnak a szemük előtt. Komako pedig megértette, hogy ezek után nem maradhatnak a városban. Meglátták őt.

A szomszédos épület felől fény áradt, és amikor odanézett, látta, hogy valaki meggyújtotta a szalmatetőt. Az eső ellenére a tűz már feléjük terjedt.

– Jacob! – kiáltotta.

– Hozd ide a húgodat! – mondta a férfi, a hangján hallatszott az erőlködés.

De Komako nem indult el azonnal, hanem végignézte, ahogy Jacob fél térdre ereszkedik, előretolja a kezét, mintha a vízben mozgatná, a nyakában megfeszülnek az inak. A hatalmas, kavargó portömeg, ami több millió porszemből állt, belerepült az emberek arcába és szemébe, lecsapott rájuk, mint a sáskahad, mire kiáltozni kezdtek, a szemüket törölgették, és vakon botladoztak.

– Igyekezz! – kiáltotta Jacob.

Komako berohant az üzlet hátsó helyiségébe, megmarkolta Tesi csuklóját, és kirángatta. Jacob felkapta a kislányt, kiszaladtak az esőbe, maguk mögött hagyták az elázott üzleteket, a játékbarlangokat, a felhergelt gyászolókat és a néma halottakat. A sötét negyed utcáin a régi kabukiszínház felé futottak, mivel Komako nem tudta, hova máshová mehetne. Az volt az otthona.

COULTON A LÁDÁRA MEREDT az imbolygó fényben, a fedele vadul pattogott.

Kalapált a szíve. Hallotta, hogy a fogadós felesége kétségbeesetten kiáltozik Jacobnak odalentről:

– Marubu-szan! Marubu-szan!

Coulton némi habozás után áttúrta a felfordulást, zsebre dugta a revolverét, azután letérdelt a láda mellé.

– Nem tudom, érted-e, amit mondok – mormolta –, de vagy most rögtön elkussolsz, vagy az egész tárat beleürítem a ládába. Talán a láthatatlanokon nem fog a golyó?

A ládában hirtelen csönd lett, a fedele már nem pattogott.

– Ennyit erről – dünnyögte Coulton.

Kiment a folyosóra, kihajolt a korláton, és higgadtan lekiáltott a nőnek, hogy minden rendben, csupán egy buta baleset történt: megbotlott, és összetörte az egyik válaszfalat. De jól van, minden a legnagyobb rendben, ne aggódjon! Igen, természetesen meg fogja téríteni az okozott kárt, persze.

A félhomályban látta a lépcső alján álló nő sápadt arcát. Egy seprűt szorongatott, mintegy fegyver gyanánt, a keze remegett. Kifejezéstelen volt a tekintete. Coulton nem tudta, mennyit értett meg abból, amit mondott neki, mindenesetre gyorsan elhadart valamit japánul, azután megfordult, és eltűnt.

Coulton visszament a romos szobába, és bizonytalanul méregette a ládát. Hallotta, hogy a draugr mozgolódik odabent, de már nem küzdött.

Megpróbálta értelmezni a helyzetet. Nem akarta elhinni, hogy egy egyszerű utazóláda képes megállítani egy draugrt. Végtére is át tudnak menni a falon, nem? Ráadásul hatalmasak, erősek és túlságosan masszívak ahhoz, hogy véletlenül belezuhanjanak egy ládába, és csapdába essenek. Coulton ütése épphogy csak súrolta, azzal nem tehetett ekkora kárt benne.

Tanácstalanul bámulta a ládát. A fogadó elcsendesedett. Lassú mozdulatokkal nekiállt a rendrakásnak, de közben végig szemmel tartotta a ládát. Megigazította a bútorokat, azután lehajolt, és felsöpörte a port meg a válaszfal maradványait. Miután végzett, csípőre tette a kezét, és körbenézett. A szoba még mindig rettenetes állapotban volt.

Miután arra a megállapításra jutott, hogy minden tőle telhetőt megtett, törökülésben leült a láda mellé. Úgy döntött, megvárja Jacobot. Felállt, odament az ablakhoz, kinézett az esőbe, azután visszasétált a ládához, és karba fonta a kezét. Ekkor azt hallotta, hogy a nevén szólongatják.

– Mr. Coulton! – kiáltotta egy elfojtott hang. – Coulton, ott van még?

Coultonnak hevesen vert a szíve, ahogy előhúzta a zsebéből a revolverét. Eltelt néhány perc. Ez a hang nem egy szörnyetegre emlékeztetett. Coulton vágott egy grimaszt. Hát ennyire hülye vagy? – gondolta.

– Kérem! – kiáltotta a hang.

Ja, kibaszottul hülye vagy – állapította meg magában, majd odalépett a ládához, kinyitotta a lakatot, és felhajtotta a fedelet.

Egy gyerek volt a ládában, egy lány.

Egy tetves gyerek kuporgott a láda aljában. Meztelen volt, és piszkos, folyt az orra, rövidre nyírt, vörös haja vastag tincsekbe tapadt, mintha soha életében nem mosta volna meg. Fiús frizurájával, vékony gigájával meg a hosszú, keskeny arcával úgy festett, mint egy kopasztott csirke, abból is a csontosabbik fajta.

Meglepetten, tátott szájjal nézett fel Coultonra – így jól látszott első fogai közt a rés –, mintha nem akarta volna elhinni, hogy a férfi megütötte. Az arca már kezdett belilulni. Váratlanul felült, dühösen ráncolta a szemöldökét, és megdörzsölte az arcát.

– Jézusom! – szörnyülködött. – Ezt meg miért csinálta?

Coulton egyenesen a szívére célzott.

– Mi vagy te? – suttogta. – Mutasd a valódi külsődet! Mutasd meg!

A lány úgy nézett rá, mint egy eszelősre.

– Mutasd meg! – üvöltötte Coulton.

– Hé! – kiáltotta a lány. – Nem vagyok süket. – Óvatosan megtapogatta az állkapcsát, közben haragos pillantásokat lövellt a férfi felé. – Mi a fenéért ütött meg? Au!

Coulton tanácstalanul ráncolta a homlokát. Miközben a lányt nézte, egymást kergették a gondolatai. Nem értette az egészet. Óvatosan benyúlt a háta mögé, megmarkolta a hálóruháját, és odadobta a lánynak.

– Vegyél magadra valamit, az ég szerelmére!

A lány engedelmeskedett. Az ing lógott rajta, a bokájáig ért. Kinyújtotta Coulton felé a kezét, amit elnyelt az ing ujja, mintha üdvözölni akarta volna a férfit.

– Ribsnek hívnak – mutatkozott be, azután meglátta Coulton arckifejezését. – Mi a baj? Talán még sohasem találkozott láthatatlan lánnyal?

Coulton sűrűn pislogott.

– Ez valami vicc?

A lány hirtelen elvigyorodott.

– Nagyon félt. Láttam.

– Nem féltem.

– Majdnem összepisálta magát. Jaj, fáj, ha nevetek, de nem bírom ki! Látnia kellett volna az arcát.

– Neked is látnod kellene most a tiédet – dünnyögte Coulton. Leengedte a revolvert, de a kakasát nem tolta vissza. – Miért követsz bennünket? Még sohasem hallottam olyan tehetségről, ami láthatatlanná tesz egy gyereket.

– Jézus, Mária és az összes szentek! – hüledezett a lány tettetett komolysággal, és tágra nyitotta a szemét. – Ezek szerint, amiről még nem hallott, az nem létezhet, igaz?

– Elbűvölő a modorod.

– Igazán köszönöm, Mr. Coulton, uram.

– A Ribs nem egy rendes név.

– Ezt közölje az anyámmal!

– Hol az anyád?

– Az a helyzet, hogy egy szegény, szerencsétlen árva vagyok, Mr. Coulton, uram. Tragikus az élettörténetem. – A lány pukedlizett a hosszú hálóingben, egészen röhejesen festett. – Sehol sem születtem, és mindenütt nőttem fel. A szegénység volt az apám, a magány volt az anyám.

– Várj egy kicsit! – szólt rá Coulton. – Sírnom kell.

A lány megint elvigyorodott.

– Nem fogom elárulni senkinek.

Coulton szemügyre vette Ribs szeplős arcát és zöld szemét, majd bólintott.

– Rendben. Egy draugr biztosan nem lehet ilyen átkozottul idegesítő. De ettől függetlenül még lelőhetlek.

Ribs látszólag továbbra is jól szórakozott a helyzeten.

– Na jó, figyeljen! – folytatta némi komolyságot erőltetve magára. – Még sohasem találkoztam senkivel, aki olyan, mint én, de még csak hasonlóval sem. Aztán a szingapúri kikötőben láttam, mit csinált Jacob a porral. Kíváncsi lettem, hogy maga mit tud, ezért felszöktem a fedélzetre, és kihajóztam magukkal. Eszembe sem jutott, hogy Japánba mennek.

– És hogy a francba kerültél te a szingapúri kikötőbe?

Ribs elvigyorodott.

– Ó, ez egy szomorú történet! Biztosan megszakad a szíve, ha meghallja, Mr. Coulton, uram.

– Majdnem megöltelek, kölyök. Azt hittem, hogy egy draugr vagy.

– Egy mi?

– Egy dra… – Coulton megcsóválta a fejét. – Nem érdekes.

– Hé, hadd áruljak el magának még egy titkot! Egyszarvú sem vagyok.

Coulton felsóhajtott, s azon töprengett, hogy a lövés zaja felkeltené-e a tokiói rendőrség figyelmét, és ha igen, akkor a gyerek hullája is láthatatlanná tud-e válni.

Ribs azonban egyre nyugodtabbnak látszott. Összedörzsölte a tenyerét, és körbenézett. Megvakarta vörös kobakját.

– Oké. Jacob hol van? Azzal a Komako nevű lánnyal beszél?

Coulton meghökkent.

– Te tudsz Komakóról?

– Hogyne tudnék! Maguk állandóan róla beszélnek.

– És még mit hallgattál ki ezen kívül? Tudod, hogy mit csinálunk?

– Aha.

– És azt is tudod, hogy kinek dolgozunk?

– Aha.

– Nagyszerű – morogta Coulton. – Ezért kapok majd Berghasttól. – Ránézett a lányra, és megcsóválta a fejét. – Mihez kezdjek veled? Nem kószálhatsz szabadon.

Ribs felsandított rá borzas haja alól.

– Jézusom! Nem azért jártam a nyomukban, hogy világot lássak. Természetesen magukkal akarok menni.

– Hová? A Cairndale Intézetbe?

Ribs rákacsintott a férfira.

– De nyilván nem abban az átkozott ládában!

A MELEG ESŐ ZÁPORBA fordult át, eltakarta az íves háztetőket.

Komako kint hagyta Jacobot a színház előtt, az üres utcán. Az utcasarkon összegyűltek a riksák a fáklyafényben, letakarták őket az eső ellen. Komako nem ígért meg semmit Jacobnak, köszönetet sem mondott neki. Össze volt zavarodva. Jacob megmentette, ugyanakkor tönkretette az életét. Leleplezte a képességét, és ezek után nem volt hová mennie. Bevezette Tesit a színházba, felkísérte sötét szobájukba. Útközben szerencsére senkivel sem találkoztak. Odafönn lefektette a húgát a tatamira. Az üstben még vörösen izzott a parázs.

Komako végül felemelte a spalettát, és kikukucskált. Jacob még mindig odakint állt az esőben kalap nélkül, ázottan, és a színház bejáratát figyelte. Ma este megint hátborzongatónak, kiismerhetetlennek és rémisztőnek tűnt. Komako tudta, mennyire kitartó.

Érezte, hogy valaki ott van a közelében: a beesett szemű Tesi felkelt a matracról, és odalépett mellé. Rátette a kezét a nővére vállára, hogy megkapaszkodjon, és fázósan megborzongott.

– Mit akar az a férfi, Ko? – suttogta. – Miért áll odakint?

– Engem akar – válaszolta egyenesen.

Komako leült törökülésben a fal mellé, a húga odakuporodott hozzá, a fejét az ölébe hajtotta, mint kicsi korában, mielőtt beteg lett. Komako megsimogatta a haját.

Remegett, de más volt az oka. Jacob szavai jártak a fejében. A férfi azt mondta, Komako akarata tartja vissza Tesit attól, hogy békességre leljen, és Komakónak el kell engednie őt. Eszébe jutott, hogy a húgát a halottak vonzották abba a sikátorba, és úgy nézett ki, mint egy alvajáró, még akkor is, amikor az emberek üvöltözni kezdtek, és rájuk támadtak. A bőre állandóan hideg volt. Sohasem aludt, és Jacob a fogaival kapcsolatban is ráhibázott: aprók voltak, és élesek, mint egy halé. Az is eszébe jutott, hogy a klinikán az orvos rémülten meredt Tesire, a boszorkány is undorodott tőle. Rá kellett döbbennie, hogy tudta már ezt rég, mielőtt Jacob elmondta neki. Tudta, hogy Tesi nem beteg, és az, amit meg kell tennie érte, valójában szívesség a kislány számára.

Tesi belecsúsztatta hideg kezét Komako tenyerébe.

– Semmi baj, Ko – suttogta.

Mintha tudta volna.

De nem tudhatta. Honnan tudta volna? Komako a húga arcát nézte, és közben úgy érezte, valami húzni kezdi egy fényesség felé, ami fájdalmat fog okozni neki és a húgának. A két idegen és a magukkal hozott igazság felé húzta. Komako nyelt egy nagyot, lehunyta a szemét, és megpróbált nem erre gondolni, de egyszerűen képtelen volt kiverni a fejéből, azután úgy érezte, hogy belezuhan a fényességbe, ami olyan volt, mint a halál.

Ó, Tesi! – villant fejébe a gondolat zuhanás közben. – Ó, Tesi! Bocsáss meg nekem…!

Ekkor meglazult benne valami, hirtelen feloldódott a görcsös feszültség. Hányingere lett, azonban ő csak visszafojtotta a zokogást, és kinyitotta a szemét, körbenézett a parázs fényében. Tesi feje az ölében hevert, a szeme lehunyva, pontosan úgy, mintha aludna. De nem aludt.

16

A DRAUGR

ÉVEKKEL KÉSŐBB , JÓVAL azután, hogy megszűnt létezni annak, ami volt; miután az orzin mögötti szürke szobákban állt, gőzölgő bőrrel, és a gyászos tekintetű jelenések összegyűltek az üdvözlésére; igen, miután az lett belőle, amivé a sorsa elrendelte, a draugr kiterjesztése, és úgy növekedett benne a por, mint az izzó sötétség, amíg végül már a saját nevére sem emlékezett; miután megölte azt a két gyereket a folyónál, és ettől alapvetően megváltozott, s abban a pillanatban világossá vált számára, hogy az intézetben elárulták, és hazudtak neki; de legfőképp azután, hogy vadászni kezdett a Cairndale-ben arra a csecsemőre, a ragyogó fiúra – mindezek után is, a szíve mélyén lévő, bezárt kis szobában Jacob emlékezett erre a napra, az indulásra és az azt követő útra. Mert számára ez volt a második kezdet.

Amikor kihajóztak a Tokiói-öbölből, a négy utas a svéd csempészhajón: Jacob, Coulton, a gyászoló Komako és az a furcsa potyautas, a láthatatlan lány, Ribs, az égboltot beborító felhők fehéren világítottak.

Miután maguk mögött hagyták a homokzátonyt, s a vitorlák csattogtak és megdagadtak a szélben, Jacob Komakót figyelte. A lány a korlátnál állt, a városa összezsugorodó háztetőire szegezte a tekintetét, az arcán leplezetlen szomorúság tükröződött. Ritkán szólalt meg, a húgáról egyáltalán nem beszélt; a szótlanságából Jacob rájött, mit tett, és mi lakozhat benne. Eszébe jutott Bertolt, ahogy a sikátorban feküdt kiterítve, kormosan, és azon töprengett, hogy ő képes lett volna-e arra, amire Komako. Rögtön szembesült a válasszal, hogy nem, mert a fivére iránt érzett szeretete nem volt elég végtelen és önzetlen. Szégyenkezve lesütötte a szemét. Bertolt volt számára a biztos pont, nélküle nem tudta, kicsoda ő a világban.

Egy idő után lement Komakóhoz a hajófarba, olyan erősen megmarkolta a korlátot, mintha össze akarná roppantani, és a lánnyal együtt a távolodó, furcsa, egyben gyönyörű várost bámulta.

– Sokára fogod újra viszontlátni – mondta halkan.

– Gyűlölöm – felelte a lány, azzal elment.

Jacob tétován nézett utána. Az árnyékasszony, a lény füstből és sötétségből, némán, komoran meglapult fekete szoknyáiban az előárbóc sima törzse mellett. Az egyik matróz mellette guggolt, miközben letépte a kócot az egyik kötéltekercsről, de nem látta. Jacob nem tudta a nő nevét, és furcsának találta, hogy fogalma sincs, hogyan szólítsa. Nyilván a draugr volt, de talán nem a gonoszfajta, ha létezik olyan egyáltalán. Mostanában gyakran meglátogatta Jacobot, nemcsak álmában, hanem akkor is, amikor ébren volt. Mintha a lehetséges jövő második, hátborzongató árnyéka lett volna. Esténként Coulton mögött állt a kapitány asztalánál, miközben Jacob goromba barátja letört magának egy darab kenyeret. Imbolyogva ácsorgott a fedélzeten, miközben az orrárbóc súlytalanul emelkedett és süllyedt a vízpermetben, de a szoknyája sohasem lobogott a szélben. A sötét, zsúfolt kabinban, amelyen Jacob Coultonnal osztozott, az ajtóban lebegett, mintha a lába nem érte volna a földet, és a füst eltakarta a szemét. Jacob néha megijedt, amikor meglátta, de az esetek többségében csak végtelenül öregnek és szomorúnak érezte magát.

Az első napokban Jacob keveset beszélt. Az esti lámpafénynél Coulton vörös arcát és rozsdabarna pofaszakállát bámulta, míg a férfi szivarozott. Mélyen leszívta a füstöt, lent tartotta a tüdejében, közben lehunyta a szemét. Úgy tűnt, nagyon elégedett önmagával. Coulton gyakran beszélgetett Ribsszel, azzal a sovány utcagyerekkel, akinek tincsekbe tapadt a haja, egyfolytában evett, és ahogy nyitott szájjal csámcsogott, kilátszott hézagos fogsora.

Coulton nyugodtabbnak, sőt boldogabbnak látszott, és Jacob örült, hogy jól érzi magát. Tudta, hogy ez nem csak azért van, mert hazafelé tartanak. Ribs társasága is jó hatással volt rá.

Ezek szerint Frank Coultonnak mégis van szíve – gondolta azokban a napokban. – Ki hitte volna?

Ribs úgy cikázott a hajón, mint egy szalamandra. De mintha szándékosan kerülte volna Jacobot, mintha tudott volna valamit, amit Jacob nem. Ott volt mindenütt, és mégsem volt sehol; állandóan ömlött belőle a szó, a hangját a nyikorgós hajó minden szegletében hallani lehetett. Ez a vézna, sebes mozgású kölyök nem egy gyerek szemével tekintett a világra. Az első reggelen egy sárga, gyerekekre szabott kimonót viselt, amit Coulton vett neki a selyemnegyedben, de a második reggelen már matróznadrág és ing volt rajta. A nadrágnak feltűrte a szárát, az ingnek letépte az ujját, és az út hátralévő részében ezeket a ruhákat viselte. Jacob szíve mindig összeszorult, amikor meglátta, és azon töprengett, vajon miféle kegyetlenségeket kellett elviselnie, és milyen kevés törődésben lehetett része – ám Ribs látszólag nem emésztette magát ezeken. Csak olyankor hallgatott, amikor Komako mellett ült egy leszíjazott ládán a hátsó fedélzeten, és mind a ketten a csillogó vízfelszínt bámulták. Egyidősek lehettek, s elképzelhető, hogy barátság szövődött közöttük ezen az idegen országba vezető úton.

Addigra már maguk mögött hagyták a Szagami-öblöt, és az Osima-szigetnél nyugat felé fordultak az erős, déli szélben. Tajpej és a Kelet-kínai-tenger felé igyekeztek.

Mivel Jacobnak kevés teendője akadt azon kívül, hogy szemmel tartotta a lányokat, vagy szunyókált, s olykor a szemét leárnyékolva az erős fényben a matrózokat figyelte, akik úgy ugráltak a magas vitorlázaton, mint a majmok, a gondolatai gyakran Skócia felé kalandoztak, a Cairndale magányos kőépületeihez. Túl sokáig volt távol.

A hajón szinte sohasem lehetett egyedül. Mindig felbukkant egy matróz, aki morogva tette a dolgát, vagy Coulton lépett ki az egyik ajtón, vagy Ribs rohant el mellette. Vagy hirtelen megfordult, és megpillantotta a kísértetszerű draugrt, aki a hajó túlsó végéből figyelte. Jacob egyre kevesebbet aludt. Valahogyan befészkelte magát a fejébe az, amit Komako tett a húgával, és nem szabadulhatott tőle. Olyan sokat gondolkodott rajta, hogy végül összemosódott azzal, amit a draugr mondott a fivéréről. Bertolt lelke szenvedett, magányos volt, és félt. Ő pedig visszahozhatná.

Végül a harmadik tengeren töltött éjszakán Jacob magához hívta a draugrt. Felment a fedélzetre, hogy egyedül legyen, leült az előfedélzeten, a hátát a korlátnak támasztotta, a térdét felhúzta a mellkasához. A feje fölött ragyogtak a csillagok, a meleg szél összeborzolta a szakállát. Szorosan lehunyta a szemét, és erősen a draugrra gondolt, aki készségesen meg is jelent.

– Beszéltél rólunk Mr. Coultonnak – kezdte bosszúsan a nő.

Jacob felpillantott. Az árnyalak olyan közel volt hozzá, hogy össze tudta volna csippenteni az ujjával a szoknyáját. A merev, fodros gallér fölött füst kavargott és sűrűsödött ott, ahol a nő arcának kellett volna lennie.

– Csak magáról, olyan nincs, hogy mi – suttogta Jacob. – Azt mondta, hogy a halál csak egy ajtó, és bárki kinyithatja vagy becsukhatja, aki ismeri a módját.

– Igen.

– És ő még mindig… Bertolt? Ugyanaz, aki volt?

– Ki kell nyitnod az orzint. Ki kell nyitnod, és többé nem zárulhat be.

– Átadna a fivéremnek egy üzenetet?

– Add át te magad! Miután kinyitottad az orzint.

– Maga miért nem tudja megtenni? Miért kellek ehhez én? – Idegesen megdörgölte az arcát, és belebámult a sötétségbe. – Amúgy meg fogalmam sincs, hogy kell. Úgy nem lehet kinyitni valamit, ha azt sem tudod, hogyan működik.

– Ez elég egyszerű, Jacob. Meg kell ölnöd a glifikust.

A férfi döbbenten meredt rá.

– Mr. Thorpe-ot?

– Sok néven ismerik, ez is egy közülük. Igen, őt.

– Tudom, hogy mi maga – tört ki Jacobból hirtelen.

– Nos hát, mi vagyok?

A férfi nyelt egyet.

– Maga egy draugr.

A nő nyugodtan letérdelt, az ölébe fektette kesztyűs kezét.

– Ez csak egy név. Van még sok másik. Öreg vagyok, öregebb, mint a te jó dr. Berghastod, sőt öregebb még a glifikusnál is.

– Coulton szerint maga gonosz – suttogta Jacob.

A nő félrebillentette a fejét, végigmérte Jacobot. Egészen emberinek hatott.

– A gonoszság nézőpont kérdése – mondta halkan.

– Szerintem ez nem igaz.

– Csakugyan? A fa gonosz? A por gonosz? Pusztán arról van szó, hogy mindannyian egy hatalmas sötétség részei vagyunk. Az érem másik oldala. És te mi vagy? Mi a por, és mit jelent az, hogy hatalmad van fölötte? Ez talán nem valami ördögi?

– A tehetségek nem gonoszak.

– De neked egész különleges adottságod van, nem igaz?

Jacob látta, hogy egy matróz bukkan fel az előfedélzeten, és odamegy a korláthoz. A tenger nyugodt volt, a felszín alatt medúzák világítottak kéken. Néhány perc elteltével a matróz visszament az őrhelyére.

– Mi lenne, ha te is rendelkeznél Komako képességével? Életben tudtad volna tartani Bertoltot, veled maradhatott volna. Ez is része a porművesek képességeinek. Dr. Berghast ezt nem említette neked, igaz? Hát persze hogy nem. Nem akarta, hogy tudj róla. De én megadhatom neked ezt a hatalmat.

– Nem szabad. Én ezt nem akarom.

– Ott van benned, hiába nem akarod. – A draugr előredőlt, az arca füst volt, és feketeség. – A por az az erő, amivel sötétséget lehet hozni a világba. Te oly keveset tudsz a világról, Jacob. Nagyon fiatal vagy. Én már láttam délben homokvihart az arab sivatagban, ami eltakarta a napot. Éjszakai sötétségbe borult tőle a táj. A kavargó homok robaja minden más hangot elnyom, és amikor nekivágódik az ember bőrének, semmi mást nem érez. Nincsenek szagok, nincsenek ízek, nincsenek hangok. Csak a homok van. A homok annyira lecsupaszítja az embert, hogy a végén már nem is ember. Leválik önmagáról. Erre képes a por.

– Senkit sem akarok bántani…

– Persze hogy nem akarsz.

Jacob megrázta a fejét. Álmosnak, kábultnak érezte magát. A draugr mindig ilyen hatással volt rá.

– Maga azt mondta… Azt mondta, hogy ismeri a módját…

– Tudom, hogy találhatod meg a fivéredet. Tudom, hogyan segíthetsz neki. Az orzin az ajtó, de más utakon is be lehet jutni. Kis ablakokon. Én elvihetlek oda, Jacob, megadhatom, amit Henry Berghast megtagad tőled. De ki kell nyitnod az orzint, ha azt akarod, hogy a bátyád visszatérjen, örökre.

– Azt mondta, Bertolt szenved…

– Nem lesz könnyű. És ára van. Hajlandó vagy megfizetni? Ez a kérdés.

– Miféle ára?

– Ó! – A draugr egy darabig hallgatott, mintha elgondolkodott volna. – Miért van az, Jacob, hogy a legapróbb és legvédtelenebb élőlények, az egérkék és a pockok a sötétséget részesítik előnyben a napfénnyel szemben? Dr. Berghast a jelenlegi állapotában akarja megőrizni a világot, ahol a hatalmasok érvényesítik az akaratukat, a gyengéknek meg megvan a maguk helye. De szerintem ennek nem muszáj így lennie. Tudod, hogy a sötét tehetségeket miért nevezik sötéteknek, Jacob? Ennek semmi köze a jósághoz és a gonoszsághoz, a helyeshez és a helytelenhez. Csupán lehetővé teszik, hogy a gyengék elrejtőzzenek, és úgy éljenek, mint az erősek.

– Bertolt nem volt gyenge – suttogta Jacob.

A draugr hallgatott, az arca helyén kavargott a füst.

– Miért akar segíteni nekem? Miért?

A vitorlázat nyikorgott a csillagfényben. A draugr kecsesen felállt, mély feketeségként az árbócok sötét árnyéka előtt.

– Azért, mert nekem is szükségem van valamire, Jacob – felelte halkan. – Szükségem van a segítségedre.

REGGEL FRANK COULTON a fedélzeten ült egy hordón, a kiosztott kártyák halk suhogását hallgatta, a meleg szél bebújt az ingujja alá, a feje fölött csattogtak a vásznak. Árnyékok táncoltak az arcán. Jacob körül forogtak a gondolatai, aggódott érte. A kölyök szemén látszott, hogy nincs jól, mintha nem aludt volna.

Coulton négy szívós és izmos maláj tengerész társaságában volt, akik keresztbe tett lábbal ültek vigyorogva; a másodtiszt osztotta ki a lapokat. A tengerészek a zanmajt kedvelték, és azokkal a különös, színes japán karutakártyákkal játszották a játékot, amelyekkel gyakran lehetett találkozni Tokió utcáin. A szabály egyszerű: három kártya értékének összesen tizenkilencnek kellett lennie. És természetesen a csalás adta az egész zamatát.

Coulton, aki mesterien művelte az összes szerencsejátékot, nagyon élvezte, amikor a matrózok egyesével felhámozták a lapokat a pakli tetejéről, és minden alkalommal meglepetten felkiáltottak, amikor tizenkilencet húztak.

– Meg tudom mondani magának, hogy csinálták – jelentette be alkonyatkor Ribs Coultonnak. – Figyeltem őket.

Coulton félbehagyta, amivel foglalatoskodott, és ránézett.

– Ha rajtakapnak ezen a hajón, hogy a képességedet használod, mindannyian úszhatunk Szingapúrig. Tegyél úgy, mintha egy normális kölyök lennél! Menni fog?

Ribs mogorva pillantást vetett rá, és ingerülten szívta az orrát.

– Nem vagyok kölyök.

De a napsütéses órák hosszúak voltak, a meleg levegő pedig fullasztóan sűrű. Coulton nem haragudhatott a lányra azért, mert unatkozott. Ő is kezdett kimerülni. Egyre jobban gyűlölte a hullámzó tengert, alig várta, hogy a szárazföldön legyen, és hideg vízzel lezuhanyozzon. Igyekezett lerázni magáról a bosszúságot, de hiába.

Két napja hagyták el Tajpejt, Coulton a kabinjában tartózkodott, az ajtót becsukta, a függőágyat félrerakta, és a keskeny asztalnál írt, amit a padlóhoz szögeltek. Most letette a ceruzát, és félig megfordult a széken.

– Na jó – mondta halkan, és felnézett a plafonra. – Ha velünk akarsz jönni egészen Skóciáig, akkor be kell tartanod a nyüves szabályokat. Az első szabály: nem leskelődhetsz.

A kabin üres volt, Jacob felment a fedélzetre. A hajó ütemesen emelkedett és süllyedt.

– Honnan tudta, hogy itt vagyok? – kérdezte a semmiből Ribs.

– Érzem a szagodat, kölyök.

– Az nem lehet. – A lány szimatolni kezdett. – Ugye nem érzi a szagomat?

Coulton becsukta a naplót, az ujjával megjelölte, hogy hol tartott, és elkeseredetten megdörzsölte az arcát.

– Azt mondtad, nem fogod használni a képességedet a hajón. Megígérted, hogy visszafogod magad.

A vékony, meztelen lány hirtelen testet öltött Coulton előtt.

– Így már jobb? – kérdezte vigyorogva.

Coulton vett egy mély lélegzetet, elvörösödött, és elfordította a fejét. Kitapogatta a függőágyban lévő, molyrágta pokrócot, és odanyújtotta Ribsnek.

– Az ég szerelmére! – dünnyögte. – Mit fognak gondolni a tengerészek, ha így meglátnak? Az előbb megmondtam, hogy viselkedj úgy, mint egy normális ember. Ez nem normális.

Ribs még mindig vigyorgott.

– Frank, Frank, Frank…

– A tetves utazóládámban akarod megtenni az utat? És neked Mr. Coulton vagyok.

A lány elnevette magát, egy szempillantás alatt eltűnt, a lyukas pokróc leesett a padlóra.

De miközben Ribs ostoba tréfákkal múlatta az időt, Jacob egyre búskomorabb lett. A szeme alatt húzódó, sötét karikák először besárgultak, azután beszürkültek, rendszeresen az orrnyergét dörzsölgette, és kerülte a napfényt. Coulton aggódott érte. A kölyök kigombolta a gallérját, levette a nyakkendőjét meg a sötét kabátját, így, hiányos öltözetben járkált, ingujjban, a kalapját rendszeresen a kabinban hagyta. Az emberek azért szoktak megőrülni a hajókon, mert apátiába süllyednek, felborul a megszokott napirendjük, és egyformának érzik a hosszú napokat.

Coulton éjszakánként néha arra ébredt, hogy a kölyök függőágya üres, és amikor felment a fedélzetre, azt látta, hogy Jacob haragos tekintettel bámulja a csillagfényes tengert. Voltak olyan esték, amikor Jacob nem jelent meg a kapitány asztalánál, és sohasem akart erről beszélni.

De egyik este mégis kibukott belőle. Bement a keskeny kabinba, fel-alá járkált, gyönyörű ujjait a levegőben mozgatta. Coulton a hajóablak alatt lévő asztalnál ült, megfordult a széken a ceruzával a kezében, és várt. A nyakát vörösre égette a nap, az orra csúnyán hámlott. Jacob viszont kifejezetten sápadtnak látszott.

Amikor a kölyök megszólalt, bizonytalan és keserű volt a hangja.

– Nem tudtam segíteni rajta, Frank – mondta. – Semmit sem tudtam tenni érte.

Beletelt egy kis időbe, míg Coulton felfogta, hogy Komako húgáról beszél.

– Segítettél rajta, kölyök.

De Jacob csak megrázta a fejét.

– Maga ezt nem érti, Frank, nem volt ott. Könyörgött nekem, hogy mentsem meg Tesit.

– Nem tettél semmi rosszat.

– Én mondtam azt neki, hogy engedje el a húgát. Én voltam.

– Ez igaz, de mi mást tehettél volna? Felhoztál volna egy vérszívót a hajóra? Elvitted volna az intézetbe? És ha nem jön velünk, abban a városban kellett volna vérszívóként élnie? Szerinted meddig húzta volna?

– Tesinek nem kellett volna meghalnia.

– Már halott volt, kölyök.

Jacob ránézett nyughatatlanul izgő-mozgó kezére.

Coulton felállt, alaposan szemügyre vette a kölyköt, szembenézett a fájdalmával.

– Nem akarsz ilyen erő birtokában élni. Azt hiszed, hogy igen, de tévedsz.

Jacob szeme szikrákat szórt.

– Talán ezt az erőt akarom. Talán erősebbnek kellene lennem. Mi értelme van a képességeinknek, ha senkit sem menthetünk meg?

– Kit akarsz megmenteni, és mitől? A haláltól?

– Igen!

Coulton dermedten bámult Jacobra, a benne lakozó keserűségre. Nem tudta, mit mondjon. Nagyon is megértette őt.

– De Bertolt már meghalt, kölyök – szólt halkan. – Halott, és semmi sem hozhatja vissza.

Jacob dühösen elfordult.

– A tehetségnek sohasem ez volt az értelme – folytatta Coulton. – Van, ami még a halálnál is rosszabb, ezt te is tudod.

De a kölyök csak bosszúsan, letörten belerúgott a kabin ajtajába, és elviharzott.

DE PERSZE NEM JUTOTT messzire. Egy hajón nem lehet világgá menni.

Jacob felment a létrán az előfedélzetre, de ott nem tudott egyedül lenni, ezért a hajófarban járkált fel-alá a korlát mellett, és dühösen fújtatott, mint egy macska, miközben a nap alacsonyra ereszkedett nyugaton.

Tudta, hogy ez nem Coulton hibája. Senkit sem hibáztathatott.

Az alkonyi félhomályt bámulta, amikor felbukkant Komako a virágmintás kimonójában, és rátette a kezét a karjára. Jacob hirtelen úgy érezte, hogy elszállt belőle a harag. A lány bizonytalannak, szégyenlősnek látszott.

– Jól vagy? – kérdezte Jacob.

Komako vállat vont. Észak felől sötét felhők közeledtek. Az égbolton arany csíkok húzódtak.

– Az intézetben lesznek olyanok, mint én és Ribs?

Jacob először nem értette, azután rájött, min rágódhat a lány.

– Ó! Mármint gyerekek? Talán aggódsz emiatt?

Amint feltette a kérdést, egyből ostobának érezte magát. Természetes, hogy Komako aggódik emiatt. Eszébe jutott, ő mennyire félt, amikor éjfélkor felszállt a vonatra Henry Berghasttal, sok évvel ezelőtt.

– Figyelj csak! – kezdte, és térdre ereszkedett. Néha megfeledkezett róla, hogy Komako csupán egy kilencéves gyerek. – Ott biztonságban leszel. Igen, vannak ott más gyerekek is. Kötsz majd barátságokat, olyan is lesz, ami megszakad, és amikor idősebb leszel, jön majd valaki, akit sokkal jobban megkedvelsz, mint bárki mást. Vannak ott tanárok, osztályok, könyvek, amiket elolvashatsz, és tanulni fogsz a porművességről, hogy mi is ez, mire szabad használni, és mire nem. Az intézet egy szép nagy, régi ház, mezők veszik körül, a föld vöröses, mint a vér, a fű pedig zöldebb a Tokiói-öböl vizénél is. Majd meglátod. Van egy tó is, amiben nyaranta lehet fürödni, a közepén pedig egy sziget, romokkal.

A hangja elhalkult, elmerült az emlékekben. A meleg levegőben só és napégette fa szaga terjengett. A fedélzeti matrózok mezítláb felszaladtak az árbócmerevítő kötelekre és az alsó vitorlarudakra, bevonták a vásznakat, és felkötözték őket. Meztelen volt a felsőtestük, és feketére pörkölte őket a nap, mint a fügéket. Az árnyékuk messze kivetült a tengerre.

– És magával mi lesz? – kérdezte Komako vékonyka hangon.

Jacob pislogott.

– Velem?

– Maga is ott lesz? – faggatta a lány. – Ugye nem hagy magamra?

Jacob lassan kinyújtotta a kezét, és átölelte a kislány vállát. Komakónak a szeme sem rebbent, nem feszültek meg az izmai, nem húzódott el tőle. Egy darabig így álltak a lenyugvó nap fényében.

– Nem megyek onnan sehová – hazudta Jacob.

DE AZNAP ÉJJEL a keskeny kabinban himbálózó függőágyban Bertolttal álmodott. Nem úgy hatott, mint egy álom. A Cairndale hosszú kórtermében volt. Egy kivételével az összes ágy üresen állt, a matracokat felfordítva a falnak támasztották. A napfény fehéren bevilágított a muszlinfüggönyökön keresztül. A fivére az ágyban feküdt, kipirult arccal, nyugtalanul forgatta a fejét, a keze a paplanon pihent mozdulatlanul. Annyi idős volt, mint akkor, amikor meghalt. Nagyon kicsinek tűnt. Egy ápolónő, akit Jacob nem ismert, sietős léptekkel végigment a termen, a cipője sarka kopogott, és megállt Bertolt ágya mellett. Felemelte a fiú csuklóját, egy pillanattal később visszaejtette a paplanra, azután lehajolt, és felhúzta az egyik szemhéját. A szoba egyre fényesebb lett. Jacob hirtelen felriadt.

A hálóinge átázott az izzadságtól. Kábultan megfordult, és látta, hogy Coulton függőágya úgy lóg, mint egy üres zsák, a barátja sehol. A gerendába erősített kampón a lámpás halványan világított. Jacob kiemelte a lábát a függőágyból, felkelt, és megdörzsölte az arcát.

A draugr a sarokban állt.

– Jézusom! – sziszegte a férfi. A szíve majd kiugrott.

– Az a láthatatlan lány korábban szemmel tartott téged – mondta. – Te nem láttad őt. Óvatosabbnak kell lenned. Az a lány túl kíváncsi.

– Nem ő az egyetlen – jegyezte meg Jacob. – Hol van Coulton?

– Mr. Coulton egy darabig nem fog visszatérni.

De Jacob alig hallotta a szavait. Ahogy ránézett a nőre, hirtelen eszébe jutott valami, egy régi emlék a gyerekkorából, még Bécsből.

– Ismerlek téged. Kiskoromban már láttalak.

– Igen, a Stephansplatzon.

– A székesegyház boltíve alatt álltál, amikor Bertolt megbotlott, és kizuhant az útra. Majdnem agyontaposta egy ló.

– És akkor is ott voltam, amikor beléptetek az árvaházba. Láttam, amikor felmentél a lépcsőn, és az apácák bekísértek. Hátrafordultál, és rám néztél. Emlékszel?

Jacob megrázta a fejét. Bármilyen erősen koncentrált, ez nem rémlett neki.

– És bent voltam a vasúti kocsiban, amikor dr. Berghast elvitt téged Bécsből. A folyosó másik oldalán ültem, az ablak mellett, és téged figyeltelek. Többször is rám néztél.

– Erre emlékszem – suttogta Jacob.

– Mindig veled voltam, Jacob. Mindig vigyáztam rád. Különleges vagy, hatalmas erő lakozik benned. Gondolj bele, mennyi jót tudnál tenni, milyen sok emberen segíthetnél! Bárcsak engednéd magadnak, hogy azzá válj, amire rendeltettél!

– Bertolt azt mondogatta, hogy minden nap egy új kezdet. Hogy a jövő nincs kőbe vésve.

– Pedig néha nem mi választunk. Hogy mit teszünk, és mivé leszünk… Olykor már meg van írva számunkra.

– Én… nem tudom.

– Ez a rendeltetésed. Arra születtél, hogy segíts neki, hogy megtaláld.

Jacob kimerültnek érezte magát, mintha hetek óta nem aludt volna. Nem tudta, hogy mi baja van. A lény előrébb úszott, az arca helyén lassan kavargott a mélységes füst, mint a szétoszló felhők és a mozgó árnyékok; lenyűgöző volt, és feneketlen. Jacobnak olyan érzése támadt, mintha egy tóba bámult volna, melyben foszforeszkáló élőlények derengtek halványan. Kényszerítenie kellett magát, hogy elfordítsa a fejét.

– Bertolt szenved, Jacob. Még mindig gyerek, mint akkor, amikor meghalt. És egyedül van, és szenved, hacsak…

– Hacsak mi?

A draugr levette a kesztyűjét.

– Emeld fel a kezed, és fordítsd tenyérrel felfelé!

A nő keze fekete volt, és ráncos, mint a halottaké. Azután az ujjai hegyével lassan megsimogatta Jacob tenyerét. A férfi arca megrándult. A nő megérintette. Hátborzongató, anyagtalan érzés volt, mint egy sóhaj, de akkor is érintés. A döbbenete rémületté változott. Ekkor a draugr, a jelenés, a képzeletbeli lény megmarkolta a csuklóját, mire Jacob éles fájdalmat érzett a karjában. A nő szorítása erős volt. Megtántorodott, remegni kezdett, és émelyítő érzés kerítette a hatalmába, de a nő nem eresztette. Karnyújtásnyira maradt tőle, mintha megpecsételtek volna egy egyezséget, noha Jacob semmibe sem egyezett bele. Izzott a keze, a csuklója és a bütykei ropogtak a fájdalomtól, önkéntelenül felkiáltott.

A nő elengedte.

Jacob botladozva hátrált néhány lépést, és a csuklóját szorongatta. A kezén és az alkarján tintaszerű, sötét foltok maradtak, mintha kininbe mártotta volna őket. A foltok spirál alakú tetoválásoknak látszottak, s a minták lassan mozogtak a bőre alatt. A bütykei eltorzultak, a hüvelykujjai megvastagodtak és megnyúltak, az ujjai sárgák és repedezettek lettek.

– Mit tett velem? – suttogta rémülten Jacob.

– Az érme ki lett verve, Jacob Marber.

A nő a keskeny kabin sarka felé intett, mintha ott lett volna a válasz. A gerendán lógó lámpás lassan himbálózott. Jacob szíve nehéz lett, fájdalmasan dobbant a mellkasában. Szétroncsolt ujjai szinte maguktól rángatóztak, és a padlóról hirtelen felemelkedett hozzá egy kis portincs. Amikor forgatni kezdte a kezét, hatalmas, hideg erőt érzett magában, mely korábban nem volt benne. Ámultan mozgatta a port, s legnagyobb meglepetésére az összeállt, sűrűbb és sötétebb lett, mintha a szeme láttára megszaporodott volna. Még mindig por volt, ugyanakkor átalakult valami mássá, elhomályosította a fémkampón lógó lámpást, eltakarta a függőágyakat, és kavargó, tintaszerű sötétséggel töltötte meg az apró kabint.

– Immár a por a részeddé vált, Jacob – szállt a draugr hangja a sűrűsödő levegőn át, amely eltakarta őt. – Csodálatos éhséget érzek benned, Jacob. Érezd át, érezd, hogy mire vagy képes!

És Jacob valóban érezte. Mámorító volt, mintha bármire képes lenne, a puszta akaratával sötétséget hozhatna a világba.

Ahogy ökölbe szorította a kezét, a bőre alatt lévő tinta elhalványult, szétesett, majd megint összeállt, mint a füst, azután a port csigavonalban beszippantották hatalmas, behajlított ujjai, és nyugvópontra jutott. A por belekerült Jacobba, átjárta, akár az elektromosság.

Szemügyre vette eldeformálódott kezét. Úgy érezte, megváltozott, idősebb lett.

– Ezzel… vissza tudom hozni Bertoltot?

– Ez csupán ízelítő volt – felelte a nő. – Ez csak a kezdet.

Jacob megnedvesítette az ajkát. Hirtelen eszébe jutott Coulton, és belemart a bűntudat; az ajtó felé fordult, mintha bármelyik pillanatban kinyílhatna. A barátja sohasem értené meg.

– Árulja el, hogy mit kell tennem! – suttogta.

A lámpás nyikorgott fölöttük. Jacob hallotta, hogy a hullámok a hajó orrát nyaldossák. Történt valami a levegővel a nő háta mögött, mintha megkopott és szétnyílt volna.

– Hosszú az út, és rövidek az éjszakák – dünnyögte a lény. – Készen kell állnod arra, hogy velem gyere. Ezt magad mögött kell hagynod, és követned kell engem. Mert még nem vagy elég erős.

– Az leszek – fogadkozott Jacob. – Erős leszek.

A levegőben tátongó, furcsa nyílás szélesebb lett.

– Akkor gyere! – suttogta a draugr. – Gyere, és változtasd meg a világot!

AZ INTÉZET

1882

17

A CAIRNDALE-BIRTOK

JÓTÉTEMÉNYEI

ALICE EGY IDEGEN ágyban ébredt, a bütykeiről lehorzsolódott a bőr. Nem tudta, hogy reggel van-e, vagy este. A ruhái a mellette lévő éjjeliszekrényen hevertek összehajtva, a kalapjával együtt. Hallotta odakintről az ereszek csöpögését, és valahonnan gyerekhangok szűrődtek be.

Amikor Alice levegőt vett, fájt a bal oldala, ahol Marber megsebesítette, de amikor óvatosan megtapogatta az ujjai hegyével, nem érzett sebet. Visszatartotta a levegőt. Nyöszörögve bámulta a gerendákat, és igyekezett felidézni a ködös eseményeket.

Üvöltött körülötte a szél, miközben a vonat eltávolodott attól a szörnyetegtől, és Marber felemelt ökle körül porszalagok kavarogtak. Alice a karjában tartotta Marlowe-t. Később álomszerű várakozás egy ismeretlen állomás peronján, miközben a kalauzok fejvesztve szaladgáltak, és a hatalmas, csillogó gőzmozdonyok a síneken prüszköltek. Egy újabb vasúti kocsi, éjszaka, majd az a régi, nyitott skót hintó, törött rugókkal; a kárpitja bűzlött a szivarfüsttől, a kerekei nagyokat döccentek a rossz utakon. Azután… ez a homályos szoba, magas mennyezettel, gyéren bútorozva. Kőpadló, a falon zöld, japán mintás tapéta. Alice nyugtalanul körbenézett a szobában. Nem tudta, hol van.

– Isten hozta a Cairndale-ben – mondta az ápolónő. Jött, hogy kicserélje az ágyneműt. – Már sokkal jobban néz ki. Hogy érzi magát?

– Cairndale – ismételte meg tompán Alice. – Hol van Marlowe? Jól van?

– A ragyogó fiú? Biztosan itt lesz valahol. Ő és a kis barátja is.

– Mennyit aludtam?

– Ó, nem olyan sokat. Ne mozogjon! Hoppá, hoppá! Készen is vagyunk.

De Alice úgy érezte, hogy mióta megtámadták őket a vasúti kocsiban, az idő megnyúlt, és furcsán átalakult. Nagyon távolinak tűnt az egész. Az ápolónő felcsavarta az ágyneműt, belenyomta egy fémkocsin lévő kosárba, becsukta az ajtót, majd a kerekek és a léptei zaja eltávolodott. Alice felkelt az ágyból. A bordái izzottak a fájdalomtól. Levette a hálóinget, és lassan felöltözött. A revolverét sehol sem találta. Elhúzta a függönyöket. Az esőtől félhomály volt odakint, mégis bántotta a szemét a fény, és kellemetlenül bizsergett a bőre. Lüktetett az oldala. Több tucatszor összezúzták, megverték és megrugdosták élete során, de az, amit Marber művelt vele a gonosz füstjével, egészen más érzés volt. Máshogyan érezte magát.

Kiderült, hogy az ablak valójában egy magas üvegajtó. Régi rézkilincs nyitotta, és a fehér festék már besárgult rajta. Résnyire nyitva hagyták, hogy beáramolhasson a friss levegő. Alice a kellemetlen fény ellenére kiment a mögötte lévő, fedett erkélyre. Egy ősrégi, kőből épült, vidéki udvarház első emeletén volt. A ház ablakai sötétlettek, odalent az udvaron fekete pocsolyákba gyűlt az eső. Az egyik falhoz egy karikát és egy botot támasztottak, mintegy emléket állítva a gyermekkornak. Az ereszek alatt három szürke köpenyes kölyök játszott valamit, talán golyóztak vagy kockáztak. Alice látta, hogy az egyik lány előhúz a háta mögül egy pipát, lopva beleszív néhányat, azután továbbadja. A kapuőr házikója mellett a kőpadon tolvajlámpás égett. A kapu túloldalán vörösagyagos út kanyargott, barna, kiszáradt fű és melléképületek szegélyezték. A ház magasan egy tó fölött állt, a tó közepén volt egy sziget, és a romok között hatalmas fa magasodott, aranyszínű levelekkel. A birtok területe körül málladozó, régi fal kanyargott. Mindent összevetve rideg, magányos helynek tűnt.

Skócia – gondolta morcosan Alice. – Kibaszott Skócia.

Coultont, Charlie-t és Marlowe-t sehol sem látta. Az egész ház kihaltnak tűnt, de Alice hirtelen megpillantott egy idős asszonyt a keleti szárny egyik magas, emeleti ablakában. Fonnyadt kezét összekulcsolta maga előtt, a fején borzas, ősz haj meredezett. Egy perc elteltével a nő behúzta a függönyöket.

– Már kezdtem attól félni, hogy Szent Iván-éjig fog aludni – mondta egy hang.

Alice megfordult, és megpillantotta az erkélyajtóban Mrs. Harrogate-et. Nem viselte a fátylát. Csúnya zúzódások éktelenkedtek az arcán, a bal szeme belilult, sötétebb lett, mint az anyajegye, és annyira feldagadt, hogy nem tudta kinyitni. Nagyon elegáns ruhát viselt: a mellénél csőszerű hurkákba rendeződött, a kézelője passzos volt, és egy hímzett gallér rejtette el az özvegy nyakát. De Alice elsősorban azért bámulta meg, mert a feje és a bal füle vastagon be volt kötözve, az arcát és a kezét karmolásnyomok hálózták be.

Harrogate előrébb suhant, a tekintetéből kimerültség és szomorúság áradt.

– Valóban érdekes látványt nyújtok, Miss Quicke, de nem kell így megbámulnia – közölte. – Jöjjön csak! Magának még ágyban a helye.

– Elvették a fegyveremet.

– Bizonyára a saját biztonsága érdekében. Hogy érzi magát? Ez a sebesülés távolról sem hétköznapi, de rendbe fog jönni, higgye el!

Alice válaszképp csak megérintette az oldalát.

– Marlowe biztonságban van – folytatta az özvegy, mintha olvasna a nő gondolataiban. –Elküldtem valakit szólni neki, hogy felébredt. Majd meglátja, Marlowe kész híresség errefelé. A fiú, aki elmenekült Jacob Marber karmából… Mindannyian nagyon kíváncsiak rá, még az idősebbek is. Szerintem senki sem számított rá, hogy vissza fog térni.

Alice arca grimaszba rándult. Az ápolónő úgy nevezte Marlowe-t: „a ragyogó fiú". Eszébe jutott New York, az az éjszaka a parkban, amikor a gyerek meggyógyította a térdét. Átvette tőle a fájdalmat.

– Csinált velem valamit?

– Úgy érti, meggyógyította-e magát? Ühüm. Abban az ósdi kocsiban, idefelé jövet. – Az özvegy arca egy pillanatra elkomorult. – Dr. Berghast rendkívül elégedett volt.

Alice furcsállotta a megjegyzését, de mielőtt rákérdezhetett volna, Harrogate leült mellé az ágyra, és megsimogatta a karját.

– El kell mondanom magának valamit, Miss Quicke, most, amíg még egyedül vagyunk. Mr. Coulton meghalt.

– Hogyan?

Harrogate felsóhajtott.

– Jacob megölte a vonaton.

– Ó… – nyögte Alice letaglózottan.

– Nagyon erős volt. Azt hitte, semmi sem árthat neki. És én is… én is azt hittem.

Alice emlékezett arra, hogy Coulton betolta maga mögé őt és a gyerekeket, meg az üvöltésekre, miközben a vasúti kocsi sötétségbe borult.

– Amikor utoljára láttam… Megváltozott. Gondolom, a tehetségét használta. Rávetette magát Marberre a kocsiban, hogy nyerjünk egy kis időt, amíg elmenekülhetünk.

Harrogate bólintott.

– Igen, ez jellemző rá. – Elfordította a fejét, hogy Alice ne lássa az arcát. A kötést igazgatta a fülénél, hogy lefoglalja valamivel a kezét. – Nos, össze kell szednünk magunkat – mondta kissé rekedtes hangon. – Mr. Coulton sohasem rajongott az érzelgősségért, igaz? Szóval, úgy látom, útra készen áll.

Alice lepillantott az öltözékére.

– Én… én nem…

– Ami engem illet, hamarosan visszatérek Londonba. Sürgős ügyek várnak rám, amelyek nem tűrnek halasztást. A maga számára is lesz hely a kocsiban. – Hirtelen mintha eszébe jutott volna valami. – De maga még nem is látta az intézetet. Szeretne körülnézni?

Alice csak némán bólintott. Még mindig remegett.

Úgy vánszorogtak a hosszú, széles folyosón, mint két rokkant. Alice arra gondolt, ha valaki meglátná őket így, őt a hosszú kabátjában, ahogy két kezét az oldalára szorítja, és Mrs. Harrogate-et az özvegyi ruhájában, feldagadt szemével és bekötözött fejével, biztosan megbámulná őket, talán még ki is nevetné. De egy lélek sem volt a környéken, míg a két nő végigcsoszogott a rosszul megvilágított folyosón. Csak minden második fali tartóban égett a gyertya, ahogy elhaladtak a csukott ajtók előtt, végig a sötét faburkolat mellett, majd a folyosó elkanyarodott, és egy széles lépcső vezetett lefelé. A távolból gyerekhangok és futó léptek zaja hallatszott. Alice-nek az járt a fejében, hogy az udvarház belseje sokkal nagyobb, mint amekkorának lennie kellene. Túl sok ajtó volt benne.

– Azért, mert egy orzinra épült – magyarázta Harrogate, az ép szeme sarkából figyelve Alice reakcióját. – Le vagyok nyűgözve. Az emberek többsége nem veszi észre ilyen gyorsan, sokan teljesen megkavarodnak. Egyszer járt itt egy nő, aki szó szerint belebetegedett. – Felvonta a szemöldökét. – A Cairndale-ház valóban nagyobb belülről, mint kívülről. Ez egy liminális tér, átjáró a világok között. Itt találkozik egymással az élők és a holtak világa.

Alice vetett rá egy furcsállkodó, nyugtalan pillantást, de hallgatott.

Elindultak lefelé a kőlépcsőn. Az ólomüveg ablak vérvörös fényt vetített az arcukra. Az ablaktáblák a szentté avatott holtak életét ábrázolták.

– Az orzin, Miss Quicke, az utolsó átjáró a világok között. Egykor létezett több is, de mára csak ez az egy működik itt, a Cairndale-ben. A mi feladatunk, hogy megőrizzük. Pontosabban dr. Berghasté. Fontos, hogy zárva maradjon.

– Miért?

– Mert különben átjönnének a holtak – felelte Margaret kertelés nélkül. – Vagy valami még rosszabb…

Alice hitetlenkedve felvonta a szemöldökét. Ez az egész kész őrültségnek hangzott.

– Hát akkor, gondolom, jobb is zárva tartani – motyogta.

– A Cairndale mindig is ezen a helyen állt – folytatta Mrs. Harrogate. – Az eredeti építmények régiek, annyira, hogy el sem tudja képzelni. Egykor egy monostor működött itt. A romjai még mindig állnak a Loch Faeben lévő szigeten. Látta esetleg az erkélyéről? A birtokot évszázadokkal ezelőtt vásárolta meg az első tehetségek egyike, aki nemesi rangot szerzett. Ő álmodta meg ezt a helyet olyannak, ahogy ma is láthatja. Mint említettem, az egyik első tehetség volt, ám amikor rájött, hogy léteznek még hozzá hasonlók, elhatározta, hogy ez a birtok lesz a menedékük. Látja, ez itt ő – állt meg egy megfeketedett portré előtt. Sötét szem pillantott le rájuk a réges-rég elhunyt férfi arcából. – Az eredeti épületet természetesen megtoldották, először a rászorulók kórháza lett belőle, utána szanatórium, és végül a klinika. Legalábbis mi azt szeretnénk, hogy klinikának tűnjön, de valójában kezdettől fogva menedék volt a benne lakó tehetségek számára. Persze sokuk már eléggé öreg. Találkozni fog velük, legalábbis néhányukkal, amikor kijönnek a szobájukból. De csak azok fognak előbújni, akik szívesen megmutatják magukat. Az elmúlt néhány évben az intézet egyfajta… iskolaként is működött.

– A gyerekek számára.

– Igen. Jelenleg huszonegyen vannak. Néhányan persze elmennek, amikor felnőttkorba lépnek. Meg kell tanulniuk, hogyan irányítsák és összpontosítsák a tehetségüket. – Itt tartott egy lélegzetvételnyi szünetet. – Ez bizonyára nagyon furcsán hangzik a maga számára.

Alice felpillantott a kazettás mennyezeten lógó, régi, kerék alakú gyertyatartókra.

– Mihez képest furcsán?

Az özvegy elmosolyodott, majd tovább-ballagott.

– Jelenleg alig tucatnyi régi lakó van itt. Ezenfelül dr. Berghast és a pár fős személyzet. A gyerekeket kis létszámú csoportokra bontják, és csak néhány tanár foglalkozik velük. A… keveredést nem támogatják. Dr. Berghast szerint korlátozni kell a bizalmas viszonyok számát.

– Miért?

Mrs. Harrogate vállat vont.

– Nem szokta megosztani velem az indokait.

Beléptek egy hatalmas előcsarnokba. Minden sarokban perzsaszőnyegek terültek el, a szőnyegeken pedig bőrfotelek, kör alakban elrendezve. A néptelen csarnokban makulátlan tisztaság uralkodott. A hátsó falat hatalmas, kőből épült kandalló foglalta el, és mind a két oldalán ajtók nyíltak a mögöttük lévő sötétségbe.

– Az egyik ajtó az étkezőbe vezet, a másik a dohányzóba, ahová csak férfiak léphetnek be – magyarázta Harrogate.

Alice megvetően felhorkant.

– Csak csöndesen! – intette Harrogate. – Egy botrányos látogatás bizonyára hosszú időn keresztül beszédtémát szolgáltatna a régi lakók számára. A bal oldali folyosó vezet Charlie és Marlowe tantermébe. Miss Davenshaw lesz az osztályfőnökük. Szigorú nő, de igazságos. Az órái többségét a melléképületekben szokta megtartani. Azok jobban… megfelelnek a célnak. Természetesen bejárhatja a birtokot, Miss Quicke, de azt javaslom, hogy a saját biztonsága érdekében ne menjen a melléképületek közelébe.

Alice vetett rá egy bosszús pillantást.

Mrs. Harrogate bizonyára észrevette, hisz semmi sem kerülte el a figyelmét, de nem kommentálta. Összekulcsolta az ujjait, és komoran bólintott.

– Bizonyára rengeteg kérdése van, Miss Quicke. Dr. Berghast be fogja hívatni az irodájába, ha megerősödik.

Abban a pillanatban futó léptek zaja hallatszott, az egyik tölgyfa ajtó kitárult, és szélsebesen kirohant rajta egy lány. Azután felbukkant Charlie. Amikor megpillantotta Alice-t, megtorpant, és döbbenten rámeredt. A nyomozó arra gondolt, hogy egészen boldognak látszik, mintha az a fiú lenne, aki egy másik életben, egy másik világban lehetett volna.

Azután felbukkant Marlowe. Nagyon igyekezett, hogy rövid kis lábával tartani tudja az iramot a többiekkel. A haja borzas, az inge kitűrve, és hevesen hadonászott a karjával. Igen, ez Marlowe.

– Alice! – kiáltotta. – Végre felébredt!

Azonnal odaszaladt hozzá. A nőnek megroggyant a térde.

– Ó, hála az égnek! – suttogta. Hevesen átölelte a kisfiút, és átjárta az apró testből áradó melegség.

MÁR KÉSŐRE JÁRT, amikor Margaret Harrogate átvágott az intézet vizes udvarán, és belépett a keleti szárny egyik jellegtelen ajtaján. A gondolatai Alice Quicke körül forogtak. Megint fájt a feje és a füle, a kezét rászorította a kötésre, mintha ezzel megállíthatta volna a fájdalmat. Sietős léptekkel vágott át a szobákon, a fehér vásznakkal letakart bútorok közt, a behúzott függönyök mellett. Amikor odaért a vastag tölgyfa ajtóhoz, kétszer bekopogott, és amint egy hang válaszolt, felemelte a nehéz fémkarikát, elfordította, majd belépett.

A szobában por, fűszerek és ázott föld szaga terjengett. Dr. Berghaston kívül senki sem kedvelte ezt a helyet. Ez volt az intézet legrégebbi szobája. A hosszú fémpolcokon tégelyek sorakoztak, a címkéjük besárgult és megfakult, a falak mellett fából készült munkapadok álltak, amelyeken régimódi súlyok, különböző méretű mérőeszközök és kanalak sorakoztak.

A doktor az ablak előtt állt, az esőt nézte. Egykor hollófekete haja mára megőszült, s rálógott a gallérjára. A keze azonban még mindig erős volt; most összekulcsolta a háta mögött. A bütykei megdagadtak, és kidudorodtak, mint göcsörtök a fán. Megőrizte erőteljes alkatát, széles hátát.

– Az a lény jár a fejemben, amit el akart hozni nekem – mondta anélkül, hogy megfordult volna. – A vérszívó, ami lezuhant a vonatról. Maga szerint meghalt?

– Nem – felelte meglepetten Margaret. – Nem ilyen könnyű megölni.

– Meg tudják találni?

– Nem lenne egyszerű.

– Semmi sem egyszerű, amit érdemes megtenni, Mrs. Harrogate. – Miután a nő hallgatott, a doktor megfordult. – Nos, hogy érzi magát Miss Quicke?

– Korai lenne megítélni – felelte Margaret. – Elmondtam neki, hogy mi történt Mr. Coultonnal. Lehet, hogy várnom kellett volna még egy kicsit. Ha találkozik vele, kérdéseket fog feltenni Adra Nornnal kapcsolatban. Mit fog mondani neki?

Dr. Berghast lesimította a szakállát.

– Az igazat – felelte megfontoltan. – Legalábbis, amennyit tudok belőle. – A szeme úgy csillogott, mint egy-egy szürke kavics. – Alice Quicke szerepe itt korántsem ér véget. Mit gondol, megfelel a céljainknak?

Margaret elgondolkodott.

– Még nem áll készen – mondta végül. – De készen fog állni. Látta már a fiúkat?

– Még nem, de hamarosan meglátogatom őket. – A doktor alaposan szemügyre vette Margaretet. – Tudja, hogy az a kisfiú kicsoda?

Margaret bólintott.

A doktor kopogni kezdett a hüvelykujjával az összekulcsolt kezén.

– A fiú visszatért hozzám – mondta csöndes megelégedéssel. – Maga megmondta, hogy így lesz.

A férfi arcán sötét mohóság tükröződött. Margaret megborzongott tőle.

18

AZ IFJÚ TEHETSÉGEK

BIZTONSÁG, C HARLIE Q VID biztonságban érezte magát.

Furcsa érzés volt, miután egy titokzatos, fegyveres, angol férfi elrabolta, és elvitte egy ködös városba, aztán meg… Az ég szerelmére, egy szörnyeteg üldözte! Erre most biztonságban érezte magát. Az első intézetben töltött, hosszú éjszakán egy keskeny szobában aludt, aminek rézsútos volt a plafonja. Marlowe a szomszédos ágyban szuszogott. A vonaton átélt szörnyűségek megfakultak, mint egy rossz álom. Az összes kegyetlen világ, amit megismert – a nyomasztó börtön Natchezben, a napszítta gyapotföldek a Mississippi-deltában és Wapping sötét utcái – nagyon távolinak tűnt.

Biztonság. Csodálatos érzés volt. Éppen ezért az első reggelen, amikor Charlie elfojtott hangokra, lányhangokra ébredt, nem ijedt meg. Nem ugrott ki az ágyból felemelt ököllel, verekedésre készen. Kábán, mozdulatlanul feküdt a takaró alatt, és hallgatózott. A lányok ketten voltak, és Marlowe-ról beszéltek.

– Szerinted igaz? – suttogta az első. – A ragyogó fiú? Tényleg ő az?

– Valószínűleg.

– Hűha! Pedig nem néznéd ki belőle, igaz?

– És ezt épp te mondod?

– Halkabban! Lehet, hogy hall minket.

– Miss Davenshaw azt mondta, hogy Amerikában találták meg. Valahogy odakeveredett. És azt a másikat is. Azt mondta, hogy Jacob Marber megtámadta őket a vonaton, de legyőzték. Ez a fiú győzte le. Újra.

– Ennyi mindent elmondott neked?

– Igen.

– Nekem nem. Vajon miért?

– Ezt komolyan kérdezed?

Elfojtott, orrhangú nevetés.

– Teljesen mindegy, hogy ezt a kettőt hol találták. Akár az Északi-sarkról is hozhatták volna őket. A jó öreg Jacob még nem végzett velük, az biztos. – Ruhasuhogás. A lány közelebb ment Charlie-hoz. – Nahát, Ko! Felébresztetted.

Charlie kinyitotta az egyik szemét. A szobában világos volt. Vastagnak érezte a nyelvét, megmozgatta az állkapcsát, és levegő után kapkodott. Marlowe még aludt a másik ágyban, belecsavarodott az ágyneműbe, az arca egészen kisimult. Charlie felemelte a fejét, és megpillantotta a lányt.

A keskeny íróasztalon ült, a lábát lóbálta. Talán két évvel lehetett idősebb Charlie-nál, és egyszerű, szürke kötényruhát viselt. Nem fehér volt. Charlie látott Natchezben kínai vasútépítő munkásokat, egy kicsit azokhoz hasonlított. Keskeny arc, ázsiai szem, hosszú, fényes, fekete hajfonata a derekát verdeste. Sötét kesztyűt viselt, melyet az ujjvégeken kivágtak. Charlie még sohasem látott ilyen lányt. Aztán rádöbbent, hogy rajta felejtette a szemét, mire elvörösödött, és elfordította a fejét.

– Tudtam, hogy nem alszol – közölte a lány. – Rossz színész vagy. Mindig úgy teszel, mintha aludnál, hogy megleshesd a lányokat?

– Én… én soha… – dadogta Charlie. – Úgy értem, hogy nem…

– Ezek szerint te Charlie Ovid vagy – folytatta közönyösen a lány, és alaposan végigmérte Charlie-t. – Idősebbnek hittelek. Én Komako vagyok.

Charlie nyugtalanul körbenézett. A másik lányt sehol sem látta.

– Kivel beszélgettél?

Komako ártatlan képet vágott, és a hajával babrált.

– Tessék?

– Beszélgettél valakivel. Hallottam. Volt valaki más is a szobában.

– Itt?

Charlie értetlenül pislogott, és hirtelen elbizonytalanodott.

De abban a pillanatban érezte, hogy megmozdul mellette a levegő, és az ablakon beszűrődő, halvány fényben valami fodrozódást vélt felfedezni.

– Búúú! – suttogta a fülébe a második lány.

Charlie majdnem kiesett az ágyból. Nekihátrált a fejtámlának, belebámult az ürességbe, közben hevesen vert a szíve. Senkit sem látott.

– Itt vagyok, Charlie. Nem ott, hanem itt.

Charlie rémülten kapkodta a fejét. Arra gondolt, hogy talán elment az esze. Beverte a fejét a vonaton, és most hangokat hall.

De a hang valóságos volt.

– Nyugi, nem őrültél meg – mondta. – Én vagyok a láthatatlan lány.

Charlie lassan kinyújtotta a kezét, de nem ütközött bele semmibe.

– Te… kísértet vagy?

Komako vágott egy grimaszt.

– Ő is egy tehetség, Charlie. Ugyanolyan, mint mi.

– Ribsnek hívnak – szólt vidáman a hang alig egy méterre Charlie-tól. – De halkabban kell beszélned. Nem lenne szabad itt lennünk. Ez illetlen dolog. Miss Davenshaw elevenen megnyúzna bennünket, ha megtudná, hogy itt vagyunk. Az ott tényleg a ragyogó fiú? Aki legyőzte Jacob Marbert, és életben maradt?

– Hát – kezdte Charlie. – Igen…?

– Hé, te nem is tudod, ki ő? Hallod ezt, Ko? Ő még nem tudja.

– A te kis barátod nagyon híres – magyarázta Komako. – Mindenki halottnak hitte.

– Híres?

Komako vállat vont.

– Aha. Ő a ragyogó fiú. Évekkel ezelőtt ő mentette meg az intézet összes lakóját Jacob Marbertől. Akkoriban még csecsemő volt. De eltűnt, elrabolták…

Charlie ránézett a még mindig békésen alvó Marlowe-ra. Egyelőre kábának érezte magát, és bár próbálta értelmezni a lányok szavait, nem ment könnyen, össze volt zavarodva. Úgy tűnt, a lányok arra várnak, hogy mondjon még valamit, ezért megszólalt:

– Ki az a Miss Davenshee?

– Davenshaw. A nevelőnőnk. Nem olyan borzasztó. – A láthatatlan lány, Ribs csettintett a nyelvével. – Hamarosan megismered. De mesélj, milyen volt, ott a vonaton? Mármint Jacob.

– Honnan tudjátok, hogy mi történt a vonaton?

– Mindenki tudja az intézetben, az összes lakó erről beszél. Alfie Mr. Smythe osztályából fogadásokat is kötött rá. Ugye te is ott voltál azon a vonaton? Megküzdöttél Jacobbal?

Charlie maga köré tekerte a pokrócot.

– Leginkább Marlowe küzdött meg vele. Marlowe és Alice. Én nem sok mindent csináltam.

– Nos, nem haltál meg. Az is valami. – Komako leugrott a földre, és odalépett Marlowe ágyához. – Nagyon kicsi.

– Igen.

– Hány éves?

– Nyolc.

– Nagyjából stimmel. – Komako arca furcsa kifejezést öltött. Szomorú volt, és dühös. – Itt nincsenek ilyen kicsi gyerekek.

Charlie mellett megnyikordult a matrac: Ribs leült az ágyra.

– Nos, újra visszatért közénk. És te is itt vagy! – Színpadiasan lehalkította a hangját. – Neked mi a különleges képességed? Ugye nincs egy húsgólem az ágyad alatt?

– Micsoda?

– Nem tudja, mi az – mondta Komako. – Hamarosan találkozni fogsz Lymenionnal, Charlie, Aki Már Közénk Tartozik. Elég… gusztustalan.

– Szerintem nagyon édes, Ko.

– Nem az. Még Oskar szerint is gusztustalan.

– Én… Nos… Meggyógyulok – mondta halkan Charlie. – Nem sérülök meg, és nem lehet megölni. Ez mindig is így volt.

Komako a fiút fürkészte sötét szemével. Charlie karjába hirtelen belecsípett valaki, mire meglepetten felkiáltott.

– Jézusom! Ezt meg miért csináltad?

– Azt mondtad, téged nem lehet bántani – felelte sértődötten Ribs.

– De lehet, csak meggyógyulok.

– Ó…

Komako elvigyorodott.

– Ribs hajlamos elsiklani a részletek felett – magyarázta.

– Egyáltalán miféle név az, hogy Ribs? – kérdezte bosszúsan Charlie.

– Nagyon is szép – felelte Ribs. – És mivel a tetves lovakat szokták Charlie-nak hívni, én a helyedben hallgatnék.

Úgy tűnt, Komako pompásan szórakozik.

– Valójában Eleanor Ribbonnak hívják. De ha így szólítanád, nem úsznád meg egy csípéssel.

Charlie még mindig a karját dörzsölgette, amikor az ágyrugók megnyikordultak. Marlowe felült, megdörzsölte a szemét az öklével, körbenézett, majd álmosan elmosolyodott.

– Sziasztok! – mondta szégyenlősen.

KÉSŐBB, AMÍG A FIÚK felöltöztek, Komako Onoe a szobájuk előtt sétálgatott a folyosón, és a gondolataiba merült. Igazság szerint nem tartózkodhattak volna a fiúk folyosóján, de Mr. Smythe és a többi gyerek már lement reggelizni, vagy a termükben voltak, Miss Davenshaw-nak pedig nem kell megtudnia.

Komako fejében még zavaros volt a kép. A fiúk elég hétköznapinak látszottak, habár a Cairndale-ben semmi sem számított hétköznapinak. És ahogy a ragyogó fiú megjelent a maga hús-vér valójában, a lányt megrohanták az emlékek. Arról az éjszakáról, amikor Jacob visszatért. Megváltozott, erőszakos lett, és olyan sötét volt, mint a por, ami az ökléből áradt. Komako és Ribs látta őt messziről az éjben, de nem mentek a közelébe, nem mentek elég közel hozzá ahhoz, hogy beszéljenek vele. Komako ritkán látta a csecsemőt, akit Jacob meg akart ölni, vagy elrabolni, csak a sírását hallotta néha éjszakánként, amikor nyitva volt az ablaka. De a következő reggelen látta az összetört bölcsőt, a betört ablakot. Azóta is önmagát hibáztatta. Talán ha beszélt volna Jacobbal, meg tudta volna állítani.

Ezek a dolgok jártak a fejében, miközben a fiúkra várt. Érezte, hogy Ribs őt figyeli, és az arckifejezéséből próbálja kitalálni a gondolatait.

– Most, hogy felébredtek, el kellene vinnünk őket Miss Davenshaw-hoz – mondta Komako halkan. – Biztosan várja őket.

– Vagy… – szólt ravaszul Ribs testetlen hangja – tehetnénk egy… kitérőt. Megmutathatnánk nekik az öreg kísértetházat. Felfedezhetnék a titkait.

Komako ingerülten felfújta az arcát.

– Nem, Ribs, nem visszük el őket a Pókhoz.

– Ebben a napszakban nagyon szép a tó. Jó móka lenne…

– Nem.

Ők Póknak nevezték azt a tehetséget, amelyik a monostor romjai között aludt. A glifikust. Sohasem ébredt fel teljesen, és állítólag olyan öreg volt, hogy belenőtt a régi kövek között magasodó hegyi szilfa gyökereibe. Szóbeszéd járta, hogyha az ember megsimogatta a bőrét, meglátta az igazságot. A Pók találta meg álmában az elveszett gyerekeket; ő tartotta zárva az orzint, a túloldalra rekesztve a holtakat és a gonosz minden formáját. Ha vele bármi is történne, az orzin kitárulna, és a halottak elözönlenék ezt a világot. Senki sem tudta, hogy ez pontosan mivel is járna, de a tanultak alapján annyit azért sejtettek, hogy ez a lehetőség nem sok jóval kecsegtet. A Pók védte meg az intézet falait az olyan lényektől, mint Jacob és a draugr. Szigorúan tilos volt megzavarni.

Ami természetesen azt jelentette, hogy Ribs már járt nála. Ribs, aki mindenhová beosont, és mindenbe beleütötte az orrát. Senki másnak nem volt bátorsága hozzá. Komako nem tudta, hányszor látogatta meg, de Ribs megesküdött neki, hogy a bőrét sohasem érintette meg, azt nem merte megtenni.

A láthatatlan lány egy halk dübbenéssel nekidőlt a falnak, és egyesével megropogtatta az ujjait.

– Charlie jóképű fiú. Egy rémült nyúlra emlékeztet.

– Ne légy közönséges! – morogta Komako. Előrehúzta a copfját.

– Te is így gondolod. Láttam.

– Nem bízok meg benne, és neked sem kellene.

– Te senkiben sem bízol meg. Rengeteg rossz emberrel találkoztam már életemben, Ko. És ő nem az. – Ribs megszívta az orrát, azután pajkosan hozzátette: – Nem olyan nehéz megbízni valakiben. Elég, ha az ember megérinti a Pókot, és azonnal zagyválni kezd…

De ekkor a fiúk kijöttek a szobájukból, a hajuk borzas volt, a szemük álmos. Mind a ketten az intézeti egyenruhát viselték, galléros inget és szürke mellényt. Marlowe keze eltűnt az ing ujjában, míg a magas, cingár Charlie csuklója fölött harangozott a mandzsetta, és fél kézzel a nadrágja derekát tartotta. Komako rosszallóan felvonta a szemöldökét, mire a fiú hirtelen óriási érdeklődéssel bámult le a cipőjére.

Komako mogorva arcot vágott, hogy elnyomja a mosolyát. Ezt a srácot könnyen zavarba lehetett hozni. Bronzos bőre az arcán és a nyakán annyira makulátlanul simának látszott, szinte izzott a fényben.

– Látni akarom Alice-t – közölte Marlowe. – Segítenétek megkeresni?

– Még nem ébredt fel – felelte Ribs hangja. – És először Miss Davenshaw-val kell találkoznotok.

Komako látta, hogy Marlowe rémült pillantást vet Charlie-ra. Mind a ketten hallgattak. A lány értette az óvatosságot, a félelmet. Már kilenc éve élt Skóciában, de még mindig érezte, pedig Tokió, a régi színház, imádott húga, Tesi és minden egyéb már elhalványodott benne, mint a szépia vagy egy régi dagerrotip. Még mindig voltak olyan reggelek, amikor elszoruló torokkal ébredt, és valóságosnak érezte a húga kezének melegét a tenyerében, s miközben az álom visszacsúszott az álmok világába, újraélte, hogy elveszíti őt. Alig bírta elviselni. Ezeken a reggeleken legszívesebben elsírta volna magát. Egy ilyen kicsi és jószívű teremtést nem lett volna szabad így kiszakítani a világból. De megszokta az intézetet, gyorsan tökéletesítette az angoltudását, és szoros barátságot kötött Ribsszel, Oskarral és még néhány gyerekkel. Itt szürkeség volt, és hideg, az étel nehéz és kesernyés, a ruhák merevek és kényelmetlenek. A keze ugyanolyan vörös és repedezett maradt. Ez mind igaz volt. De létezett egy másik világ az intézeten kívül, ahol Komako felcseperedett. Az a világ tele volt kegyetlenséggel és fájdalommal, úgyhogy hálás volt a menedékért.

És idővel Charlie és Marlowe is az lesz.

Elhaladtak a fiúk szobái előtt. Az ajtók nyitva voltak, az ágyak bevetve, minden a helyén. Komako szemmel tartotta Charlie-t és Marlowe-t, miközben végigmentek a folyosón, majd le a keskeny személyzeti lépcsőn Miss Davenshaw és a tanterem felé. Furcsa érzés volt belegondolni, hogy találkoztak Jacobbal, látták őt, és megküzdöttek vele. Még mindig olyan… ártatlannak tűntek. Komako évek óta nem látta Jacobot. Amikor néha eszébe jutott, az a férfi jelent meg előtte, aki Tokióban és a tengeri hajóúton volt. A csöndes szomorúságra emlékezett a szemében, a kedvességére és azokra a nyugalmas pillanatokra, amikor szótlanul álltak egymás mellett a korlátnál, s végignézték, ahogy a nap belesüllyed a tengerbe. Jacob megtanította neki, hogyan irányítsa a tehetségét, hogyan hívja magához a port úgy, hogy ne okozzon neki olyan erős fájdalmat, hogy elviselhetőbb legyen a csuklójába felkúszó hideg. Komako persze akkor is tudta, hogy Jacob így akarta elterelni a figyelmét a húga elvesztése fölött érzett gyászáról, és hálás volt érte. De már az utazásuk első szakaszában látta, amikor Kína partvonala mellett hajóztak, és mielőtt Jacob eltűnt, hogy a férfi egyre zárkózottabb lett, és keveset aludt. És tudta, hogy ezt Mr. Coulton is észrevette. Azután Komako megérkezett a Cairndale-be, s elkezdődött az új élete. A tanórák Miss Davenshaw-val: számtan, irodalom, szépírás, földrajz. A barátság Ribsszel. Az orzin története és a tehetségek természete. A gyakorlati órák, amelyeken megtanulta, hogyan mozgassa a port, és hogyan irányítsa.

De azon a borzalmas éjszakán Jacob visszatért, megölte azt a két szerencsétlen gyereket a folyónál, és egy csecsemőt üldözött megszállottan. Az a csecsemő pedig most itt volt, az esélyek dacára életben maradt, lassan cseperedett, ő lett a híres ragyogó fiú.

Komako látta az esőt a párás ablakokon keresztül. Odakintről halvány fény szűrődött be a folyosóra. Már majdnem odaértek a tanteremhez, amikor Charlie odalépett hozzá, hogy kifaggassa.

– Te még nem árultad el, hogy mi a tehetséged.

Komako a fiú arcát kémlelte. Bebugyolált kezét már a kilincsen tartotta. És ekkor feléledt benne valami, egyfajta makacsság, amivel mindenkit ellökött magától, pedig Ribs annyiszor figyelmeztette, hogy ne engedjen teret neki. Lényének ez a keserű része szemlélte most Charlie őszinte arcát, meglátta benne a nyitottságot – és mereven hátat fordított neki.

– Ugye emlékszel Jacob Marberre, aki rátok támadt a vonaton?

Charlie bólintott.

– Olyan vagyok, mint ő – közölte Komako szárazan.

Nem nézte meg, hogy miféle hatást váltottak ki a szavai Charlie-ból. Nem akarta látni a fiú arcán a viszolygást vagy az undort vagy bármi ehhez hasonlót. Ingerülten kinyitotta az ajtót, és belépett a terembe.

CHARLIE NEM UNDORODOTT, és nem is viszolygott tőle. Hallotta a lány hangjában a fájdalmat, és tudta, hogy a szégyenből fakad, mert ő is ezt érezte egész életében. Már bánta, hogy feltette ezt a kérdést.

A tanterem úgy nézett ki, mintha egykor könyvtár lett volna. Nagyon világos volt, a hátsó fala üvegtáblákból készült, és bőrkanapék álltak előtte. Amikor beléptek a terembe, Marlowe megfogta Charlie kezét, azután végigmentek az asztalok közötti folyosón. Balra karzat emelkedett a fejük fölött, és a falakat mind a két oldalon könyvespolcok borították.

A terem elejében egy nő alakja rajzolódott ki az ablakok előtt, magas és halálosan merev. Földig érő szoknyát viselt fehér blúzzal, ami kihangsúlyozta csontos alakját, ahogy ott állt az asztala mellett. Ő volt Miss Davenshaw. Amikor a két fiú felé fordította a fejét, Charlie észrevette, hogy fekete kendő van a szeme elé kötve: vak volt.

– Mr. Ovid, és az ifjú Marlowe úrfi. Nagy örömünkre szolgál, hogy a Cairndale-ben üdvözölhetjük önöket. Miss Onoe bizonyára megmutatta maguknak az épületet.

Charlie vetett egy nyugtalan pillantást Komakóra.

– Nos… valamelyest.

– Értem. – Az idős nő elhallgatott, a fal felé fordította a fejét, és fülelt. – Miss Ribbon! – szólt metsző hangon. – A hallgatózás udvariatlan dolog.

– Nem hallgatóztam, Miss Davenshaw – tiltakozott Ribs. – Esküszöm!

– És leskelődni sem szoktunk, Miss Ribbon. Főleg nem anyaszült meztelenül. – A vak nő odasétált az ablak alatti szekrényhez, kihúzta az egyik fiókot, és kivett belőle egy kötényruhát. – Legyen szíves megfelelő öltözékben részt venni a tanítási órákon!

– Igenis, Miss Davenshaw – felelte alázatosan Ribs.

Charlie ámultan figyelte, ahogy a kötényruha végighalad a tábla előtt a levegőben. Egy pillanattal később Ribs láthatóvá vált. Elpirult, és gyorsan kisimította az arcából vörös tincseit. Alacsonyabb volt Komakónál, az arcát szeplők borították, az ajka finom. Charlie tátott szájjal meredt rá. Még sosem látott ilyen zöld szemet. Mellette Marlowe ugyancsak megbabonázva nézte.

– Mi az? – kérdezte Ribs, és résnyire húzta a szemét. – Nem nőtt még egy fejem, vagy tévedek?

Charlie nyelt egy nagyot, és elfordította a fejét.

– Te olyan… nagyon szép vagy – suttogta Marlowe.

Komako felhorkant.

Miss Davenshaw visszasétált az asztala mellé, és ujjával rábökött Charlie-ra.

– Mr. Ovid! – mondta. – Jöjjön közelebb!

Charlie bizonytalanul nézett Komakóra. Ribs, aki a barátnője mellett állt, vigyorgott és bólogatott. Charlie odament Miss Davenshaw-hoz, majd a vak nő nagyon óvatosan végigtapogatta az arcát az ujjai hegyével. Végigsimította az orrnyergét, a szemüregét és a száját. Az érintése hűvös volt, puha és csodálatos.

– Most már látom magát – dünnyögte halkan, mintha megáldotta volna Charlie-t.

Miközben Marlowe arcát is végigtapogatta, a kisfiú megszólalt:

– Miss Davenshaw! Alice jól van? Látni szeretném.

A nő végighúzta az ujját az állán és a fülén.

– Miss Quicke pihen, gyermekem – felelte. – Később meglátogathatja. Úgy tudom, szépen gyógyul, és ezt magának köszönheti. Ó, igen… Ön is helyes fiatalember. Az elmúlt években sokat gondolkodtam azon, hogy mivé fogja kinőni magát. Örülök, hogy nem lett magából szörnyeteg. Most már leülhet.

– Ez vicc volt – súgta oda Ribs Charlie-nak. – Néha kifejezetten vicces.

De Charlie-nak az járt a fejében, amit a vak nő mondott Miss Alice-ről és Marlowe-ról. Nem értette a dolgot.

– Hogy értette azt, hogy ezt neked köszönheti? – súgta Marlowe-nak, miután leültek.

– Segítettem – felelte Marlowe. – A kocsiban, idefelé jövet. Alice beteg volt, és segítettem neki.

– Rendben – szólalt meg Miss Davenshaw. – Bizonyára rengeteg kérdésük van. Nos, mi a Cairndale Intézet célja? Miss Ribbon, felvilágosítaná erről a vendégeinket?

– Hát… ez az otthonunk?

– Az otthon nem cél, Miss Ribbon. Miss Onoe?

– Megvéd bennünket a holtaktól.

– Pontosan. A holtaktól és a draugrtól. Felügyeljük az átjárót a világok között, és vigyázunk arra, hogy zárva maradjon. És mi a célja az intézetnek az életük szempontjából?

– Hogy felkészítsen bennünket – felelte Komako. – Felruház bennünket azokkal a képességekkel, amelyek a biztonságunkhoz szükségesek.

– Képességekkel és tudással. Az intézetben huszonegy diák van. Idővel a többiekkel is találkozni fognak, ez kétségtelen. De elsősorban egymással lesznek kapcsolatban. Az intézet céljának megfelelően délelőtt tanórák vannak, amelyek során oktatásban részesülnek, délután pedig gyakorlati foglalkozások, amelyek során mindenki a saját tehetségének az irányítását és a megerősítését gyakorolja. Régóta nem járt nálunk öngyógyító, Mr. Ovid. Nagy örömünkre szolgál, hogy csatlakozik köreinkhez.

– Igen, asszonyom.

– És ami önt illeti, Marlowe. Lehet, hogy az intézetben hírességnek számít, de ez még nem egyenlő a hírnévvel. Világos?

A kisfiú nagy szemeket meresztett rá.

– Igen, Miss Davenshaw – felelte értetlenül.

Miss Davenshaw arca kifejezéstelen volt.

– Most pedig tisztázzuk a szabályokat! A tanórákat figyelmesen kell végigülni. Remélem, hogy semmit sem kell kétszer elmondanom. Az órák fél kilenckor kezdődnek, a késés nem megengedett. A teremben nem szabad elmozdítani a helyükről a tárgyakat és a bútorokat. Nem fogom jó néven venni, ha valaki berak az utamba egy széket. Az összes étkezésen kötelező a megjelenés. Az intézet területét semmilyen körülmények között, semmilyen indokkal nem szabad elhagyni, csakis a személyzet társaságában. Nem kószálhatnak a környéken különleges képességű gyerekek, mert az megijesztené a helybélieket. A biztonságunk egyik feltétele a diszkréció. Az idősebb diákok szobáiba nem szabad belépni, és a keleti szárnyba sem, ahol dr. Berghast dolgozik. Senkit sem akarok rajtakapni azon, hogy leskelődik. A többi diákkal és tanárral nem kell foglalkozniuk. Ez a maguk osztálya. És ami a legfontosabb, a glifikus szigetére szigorúan tilos belépni. Nem zavarhatják meg. Megértették, amit mondtam?

Marlowe feltette a kezét.

– Nem lát téged, Mar – suttogta Charlie. – Meg kell szólalnod.

– Miss Davenshaw – kezdte Marlowe –, mi az a glifikus? Az a nagy, sárga fa?

A nő cöcögött, és úgy forgatta a fejét, mintha így tisztábban látta volna őket.

– Azt hittem, hogy Miss Onoe már beszámolt maguknak a glifikusról, szigetünk állandó lakójáról, amikor felébresztette magukat ma reggel. Nem így történt? Nem tett említést a Pókról?

Charlie észrevette, hogy Komako elvörösödik.

– Mindannyian a glifikustól függünk, gyermekem. A fa alatt lakik, a régi monostor romjai között, a tóban lévő szigeten. Ő gondoskodik a biztonságunkról, ő tartja kordában az orzin erejét, és ő tartja zárva. Ha bármi történne vele, az orzin kitárulna. Az orzin olyasmi, mint egy vékony membrán, a túloldalán egy másik világgal, ahol a szellemek lakoznak.

– Legalább azt mondja el nekik, hogy néz ki! – fakadt ki Ribs.

Miss Davenshaw összevonta a szemöldökét.

– Ön beteges érdeklődést táplál a glifikusunk iránt, Miss Ribbon. Sőt, minden tiltott dolog iránt, ha már itt tartunk.

– Én ugyan nem.

Az idős nő rosszallóan felvonta a szemöldökét.

– Úgy értem, hogy nem csak azok iránt – dünnyögte Ribs.

– Biztosra veszem, hogy Miss Ribbon fel fogja világosítani magukat a glifikusunk valódi és kitalált természetéről, illetve megjelenéséről – mondta Miss Davenshaw. – Végighallgathatják, de csak a saját felelősségükre. Úgy vélem, jelen pillanatban ez nem érdekes az önök számára. Később majd beszélhetünk róla, ha már kicsit berendezkedtek itt.

De Miss Davenshaw tévedett, amikor azt mondta, Charlie-t nem érdekli az intézet sötét gépezete, sem az a furcsa lény, amit a gyerekek Póknak neveztek, sem az orzin. Igazság szerint az elkövetkezendő hetekben rengeteget fog tanulni ezekről a dolgokról, és idővel szinte a világ összes tehetségénél többet fog tudni a szigetről, az orzin mögött rejtőző borzalmakról. De egyelőre be kellett érnie a titokzatossággal, ugyanis megállt az ajtóban egy kövérkés fiú. Körülbelül annyi idős lehetett, mint Charlie, vagy talán egy kicsivel fiatalabb. A haja világosszőke volt, majdnem fehér, az ajka színtelen, a szeme halványkék. Úgy festett, mint akit lisztben hempergettek meg.

– Igen, Oskar? – fordult Miss Davenshaw az ajtó felé. – Mi történt?

A fiú zihálva belépett a terembe. Valami madzag tekeredett az ujja köré, idegesen babrált vele.

Aztán Charlie megpillantott egy másik alakot is az ajtóban, egy ormótlan lényt. Akár a fiú árnyéka is lehetett volna, csakhogy szilárd volt, vagy legalábbis majdnem. Úgy nézett ki, mintha zseléből lenne, mert mozgás közben remegett, ugyanakkor márványos volt, és sima, mint a nyers hús. Az árnyékszerű, arctalan lény ide-oda forgatta a fejét, mintha azt akarta volna látni, amit Oskar látott, holott nem volt szeme, amivel láthatott volna, sem szája, sem orra. Legyek zúgtak körülötte, és romlott hús szaga áradt belőle. Marlowe-nak elakadt a lélegzete. Charlie-nak viszont nem volt ideje arra, hogy a lényt bámulja, amit emlékei szerint Ribs húsgólemnek nevezett, ugyanis Oskar üzenetet hozott.

Alice Quicke végre felébredt.

19

AZ ÜVEGBŐL ÉPÜLT HÁZ

MARLOWE ÉS CHARLIE, Charlie és Marlowe.

Csak ők maradtak Alice-nek.

A ház hatalmas előcsarnokában térdelt, mintha valamiféle szentséget vett volna magához, mikor a fiúk odaszaladtak hozzá, Alice pedig átölelte, és a szívéhez szorította őket.

Legszívesebben így tartotta volna őket az örökkévalóságig. De sok megbeszélnivalójuk volt. Mrs. Harrogate magukra hagyta őket, és a két fiú óvatosan, aggodalmasan felkísérte Alice-t a szobájába. A fiúk egyszerű fehér inget, szürke mellényt és nadrágot viseltek, amelyek nem illettek rájuk. Alice utálta ezt az aggodalommal teli gondoskodást, ugyanakkor hálás volt érte. Csak másnap találkozott a lánnyal, aki elsőként rohant el előtte a csarnokban, és a többi fiatal tehetséget sem látta: a lányt, aki láthatatlanná tudott válni, vagy a fiút, aki egy húsgólemmel mászkált. Ehelyett Alice, Marlowe és Charlie Coultonra emlékezett, meggyászolták őt. Marlowe makacsul hallgatott Bryntről. És az első éjszakán mind a hárman kimentek az udvarra, miután feljött a hold, megfogták egymás kezét, és elmondtak egy imát a halottaikért.

De nem csak a szomorúságról szólt az életük. A Cairndale kanyargós folyosói, a labirintusszerű belső tér, a távoli hangok és az idős emberek, akik eltűntek a folyosók kanyarulatai mögött, kellemesen hátborzongatóvá tették az első napokat, mintha egy mesekönyvbe csöppentek volna. A tó kavicsos partján álltak, megcsodálták a szigetet, a romos monostort és a kőbordák között magasodó, aranyszínű fát. Alice sokat aludt, és gyógyult.

A harmadik nap, miután végzett a reggelivel, közölték vele, hogy dr. Berghast látni kívánja.

Egy szolgáló az egyik hátsó folyosón keresztül kikísérte a kupolás, kovácsoltvas szerkezetes üvegházhoz. Az ezernyi apró ablaktábla párás volt, és homályos. Az épület a kocsiszín oldalához csatlakozott, zárt, homokkő terasza dél felé nézett. Alice megállapította, hogy inkább egy kecses, zátonyra futott hajóhoz hasonlít, mintsem pálmaházhoz. A pázsit túlsó végén voltak az istállók, mögöttük pedig a birtok határát jelző, alacsony kőfal.

Mrs. Harrogate a bejáratnál várta, a kötést addigra levették a fejéről. Alice-nek ez tűnt fel először. Az özvegy arca még mindig viharvert állapotban volt, a szemhéja lila, viszont a duzzanat már lelappadt róla.

Ezután Harrogate öltözéke szúrt neki szemet: kockás köpeny, hozzá illő kalap, a kezében két bőröndöt szorongatott. Londonba készült.

Végül kissé távolabb észrevette az erőteljes alkatú férfit is a fehér szakállával. Az idegen zsebes bőrkötényt viselt, Alice először azt hitte, hogy ő a kertész. A vállán fekete-fehér madár gubbasztott. A férfi egy fémtalicska fölé hajolt, éppen átültetett valamit. De a köténye alatt fekete öltönyt és keményített, magas gallért viselt, ami nem illett a munkájához.

– Narancsok, Miss Quicke – mondta, és az Alice mellett álló fa felé biccentett, miközben a földet nyomkodta bele a cserépbe. – És eper is van, januárban lehet csemegézni. A fűtést a legnehezebb megoldani. Úgy tudom, most már olyan kazánokat is készítenek, amelyek egész éjszaka dolgoznak, és sokkal hatékonyabbak a gőznél.

A férfi felpillantott Alice-re. Halványszürke szeme ijesztően csillant.

Alice vetett egy bizonytalan pillantást Mrs. Harrogate-re.

Dr. Berghast intett neki, hogy lépjen közelebb. Az ízületei recsegtek a mozdulattól.

– Egyszer meglátogatta valaki Hérakleitoszt, hogy tanácsot kérjen tőle, és nagyon elszégyellte magát, amikor a konyhában talált rá a híres filozófusra, aki azért ment oda, hogy felmelegedjen. Ha esetleg nem tudná, Miss Quicke, az ókori Görögországban a konyha méltóságon aluli helynek számított. De Hérakleitosz csupán annyit mondott a férfinak: „Jöjjön csak be, jöjjön, ne féljen! Itt is vannak istenek!"

A doktor széles vállán ülő madár ekkor furcsa, recsegő hangot hallatott, és Alice rémülten megállapította, hogy csak csontokból áll. A gerincét páncélszerű fémpánt tartotta a helyén, fényes tollai nekifeszültek.

– Ó! – mondta a doktor, amikor észrevette a nő meglepett arckifejezését. – Én csontmadárnak hívom. Különös lény, nem igaz?

Alice döbbenten bólintott.

– Több is van belőle. Egy csontboszorkány készítette nekünk, sok évvel ezelőtt. Üzenetküldésre használjuk őket. Jóval hatékonyabbak és megbízhatóbbak a Királyi Postánál. – Vetett egy pillantást a vállán ülő lényre, amely kattogott, ahogy megmozgatta a karmait. – A készítőjük sajnos már nem él, ám ezek a csodálatos lények kitartóan működnek. Kilencvenhat évesek, régebbiek, mint a francia forradalom.

A madár kitartóan bámulta Alice-t, a nő alig észrevehetően megborzongott.

– Mrs. Harrogate azt mondta, Adra Nornról akar beszélni velem – folytatta a doktor. – Ám be kell valljam, régóta nem hallottam felőle. Azt sem tudom, él-e még egyáltalán. Egyidősek vagyunk, tehát ő is jócskán benne járhat a korban. De elmondok magának mindent, amit tudok.

– Honnan ismerte őt?

– Nos, Miss Quicke, van a tudósoknak egy meglehetősen szűk köre, akikkel… egyezik az érdeklődésünk. Ezen belül mindenki ismer mindenkit. Adra és én évekig leveleztünk egymással, megosztottuk a másikkal az elméleteinket, az eredményeinket. Személyes jellegű témák sosem kerültek szóba. Sok-sok éve láttam őt utoljára, Marseille-ben, egy tudósok számára rendezett találkozón, aminek az volt a témája, hogy hogyan keresztezi egymást a tudomány és a vallás. Én persze tudományos szempontból közelítettem meg a kérdést, Adra pedig vallási oldalról. Sok mindenben egyezett a véleményünk. Például mind a ketten hittünk a láthatatlan világ létezésében.

– És az mi?

– Az nem valami, Miss Quicke. Csupán annak elismerése, hogy más is létezik azon kívül, amit látunk. – A doktor kiemelt egy kis földet a cserépből, és belenyomott egy magot, mint egy mazsolát a tésztába. – Adra úgy gondolta, hogy a szentté válás érdekében le kell választania magát a romlott világról. Úgy vélte, ha valódi kegyben részesülne, akkor csodákat vihetne véghez.

– Például képes lenne kisétálni a tűzből.

A férfi bólintott.

– Bizonyára megérti, hogy tudományos szempontból ez észszerűtlen feltevés.

– Én is láttam már néhány tudománytalan dolgot – közölte Alice a csontmadár felé biccentve.

– De csodát még nem, Miss Quicke. Azt még nem látott. A csodák természetüktől fogva visszataszítóak, mivel ellentmondanak a világ törvényeinek. A tehetségek teljesen természetesek. Marlowe és Charlie csupán annyira bizonyítja Isten létezését, amennyire maga vagy én.

– Egyeseknek ennyi épp elég.

– Egyeseknek, igen.

Alice a férfi arcát kémlelte. Negyvenesnek nézett ki, leszámítva fehér haját – azonban ennél jóval idősebbnek kellett lennie.

– Maga szerint Adra nem gyalogolt ki abból a tűzből?

– Nem tartom valószínűnek. Maga talán igen?

– Én ott voltam. Láttam.

– Akkor még gyerek volt. Arra emlékszik, amit látni vélt. – A doktor Alice-t méregette hosszú, sötét szempillái alól. Igazán szép szeme volt. – Adra nem hasonlított az intézetünk lakóira. Nem volt része ennek a világnak. Tudja, hogy Bent Knee Hollow nem az egyetlen közösség, amit alapított? – Ahogy Alice-re szegezte a tekintetét, még lágy hangja ellenére is erőteljes, szédítő összpontosítás áradt belőle. – Adra olyanokat gyűjtött maga köré, akik a leginkább… fogékonyak voltak. Mint például az ön édesanyja. Ó, látom, most meglepődött. Persze hogy tudok ezt-azt magáról. Hát nem ezért találta önt Mrs. Harrogate alkalmasnak erre a munkára?

Alice azonban csöppet sem lepődött meg. Sejtette, hogy Berghast mindent tud a múltjáról; éppenséggel az lepte volna meg, ha ez nem így van.

– Azt kell látnia, hogy Adra mindig valami sajátságosat keresett a követőiben – magyarázta tovább a doktor. – Sajátságos hitet. A dolgok velejét kereste, hogy a lényeg az okban vagy az okozatban rejlik. Azért nevezünk csodának valamit, mert valóban megtörtént, vagy azért, mert azt hisszük, hogy megtörtént?

– Ez valamiféle… kísérlet volt?

– A tűzben még a legszentebb emberek is megégnek, Miss Quicke.

– Emberek haltak meg.

A férfi bólintott, de nem felelt semmit.

Alice enyhe csalódottságot érzett. Rájött, hogy azt remélte, Adra is tehetség volt, és lakozott valamennyi igazság abban, amit ő és az anyja aznap este látott, mikor Adra átsétált a tűzön, valami valóságos, ami igazolná az anyja tettét. De nem volt semmi alapja.

– Az anyám elhitte – mondta halkan. – Annyira elhitte, hogy beleőrült. Mindent elhitt, amit Adra mondott neki, és Adra azt mondogatta, hogy az erős hit már önmagában is változást hoz.

– A lényegünket nem tudjuk megváltoztatni, csak a cselekedeteinket.

– Hogyan csinálta? Hogyan érte el, hogy úgy látszódjon, mintha kilépett volna a tűzből?

Dr. Berghast tanácstalanul széttárta földes kezét. A vállán ülő madár kattogó hang kíséretében megmozgatta a szárnyait.

– Ezt nem tudom – vallotta be. – Felteszem, valami cirkuszi mutatvány. Őszintén sajnálom azt, ami történt. Mindig is úgy gondoltam, hogy hit és elmebaj kézen fogva jár. Figyelmeztettem Adrát, de makacs volt, és elhatározta, hogy veszélyes vizekre evez.

– Tett valaha említést a leveleiben az anyámról?

A doktor egy darabig hallgatott, és higgadt, kifejezéstelen arccal méregette Alice-t. Lehet, hogy megpróbálta felidézni az emlékeit, vagy csak azon gondolkodott, mit is válaszoljon erre.

– Nem, soha – felelte végül.

Alice-t hirtelen olyan keserű csalódottság fogta el, hogy már hátat is fordított, indulni készült.

– Köszönöm, hogy időt szakított rám, és hálás vagyok az őszinteségéért – mondta búcsúzóul.

A doktor felemelte a kezét, hogy megállítsa.

– Én pedig azért vagyok hálás, amit Charlie-ért és Marlowe-ért tett. Mrs. Harrogate azt mondta, maga nélkül a gyerekek nem jutottak volna el élve északra.

– Ez Coulton érdeme volt – felelte Alice. – Neki járna köszönet. És annak a Brynt nevű nőnek, Marlowe gondviselőjének, aki megküzdött azzal a szörnyeteggel.

– Igen, a tetovált hölgy. Róla is hallottam.

– Borzalmas eset – dünnyögte halkan Mrs. Harrogate. – Szörnyű veszteség. És lesznek még továbbiak is. A gonosz egyik megtestesülése kószál a világban, Miss Quicke, és mérhetetlen étvágya van.

Alice megfordult. Harrogate-ről szinte teljesen megfeledkezett.

– Jacob Marberre céloz?

– A draugrra.

– Jacob csupán a draugr… eszköze – vette át a szót dr. Berghast. Odanyúlt a vállához, két ujjal megfogta a csontmadarat, és átrakta egy ülőrúdra. A madár elhelyezkedett a rúdon, félrebillentette a fejét, törékeny csontjai kattogtak. – Úgy érzem, az én hibám. Én voltam az, aki rátalált Bécsben. Megpillantottam a tehetségét. Már akkor is az volt, ami később lett belőle; a gyermekkorának addigra vége szakadt. Csakhogy efelett elsiklottam. Tanítottam, hogy hasznát vehessem, és amikor megfelelő korba lépett, a tehetségek felkutatására küldtem. Volt egy gyermek a japán szigeteken, egy porműves, mint Jacob. Kilenc évvel ezelőtt elküldtem érte, azonban a hazaút során Jacob eltűnt. Mr. Coulton vele tartott erre a megbízásra; azt mondta, felkavaró küldetés volt, ugyanis a gyerek húga meghalt. – Dr. Berghast komoran egyengette a virágföldet a kezével. – Akkor még persze nem tudtuk, hogy Jacobot magához csábította a draugr. A következő évben meggyilkoltak egy tehetséget, innen nem messze. Egy ifjú anyát. Jacob tette. Elragadta az újszülött gyermeket, egyenesen a haldokló asszony karjából, hogy a draugr megehesse. Viszont megállítottam őt, és ha az anyát már nem is menthettem meg, legalább a gyermeket sikerült.

– Marlowe-t – suttogta Alice.

– Igen, azt a fiút, akit maga Marlowe-ként ismer. Én voltam a gondviselője, sőt inkább az apja. De Jacob nem érte be ennyivel. Felkutatott két gyereket, akik az intézet felé tartottak, levitte őket a folyóhoz, elvágta a torkukat, és megetette őket a draugrral. És amikor a draugr kellőképpen megerősödött, segített Jacobnak betörni a Cairndale-be. Ismét el akarták lopni Marlowe-t.

– De miért? Miért pont őt?

– Ezt nem tudom, Miss Quicke.

Alice nyelt egy nagyot.

– Ez… ez borzalmas.

– Igen, valóban az volt. Még most is nehezemre esik beszélni róla. Magamat tartom felelősnek a történtekért. Meg kell értenie, akkoriban még nagyon keveset tudtam a draugr étvágyáról. Azt hittem, hogy a legszörnyűbb történetek csupán afféle mesék. Az intézet néhány idősebb lakója hitt bennük, de én nem. Én csupán azt tudtam, hogy valami átjutott az orzinon, hogy valami megszökött.

– Mi az az orzin?

– Átjáró a holtak világába, Miss Quicke – felelte a doktor. – Vagy legalábbis annak látszik; senki sem tudja biztosan. Igazából kettő van belőle, de a párizsi évszázadok óta nem aktív. A miénknek azonban megvan az a kellemetlen természete, hogy… ki akar nyílni. Csakhogy a két világot el kell választani egymástól, egyensúlyban kell tartani őket. Tehát a mi feladatunk, hogy zárva maradjon. A holtak ugyanolyan halandóak, mint mi. A szürke szobákban kóborolnak, lassan elfelejtenek mindent, és végül fokozatosan, több évszázad leforgása alatt, feloldódnak, és a világegyetem részecskéivé válnak. Képzelje el, mi történne, ha átjutnának…

– És maga ezt honnan tudja?

– Honnan tudja a halász, hogy mi lakik a tengerben? Én az egész életemet mellette töltöttem.

– De maga… lelkekről beszél.

Dr. Berghast a homlokát ráncolta.

– Számomra ennek nincs köze a valláshoz. Az odafent éneklő angyalok serege nem létezik. Az a világ is olyan, mint ez, csak más. És nem lehet visszatérni belőle.

Alice megdörzsölte a bütykeit, próbálta megemészteni a hallottakat.

– Semmi sem térhet vissza onnan, a draugrt kivéve – folytatta a doktor, és elkomorult a hangja. – Valahogyan visszatért onnan, és most itt van közöttünk, ebben a világban. És egyre erősebb lesz.

– De pontosan mi az a draugr?

– Egy lélek, amely a haláltól fél a legjobban. Retteg a teljes megsemmisüléstől. A régi történetek szerint évezredekkel ezelőtt bezárták egy vaskapu mögé, egy hatalmas csatát követően. Azt remélték, hogy idővel ugyanúgy fel fog oldódni, mint a többi halott, és a gonoszsága vele együtt eltűnik. A legenda szerint azonban életben maradt a másik oldalon, és az elveszett lelkekkel táplálkozott. De ha átjön erre az oldalra, ugyanúgy pusztulásra van ítélve, mint minden egyéb. Itt döbbenetes dolgokat kell véghez vinnie ahhoz, hogy fenntartsa magát.

– A gyerekek – mondta Alice.

A doktor bólintott.

– Mert még gyenge. Ha erősebb lesz, bármelyik tehetségből tud majd táplálkozni. Akármerre jár, mészárlást visz végbe. Az emberélet semmit sem jelent számára. Egy ragadozó, és mi vagyunk a zsákmány. Jacob Marber pedig az eszköze, a… gazdateste. Még nem elég erős ahhoz, hogy a mi világunkban létezzen Jacob segítsége nélkül.

– És miért mondja el nekem mindezt?

– Azért, mert van egy munkám a maga számára – felelte a doktor. – Segítsen nekünk felkutatni Jacob Marbert!

Alice döbbenetében felnevetett.

– Én?

– Amíg szabadon van, Marlowe és Charlie nincs biztonságban, Miss Quicke – mondta Mrs. Harrogate, aki eddig figyelmesen hallgatott.

Dr. Berghast berakta a cserepet a frissen elültetett maggal az üveg alá, a többi cserép közé.

– Egyelőre csak Jacobon keresztül tud cselekedni, és ez a gyenge pontja. Nélküle semmivé válna. Azonban valahányszor csak táplálkozik, minden egyes felfalt gyermekkel nő az ereje. Hamarosan eléggé felerősödik ahhoz, hogy idejöjjön. Már látta, hogy Jacob mire képes. A draugr még nála is rosszabb.

– Az én módszereim emberekkel kapcsolatban működnek – tiltakozott Alice. – És Marber bárhol lehet. Mi járhat egy ilyen lény agyában? Ahhoz, hogy megtaláljuk, az ő logikája szerint kellene gondolkodnunk. – Megrázta a fejét. – Mostanáig egyikük sem tudta megtalálni. Honnan veszik, hogy én képes vagyok rá?

– Tudjuk, hogy Londonban van – mondta Mrs. Harrogate.

– London hatalmas.

– És most már van valamink, ami eddig nem volt – tette hozzá a doktor, miközben beletörölte földes kezét a kötényébe, majd felnézett.

– Mégpedig?

– Maga.

Alice felhorkant.

– Pontosabban a sérülése – helyesbített dr. Berghast. A kis faasztal fölé hajolt, felemelt egy tégelyt, és vasport öntött ki belőle. Azután elővett a zsebéből egy mágnest, két ujjal megfogta, hogy Alice is lássa, és mozgatni kezdte a vaspor fölött. – Látja? A vas követi a mágnest. Jacobot is ugyanígy követi a por. A por a része. És magában benne maradt egy kevés, amikor Jacob megtámadta. – A doktor hangja higgadt volt, de a szeme csillogott, talán túlságosan is. – Tudom, hogy kételkedik bennem, Miss Quicke. De csukja be a szemét! Próbáljon meg kapcsolatba lépni vele! Érezze őt! Érzi Jacobot?

Alice felsóhajtott, de engedelmeskedett. Ahogy ott állt az üvegházban, az ajka kiszáradt, és remegett a szemhéja. Valóban érzett valamit, egy furcsa vonzást, amit korábban sohasem tapasztalt. Olyan érzés volt, mintha egy horog akadt volna a bordáiba, és rángatta volna. Cseppet sem tetszett neki.

Berghast vizsla szemmel figyelte.

– Maguk kapcsolatban állnak egymással.

Alice megrázta a fejét, és egyre dühösebb lett. Olyan érzése támadt, mintha erőszakot követnének el rajta, és felfordult tőle a gyomra. Ránézett Mrs. Harrogate-re, aki az utazóruhájában várakozott, két kézzel szorongatva a kis bőröndjét.

– Mit fog csinálni vele? Mi a szándéka vele, ha esetleg megtalálom?

– Megölöm – felelte az özvegy.

– Hogy lehet megölni egy efféle lényt? – Alice a doktorra nézett. – Gondolom, van egy terve.

– Nekem nincs – felelte a doktor.

Mrs. Harrogate összepréselte az ajkát, és elmosolyodott.

– Megvan a módja. Bíznia kell bennem, Miss Quicke.

Alice ránézett a rendezett sorokban álló agyagcserepekre. Aztán dr. Berghastra, delejes, szürke szemére, szakálla rejtekében megbúvó ajkára, erőteljes nyakára és vállára. A nap kibújt egy felhő mögül, megvilágította a férfi körül az üveget, így már nem látta az arcát.

Bassza meg! – gondolta Alice, majd Mrs. Harrogate-hez fordult.

– Vissza akarom kapni a revolveremet – közölte.

20

ELTŰNT GYEREKEK

AMIKOR CHARLIE ELŐSZÖR látta a fekete kocsit, már csaknem két hete volt az intézetben, és rosszul aludt.

Kiderült, hogy ekkor pillantotta meg a másik Cairndale-t, az intézet láthatatlan ikertestvérét, ami pontosan úgy nézett ki, mint a folyosókon lógó, poros akvarellek, de vészjósló volt, mintha sötét szándékokkal lett volna tele. Ezután kezdett el azon töprengeni, hogy vajon mi folyik itt valójában, és mennyi mindent titkoltak el előtte.

Alice egy héttel ezelőtt indult vissza Londonba, hajnalban, amikor keleten vörös lett az ég alja. Megölelte Marlowe-t, aztán Charlie-t, miközben Mrs. Harrogate türelmetlenül várakozott a kocsi mellett, a fátyla az arca előtt lógott, a tekintete kemény volt, mint az üveggolyó. Ezután Charlie és Marlowe egyedül maradt. Sokkal gyöngédebben bántak egymással, olyan finoman, mint egy zúzódással, melynek mélyén fájdalom lapul, és ha az ember megérinti, feldereng az a fájdalom. Komako és Ribs kalauzolta őket az intézetben, és néha a dundi, fehér hajú, lengyel fiú is, Oskar, aki nagyon szégyenlős volt, és a húsgóleme az összes mozdulatát leutánozta. De Marlowe mindig Charlie közelében maradt, szorosabban, mint máskor. Az étkezőben közelebb húzta a székét Charlie-éhoz, lámpaoltás után befeküdt mellé az ágyba, meg ehhez hasonlók. Pont úgy viselkedett, mintha Charlie öccse lett volna, és a fiú hálás volt érte, mert életében először nem kellett egyedül lennie.

De egy éjjel, már Alice távozása után, felült az ágyban, s látta, hogy Marlowe az ablakban ül felhúzott térddel, és csak bámulja a homályt.

– Mit csinálsz, Mar? – suttogta Charlie. – Rosszat álmodtál?

A fiú ránézett, sötét szemében érzelmek kavarogtak.

– Lovakat hallok.

Charlie is hallotta a nyitott ablakon át beszűrődő nyihogást. Felkelt az ágyból. A szobájuk a Fae-tóra, a mólóra, a sötét szigetre és a szigeten magasodó, öreg szilfa ágas-bogas körvonalára nézett. Más nem tűnt föl neki; a Cairndale udvara az épület másik oldalán terült el, a lányok lakrésze alatt. Charlie fázott a hálóingben, megdörzsölte a karját.

Marlowe az ajkát harapdálta.

– Szerinted Alice most hol van?

– Ha van egy kis esze, akkor az ágyban.

– Charlie?

– Igen?

– El szoktál gondolkodni néha azon, hogy hogyan lehetne más minden?

– Hát persze. – Charlie leült Marlowe mellé, és felsóhajtott. – De az efféle gondolatoktól csak becsavarodik az ember. Hozzak neked egy pohár vizet?

De a fiú csak keresztbe rakta a lábát, fészkelődött, és nem hagyta magát eltéríteni a témától.

– Úgy értem, hogy mi lett volna, ha Brynt nem vesz magához. Vagy ha elszökünk Alice elől a cirkuszban. Vagy ha Alice nem tudott volna megmenteni Jacob Marbertől a fogadóban. Ha az ember változtat egy kicsit a dolgokon… – A kisfiúnak gondterhelt volt az arca. – Szerinted nekünk valóban itt kell lennünk? Azért történt minden úgy, ahogy történt?

– Néha nincs magyarázat arra, hogy miért történnek a dolgok úgy, ahogy.

– Az anyukám azt mondta, hogy mindig van választásunk. És Brynt is ezt mondta. De ugye ez nem igaz? Nem mi döntöttünk úgy, hogy idejövünk, vagyis nem egészen.

– Ami engem illet, az én döntésem volt.

A kisfiú ezen elgondolkodott.

– Az apukád miatt – suttogta aztán.

Charlie bólintott.

– Nem csak azért, de végül is, igen.

– Megmutatod majd Miss Davenshaw-nak a gyűrűt? Talán ő tudja, mi az.

– Ez titok, Mar! Érted? Kérlek, ne beszélj róla senkinek! Egyelőre, legalábbis.

– Miért?

Charlie nagyot sóhajtott.

– Nem tudom – mormolta.

Amikor Marlowe megrebegtette hosszú szempilláit, és felpillantott Charlie-ra, sötétkék szemében visszatükröződött a fekete éjszaka. A tekintetéből mélységes bizalom áradt.

– Tudod mit, Charlie? Örülök, hogy minden úgy történt, ahogy történt – suttogta. – Azért, mert most itt vagy velem.

– Nem is megyek sehová – ígérte Charlie. Gyöngéden megszorította a kisfiú vállát. – Csak hozok neked egy pohár vizet. Feküdj vissza az ágyba! Mindjárt jövök.

Charlie kiment a néma folyosóra. A fali tartókban nem égtek a gyertyák. A folyosó túlsó végén állt egy kisasztal a fal mellett, amelyre egy kancsó vizet készítettek a fiúk számára, és lefordított poharak is hevertek egy konyharuhán, de a kancsó üres volt. Charlie némi töprengés után végigsétált a hideg folyosón, azután balra fordult, és belépett a lányok folyosójára. Ott is állt egy asztal, rajta félig tele kancsóval, és miközben hálóingben, mezítláb töltött egy pohár vizet, kinézett az ablakon. Ekkor pillantotta meg a kocsit.

Az ablak a belső udvarra nézett. A sötét kocsi a keleti szárny bejárata előtt állt. Valahol odalent bizonyára világított egy lámpás, mert vöröses fényét tompán visszatükrözték a kocsi ablakai, és Charlie tisztán látta a behúzott függönyöket, a rézkilincset meg az ajtó alatti felhajtott fellépőt. A fekete faborítás csillogott, de minden más sötétségbe és félhomályba burkolózott. A kocsi lámpáit letakarták, a lovak halkan nyihogtak a hámjukban.

Charlie összevonta a szemöldökét, és közelebb ment az ablakhoz, olyan közel, hogy majdnem az üveghez tapasztotta az arcát. A keleti szárnyból kilépett két alak, egy koporsószerű ládát cipeltek. Berakták a kocsiba a túlsó oldalról, azután megálltak a lovak mellett, és beszélgetni kezdtek. A kocsis fekete gyapjúpokrócba burkolózott, egy esőköpeny kapucnija takarta az arcát, a lehelete gomolygott a hidegben. A másik alak átadott neki valamit, egy kis erszényt. Azután a kocsis nehézkesen felmászott a bakra, és leakasztotta az ostort. Zördült a hám, megcsikordultak a vasalt kerekek.

Charlie szeme a másik férfin, az utason akadt meg. Amikor megfordult, hogy ő is felkapaszkodjon, a fiú tisztán ki tudta venni a vonásait, amint a halvány, vöröses fény rávetült. Sebhelyes, borotvált arc, kemény tekintet. Körbenézett, azután felpillantott, és egyenesen Charlie-ra meredt.

A fiú nem tudta, hogy meglátta-e őt, vagy csupán egy alak körvonalát tudta kivenni a sötétben. Hirtelen elfogta a rettegés. Ekkor váratlanul valaki rátette a kezét a karjára. Charlie megbotlott, de elhúzták az ablaktól, be az árnyékba.

Komako arcával találta szembe magát.

– Mi…? – kezdte eszeveszetten doboló szívvel.

Elejtette a poharat, amikor megbotlott, de Komako villámgyorsan leguggolt, és elkapta, mielőtt földet ért volna. Csak egy kevés víz löttyent ki belőle, a pohár nem tört el, így senki sem riadt fel, és szaladt ki a folyosóra.

A lány morcosan nézett rá, ahogy szótlanul visszaadta neki a poharat. Nem viselt kesztyűt, így a fiú meglátta a vörös foltokat a bőrén.

Komako tekintete éber volt, és haragos, de valami más is tükröződött benne. Félelem.

A szájához emelte egyik repedezett ujját.

– Csitt! – súgta.

Azután megfordult fehér hálóingében, és hangtalanul elosont a folyosón, mint egy kísértet, hosszú, fekete hajfonata a derekát verdeste. Elhaladt a többi lány szobája előtt, végül belépett abba, amelyen Ribsszel osztozott. Charlie csak bámult utána. Önkéntelenül eszébe jutottak Marlowe szavai, amikor azt mondta, hogy nem ők választották maguknak ezt az életet, és minden a véletlen vagy a sors akarata szerint történik; azt senki sem tudhatja, mi a különbség a kettő között.

FURCSA TALÁLKOZÁS VOLT, szinte álomszerű. Charlie-nak sejtelme sem volt arról, hogy a kocsis és az utasa mit cipelt ki a fekete kocsihoz. De Komako sohasem beszélt róla, és Charlie-nak több esze volt annál, mint hogy rákérdezzen. Az intézet mindennapjai egyébként is lekötötték a figyelmét, ez a különös világ, ami tanórákból és tanulásból állt.

A Cairndale-ben körülbelül tizenöt fiú lehetett. A hálószobáik egy rövid folyosón nyíltak, a felügyelő, Mr. Smythe szobájával együtt, a folyosó végén. Mr. Smythe mindig nyitva hagyta résnyire az ajtaját, mikor a fiúk lefekvéshez készülődtek. A növendékek többsége idősebb volt, és fehér, habár kínaiak is akadtak közöttük, illetve egy néma, ausztrál testvérpár, akik csak egymással foglalkoztak. Mindannyian kíváncsian méregették Marlowe-t, még az intézet régi lakói és a tanárok is összesúgtak és megbámulták, amikor elment mellettük. Mindannyian hallották a történeteket, és sokan átélték azt az éjszakát, amikor Jacob Marber betört az intézetbe. Úgy tűnt, Marlowe-ra részben csodaként, részben szörnyetegként tekintenek. A pokolba velük! Charlie és Marlowe alig mozdult ki a szobából, és a fiúk közül leginkább csak Oskarral tartották a kapcsolatot.

A napokat Komakóval és Ribsszel töltötték. Miss Davenshaw egy csoportba osztotta be ötüket, vegyesen a képességeik szerint. Azt mondta, így egymást fogják tanítani, és megtanulják, miként oszthatják meg különféle tehetségüket másokkal. Lehet, hogy egyéb indok is megbújt a háttérben, mindenesetre azt nem kötötte az orrukra.

Minden reggel Mr. Smythe ébresztette őket, aki megrázott egy csengőt a folyosón, és kiabált, hogy öltözzenek fel. Ezután a reggeli következett a nyüzsgő és zajos étkezőben – tányérok kaparászása, kiáltozás és nevetés –, majd a gyerekek bementek a tantermeikbe. Marlowe, Charlie, Komako, Ribs és Oskar mind az öten a szigorú Miss Davenshaw könyvekkel telezsúfolt tantermében kezdték a napot, a nevelőnő vak tekintetétől kísérve.

Valószínűleg teljesen szokványos dolgokat tanultak, de Charlie ezt akkor még nem tudta. Miss Davenshaw mereven állt az osztály előtt, olvasnivalókat és feladatokat osztott ki, azután felsorakoztak előtte, elvették tőle az írásbeli instrukciókat, és leültek tanulni. Charlie-t nem zavarta ez a módszer, sőt kifejezetten élvezte, hogy megtanul gyorsabban és folyékonyabban olvasni. Ezután földrajz következett, a Brit Birodalom hódításai; keleti országok, városok, nemzetek és nyelvek véget nem érő sora. Majd a Brit-szigetek történelme jött, királyok, királynők és csaták. Végül számtant tanultak a sarokban lévő táblán, s függetlenül attól, hogy Miss Davenshaw vak volt, nyomon követte a munkájukat, és kijavította az összes hibát. Mindeközben a sápadt reggeli fény lassan betöltötte a magas ablakokat, rávetült a könyvespolcokra, és végigkúszott a szőnyegen.

Ebéd után átvágtak a szunnyadó angolkerten, majd végig a vörösagyagos úton a melléképületekig: kezdődött a tehetségük fejlesztése.

CHARLIE EZT VÁRTA legjobban, ugyanakkor ettől félt leginkább. A két hosszú, szürke faépület pajtához vagy raktárhoz hasonlított, a padlójukat döngölt föld borította, a tetejükön becsöpögött az eső. Fűtetlenek voltak, Ribs vigyorogva meg is jegyezte, hogy csak nagy jóindulattal lehet őket épületnek nevezni.

Felnőttek is akadtak ott, néhányan közülük kifejezetten öregek. Miss Davenshaw különböző oktatókhoz osztotta be a gyerekeket, de Charlie-t személyesen vállalta.

– Van némi tapasztalatom az öngyógyítókkal kapcsolatban – magyarázta. – Megtanítom neked, amit tudok. Na, látom, meglepődtél.

Charlie összeráncolt szemöldökkel meredt a vak nő szemét fedő kendőre, és elvörösödött.

Miss Davenshaw elmosolyodott, mintha látta volna.

– Nem magamról beszélek, Mr. Ovid. Én nyilvánvalóan nem vagyok olyan, mint ön. Az ükapám öngyógyító volt, és ő nevelt fel. Ez meglehetősen régen történt. Már nincs köztünk. Viszont van némi fogalmam arról, hogy mire volt képes, és mire nem.

Charlie, akit születésétől fogva a képessége tartott életben, karba tette a kezét.

– Tudom, hogy működik – közölte. – Magától működik, mintha…

– Reagálna? Igen. De irányítani is lehet, Mr. Ovid. Nagyszerűbb tehetség, mint gondolná. Viszont ehhez erőfeszítéseket kell tennie, és türelem kell hozzá. Feltéve, hogy hajlandó tanulni. Nos, hajlandó erre?

– Talán – felelte óvatosan Charlie.

A nyitott ajtónál álltak, a hideg levegő beáramlott, és Charlie felnézett a pajta végében lévő padlásra. Amikor visszafordította a fejét, látta, hogy Miss Davenshaw elindult kifelé. Charlie egy pillanatig azon töprengett, vajon tudja-e egyáltalán, hová megy.

– Érthető az óvatossága – mondta a nő, mintha a fiú már ott is lenne a nyomában. – De nem kell félnie.

– Nem félek.

– Hm. Igen. Helyes.

Átvágtak a barna füvön egészen az intézet határáig. Az égbolt esővel fenyegetett. Charlie most közelítette meg először a falat, és enyhe, bizsergő félelmet érzett a koponyájában, mintha valami rosszat csinálna, mintha nem lett volna szabad ott lennie. Igyekezett megszabadulni az érzéstől, de a kétségbeesése egyre növekedett.

A derékig érő kőfal nagyon réginek látszott, fekete moha lepte be, és pár helyen már leomlott. Lazán összerakott, szokatlan lapos kövekből állt, amelyek akár a tenger fenekéről is származhattak. Hosszan elnyúlt mind a két irányba, körbevette a sötét tavat és az agyagsziklákat, ameddig a szem ellátott.

Miss Davenshaw menet közben végighúzta hosszú, sápadt kezét a kövek fölött. A vörösagyag csúszott a talpuk alatt. Az intézet a rét túlsó végén magasodott, a melléképületek mögött, furcsán, fenyegetően.

– Maga is érzi, Mr. Ovid? – kérdezte a nő, elfordítva a fejét. – Érzi az őröket? Kellemetlen, igaz?

Charlie érezte. Ezért félt, ezért volt kétségbeesett. Mintha szikrázott és zúgott volna körülötte a levegő, kicsivel a hallható tartomány alatti frekvencián.

– Ez a glifikus műve – magyarázta a nő. – Gondoskodik a… biztonságunkról. A tehetségek csak akkor tudnak átmenni a fal túloldalára, ha a glifikus úgy akarja. Tudomásom szerint komoly erőfeszítésébe kerül, hogy erős legyen a védelem. Sohasem pihen. Többek között ezért szigorúan tilos belépni a szigetre. Nem engedhetjük meg, hogy Jacob Marber vagy a vérszívó hívatlanul bejöjjön ide, nem igaz?

Charlie megborzongott. Még most is rémálmai voltak a lénytől, amely megtámadta Londonban.

– Ugyanakkor a hétköznapi emberek kíváncsi tekintetétől is megvédenek bennünket – folytatta Miss Davenshaw. – Biztosan megijednének attól, ami itt történik. Ha valaki hívatlanul akarna belépni a birtok területére, akkor egy… kellemetlen érzés kerítené hatalmába, ami az elviselhetetlenségig fokozódna. Három lépés után visszafordulna, habár nem értené az okát. Az intézet emiatt tett szert egyfajta… hírnévre. Ha elhagyná a birtok területét, maga is megtapasztalná. A helybéliek gyanakvással fogadnák, és félnének magától.

Charlie, aki egész életében a fehérek fenyegető pillantásai között élt, bólintott.

– Szerintem engem mindenképpen gyanakvóan méregetnének – mondta. – Nem úgy nézek ki, mint…

– Tudom, hogy néz ki, Mr. Ovid. Nem maga az egyetlen külföldi a Cairndale-ben.

Charlie megtorpant, mérgesen nézett a vak nőre a kioktatás miatt. De visszanyelte a választ. Látta az omladozó fal mögött elterülő világot, a maga egyenletes, lassú körforgásában.

– Amit a tehetségek csinálnak, magát is beleértve, az egyfajta halottidézés – folytatta a nevelőnő. – A halott szövetet manipulálják. Az élő szövetet nem lehet, arra senki sem képes. És senki sem terjesztheti ki a képességét valaki más testére. Jöjjön, sétáljunk még egy kicsit! – Miss Davenshaw menet közben felemelte a fejét, mintha hallgatózott volna. – Ötféle tehetség létezik – folytatta határozott hangon. – Klinkerek, görgetők, alakváltók, porművesek és glifikusok. Most nagyon figyeljen, Mr. Ovid, mert ez fontos. Először is, a klinkerek: ők a saját testük manipulálására képesek. Ennek az egyik típusa az öngyógyítók csoportja, ide tartozik maga is. Aztán ott vannak, akik kivételes testi erővel bírnak, mint szegény Mr. Coulton; ők oly mértékben képesek összetömöríteni a szöveteiket, hogy a puskagolyót is megállítják. A görgetők a halott anyagot élesztik fel. Közéjük tartoznak például a csontboszorkák, akik talpra füttyentik a csontvázakat. Vagy Mr. Czekowisz, a maga Oskar barátja Lymenionnal, a húsgólemmel. A harmadik csoport az alakváltóké, akik a megjelenésüket tudják váltogatni. Mint ön is tapasztalta, Miss Ribbon például képes láthatatlanná válni. Persze másmilyen alakváltók is léteznek. A negyedik csoport a porműveseké, mint Miss Onoe. Ők a saját elhalt sejtjeiket porrá változtatják, és más részecskékhez kapcsolják. Végül pedig a glifikusok: ők igazán furcsák és kiismerhetetlenek. Úgy kapcsolódnak a tehetségükhöz, amiképp a fák növekszenek a hegyoldalban. Magányos lények, rendkívüli erővel, és csak akkor találhatod meg őket, ha odamész hozzájuk. Az ő adottságuk vagy átkuk, ha úgy tetszik, hogy látják a szálakat, amelyek mindannyiunkat összekötnek, és ebben a hálózatban képesek nyomon követni a fonalakat. Ez mérhetetlen hatalmat jelent.

Charlie ott ballagott a nő mellett, és próbálta feldolgozni a hallottakat.

– Ötféle tehetség – mormolta.

– A diáktársai között akadnak majd páran, akik rebesgetnek egy hatodik tehetséget is. De olyan nem létezik. Azt javaslom önnek, Mr. Ovid, hogy csakis a tényekre hagyatkozzon, a pletykákat engedje el a füle mellett. Sokféle szóbeszéd kering itt, a Cairndale-ben.

Charlie lopva a nőre sandított, de nem jött rá, pontosan mire célozhatott az imént. Azt nem tartotta valószínűnek, hogy Miss Davenshaw tudna bármit is a sejtéseiről az anyja jegygyűrűjével kapcsolatban, melyet a Cairndale címere díszít, vagy a sötét kocsiról és az utasáról.

– Van önben egy bizonyos alkotóelem – folytatta a nevelőnő –, amit mi leginkább úgy emlegetünk itt az intézetben, hogy a „por, noha nem a szó hétköznapi értelmében. Ez kelti életre a halott szövetet, a sejteket. Hogy miért van ez meg egyesekben, míg másokban nem, arról fogalmam sincs. Sok mindent nem tudunk. Mindenesetre ennek a „pornak köszönhető, hogy az ön teste… nos, kivételes. Ez önben van, átáramlik magán, ugyanakkor nyomokat hagy, ha használja a képességét, bárhol, bármikor. Egy tehetség teste térképet rajzol a porban, Mr. Ovid, és a glifikus képes nyomon követni ezt. Önnél mint öngyógyítónál, ez úgy jelentkezik, hogy a teste meggyógyul, összevarrja magát. Helyreállítja a halott sejteket, és miközben ezt csinálja, úgy fest, pótolja az elvesztett vért is. Magát nem lehet vízbe fojtani, elégetni vagy agyonverni. – Megtorpant, hosszú ujjaival megérintette a fiú arcát. Röpke, gyöngéd mozdulat volt. – A semmiből nem származik semmi. A különleges képességek a felhasználójuk életéből táplálkoznak. Minél többet használják őket, annál jobban megrövidítik az életet. Ugye szörnyű fájdalmat érez, amikor a képességét használja? Ez mindannyiunkkal így van. Ez az ár, amit meg kell fizetni. A tehetségek fényesen ragyognak, de gyorsan kiégnek, Mr. Ovid. Ez alól maga az egyetlen kivétel. Amikor eléri a felnőttkort, nagyjából húszévesen, a teste le fogja lassítani az öregedési folyamatot. Mindannyiunkat túl fog élni.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy… nem fogok meghalni?

– Minden meghal, Mr. Ovid. Istent, az angyalokat és a tiszta szívekben lakozó szabadság eszményét kivéve.

Charlie összeráncolta a szemöldökét.

– Csak vicceltem. Nem; sokáig fog élni, de semmi sem tart örökké. A tehetsége idővel meggyengül, és amikor ez megtörténik, a teste elkezd öregedni. Először lassan, azután egyre gyorsabban. Hirtelen megöregszik, és meghal. Az ükapám erős, harmincas férfinak látszott két nappal a halála előtt. Csontsovány, törékeny öregemberként érte a halál.

Charlie nyelt egy nagyot.

– És ez meddig tart?

– A haldoklás?

– Az életem.

– Az attól függ, hogy milyen erős a tehetsége. Nem minden tehetség egyforma. De legalább százötven évig fog élni.

Charlie nem volt biztos benne, hogy jól hallotta. Megpróbálta elképzelni ezt az időt.

– Én ezt nem akarom.

– Akkor maga bölcsebb, mint a többség. Ettől függetlenül maga ilyen, ha akarja, ha nem. A képességének vannak határai. A levágott végtagjai visszanőnek, de ha a fejét vágja le valaki, az nem fog visszanőni, és maga halott lesz. A legnagyobb árat a szívében és a lelkében kell megfizetnie. Kifacsarja az embert, ha túléli azokat, akiket szeret, és végignézi, ahogy megváltozik körülötte a világ. De ebben nem tudok segíteni.

Charlie bólintott. A lépteik cuppogtak az agyagon.

– A gyakorlati foglalkozásokon az irányításra fogunk összpontosítani. Az irányítás a legfontosabb. Jelenleg nem tudja irányítani a képességét. Ha megsérül, a teste meggyógyul, ez minden. De maga ennél sokkal többre képes, Mr. Ovid, különös dolgokra használhatja a tehetségét. Úgy tudom, hogy elrejtett már tárgyakat a testében. De vannak olyan öngyógyítók, akik a saját testrészeiket távolították el, ha úgy hozta a szükség. Akár a csontjaikat is. És azok az öngyógyítók, akik tökéletesen irányítják a képességüket, el tudják hajlítani a testükben lévő halott szövetet. Formálják a testüket.

– Tessék?

– Ezt áthajlásnak hívják. Úgy is fogalmazhatnánk, hogy ez a valódi tehetség, ez a lényege az öngyógyítók művészetének. Meg tudják nyújtani a végtagjaikat, össze tudják zsugorítani a testüket, hogy képtelenül kicsi helyeken is átférjenek. Zárakat nyitnak ki az ujjukkal, és hasonlók. A fájdalom rendkívül erős lehet. Ennek a leküzdése a képzés egyik legfontosabb célja. – Miss Davenshaw nagyot szusszantott. – Ahogy már mondtam, ez egy különleges tehetség.

Miközben Charlie ezeket hallgatta, egyre jobban úrrá lett rajta a félelem. Miss Davenshaw ébersége hátborzongatóan hatott rá, pillantása, mely vakon is látott. Homályoson felderengett előtte a vizsgálat Londonban, a Nickel Street Westen, amit Mrs. Harrogate csinált vele. Mintha az özvegy is azt várta volna tőle, hogy ilyesmit tegyen… Hátranézett a válla fölött a melléképületekre, amelyeket már jócskán maguk mögött hagytak, azután körbehordozta tekintetét a néptelen réten. Az elhangzottak dacára akaratlanul is izgatottság fogta el.

– És ezt az áthajlást… hogy tudom megcsinálni?

– Maga? Sehogy.

– De hát azt mondta…

– Még nem elég képzett, fiatalember. Megmutatom. Jöjjön közelebb! Ne törődjön az őrökkel, a glifikus nem fogja bántani magát. Tudja, hogy itt vagyunk, és tisztában van a szándékainkkal. Nézze meg ezt a két követ a falban, ahol összeérnek! – Miss Davenshaw megfogta Charlie kezét, és óvatosan végighúzta a résen. – Ezen át tudna férni. Lehetetlennek tűnik, igaz? Mégis így van. Az áthajlás által mozdul a test, úgy, hogy nem mozog. Ez több annál, mint amit el tud képzelni.

Charlie érezte a rést. Lehunyta a szemét, kisöpörte a fejéből a gondolatokat, az egész teste rezgett az őrök energiájától. Nyugalom szállta meg, a csönd hangját hallotta a fülében. Valami történt. Kitapogatta az ujjaival a kövek közötti rést, megpróbálta elképzelni, hogy kitágul, és olyan széles lesz, hogy befér az ujja. Azonban nem járt sikerrel.

– Nem tudom megcsinálni – zihálta. – Képtelen vagyok rá. – Furcsamód úgy érezte, csalódást okozott a nevelőnőnek.

– Így igaz, Mr. Ovid – felelte Miss Davenshaw. – Haladjunk lépésről lépésre! Készen áll?

– Igen – felelte Charlie. Próbálta elnyomni az ingerültséget a hangjában. – Készen állok.

A nő rámutatott egy kövekből kirakott körre a vörösagyagon.

– Akkor lássunk hozzá!

TELTEK A NAPOK.

Charlie egyik délután a gyertyafényes könyvtárban ült, amikor Komako rátalált. Az anyja gyűrűjét egy ideje zsinegen hordta a nyakában, részben azért, mert bonyodalmas és fájdalmas művelet volt kiszedni a bőre alól. Épp búskomoran szorongatta a kezében, miközben a széles ablakpárkányon kuporogva merengett, amikor hallotta, hogy a nehéz rézkilincs lenyomódik, majd a lány lépteinek koppanását a parkettán. Gyorsan visszacsúsztatta a gyűrűt az inge alá.

– Ribs téged keres – mondta a lány tétován.

– Miért?

– Semmiért. – Komako halványan elmosolyodott. – Szerintem addig nem nyugszik, amíg nem tudja, hol vagy.

Charlie a homlokát ráncolta. Nem tudta eldönteni, a lány csak ugratja-e. Komako odahúzott mellé egy széket, és leült. A bőrének szappanszaga volt.

Most is azt a levágott ujjú kesztyűt viselte, hogy védje kirepedezett bőrét.

– Milyen volt az első foglalkozás Miss D.-vel? Belegondolni is rossz, mit tanulhatnak az öngyógyítók. Neked is előadta az ötféle tehetség szöveget? – Majd suttogóra fogta: – Beszélt neked a hatodik fajtáról?

– Nincs semmiféle hatodik fajta.

Komako a hajfonatát babrálta.

– Vagy csak azt szeretnék, hogy ne tudjunk róla. Kérdezd csak Ribset! Ő mindenféle elméletet hallott a hatodik típusról. Sötét tehetségeknek nevezte őket. Az idősebbek közt terjedt egy történet, miszerint ők hozzák el a végső pusztulást, leszámolnak minden más tehetséggel… – Tartott egy kis szünetet, arrébb húzódott, hogy jobban lássa a fiú arcát a beszűrődő fényben. – Hé, csak bosszantani akartalak! Jól vagy?

– Persze. Minden rendben.

– Én eleinte, amikor idejöttem, mindig szomorú voltam. Nem csak a hely miatt, bár az is benne volt.

– Én nem vagyok szomorú.

– Jó. Én az voltam. – Komako szája enyhén elnyílt, mintha tudta volna, hogy Charlie az ajkát nézi. – Akkor veszítettem el a húgomat, Tesit. Sokáig betegeskedett. Aztán… elmúlt. Mr. Coulton és Jacob talált rám, ők hoztak el ide. Ribs is velünk volt. Mondhatni… hozzánk csapódott.

Charlie felkapta a fejét.

– Jacob…?

– Igen. Jacob Marber. Akkoriban más volt. Nem tudom, azóta mi lett belőle. Eltűnt, amikor Tokiótól délre hajóztunk. Egyik éjjel egyszerűen… nyoma veszett. A tengerészek úgy gondolták, a tengerbe vetette magát. De évekkel később látták őt az intézet közelében. Lent sétálgatott a völgyben, lehajtott fejjel, mintha keresett volna valamit.

Charlie megborzongott. Ijesztő volt a gondolat, hogy az a füstből és sötétségből álló szörnyeteg a Cairndale körül ólálkodik, és próbál bejutni.

Komakónak hirtelen elkomolyodott az arca.

– Tudom, hogy milyen benyomást kelt ez a hely. Dr. Berghast, Miss Davenshaw és a többiek szeretnek úgy tenni, mintha ez egy menedék lenne számunkra meg a hozzánk hasonlók számára. De mi sehol sem vagyunk biztonságban. Légy óvatos, Charlie, Aki Már Közénk Tartozik!

– Fogalmad sincs, hogy miféle helyeken jártam már – vetette oda a fiú. – Tudok vigyázni magamra.

– Nem te vagy az egyetlen, aki kemény dolgokon ment keresztül, Charlie.

Volt valami a hangjában… Charlie ránézett, most igazán figyelmesen. Azon töprengett, hogy vajon mit volt kénytelen átélni ez a lány. Hogy hogyan veszíthette el a húgát, a szüleit, milyen lehetett a korábbi életét hátrahagyva eljönnie ide. Kaparászni kezdte a körmével az ablakpárkányt. Elszégyellte magát.

– Az a kocsi, amit az udvaron láttál egyik éjjel – szólalt meg Komako –, azt nem kellett volna látnod. Néha szállít ide dolgokat. Ládákat. Olykor meg elvisz innen ezt-azt.

– Nem ijedtem meg.

– Csak mert nem tudod, mi folyik itt.

Charlie kiemelte a gyertyát a tálkából, mert már fuldoklott a kanóc, leöntötte róla a viaszt, azután visszatette a helyére.

– Hát akkor mondd el!

Látta, hogy a lány önmagával viaskodik. Komako odament az ajtóhoz, rászorította a fülét, közben komoran méregette Charlie-t, a szeme csillogott a gyertyafényben. Azután visszament, és közelebb húzta a székét a fiúhoz.

– Gyerekek tűnnek el innen – suttogta.

Charlie csak pislogott.

– Úgy érted, az intézetből?

A lány komoran bólintott.

– Az is lehet, hogy meggyilkolják őket. Nem tudjuk. A múlt tanévben láttam, hogy Brendan O’Malley beszáll abba a kocsiba az éjszaka kellős közepén. Aztán többet nem hallottunk róla. Amikor rákérdeztem, azt mondták, már elég idős lett ahhoz, hogy elhagyhassa az intézetet, és visszament a családjához. De neki nem volt családja, senki olyan, akihez visszamehetett volna…

– Várj…! Mit akarsz ezzel mondani?

– Nem tudom, egyelőre még nem. De ki fogom deríteni. Pontosabban ki fogjuk: én, Ribs és Oskar.

– Hogyan?

Komako közelebb hajolt Charlie-hoz, lehelete a fiú arcát csiklandozta.

– Nos, Charlie, épp erről akartam beszélni veled – felelte halkan a lány. – A segítségedet szeretnénk kérni.

RIBS TALÁLTA KI, hogy forduljanak Charlie-hoz. Oskar és Lymenion rossz ötletnek tartotta, Komako viszont egyetértett vele. Az új fiú óvatosan méregetett mindenkit a szeme sarkából, ami arra utalt, hogy nehéz élete lehetett – Komako emiatt valószínűnek tartotta, hogy segíteni fog nekik. Ráadásul öngyógyító volt.

Komakót végül a fiú tehetsége győzte meg. Mert ha valóban többet akarnak megtudni, ha ki akarják deríteni, hogy mi zajlik az intézet falai között, akkor szükségük lesz egy öngyógyító képességeire.

Körülbelül két évvel ezelőtt kezdődött az egész. Nem tűnt el olyan sok gyerek, hogy bárki megkongassa a vészharangokat, és mindig volt rá megfelelő magyarázat: elmentek Londonba, visszatértek a családjukhoz, elutaztak Romániába, Pekingbe, Ausztráliába. De egyikük sem búcsúzott el, és hátrahagytak dolgokat, amik sokat jelentettek számukra. Például Brendan, mielőtt elosont, és beszállt abba a kocsiba az éj leple alatt, épp gyufaszálakból építette az intézet makettjét – a műve ott maradt befejezetlenül. Aztán volt egy lány, Wislawa, aki fél évvel korábban tűnt el – befogott egy nyulat, és a fészer mögött nevelgette egy ketrecben, aztán otthagyta élelem nélkül. Komako egyik eltűnt gyereket sem ismerte túl jól. A Cairndale-ben elkülönítették egymástól a növendékeket, amennyire lehetett, azonban elcsípett egy-egy beszélgetésfoszlányt, amiből tudta, hogy ezek a gyerekek nem akarták elhagyni az intézetet.

Valaminek kellett lennie a háttérben. És ami még rosszabb: kellett hogy legyen valaki a Cairndale-ben, aki tudott a kocsiról, és megszervezte ezt az egészet. Igazság szerint a Cairndale tele volt titkokkal; az eltűnések vagy nem jelentettek semmit, vagy nagyon is fontosak voltak. Komako már csaknem tíz éve itt lakott, ez volt az otthona, de bizonyos részeit egyáltalán nem ismerte.

Viszont sok minden mást tudott. Tudta például, hogy az intézet idős lakói haldokolnak. Összesen tizenegyen voltak, ősz hajú nők és férfiak, aszottak, mint az üveg alá zárt rovarok, és halálos lassúsággal mozogtak. Néha tettek egy kört az udvaron, az ápolónőjük tolta őket kerekesszékben, vagy a saját erejükből csoszogtak köntösben és papucsban. Azt is tudta, hogy az idős lakók közül néhányan átmentek a glifikushoz a régi evezős csónakokon, és akadtak, akik nem tértek vissza, vagy rettentő gyöngén, törékenyen kerültek elő. Nem, a Cairndale-ben nem minden az volt, aminek látszott, azonban a számtalan titok közül, amelyek körüllengték, dr. Henry Berghast volt a legsötétebb.

Ó, persze, jó ember volt, Komako ezt nem vonta kétségbe. Dr. Berghast gondoskodott a biztonságukról. De hogy honnan jött, azt a lány nem tudta, ahogy a korát, a múltját, a családját is homály fedte. A beszédjéből semmilyen akcentus nem érződött, annyira tökéletesre csiszolt volt, hogy származhatott volna bárhonnan vagy épp sehonnan. Széles válla, energikus lénye egy ereje teljében lévő férfiról árulkodott, ám Komako tudta, hogy ez lehetetlen – ezt sugallta megtört tekintete, hófehér haja. Hallotta, amint az idősebb tehetségek arról pusmogtak, hogy Berghast már legalább nyolcvan éve vigyázza a glifikust, régebben, mint ameddig az ő emlékezetük kiterjed. Felügyelte, hogy az orzin zárva maradjon. Azonban a draugr miatti félelme nem hagyta nyugodni. Keveset aludt, az éj leple alatt eljárkált mindenféle titokzatos ügylet miatt, melyek nyilván a draugrral, Jacobbal, illetve azzal álltak kapcsolatban, amivé Jacob vált. Komako egyedül abban volt biztos, hogy ez az ősöreg, kortalan férfi a halványszürke szemével, akiben mélységes igazságérzet lakozott, ez a doktor apránként felőrölte magát, ahogy fáradhatatlanul üldözte a szörnyeteget. Ennek láttán pedig a lánynak összefacsarodott a szíve.

Ez volt az oka, hogy Komako nem fordult hozzá, nem osztotta meg vele balsejtelmeit az eltűnésekkel kapcsolatban, és nem szólt neki egy szót sem arról a sötét kocsiról. Egyelőre nem is tudtak semmi biztosat. De ők, a három tanítvány felváltva figyelték az égboltot, és amikor megpillantottak egy csontmadarat, fellopóztak a padlásra, a madarak drótból épült hálóhelyére. Komako és Oskar őrködött, miközben Ribs beosont, leoldozta az üzenetet, gyorsan elolvasta, azután visszakötözte, miközben a madarak kattogtak és zörögtek, s úgy forgatták a fejüket, mintha jobban akartak volna látni üres szemüregükkel. Egyelőre nem sok mindent sikerült kideríteniük: jött pár különös üzenet Mrs. Harrogate-től Londonból, és egy Franciaországból, titkosírással.

Azonban egy reggel Komakót elszalasztották a régi szertárba, dr. Berghast laboratóriumába. A doktor a csőrös poharak, lepárlók és üvegekbe zárt, furcsa főzetek fölött állt, fáradtan dörzsölgette a szemét. Átvette az üzenetet, majd elküldte a lányt. Ahogy Komako megfordult, a szeme megakadt az íróasztalon feltornyozott dossziékon. Tudta, honnan származnak ezek az akták, és támadt egy ötlete.

Ha ki akarnak valamit deríteni az eltűnt gyerekekről, szükségük van valakire, aki képes kijutni az épületből az éj leple alatt, bemászni dr. Berghast dolgozószobájának ablakán és kinyitni nekik belülről az ajtót. Ribs így beosonhat, feltörheti a nagy irattartó szekrényt, melyben ott az összes tehetség aktája, aki csak megfordult az intézetben – köztük az eltűnt növendékeké is.

Vagyis: Charlie Ovid segítségére van szükségük.

Komako halkan fütyörészve suhant át az intézet folyosóin.

Charlie ugyanis beleegyezett, hogy segít nekik.

21

MÁSOK TITKAI

ALICE Q UICKE AZON KAPTA MAGÁT útban London felé, hogy a halottak körül forognak a gondolatai.

Először is eszébe jutott Coulton. Még most is hallotta a férfi hangját, a száraz, érdes akcentusát, maga előtt látta keskeny, vörösesbarna pofaszakállát, amit nagy gonddal ápolt, ritkuló haját, amit ráfésült rózsaszínű fejbőrére, és pirospozsgás, göröngyös, tokás arcát. Sokszor az őrületbe kergette Alice-t, ez igaz: ha nem az önelégültségével, a titokzatoskodásával vagy a szarkazmusával, akkor épp csak simán elviselhetetlen volt. De Alice megbízott benne, mert a férfi kiérdemelte a bizalmát; mert sohasem úgy bánt vele, mint egy női nyomozóval, hanem egyszerűen úgy, mint egy nyomozóval, és elsősorban azért, mert jó ember és jó barát volt.

Ennek ellenére amikor Alice az edinburghi peronon sétált, s a kis csapatokba verődő kéregetőket nézte, ahogy keresztüliszkolnak a síneken, vagy mikor szótlanul ült Mrs. Harrogate társaságában a gyertyafényes étkezőkocsiban, a szószban tocsogó ürühús és vagdalt fölött, nem Coultonra gondolt, hanem az anyjára.

Nem tudta volna megmondani az okát. Az anyját Rachel Coraline Quicke-nek hívták. Alice évekkel ezelőtt látta utoljára, részben azért, mert az anyja fájdalmat okozott neki, részben pedig, mert undorodott tőle. Egyáltalán nem volt gyerekkora. Az egyik első emléke, hogy Rachel a sáros chicagói utcán áll, és a főbérlő csukott ablakával ordítozik, sárrögöket vagdos hozzá, mert a bérlakásuk ajtaját zárva találta, és elvesztette a kulcsot. Rengeteg harag tombolt benne. A csípője széles volt, a hasa puha. Több korsó sört benyakalt a Declamey Streeten lévő ír kocsmában, aztán káromkodva botladozott haza. Egy német pékségben dolgozott a szomszédos negyedben, reggelente úgy fújtatott és prüszkölt, mint egy ló, miközben különféle formákat készített a tésztából az üres pékségben; odakint sötét éjszaka honolt, a perecek, péksütemények és lekvárral töltött lepénykék melegek voltak, és édes illatúak. Az anyja csak ilyenkor tűnt békésnek. Amikor Alice még nagyon kicsi lánykaként a korai óra ellenére néha elkísérte, úgy tett, mintha segítene befűteni a kemencékbe és letörölni az asztalokról a lisztet. Mikor négyéves lett, az apja lelépett. Utána ketten maradtak. Alice-nek egy darabig volt egy Scratch nevű ír szettere, de egy napon az is elszökött, talán meghalt valami acsarkodásban, vagy agyontaposta egy ló, de lehet, hogy egyszerűen csak ő is úgy döntött, elég volt, inkább keres egy másik helyet, ahol könnyebb az élet.

Alice akkoriban afféle utcagyerekként kóborolt a lepukkant nyugati városnegyed sikátoraiban, és főleg ír bevándorlók gyerekeivel barátkozott, akik idősebbek voltak nála. A szekerek és a bérkocsik kerekei között szaladgáltak, kis tüzeket gyújtottak a Randolph Streeten lévő piacon, kövekkel dobálták a raktárak ablakait, és elszaladak az őrök elől. A barátait gyakran elkapták és megverték, de őt soha, mert már akkor is villámgyorsan futott. Abban az évtizedben Chicago csupa sár és mocsok volt, gyakran elöntötte az ár és a szennyvíz. A folyó nyaranta bűzlött, tavasszal és ősszel pedig vastagon állt az utcákon a kosz. Még a lovak is esetlenül bukdácsoltak a legmélyebben fekvő kereszteződésekben. És mindenütt vasúti sínek, szállodák, üzletek és hatalmas udvarok nyíltak, amelyekben pajták, baromfiólak és gabonatárolók sorakoztak. A városban pezsgett az élet.

Alice hétéves volt, amikor az anyja megtalálta Istent. Furcsa időszak következett, ami imádkozásból és templomi gyűlésekből állt, nyaranta pedig folyóparti piknikekre jártak vasárnaponként. Alice-nek egyetlen rendes ruhája volt, amit az anyja rendszeresen kimosott. Az asszony vérmérséklete nem változott meg, sőt a hite miatt, már ha ez tényleg hit volt, még erősebben kiütközött rajta. Lefekvés előtt minden este elverte Alice fenekét egy nyírfavesszővel. A begyulladt hurkák vöröslöttek és nedvedzettek. Az anyja minden délután, miután végzett a munkával, kiállt az utcasarokra egy láda tetején, és arra buzdította a járókelőket, hogy tartsanak mély önvizsgálatot. Talán ez hatott ki a munkájára is, ki tudja. Annyi bizonyos, hogy még abban az évben elvesztette az állását, az egyetlent, amit képes volt megtartani, az egyedüli dolgot, ami állandóságot vitt az életükbe, és utána minden megváltozott.

Az Új Kánaán Egyház templomában felbukkant egy nő. Nyugatról érkezett, egy vallási közösségből, amelynek a tagjai Illinois aranyló búzamezői között éltek. A nőt Adra Nornnak hívták. Magas volt, a haja hosszú és ólomszínű, az arca aszalt gyümölcsre emlékeztetett, a keze hatalmas, érdes és férfias, mellyel akár ketté is téphette volna a Bibliát. Amikor megszólalt, még a férfiak is odafigyeltek rá. Azt mondta, hogy az istenük dühös és bosszúálló, és elsősorban a férfiakra haragszik. A közösségének, mely menedéket nyújtott a romlott világ elől, csak nők lehettek a tagjai. Alice félt az anyjától, Adra Nornt viszont lenyűgözőnek találta. Az a nő úgy közlekedett, mint a hurrikán, szürke szoknyái vadul kavarogtak körülötte, hatalmas keze folyton kapott a munka után. Biblikus, zavarba ejtő beszédjét az akcentusa miatt nehezen lehetett megérteni, de a mondandója világos volt: Isten nem szeret téged, Istennek nincs szüksége rád. Ha magadra haragítod, a föld alá kerülsz.

Ugyanakkor azt is sokszor mondogatta, hogy azok, akiket Isten megérintett, bármire képesek.

Alice anyja átvette tőle ezt a mondást, és gyakran ezt dünnyögte halkan, mintha elment volna az esze, amikor azt hitte, egyedül van. Egyik vasárnap hosszasan elbeszélgetett Adra Nornnal, és ezután a magas nő gyakran meglátogatta őket esténként a szuterénlakásukban. Két hónappal később pedig, amikor Norn bejelentette, hogy hamarosan hazamegy, Rachel is összepakolta a holmijukat, és elindult Alice-szel Bent Knee Hollow felé, hogy beköltözzenek a szent közösségbe.

Alice egész életére emlékezetébe véste első utazását. A varjak egyszerre rebbentek fel a tarlókról, gyorsan és recsegve, mint a gondolat, a kislány pontosan így képzelte el, mi játszódhat az ember fejében; a vörös napkorong lesüllyedt a fák mögé; a néptelen, poros utak az ősidőktől fogva sugárzó fényben fürödtek; a hűvös folyók partját zöld levelű tölgyek és fűzfák szegélyezték. Az út öt napig tartott. Adra Norn régi ponyvás szekere nyikorogva döcögött át a barázdás kereszteződéseken, mint egy hatalmas hajó. Alice anyja Adra mellett kuporgott a kemény padon, és elmélyülten beszélgettek egymással. Alice egyedül utazott hátul, elnyúlva a magokkal és a gabonafélékkel teli ládák, vásznak, balták, ásók, lapátok és effélék között, s mivel nyár volt, minden éjjel a szabad ég alatt aludtak, az izzó parázs mellett. Adra megáldotta az ételüket, a sorsukat és a tüzet is, mielőtt álomra hajtotta konok fejét.

Napnyugtakor érkeztek meg Bent Knee Hollow-ba, amikor az aranyszínű búzamezőket pirosra festette a vérvörös fény. Alice leszállt a szekérről, és bizonytalanul állt az anyja mellett, miközben az asszonyok szemügyre vették őket. A közösség tagjai kiözönlöttek az épületekből, amikor megpillantották a közeledő szekeret. Néhányan kötényt viseltek, sokan szeletelőkést, baltát vagy rőzsét tartottak a kezükben, az arcuk fáradt volt, de boldog, a tekintetük tiszta. Adra bement közéjük, és mindenkit megölelt. A nők szégyenlősen lesütötték a szemüket, amikor elhaladt előttük.

A helyből nyugalom és kedvesség áradt. Alice hetekkel később felfedezte, hogy őt is békesség szállta meg.

Egymást követték az évszakok. Rachel megváltozott, először alig észrevehetően, azután már feltűnően. Lenyírta a haját, hogy ugyanolyan rövid legyen, mint Adráé, ő is szürke vászonruhákat viselt, mint Adra, és jóformán el sem mozdult lelki vezetője mellől. A haragja lesüllyedt mélyen a felszín alá, ha benne volt még egyáltalán. Már nem szaladt ideges ráncokba a homloka, és nem feszült meg az állkapcsa. Alice ritkán látta, mert a napjait kitöltötték a közösségi élet feladatai. Tollat fosztott, szeletelt és hámozott, hogy elkészülhessenek a hatalmas adag levesek, tűzifát hasogatott, ruhákat varrt, csizmát foltozott, és bottal kiporolta a pokrócokat. Aratáskor a környékbeli farmokon dolgoztak ételért és egyéb szükséges holmikért cserébe. A nők templomi csöndben dolgoztak, és Alice volt az egyetlen gyerek. Vasárnaponként a közösség tagjai alkonyatkor összegyűltek, hatalmas tüzet raktak, himnuszokat énekeltek, és héjában sült krumplit ettek. Adra azt tanította nekik, hogy a tűz szent, mert az fogja megtisztítani az egész világot, amikor elérkezik a végítélet órája.

Csak a tiszták tudnak sértetlenül átgyalogolni rajta.

MARGARET HARROGATE természetesen ismerte a történetet.

Legalábbis a nagy részét. Ismerte Bent Knee Hollow történetét, hallott Adra Norn őrületéről. Olvasta a kórházi jegyzőkönyveket, melyeket Rachel Quicke orvosai írtak. Azokban benne volt, mit művelt a tébolyodott nő, hogy mit tett azokkal a szerencsétlenekkel a közösségből. Volt ott egy hosszú levél is Coultontól, melyben Alice-ről és az elmeállapotáról számolt be. Ó, tudott ő ezekről. Ha a Cairndale titkait pénzre válthatta volna, tele lett volna a zsebe.

De nem ez aggasztotta.

Dr. Berghastért aggódott, Henryért, akit otthagyott az intézetben.

Más ember lett belőle. Ez tisztán látszott, és balsejtelemmel töltötte el Margaretet. A férfi megváltozott, ehhez többé nem férhetett semmi kétség. Felemésztette a megszállottság. Ez nem a gyászról vagy a félelemről, a szomorúságról vagy a reményről szólt. Csakis a draugrról. Vajon Berghast aludt egyáltalán? Margaret kételkedett benne. Vajon álmodott? Legfeljebb a draugrról. Saját magát hibáztatta a borzalmakért, magában cipelte a bűntudatot, mint egy gyilkos kórt. Persze még mindig értelmesen, higgadtan beszélt, de a szégyen és a harag fokozatosan összepréselte a szívét, és már nem maradt benne semmi jó. Bármilyen eszközt elfogadhatónak tartott a cél érdekében, hogy elpusztítsa a draugrt. Margaretet megrémítette.

Az özvegy a szűkös vonatfülkében ült Miss Quicke-kel szemben, útban délre. Az esőcseppes ablakok zörögtek a keretben. Margaret alvó útitársát figyelte. Miss Quicke bizonyságot tett a bátorságáról, habár Margaret sohasem kételkedett benne, és azt is bebizonyította, hogy hűséges, legalábbis a gyerekekhez mindenképp. Mr. Coulton folyton bizonygatta, hogy Alice alkalmas a feladatra, és megbízható. Margaret felsóhajtott. Nos, most majd elválik.

A vonat éppen Anglia északi részén gurult keresztül. Már kétszer átszálltak, és Margaret minden alkalommal éberen pásztázta a félhomályos peronokat, hátha megpillantja Marbert vagy a vérszívóját, de nem látott senkit és semmit. A jegypénztárak, az újságosbódék, a magányos férfiak szokványos fekete öltönyükben és kalapjukban, a bőröndjeiket szorongatva – egyik sem keltette fel Margaret gyanakvását.

A gondolatai már London körül forogtak. Először is adnia kell egy kis időt Miss Quicke-nek, hogy kipihenje magát, és megerősödjön. Azután meg kell keresnie Mr. Fangot, aki a számkivetettek közösségének a tagja, és Margaret kapcsolattartója volt. Ő tudni fogja, hogyan találják meg a fegyvert, amivel meg lehet ölni Jacob Marbert.

Ezt a fegyvert kereste Walter is hetekkel ezelőtt. Azonban sem ő, sem Margaret nem tudta volna használni. A kulcsboszorkány egyedül egy porműves érintésének engedelmeskedett. Viszont amennyiben helyes volt az elmélete – és szinte biztosra vette, hogy az –, akkor a Marber által ejtett seben keresztül a por bekerült Miss Quicke testébe, a részévé vált, ezáltal már ő is képes lett működtetni a fegyvert. Irányítani.

A nyomozó sápadt, kimerült arcát figyelte. Alice válla a vonattal együtt rázkódott, az arcán egymást váltogatta a fény és az árnyék. Mélyen szunnyadt.

Remélem, elég erős hozzá – gondolta Margaret.

DE ALICE NEM ALUDT.

Tudta, hogy Mrs. Harrogate őt nézi. Tudta, de nem érdekelte.

Fájtak a bordái, hasogatott a feje. Fáradt volt, keserű és dühös, mert egyedül hagyta a fiúkat abban a furcsa házban. A Berghasttal való találkozás nem nyugtatta meg. Látta rajta, hogy valami nem stimmel vele, érzett benne valami furcsát, lappangó mohóságot vagy vágyakozást, amit megpróbált eltitkolni. Alice nem tudta, hogy ez honnan fakad, s mit jelent. Ha valóban ő volt Marlowe gyámja, nem értette, miért nem tett egyszer sem említést a fiúról. Eszébe jutott, hogy milyen volt a kisfiú a cirkuszban, Brynttel, milyen reményteljes és rémült, s eszébe jutott az élet, amit meglebegtetett előtte, a család ígérete. Gyűlölte magát ezért.

De arra gondolt, hogy ez még várhat. Részben azért nem nyitotta ki a szemét és emelte fel a fejét, mert nem akart Mrs. Harrogate-tel beszélgetni, legalábbis egyelőre. Nem csak a fáradtság miatt. Gondolkodnia kellett.

Először is bosszút kell állnia Coultonért, aki a szíve mélyén jó és kedves ember volt, ráadásul becsületes. Nem ilyen halált érdemelt. És Harrogate jól mondta: ha Alice valóban aggódik a fiúk biztonságáért, akkor meg kell ölnie Marbert, hogy egyszer s mindenkorra véget vessen ennek.

Nos, akkor így lesz. Nem most gyilkol először életében.

ALICE TIZENEGY ÉVES VOLT, amikor Bent Knee Hollow-ban Adra Norn meztelenre vetkőzött, és belegyalogolt a tűzbe. A nők azonnal abbahagyták az éneklést, és döbbenten felkiáltottak. Voltak, akik vödrökért és vízért szaladtak, mások megfogták egymás kezét, és csak zokogtak. Azonban pár perc elteltével Adra sértetlenül kisétált a tűzből. A haja gőzölgött, a szeme csillogott, ahogy csupaszon állt a tűz fényében háromszög alakú szőrzetével és a súlyos mellével, s győzedelmesen felemelte a karját.

Élve. Sértetlenül. Szentként.

Ezek után Alice anyjában megváltozott valami. Talán az összes nővel így volt – de Rachel Quicke megszállottá vált. A kis Alice néha úgy talált rá, hogy a gyertya lángjába bámult, és a tűz fölé tartotta a kezét, vagy Adrát figyelte, aki a szálláshely túlsó végében aludt, ilyenkor Rachel tekintetéből rémület, ámulat és harag áradt.

Azok számára, akiket Isten megérintett, azok számára, akiket Isten megérintett – motyogta újra meg újra.

A haragja újult erővel tért vissza. Órákon keresztül tűzifát hasogatott, míg végül a szoknyái elnehezültek az izzadságtól, és olyan erősen dörzsölte a ruhákat a mosódeszkához, hogy kilyukadtak. A nők a homlokukba húzták a főkötőjüket, és elfordították a fejüket, amikor elhaladt előttük.

Hat hónappal később Alice éjszaka arra ébredt, hogy valaki erősen megrázza. Az anyja felöltözve állt az ágya mellett a telihold fényében, a szájához emelte az ujját, és kivezette a szálláshelyről. Alice látta, hogy Adra az ajtó melletti ágyban alszik. Az anyja kivitte a virágos rétre, megmondta neki, hogy várjon, azután eltűnt a sötétben. A fűszálak ezüstösen csillogtak a holdfényben. Alice fázósan megborzongott. Negyedóra múlva megpillantott egy narancssárga lángot, amely felé közeledett. Az anyja volt az egy fáklyával a kezében.

– Mit csinálsz, anya? – kérdezte Alice.

Az anyja nem válaszolt. Odaadta Alice-nek a fáklyát, és odavezette a szálláshelyhez. Az ablakok alatt szalmakötegek voltak, az anyja nyilván a pajtából hordta ki ezeket. Az asszony hűvös elszántsággal megmarkolta Alice csuklóját, és arra kényszerítette, hogy a szalmakötegekhez érintse a lángot. Ahogy körbejárták az épületet, a tüzek halk ropogással életre keltek.

Alice halkan sírdogált, a fejét rázta, és értetlenül meredt az anyjára. Közben azt is észrevette, hogy az épület ajtaja kívülről el volt torlaszolva.

Elviselhetetlen lett a hőség, botladozva hátrálni kezdtek. Az anyja elvette Alice-től a fáklyát. A lángok gyorsan terjedtek, ráhajoltak a tetőre, mint a fűszálak a szélben, és felfalták a falakat. A hőtől egymás után törtek ki az ablakok. Alice eltakarta az arcát. Hallotta odabentről az ordításokat és a sikolyokat.

– Anya! – kiáltotta, és futásnak eredt.

– Itt maradsz! – üvöltött rá az anyja.

Alice megtorpant. Rachel szeme furcsán csillogott a lángok fényében.

– Megállsz, és végignézed, lányom! Mert feltámadnak, és a saját lábukon fognak kijönni onnan!

Alice engedelmesen állt a hálóingében a sötétben, a hőség úgy csapkodta az arcát, mint a szél. Sohasem beszélt senkinek arról, amit tett, és az anyja sem árulta el senkinek, még az ügyvédnek sem. Alice sírva végignézte, ahogy az élete örökre megváltozik, a gyerekkora menthetetlenül véget ér, majd jön az anyja tárgyalása, bebörtönzése, Alice számára pedig a kemény, nélkülözéssel teli évek Chicago utcáin. De ő csak állt, és nézte mindezt.

A szálláshely recsegett-ropogott, utána beszakadt a teteje, a tűz hangosan dübörgött. Senki sem botorkált ki a lángok közül.

A csillagok kitartóan keringtek a pályájukon, majd keleten kivilágosodott az ég alja, de a lángok csak faltak és faltak, s nem hunytak ki.

22

A LEHETETLEN TANULMÁNYOZÁSA

KÉSŐRE JÁRT, AMIKOR Charlie a megbeszéltek szerint lement az udvar végében lévő falmélyedéshez. Komako a sötétben várta, sápadtan, mint egy kísértet; hajfonatát a feje köré csavarta.

Hideg volt, Charlie-nak fázott az arca és a keze, bedugta az öklét a hóna alá, hogy felmelegedjen. Csak egy inget viselt a köpenye alatt, hogy könnyebben tudjon mászni. Az idősebb tehetségek ablakaiban lámpások égtek, Komako szeme visszatükrözte a narancssárga fényt. A fiú Ribset, Oskart és Lymeniont sehol sem látta.

– Ribs már a helyén van – magyarázta halkan Komako. – Lámpaoltás óta Berghast dolgozószobája előtt várakozik. Csak ki kell nyitnod az ajtód. És ne hagyd, hogy megzavarják! Szükségünk van a dossziékra. Ha kinyitottad az ajtót, nem fogod őt látni, de attól még ott lesz. – Komako egy pillanatra elhallgatott. – Remélem, nem aludt el az unalomtól!

Charlie elvigyorodott, de amikor meglátta a lány arckifejezését, abbahagyta.

– Volt már rá példa – jegyezte meg egy vállvonás kíséretében Komako.

– És ha Berghast még odafent van? – kérdezte Charlie. – Mi lesz akkor, ha felmászok az ablakához, és…

– Nincs ott. Láttam, hogy elment.

– És ha visszajön?

– Miért jönne vissza?

– Fogalmam sincs. Talán nem tud aludni. Vagy ottfelejtett valamit.

Komako felpillantott Charlie-ra, aki majdnem egy fejjel magasabb volt nála.

– Ha nem akarod megcsinálni, akkor…

– Nem mondtam ilyet.

– Ha nem akarod megcsinálni, akkor nem kell – fejezte be azért Komako. – Senki sem fog neheztelni rád azért, mert félsz.

– Nem félek – dünnyögte Charlie. – Kidugta a fejét a falmélyedésből, egy darabig hallgatózott, azután a keleti szárny felé biccentett. – Ahhoz az ablakhoz kell felmásznom, ott a furcsa tető alatt? Úgy látom, kevés kapaszkodó van körülötte.

– Ezért van rád szükségünk.

Charlie tudta, hogy a lány arra gondol, a feladat veszélyes, és komoly sérülésekkel járhat, ezért egy olyan testre volt szükségük, amely ha megcsúszik, képes tíz métert zuhanni, és nem zúzódik pépesre a macskaköveken. Más szóval olyan ember kellett nekik, aki képes újra és újra összetörni a csontjait, mégsem bukik le.

Viszont volt abban a dolgozószobában valami, amit Charlie meg akart szerezni, mindenáron.

Átkozottul ostoba vagy – gondolta, miközben lekushadt, és hangtalanul keresztüliszkolt az udvaron. – Állandóan kihívod magad ellen a sorsot.

EKÖZBEN RIBS A MINTÁS tapétán lévő virágokat számolgatta a keleti szárnyban. Már egészen hatszáztizenkettőig eljutott, és kezdte azt hinni, hogy a virágok mozognak, amikor zajt hallott. Felkapta a fejét, és elfelejtette, hol tartott, úgyhogy kezdhette elölről a számolást. Felhúzott térddel kuporgott a fal mellett, és halálosan unatkozott. Természetesen láthatatlan volt, a bőre úgy bizsergett a halvány fénytől, mintha enyhe áramütés érte volna, vagy egy szögekkel teli kádban forgolódna.

Amikor Berghast és az inasa távozott, elfújták a fali tartókban lévő gyertyákat, az ajtókat gyorsan becsukták, és kulcsra zárták. A folyosón baljós félhomály uralkodott. Miután Ribs meggyőződött arról, hogy egyedül van, felállt, és a biztonság kedvéért lenyomta a dolgozószoba kilincsét, de az ajtó persze zárva volt. Odalépett az ablakhoz. Odakint sötét volt. Nem látta Charlie-t, sem Komakót, s egy pillanatra megfordult a fejében, hogy talán nincsenek is ott, átverték, megtréfálták: azt akarták, hogy az egész éjszakát a keleti szárnyban töltse, és reggel magyarázkodnia kelljen.

Ribs elvigyorodott. Ez rá lenne jellemző. Komako sohasem tenne ilyet.

Az egyik falmélyedésben egy régi vitrines szekrény állt, amelyben idillikus, barátságos hangulatú ferrotípiák és rézkarcok sorakoztak, az évtizedekkel ezelőtti Cairndale-t ábrázolták. Ribs közelebb hajolt hozzájuk, hogy megkeresse a lányok szobáinak ablakait, ám az ablakok itt máshol helyezkedtek el.

Ribs nem számított arra, hogy Charlie segíteni fog nekik. Ugyan teljes meggyőződéssel bizonygatta Kónak és Oskarnak, hogy meg fogja tenni, mert az a típus, nem hitt abban, hogy valóban így lesz. Azon töprengett, vajon Kónak hogyan sikerült rávennie, és belemart a féltékenység, amikor arra gondolt, hogy kettesben voltak.

Nem számít! Charlie hamarosan itt lesz. Későre járt, elérkezett az idő. Fülelni kezdett abban a reményben, hogy kaparászást hall a külső fal felől, vagy megmozdulnak a tetőcserepek – de ehelyett valami mást hallott. A folyosón lassú, megfontolt léptek közeledtek.

Jött valaki.

CHARLIE LEVETTE A CIPŐJÉT, feltűrte a nadrágja szárát, összehajtotta a köpenyét, és letette az ereszcsatorna kifolyója mellé. Komako nem szaladt át a nyomában az udvaron, és amikor megfordult, nem látta a lányt.

Hátralépett, felpillantott a sötét épületre. Berghast dolgozószobája a csipkézett tetejű, kiugró ablakfülkék fölött volt, a második emeleten. Balra tőle egy erkély nyúlt ki, a földszinten pedig egy rézsútos tetővel fedett bejárat. A homlokzaton kőpárkányokat, ősrégi téglákat és fém vízelvezetőket látott.

Könnyen le lehetett zuhanni.

Charlie nagyot szusszantott, és vágott egy grimaszt. Azután odalépett a falhoz, felnyúlt, és fellendítette magát a bejárat fölötti, keskeny tetőre. Magán érezte Komako tekintetét a sötétségen túlról, és megpróbált lassan, magabiztosan mozogni, mint aki tudja, mit csinál.

De igazság szerint sohasem volt ügyes a mászásban, és az a kellemetlen érzése támadt, hogy nevetségessé fogja tenni magát, ahogy az épület külső falán kapaszkodik a sötétben.

Annak örült, hogy legalább nem esik.

Attól is félnie kellett volna, hogy valaki elsétál a nyugati szárny egyik ablaka előtt, kinéz, és meglátja őt, ahogy a falon mászik, mint egy pók. Vagy valaki bármi képtelen okból kifolyólag keresztülvág az udvaron, és meghallja a palacserepek csörömpölését.

Charlie hozzálapult a falhoz, magasra felnyúlt, ujjai hegyével megfogta a következő párkányt. Épphogy elérte. Erősen megmarkolta, és esetlenül felhúzta magát, oldalát téglák dörzsölték, közben hangosan zihált.

Egy sarok volt mögötte, belenyomta a vállát, kitapogatta a fölötte lévő ablakpárkányon sorakozó fémtüskéket, azután megcsavarta a testét, felemelte a lábát, felcsúsztatta az egyik térdét, majd a másikat, amíg végül fel tudott térdelni. Óvatosan felállt.

Eddig jó. Már körülbelül tíz méterre volt a földtől, de még fel kellett másznia a harmadik szintre, majd végig az épület falán a kiugró ablakfülkékig. Elnézett a másfél méterre lévő erkély és a fémtüskés korlát felé – oda kellett átugrania. Ügyelt arra, hogy ne csapjon zajt, mert nem tudta, hogy mi van az ablakok mögött, amelyek előtt elhaladt.

De valami rosszul sült el. Amikor nekirugaszkodott, lába kicsúszott oldalra, és bár kinyújtotta az ujjait, a keze lecsúszott az erkély széléről. Zuhanni kezdett, a hideg éjszakai levegő elzúgott mellette.

Charlie, te tényleg átkozottul…

Nem tudta befejezni a gondolatot, mert félbeszakították a macskakövek.

EGY MAGAS, FEDETLEN FEJŰ ALAK kanyarodott be a folyosóra, szalonkabátot viselt. Ribs azonnal felismerte Bailey-t, dr. Berghast inasát.

Noha láthatatlan volt, még jobban összekuporodott. Nem tudom, hol vagy, Charlie, de könyörgök, még ne gyere fel, még ne! – fohászkodott magában.

Az összes gyerek félt Bailey-től. Ritkán szólalt meg, arca, mint egy halálfej, és ádáz tekintettel méregetett mindenkit, mintha gyilkos szándékai lettek volna. Inas és titkár volt egyszerre. Ribs nem tudta pontosan, miféle munkát végez Berghastnak, de biztosra vette, hogy nem lehet kellemes feladat.

Bailey megállt a dolgozószoba ajtaja előtt, és keresgélni kezdett a karikán lógó kulcsok között. Hirtelen mozdulatlanná dermedt, összeráncolta a szemöldökét, és körbenézett. Azt a helyet bámulta, ahol Ribs kuporgott, mintha látta volna a lányt, azután kinyújtotta hatalmas kezét, és megtapogatta a levegőt.

Ribs nekipréselte a hátát a falnak. Az arca csak milliméterekre volt a férfi kezétől. De Bailey elégedetten felmordult, megfordult, megkereste a kulcsot, és kinyitotta az ajtót.

Ribs halkan kifújta a levegőt. Őrülten kalapált a szíve. Gyakran előfordult, hogy az emberek megérezték a jelenlétét, és gyanakvóan körbenéztek, viszont senki sem tudta ilyen pontosan meghatározni, hogy hol van.

Egyébként sem tettél semmi rosszat – nyugtatta magát. – Nem tiltják a szabályok, hogy a gyerekek a folyosón álldogáljanak.

Miközben erre gondolt, és csillapodott a szívverése, Bailey lehajtotta a fejét, és belépett az alacsony előtérbe. Ribs hangtalanul odaosont az ajtóhoz. Egy alacsony asztalt látott odabent, Bailey napközben annál dolgozott, és két karosszéket, ahol a látogatók várakozhattak. Berghast dolgozószobája a szemközti falon lévő ajtó mögött volt.

Az ajtó nyitva állt.

Ó, az az áldott jégszíve, Mr. Bailey! – vigyorodott el ravaszul a lány, azután körbenézett a folyosón, majd megint be, az előtérbe. Ekkor eszébe jutott Charlie. Ha akkor mászik fel, amikor Bailey a dolgozószobában van…

Ribs összepréselte az ajkát. Figyelmeztetnie kell a fiút.

A láthatatlan lány hangtalanul beosont az előtérbe.

CHARLIE SZÉGYENKEZVE felnyüszített. Komako fölötte térdelt, de nem mert hozzáérni, csak a nevét ismételgette suttogva. A fiú érezte, hogy a sípcsontja már kezd összeforrni. Valami nem stimmelt a csípőjével. Az oldalára esett, kiugrott az egyik válla. Kínok között felült, a helyére tette, közben érezte, hogy a teste ropog, kitekeredik, és visszaalakítja magát.

Istentelenül fájt.

Véres arcát és kezét az ingébe törölte. Komako hátrébb húzódott, az árnyékból figyelte. Az arcán félelemmel vegyes ámulat tükröződött, és Charlie meglepetten konstatálta, hogy tetszik neki a lány reakciója.

– Jól vagy, Charlie? – tudakolta Komako.

– Hát persze. – Charlie vállat vont, és mosolyt erőltetett az arcára. – Az az erkély nem a barátom. Senki sem hallott meg?

– Nem.

A fiú óvatosan feltápászkodott, az arca grimaszba rándult. Legalább nem hallotta meg senki. Vizes volt a lába, a durva homok rátapadt a sarkára. Beletörölte a talpát a nadrágja szárába, hogy tiszta lábbal veselkedjen neki újra. Ezúttal gyorsabban haladt, és már nem félt annyira. Úgy érezte, a legrosszabbon már túl van, s ez egy kis bátorságot öntött bele. Felkapaszkodott az ablakpárkányról az erkélyre, azután a következő párkányra, magabiztosan mozogva a sötétben. Az egyik ablakban égett egy gyertya, és elhaladt előtte valaki. Charlie nekipréselte a hátát a falnak, és várt, de miután nem látott több mozgást, halkan végigcsúsztatta a lábát az ablak előtt, és folytatta a mászást.

Egyszer belerúgott az egyik régi, ólomból öntött vízelvezetőbe, azon a helyen, ahonnan az előző alkalommal lezuhant. A zörgés és a csörömpölés végiggördült a belső udvaron, olyan hangos volt, hogy Charlie biztosra vette: valaki meghallotta. De senki sem jött ki az udvarra, egyetlen ablak sem nyílt ki.

Charlie továbbmászott.

RIBS FIGYELTE, AHOGY Berghast inasa leül az asztal mögé, és egymás után kihúzza a fiókokat. Meggyújtott egy gyertyát, a remegő, narancssárga fény rávetült az asztalra, a szőnyegre és a magas férfi arcvonásaira, miközben bőrkötéses jegyzetfüzeteket meg papírokat vett elő hatalmas kezével, és ráérősen egymásra pakolta őket.

Ribs hangtalanul odaosont az ajtó egyik oldalához, ott mozdulatlanná dermedt, még a lélegzetét is visszafogta. A levegő mozgása is elárulhatta a jelenlétét. Márpedig úgy tűnt, Bailey hátborzongató kifinomultsággal érzékeli a környezetét.

Ribs eddig kétszer járt ebben a szobában, mind a kétszer Berghast utasítására. Először röviddel azután, hogy megérkezett az intézetbe, és a doktor meg akart ismerkedni vele, másodjára pedig miután Jacob Marber megtámadta őket, a rémület és a káosz közepette, sok évvel ezelőtt. Emlékezett Berghast halványszürke, tompa szemére, ahogy őt vizslatta, mintha a szívébe akart volna látni. Ribs megborzongott az emléktől.

A doktor szobájában félhomály uralkodott, a helyiség nyomasztóan zsúfolt és rideg volt. Az egyik végében egy fehér kőből faragott kandalló állt, mellette egy asztal és néhány fotel félhold alakban elrendezve. A helyiség három falán ajtók sorakoztak. A lány ezt túl soknak találta, és nem hasonlítottak az intézetben lévő ajtókhoz. Ribs azon töprengett, hogy vajon hová vezetnek. Az egyik falon kép lógott furcsa keretben, lendületes, tintával húzott vonalakból és egymást átfedő körökből állt; a lánynak valahogy egy terebélyes fa életfolyamatait juttatta eszébe. A sarokban, a magas madárkalitkában két csontmadár kattogott és mozgolódott. Ribs tekintete végül megállapodott a kiugró ablakfülkén. A függönyöket elhúzták, így még a visszaverődő gyertyafényben is látszottak a párkányon sorakozó fémtüskék.

De Charlie-t nem látta.

Bailey végül megtalálta a papírköteget, amit keresett, és minden egyebet visszapakolt a helyére. Megköszörülte a torkát, megdörzsölte a homlokát, és abban a pillanatban szinte sebezhetőnek, emberinek látszott, ahogy az árnyékok összegyűltek a tenyere alatt, s szétterültek, mint a folyékony sötétség. Ribs lenyűgözve bámulta. Szerette ezeket a pillanatokat, szerette megfigyelni az embereket a védőbástyáik nélkül, az elővillanó igazságot.

De Bailey hirtelen az ablak felé fordult, mire Ribsnek hevesen megdobbant a szíve, mert ő is meghallotta a zajt.

Kaparászó hang volt, mintha valaki fogást keresett volna a párkányon.

Bailey felállt.

CHARLIE A SÖTÉTSÉG FÖLÉ HAJOLT, és a légzésére összpontosított. Egyik kezével a fémkorlátot markolta, a másikkal pedig egy lejtős kőpárkány peremén tapogatózott. A lábujjait ráhajlította az ablakpárkány peremére, és megállapította, hogy túl erősen kapaszkodik. Hirtelen azt is megértette, hogy ha enged a szorításán, akkor kilendül a faltól, és lezuhan.

De az ujjai végre találtak egy mélyedést, ami elegendő fogást biztosított ahhoz, hogy ránehezedhessen. Charlie vágott egy grimaszt, kinyújtotta a lábujjait, kilendült, majd vissza, végül a lendület segítségével nyögve felhúzta magát.

Sajgott a karja, és mintha kövek lettek volna a gyomrában. Egy párkányon állt, a tető közelében, és még mindig érezte az apró tüzeket a sérüléseinél. De már közel járt, nagyon közel. Amikor óvatosan kikukucskált, látta a dolgozószoba ablakát. A fémtüskék vészjóslóan meredeztek. Arra gondolt, hogy talán fel kell másznia a tetőre, és azon keresztül megközelítenie, ám hirtelen megpillantott egy keskeny, alig észrevehető peremet a téglafalon, ami egészen a dolgozószoba ablakáig vezetett onnan, ahol állt.

Persze semmiben sem tudott megkapaszkodni, de az ablak viszonylag közel volt. Arra gondolt, talán a néhány milliméter széles perem és a lendület segítségével áthidalhatja a távolságot, és megkapaszkodhat a fémtüskékben anélkül, hogy lezuhanna.

Talán.

Most látta Komakót. A lány a fal mellett állt, és őt nézte. Charlie agyán átfutott, hogy vajon milyen látványt nyújthat.

Indulj! – gondolta. – Hiába vársz, az ablak nem fog közelebb jönni.

Lehunyta a szemét, vett egy mély lélegzetet, megnyalta az ajkát, azután lekuporodott, és elugrott. Két lépéssel végigszaladt a keskeny peremen, közben nem is annyira egyensúlyozott, inkább csak a zuhanás ellen küzdött, azután kinyújtotta a kezét az ablakpárkány felé. Úgy sikerült elkapnia, hogy a tüskék belefúródtak a karjába, és véresen lógott le róluk.

A lába a levegőben kapálózott.

Érezte, hogy a karjában, az alkarjától egészen a válláig, elszakadnak az izmok. Borzalmas volt a fájdalom. A vér átitatta az ingét, és amikor küzdeni kezdett, a tüske átfúródott a csuklóján, benn az apró madárcsontokon. Hirtelen elfogta a hányinger.

Azután a puszta akaraterejével felhúzta magát, lerántotta a karját a tüskékről, a kezét a mellkasához szorította. Letérdelt, nekidőlt az ablaknak, s ekkor meghallotta, hogy elcsúszik a retesz, a kilincs lenyomódik. Az ablakszárny kitárult, majdnem lelökte Charlie-t.

Senkit sem látott.

– Nem kapkodtad el – mondta egy halk, sürgető hang. – És akkora robajt csaptál, hogy ennyi erővel hívhattunk volna egy elefántot is!

Azután valaki megmarkolta az ingét, berántotta az ablakon. Charlie a szőnyegre zuhant, mint egy véres húskupac. Közben hallotta, hogy Ribs dünnyög még valamit nyomdafestéket nem tűrő stílusban.

IGAZSÁG SZERINT RIBS azt hitte, hogy nekik befellegzett. Vagy legalábbis Charlie-nak. Amikor Bailey felállt, mint egy két lábon járó sírkő, és odament az ablakhoz, a lány teljesen biztosra vette, hogy Charlie-t hallotta meg odakint.

De tévedett. Vajon mi lehetett az? Egy madár vagy egy denevér? Mindenesetre nem Charlie volt. Ribs arra gondolt, hogy ennek a fiúnak duplán mérték a szerencsét, de cserébe feleannyi dobása van. Mindig kislisszant a nehéz helyzetekből.

Őszintén szólva Ribs többek között ezért kedvelte.

Bailey visszament az asztalhoz, felmarkolta a papírokat, a fiókokat gondosan bezárta. Összecsípte ujjával a gyertyalángot, és a hirtelen beállt sötétségben a láthatatlan lány visszatartott lélegzettel hallgatózott. Az ajtó becsukódott, kattant a zár, azután Bailey keresztülvágott az előtéren, kiment a folyosóra, és a léptei eltávolodtak.

Ribs felsóhajtott.

Állandóan közbejön valami.

Ekkor meghallotta Charlie-t, és ezúttal valóban ő volt az. A fiú nyögve, csapkodva és kaparászva küzdötte fel magát a párkányra. Ribs odament az ablakhoz, kinyitotta, és beráncigálta a fiút.

Borzalmas látványt nyújtott. Az inge véres volt, és rongyos, mind a két karja felhasadt, azonban a lyukak és a vágások Ribs szeme láttára elkezdtek begyógyulni. Charlie furcsa szögben tartotta a karját, hogy ne vérezze össze a padlót, de Ribs kezét már összekente, így a lánynak az a része láthatóvá vált.

– Hogy jutottál be? – suttogta Charlie, miközben a kalitkában ülő csontmadarakra meredt.

Ribs megköszörülte a torkát, hogy észrevetesse magát a fiúval, mire Charlie gyorsan odakapta a fejét.

– Ribs? Te ott vagy?

– Ne vedd le az inged! – figyelmeztette vigyorogva a lány. – Óriási szerencséd volt, Charlie. Berghast inasa bejött egy köteg papírért. Az előbb ment el. Beosontam mögötte. Ha egy-két perccel gyorsabb vagy, személyesen is találkozhattál volna vele.

Charlie egy darabig emésztette a hallottakat, aztán bizonytalanul bólintott.

– Leestem. Különben hamarabb ideértem volna – mondta.

Ribs elnevette magát.

– Hála az égnek, hogy nem vagy olyan gyors, mint én! Különben fejbe kellett volna vágnom az öreg Bailey-t a piszkavassal, aztán bujkálhattunk volna a vécében.

A SZOBA IJESZTŐNEK HATOTT a félhomályban.

Charlie hallotta, amint Ribs odamegy a nagy irattartó szekrényhez, és a zárral babrál. Egyszer csak egy dossziékkal teli rekesz kicsúszott a levegőbe, bizonytalanul ingott, végül remegve földet ért. Persze, hisz nem látta a lányt, csak a mappák tömegét. Most egy akta a levegőbe siklott, és kitárult. Nem volt benne semmi. A mappa visszalebegett a helyére, majd kinyílt egy második – az is üres volt.

– Úgy látszik, nem csak minket érdekelnek ezek az eltűnések – jegyezte meg Ribs suttogva. – Fura. Ki lehetett, aki elvitte az iratokat, a mappákat meg itt hagyta?

A lány visszatolta a fiókot a helyére, majd kihúzott egy másik rekeszt. Végigpörgette a mappákat – az összes eltűnt gyerekét üresen találták. Úgy kilencven-száz dosszié lehetett ott, gyerekek aktái, akiket a Cairndale begyűjtött. Charlie elgondolkodva meredt az iratokra. Ábécésorrendbe rendezték őket. Az O betűsek fölé hajolt, meg is találta a saját dossziéját, majd tovább kutakodott, azonban nem talált senki mást Ovid néven.

Ekkor Ribs megbökte, mire a fiú felnézett. Egy akta lebegett felé, fellibbentek benne a lapok. Úgy látszik, egy rugóra járt az agyuk: Ribs is a saját dossziéját kereste ki.

– Mintha ez vaskosabb lenne a többinél, nem gondolod? – mormolta a lány. – Látszik, hogy már itt vagyok egy ideje. Na nézzük! Intelligens, igen, jól alkalmazkodik, rendben. Miért üres az „erősségek" rovat? Egy csomó mindenben jó vagyok… Cserfes… Micsoda? – A mappa becsukódott, oldalra siklott, aztán vissza, és újra kinyílt. – Kevéssé fegyelmezett… Könnyű kizökkenteni… Uh… – Felnevetett. – Na tessék. Ezt nézd, Charlie! Azt írják, feltehetőleg Cornwallból származom. Semmi közöm a koszos Cornwallhoz!

A lány az asztalra tette a dossziét, és elvett egy töltőtollat.

– Te meg mit művelsz? – suttogta Charlie.

– Csak pótolom a hiányzó részeket. Hány l-lel írják, hogy ellenállhatatlan?

– Mi van?

A toll sercent a papíron.

– Miss Davenshaw beszámolója szerint Eleanor kivételes tehetségről tesz tanúbizonyságot a tanulmányai során. Már-már túlszárnyalja Miss Onoét, akinek az előmenetele kissé csalódást keltett az utóbbi… – Itt megbicsaklott a hangja. – Talán kicsit túlzásba estem. – A toll megállt a levegőben. – Charlie, minden rendben? Itt van a te aktád is.

A fiú ujjai a dosszié fölött tétováztak. Ő igazából egy másik Ovid aktáját szerette volna megtalálni, amiből megtudhat valamit az apjáról, és most mély csalódottságot érzett. Azért csak kinyitotta a mappát, félve beleolvasott, de csupán pár érdektelen bejegyzéssel szembesült. Egy leírás arról, hogy mivel vádolták meg Natchezben. Egy viszonylag érdekes levél Mr. Coultontól, amelyben Charlie-ról és a tehetségéről számol be. Tisztességes fiatalember, dacára annak, hogy milyen kegyetlen bánásmódban volt része. Méltó rá, hogy a Cairndale növendéke legyen. De egy szót sem talált a családjáról vagy a születési helyéről.

Ekkor azonban a rekesz hátuljában figyelmes lett egy másik mappára. Rossz helyen volt, hanyagul begyömöszölték. Egy bizonyos Hywel Owydd neve állt rajta.

Az apja.

Charlie ebben teljesen biztos volt, még mielőtt egyáltalán beleolvasott volna. Bár még az apja nevét sem tudta, most mégsem érzett szemernyi kétséget sem. A fülében hallotta dübörgő vérét. Hátat fordított annak a helynek, ahol Ribs állt, és lassan, az ablakon át beszűrődő derengésben olvasni kezdett.

Az apja Walesből származott. Tizenkét évesen került a Cairndale-be, miután kiderült, hogy klinker, akinek az ereje a tehetsége. A leggyakoribb típus. Fiatal kora ellenére egy kőfejtőben dolgozott két évig, aztán valamilyen indíttatásból – szó szerint így fogalmaztak – el kellett szabadulnia onnan. Úgy jellemezték, mint csendes, termetre vékony fiút, jó érzékkel a matematikához. Két alkalommal megrovásban részesült, mert meztelenül úszott a tóban. Ezután pár oldalon keresztül a tanulmányi eredményeiről számoltak be, illetve dátumok és rövidítések sora következett, melyek Charlie számára nem mondtak semmit. Végül a mappa hátuljában volt egy papiros, 1864. februári keltezéssel, melyen az szerepelt, hogy a növendék váratlanul elhagyta a Cairndale-t.

R. F. Londonban látta – firkantották fel rá. – A tehetsége sokat gyengült. Ex–73.

Charlie a sorokra meredt, próbálta kibogozni a gyorsírást, de nem igazán boldogult vele.

A lap legalján még szerepelt egy jegyzet kék tintával, macskakaparással: H. O. eltűnt. Nincs további információ. R. F. jelenti, a Temze árad. Az alany feltehetőleg halott.

A dolgozószobában csend honolt, a holdfény halványan beszűrődött az ablakon. Az intézet némaságba burkolózott körülöttük.

Hywel Owydd – gondolta Charlie keserűen. – Az apám.

A férfi, akit nem ismert, és soha nem is fog; az apja, aki ugyanezeket a homályos folyosókat koptatta ennyi idősen, mint most Charlie. Majd Londonba szökött, ki tudja, miért. Nem volt családja sehol a világon; míg egy nap lettek neki ők, Charlie és az édesanyja. Azután mindent elvesztett, Amerikában, a végtelen Nyugaton.

– Mit találtál? – csendült fel Ribs hangja a válla fölött. A fiú próbálta elrejteni a dossziét, de a lány már meglátta. – Owydd? – mormolta. – Ez pont úgy hangzik, mint… Ovid?

– Az apám – vallotta be Charlie halkan.

A fiú hagyta, hogy a lány kivegye a kezéből az aktát. Ribs buzgón átlapozta, majd felhorkant.

– Ezt nem értem. Az apád egy tehetség volt? De ez nem így működik, Charlie! A tehetség nem öröklődik, véletlenszerűen jelenik meg. A szüleink általában meg is szabadulnak tőlünk, amint kiderül, mire vagyunk képesek…

A fiú nyelt egy nagyot, hogy leküzdje a torkában gyűlt gombócot.

– Hű… Szóval Londonba ment?

Charlie most nagyon zavarónak érezte, hogy nem látja Ribset, csak a hangját hallja. A dossziét nézte, ahogy a félhomályban lebegett.

– Ez mit jelenthet? – suttogta a fiú. – Hallottál már valaha olyan tehetségről, aki eljött a Cairndale-ből? Szerinted elmenekült innen?

– Egész Londonig? Nem hiszem… – felelte a lány. – Viszont a számkivetetteket oda küldik.

– Azok meg kik?

– Akik elvesztik a tehetségüket, mikor felnőnek. Ritkán történik meg, de azért előfordul. Senki sem tudja az okát. – Ribs még halkabban folytatta: – Ez borzasztó szomorú. Nem lehet könnyű visszatérni a hétköznapi emberek közé, úgy, hogy többé már nem vagy képes arra, amire korábban igen. Azt hiszem, olyan lehet, mintha elvesztenéd egy részedet… Szegény apukád…

Charlie megdörgölte az orrát. Próbálta elképzelni ezt az egészet.

– Csak egy kölyök volt még. Mint mi.

Ribs becsukta az aktát, visszavitte a szekrényhez. Amikor újra megszólalt, Charlie közvetlenül a füle mellett hallotta a hangját.

– Ha bármikor is beszélni szeretnél erről, én szívesen meghallgatlak – mondta gyöngéden. – Nagyon jó hallgatóság vagyok; észre sem veszel, de ott leszek. Mindannyiunknak megvan a magunk története, Charlie. Mind tudjuk, milyen ez.

A fiú valami melegséget érzett az arca közelében.

Aztán, hála az égnek, a lány az asztalhoz ment, próbálta kinyitni a fiókokat. Mindet kulcsra zárták. Charlie elfordult; teljesen összezavarodott, a gondolatai az apja körül kavarogtak. Ekkor azonban a szeme megakadt valamin, ami a szőnyegen hevert. Biztos Bailey rántotta ki véletlenül a papírokkal.

Ribs azonnal felkapta. Berghast jegyzetfüzete volt. Ribs nem gyújtotta meg a gyertyát, hanem odament az ablakhoz, és lapozgatni kezdte a füzetet a kintről beszűrődő, halvány fényben, megpróbálta kibogozni Berghast macskakaparását. Dátumokat, számokat és betűjeleket látott, amelyek a doktor számára biztosan jelentettek valamit, nekik viszont nem. Lapozott. Ábrák és talán térképek. Charlie már nem vérzett, úgyhogy körbejárta a szobát, megszemlélte a furcsa tárgyakat, és halkan megrángatta az ajtókat. De amikor Ribs meglepetten felszisszent, odalépett mellé.

– Mit találtál? – suttogta. – Mi az?

A jegyzetfüzet a levegőben lebegett, becsukva.

– Ribs?

– Azt hiszem, rájöttem, hogy kivel kell beszélnünk – felelte a lány halkan. – És nem az istenverte Berghasttal.

– A PÓKKAL? – kérdezte később hitetlenkedve Komako, miközben döbbenten meredt Ribsre. Későre járt, a tanteremben voltak, és halkan beszélgettek. A lány Charlie-ra pillantott. – Komolyan beszél?

A fiú hunyorgott a gyertyafényben.

– Azt hiszem.

Eléggé le volt eresztve; talán csak kimerült. Az inge rongyosan, véresen lógott rajta. Komako arra gondolt, hogy meg kell szabadulniuk ezektől a holmiktól. Borzalmas volt végignézni, ahogy a fiú lezuhant a falról a sötétben; még mindig a fülébe csengett az a tompa reccsenés, amikor földet ért.

– Komolyan beszélek – suttogta Ribs. Most látható alakot öltött, a szürke kötényruháját viselte, a haja tincsekbe tapadt. – Itt csapjon belém a villám, ha nem így van!

– Rendben, értem.

– Én viszont nem – mondta idegesen Oskar. A mellette álló Lymenion zavartan felmordult, mintha egyetértett volna vele. – Miért van szüksége a Póknak az-az-az eltűnt gyerekekre?

Ribs rákacsintott.

– Lehet, hogy megeszi őket.

Komako vetett rá egy dühös pillantást.

– Nos, erről persze nem volt szó abban az átkozott naplóban – háborgott Ribs. – Csak a nevek szerepeltek egymás alatt, és mindegyik mellett az állt, hogy „a Pók". A következő oldalon a gyertyarendelések voltak felsorolva, és a kiszállítások dátuma, úgyhogy azzal sem jutunk sokra. Szerintem át kell mennünk a szigetre, és meg kell kérdeznünk tőle.

Oskar nyelt egy nagyot. A madzaggal babrált a kezében.

– Kérdezzük meg… a Póktól?

Komako vágott egy grimaszt. Ribsnek természetesen igaza volt. Ki kell deríteniük, hogy mit tud a glifikus. Lehet, pusztán annyiról volt szó, hogy amiképp felkutatta a tehetségeket, érzékelte őket, most ugyanezzel a módszerrel próbálta megtalálni az eltűnt növendékeket. Talán mindössze erre utaltak dr. Berghast feljegyzései: ők is a gyerekeket keresték. A lány felkapta a fejét.

– És most hol van az a napló?

– Visszatettem oda, ahol megtaláltam. Nem hozhattam magammal!

– Visszatetted.

– Aha.

– Na, jó. És nincs semmi nyoma annak, hogy ott jártatok?

– Egyáltalán semmi.

Ribs hanghordozása azonban felkeltette Komako gyanakvását.

– Charlie? Mit titkol el előlünk Ribs? – kérdezte.

– Hogy mi? Hát… véreztem – felelte a fiú. – Lehet, hogy a szőnyeg véres lett egy kicsit.

Komako megnedvesítette az ajkát.

– Összevérezted a szőnyeget?

Charlie megszeppenten bólintott.

– A jó öreg Berghast nem fogja észrevenni – tette hozzá gyorsan Ribs. – És ha mégis, akkor sem fog rájönni, hogy az Charlie vére. A srácon egyetlen horzsolás sincs. És különben is, mit kerestünk volna a dolgozószobájában? Nincs semmi baj, Ko. Csak átsuhantunk, mint a szél a faágak között.

– Milyen költői!

Ribs szeplős képén vigyor terült szét.

– Van hozzá érzékem.

Oskar szégyenlősen megköszörülte a torkát. A kezét bámulta, a madzagot az ujjai körül.

– Én nem kedvelem a-a-a Pókot – motyogta. – Félek tőle. De Miss Davenshaw szerint olyan, mint egy-egy-egy háló. Minden összefügg mindennel. A Pók é-érzi, amikor megmozdul valami a-a-a hálón. Érzi a-a-a rezgést. Így találja meg a tehetségeket, amikor alszik. Lehet, hogy Brendant, Wislawát meg a többieket is megtalálja?

– Hát persze. A hasában.

– Ribs!

– Úgy értem, az a képessége, hogy megtalál dolgokat – magyarázta tovább Oskar. – Megtalálja a hozzánk hasonló gyerekeket. Charlie-t és Marlowe-t is ő találta meg…

– Engem Mr. Coulton talált meg – helyesbített Charlie.

– És szerinted honnan tudta, hogy hol keressen, zsenikém? – élcelődött Ribs.

– Oskarnak igaza van – közölte Komako határozottan. Közben a copfját húzgálta. – Lehet, hogy a Póknak semmi köze ehhez az egészhez, de attól még segíthet nekünk. Találunk válaszokat, csak tudni kell, hol keressük őket. A napló alapján itt egyikünk sincs biztonságban. Az eltűnt gyerekek kapcsolatban állnak egymással. Ez biztos. És ha ők eltűntek, ugyanúgy eltűnhetünk mi is. Beszélnünk kell a Pókkal.

– Ha jól emlékszem, Miss Davenshaw azt mondta, hogy ez szigorúan tilos – jegyezte meg Charlie. Kicsit már összeszedte magát.

– Jól emlékszel – mondta Ribs, majd feltette a kezét. – Ki akar átmenni hozzá?

Komako is feltette a kezét, végül Oskar és Lymenion is.

– Charlie? – fordult a fiúhoz Komako.

– Chaaarlie – suttogta Ribs. – Chaaarlie…

A fiú felfújta az arcát. Látszott rajta, hogy nagy gondban van.

– Tényleg úgy gondoljátok, hogy a Pók szóba áll velünk?

– Ha elég szépen kérjük – kacsintott Ribs. – És ő rengeteg mindent tud.

– Mikor akartok odamenni?

– Ma éjjel – felelte Ribs.

– Holnap – közölte Komako.

Oskar leszegett fejjel ült a gyertyaláng mellett. Vele szemben a húsgólem ugyanígy lefelé meredt, kocsonyás válla éppúgy legörnyedt a karosszékben, mint a gazdájáé.

– Holnap? – suttogta Oskar kínkeservesen. – Nem… korai az picit?

– Én is veletek akarok menni – szólalt meg egy vékony hang a homályban.

A kazettás ajtó nyitva állt. Marlowe ott ácsorgott hálóingben, és őket nézte. Az arca kísértetiesen sápadt volt, szemében sötét fellegek úsztak.

– Jesszus! – sziszegte Ribs. – Ő meg hogy kerül ide?

– Mar? – suttogta Charlie. – Mióta állsz ott? – Felkelt, odament az ajtóhoz, becsukta, majd letérdelt Marlowe elé. – Mit keresel itt? Megint rosszat álmodtál?

Marlowe bólintott, majd pillantása Komakóra siklott. Amikor találkozott a tekintetük, a lány félrekapta a fejét – maga sem tudta, mi okból.

Marlowe olyan kicsi volt, hogy Komakónak majdnem meghasadt a szíve. Amikor ránézett, a saját húgát látta, Tesit; igaz, ő most már kétszer ennyi idős lenne, ha élne. Még mindig a kezében érezte a kislány kezét, emlékezett rá, ahogy széttárta a karját, amikor azt akarta, hogy a nővére felvegye, Komako pedig a csípőjére ültette, úgy cipelte. Vagy ahogy reggelente leült Komako mögé, és a haját cirógatta aprócska ujjaival, mint a langy szellő. Ahogy már előre elmosolyodott, bármit is mondott neki Komako. És amikor ásított, az egész arca ásított, kilátszottak a fogacskái. Mindenre emlékezett.

– Veletek akarok menni a Pókhoz – ismételte meg Marlowe, és makacsul felszegte az állát. – Ne hagyj itt, Charlie! Azt mondtad, hogy sosem hagysz itt.

Mindenki hallgatott.

A húsgólem felemelte arc nélküli fejét. Szánakozás, ugyanakkor kedvesség áradt belőle, ahogy szörtyögve lélegzett.

– Hrrr – hörögte.

REGGEL CHARLIE FÁRADTAN ÉBREDT. Mindannyian fáradtak voltak. Lehet, hogy Miss Davenshaw észrevette, mindenesetre nem tett megjegyzést. De miután senki sem tudott a kérdéseire válaszolni, hangosan becsapta a könyvét, és felszólította az osztályt, hogy kövessék. Magához vett egy tálkában álló gyertyát – természetesen nem a maga kedvéért –, és levezette őket a Cairndale árnyakkal teli alagsorába. Odalent hideg volt, a gyertya majdnem kialudt, de végül erőre kapott; a falakból az enyészet szaga áradt. A szakadozott pókhálók meglebbentek, amikor elhaladtak mellettük. Charlie gondolatai a Pók, illetve a Berghast dolgozószobájában megtalált aktája körül forogtak. Hátborzongatónak találta az egészet. Azon tűnődött, vajon mit tudnak majd meg a lénytől.

Egy széles, kockakövekkel lerakott folyosón haladtak, a falak néhány helyen megrogytak a talaj több évszázados nyomásától. A lábnyomaik meglátszottak a porban. Miss Davenshaw sietősen, szinte ingerülten lépdelt, annak ellenére, hogy vak volt. Charlie azon merengett, hogy bármi is a nő különleges képessége, biztos lehetővé teszi, hogy valamiképp lásson. A nevelőnő hosszú, zöld ruhát viselt, ami a padlót söpörte, a haját feszes kontyba tűzte, hosszú, fehér nyakát egy egyszerű, fekete szalaggal ékítette.

A többiek már jártak itt.

– Oskart nem zavarja a dolog – súgta Ribs Charlie fülébe. – De szerintem azok a szerencsétlenek olyan gusztustalanok, mint a légy lárvája a húsos pitében.

– Ne maradjanak le! – szólt rájuk Miss Davenshaw türelmetlenül, mintha meghallotta volna; a sötétség elnyelte és suttogássá tompította a hangját.

Bevezette őket egy kisebb raktárhelyiségbe. A falak mentén polcok sorakoztak, a polcokon mintatartó edények álltak, amelyekben torz emberi magzatok lebegtek. Miss Davenshaw feltette a gyertyát a falikarra, a remegő fény furcsa árnyékokat vetett a helyiségre. Marlowe közelebb húzódott Charlie-hoz, és megfogta a kezét.

– Nos, mik is vagyunk tulajdonképpen? – kérdezte a vak nő színpadiasan. – Mi a természete az ember nevű teremtménynek? Isten a saját képére alkotott bennünket? Nos? Gyerünk, vegyék szemügyre a polcokat! Gondolkodjanak el azon, amit látnak! Ebben a helyiségben nincs helye a kényeskedésnek.

A többiek járkálni kezdtek a polcok előtt, a folyadékkal teli edényeket vizslatták, úgyhogy Charlie és Marlowe követte a példájukat. Némelyik magzatnak csak egy szeme volt, a fejüket úgy hajtották az üveg falához, mintha csak elszunnyadtak volna; akadt, amelyiknek egy húscsomó volt a koponyája helyén, másoknak túl nagy feje volt, némelyiknek kettő, és akadt olyan is, amelyiknek egy feje volt, de két teste. A gyertyafényben szinte mozogni látszottak.

– Mi a szakszerű elnevezése ezeknek a mintáknak, Miss Ribbon?

– Teratológiák, Miss Davenshaw.

– Pontosan. Ezekben az edényekben eltorzult koponyákat, sziámi ikerpárokat és egyszemű magzatokat láthatnak. Az orvostudomány szemében ők szörnyetegek. De ha meg akarjuk érteni, hogy mik vagyunk, meg kell értenünk, honnan jöttünk. Amit itt látnak, annak sajátságos logikája van. Ezek nem kaotikus vagy önkényes deformációk. Ezek a rendellenességek ismétlődő és előre megjósolható módon eltérnek a normális fejlődéstől az anyaméhben. Az anyaméh a kemence, amelyben készre sülünk, mint a sütemény, viszont ha hibás a recept, vagy rosszul keverik el az összetevőket, nem a kívánt eredményt kapjuk. – Miss Davenshaw tapsolt egyet, és körbehordozta vak tekintetét az osztályon. – Önök is ezért különböznek egymástól. De a maguk esetében nem volt hibás a recept, hanem belekerült még egy összetevő, és abból származik a tehetségük. Vegyék szemügyre ezeket a magzatokat, és érezzenek részvétet! A másság nem visszataszító, hanem a természet műve.

Charlie engedelmesen a magzatokra nézett, és valóban elfogta a részvétteljes szánalom.

– És erről mi a véleményük? – folytatta a vak nő egy összetöpörödött lényre mutatva, ami félig majom, félig hal volt. Mintha mumifikálódott volna, és vad képet vágott, az agyarairól felcsúszott a bőr. – Állítólag egy sellő.

– Ez egy átverés – jelentette ki Komako. – Valaki rávarrt egy halfarkat egy majomra.

– A hibridek valóban rendellenesek. Szárnyas kutyák, sasfejű oroszlánok és így tovább. De ilyenek nem léteznek. Miss Onoe! Sorolja fel, hogy a Paré nevű alkimista szerint milyen okai vannak a torzszülöttek létrejöttének!

Komako megnyalta az ajkát.

– Az első ok Isten dicsősége – felelte. – A második Isten haragja. A harmadik a túl sok mag. A negyedik a túl kevés mag. Az ötödik…

Komako bosszúsan ráncolta a szemöldökét.

– Mr. Czekowisz?

– Az ötödik a képzelet – felelte szégyenlősen Oskar.

– És?

– A hatodik az anyaméh mérete. A hetedik az anya pozíciója a megtermékenyülés közben. A nyolcadik a komoly sérülés, például ha az anya elesik, vagy megütik. A kilencedik a súlyos betegség. A tizedik a rossz mag. A tizenegyedik…

– Nincs tizenegyedik – vágott közbe gyorsan Komako. – De Paré a gonosz koldusok átkait és az ördögöket is számba vette, mint befolyásoló tényezőket.

Miss Davenshaw bólintott.

– Természetesen, mivel Paré a tizenhatodik században élt és munkálkodott. – A szavait Charlie-nak és Marlowe-nak címezte, mert számukra ez újdonságnak számított. – A munkásságára hatást gyakorolt a babona és a vallás. Ennek ellenére megfigyelte, hogy a magzat anyagi természetű. A hús fizikai létező, és idővel fejlődik.

– Ezt nem értem – szólalt meg Marlowe.

– Az a kérdés, gyermekem, hogy honnan származik a tehetségünk – felelte lágyabb hangon Miss Davenshaw. – A válasz pedig az, hogy az anyánk méhében fejlődünk ki, és akkor kapunk meg mindent, amik vagyunk. Ami eltér a normálistól, visszataszítónak tűnik. De nem az. Nem az.

Charlie nem tudta, Marlowe mennyit értett meg ebből az egészből, de azt gyanította, hogy semennyit. A kisfiú erősen szorította a kezét, a világért sem eresztette volna el. Nem csoda, hogy rémálmok gyötörték.

– Mr. Czekowisz! Beszéljen nekünk Darwin új elméletéről, a fajok eredetéről!

Oskar vetett egy pillantást Charlie-ra, majd a távolba révedt. Látszólag szégyellte magát azért, hogy a figyelem középpontjába került.

– Mr. Darwin szerint az evolúció annak az eredménye, hogy az állatok az évezredek során folyamatosan változtak.

– Ezek szerint a majmoktól származunk?

– Nem, asszonyom. Nem egészen.

– Folytassa!

– Van egy közös ősünk, de az emberi faj már olyan régen leágazott a majmokról, hogy mi emberek lettünk. Ők pedig… majmok.

– Miss Ribbon! Mondja el nekünk, hogyan változnak a fajok az idők során!

Ribs megköszörülte a torkát.

– Ezt nem akarja inkább Oskartól megkérdezni?

– Eleanor!

– A környezetük – suttogta Oskar.

– A környezetük miatt – mondta hangosan Ribs.

– Köszönöm, Mr. Czekowisz. Egy életre lekötelezte Miss Ribbont. Miss Onoe?

– Mr. Darwin szerint a fajok minden ok nélkül folyamatosan mutálódnak. És ha az egyik mutáció előnyös az állat számára a környezete szempontjából, például gyorsabban el tudja kapni a zsákmányt, vagy könnyebben tud párt találni, akkor a mutáció átöröklődik a következő generációra. A korábbi változat pedig kipusztul.

– És az elhangzottak alapján hogyan jellemezhetjük a szörnyetegeket?

Komako homloka ráncokba szaladt.

– A szörnyetegek olyan mutációk, amelyek nem vezetnek sehová. Túlságosan szélsőségesek ahhoz, hogy megismétlődjenek.

Miss Davenshaw végigsétált a polcok mentén, a kezét elhúzta az üvegedények előtt.

– Pontosan. Nagyon jó. És ezek alapján mik vagyunk mi, a tehetségek? Szörnyetegek lennénk? Az eltéréseink nem öröklődnek. De a tehetségek olyan variációk, amelyek egyidősek az emberiséggel. Ezek a variációk ismétlődő és előre megjósolható módon folyamatosan jelen vannak. Tehetségek mindig is léteztek, és létezni is fognak.

– A tudósok sem tudnak mindent – jegyezte meg halkan Komako.

Miss Davenshaw felkapta a fejét, és mintha a hátuk mögé nézett volna.

– Senki sem tud mindent – mondta.

Charlie megfordult. Egy erőtől duzzadó, fehér szakállas férfi állt az ajtóban, és némán figyelte őket. Dr. Berghast volt az. Meghajolt, aztán visszahúzódott a sötétségbe.

23

A SZÁMKIVETETTEK

ÉS A HOLTAK

MARGARET H ARROGATE - ET SŰRŰ, barna, fojtogató köd fogadta Londonban. Miss Quicke is vele volt. A bérkocsi lassan döcögött végig az utcákon, mert a kocsis az orráig is alig látott, a lámpás csak a ködbe rajzolt halvány fénykoszorút világította meg. És amikor Margaret kinyitotta a Nickel Street West 23. vaskapuját, átvágtak az udvaron, majd beterelte társát a lakásba, először is azt vette észre, hogy nemrég járt ott valaki.

Halkan letette a bőröndjeit, és fülelt. Azután átvágott a szalonon. Az intézeti ügyeknek szentelt jegyzetfüzetét a helyén találta, a szenesvödör mögötti rekeszbe rejtve. Az asztalán érintetlenek voltak a papírok. A konyhában a pultok üresen, letakarva álltak. Bár egy hálószobában a második emeleten nyitva maradt az ablak, és a függönyök finoman meglibbentek a szélben, amikor az özvegy kinézett a ködbe, nem látott semmi mozgást. Ebből a magasságból a zuhanás halálos lett volna. Tudta, hogy Miss Quicke az ajtóban áll, és komoran méregeti. Margaret végigment az összes szobán, nem ért hozzá semmihez, és borsódzott a háta. Azután kivette apró pisztolyát a fiókból, felment a tetőre, és a sűrű ködben szemügyre vette a galambdúcban pihenő csontmadarakat. Minden úgy volt, ahogy azon a reggelen hagyta, amikor sietősen kimentek a vonathoz, Frank Coulton életének utolsó napján.

Ennek ellenére járt valaki a lakásban, pillanatokkal azelőtt, hogy beléptek.

Miss Quicke azonnal belenyúlt a vízhatlan kabátja mély zsebébe, megtapogatta a revolverét, majd lement a ködös utcára. Elég sokáig távol volt, és amikor visszajött, megrázta a fejét.

– Ha járt is itt valaki, már nincs itt.

– Járt itt valaki – jelentette ki Margaret. – Nem érezte?

– Mit?

– Ott belül, a… – biccentett Margaret a nyomozó oldalán lévő seb felé.

– Nem – felelte Miss Quicke.

Margaret nyugtalanul körbenézett. Pillantása végigfutott a sötét, mozdulatlan bútorokon, a kísérteties függönyökön. Odakint egyre sűrűbb lett a köd.

NEM MARADTAK A HÁZBAN.

Margaret részben Walter miatt, részben a beleköltözött félelem hatására igyekezett okosan dönteni. Jacob valószínűleg tudta a címet. Miss Quicke az ablak előtt várakozott, miközben Margaret összeszedte a szükséges holmikat, azután mindketten elhagyták az épületet. Kibéreltek egy szobát az utca túloldalán, egy hölgyek számára fenntartott, jó hírű panzióban, ahonnan ráláttak a ködbe burkolózó Nickel Street West 23.-ra. A panzió vezetője kilenckor szigorúan bezárta a kaput, ami problémát jelenthetett számukra, de a szobájuk ablaka egy keskeny párkányra nyílt, és a párkány egy alacsony kőfalhoz vezetett, ezért Margaret tudta, hogy akkor járnak ki-be, amikor csak akarnak.

Igazság szerint, bár Margaret tizennégy hónappal ezelőtt bérelte fel Alice Quicke-et, még sohasem tartózkodott így a közelében, nem figyelte meg közvetlen közelről – nem nyílt rá alkalma. Azt a keveset, amit tudott róla, a táviratokból, a jelentésekből és Coulton fanyar, gyakran szarkasztikus történeteiből szedte össze. A nyomozónak durva volt a keze, és a tekintete mindig megőrizte komolyságát. Izmos váll, zsíros, szőke haj sután vágva, melybe mindig beleivódott az ételszag. Ha fájt is az oldala, nem panaszkodott. Ha Coulton halála le is sújtotta, nem sírt. A Londonba vezető, hosszú úton alig szólalt meg, az elsuhanó tájat bámulta a kormos ablakon keresztül. Egy ádáz külsejű, szófukar nő, aki széles karimájú kalapot és foltos kabátot viselt, ami inkább az amerikai vadnyugatot idézte, mint Anglia civilizált rémségeit.

De Margaret kezdte megérteni, hogy Coulton miért bízott meg benne, miért állt ki olyan sokszor érte, és miért ragaszkodott olyan makacsul ahhoz, hogy felbéreljék, függetlenül attól, hogy Quicke kívülálló volt, teljesen járatlan az ő világukban. Hatalmas, néma erő áradt belőle, mint egy földbe vert oszlopból. Ha azt mondta, hogy megtesz valamit, akkor meg is tette, és ez tetszett Margaretnek.

Az első Londonban töltött napjukon a panzióban maradtak. Pihentek, összeszedték magukat, és szemmel tartották a szemközti házat. De Margaret a nyomozót is figyelte, kereste az esetleges összeomlás jeleit. Aggódott a sebe miatt, aggódott amiatt, amit jelenthet. Attól félt, hogy a seb nemcsak Quicke-et köti össze Jacobbal, hanem Jacobot is összeköti vele. Hogy az első Blackfriarsben töltött, borongós napjukon Jacob már az utcákat járja, és érzi Quicke jelenlétét.

Miközben kipihenték magukat, Margaret mesélt a nyomozónak a számkivetettekről. Elmagyarázta neki, hogy néha, amikor egy tehetség a felnőttkor felé közeledik, a képessége legyengül, végül kihuny. Senki sem tudta, miért történik meg. De amikor ez bekövetkezett valamelyik gyereknél a Cairndale-ben, elküldték, általában Londonba, és Margaretre hárult a feladat, hogy nyomon kövesse a közösség sorsát. Ezek a fiatalok gyakran fásultak és mélységesen szomorúak lettek, mintha kiszakítottak volna belőlük egy részt, és az alkoholba vagy az ópiumba menekültek. Ugyanakkor olyanok is voltak közöttük, akik önként hagyták el az intézetet különféle okokból kifolyólag, majd eltűntek London nyomorúságos negyedeiben. És Marlowe egykori dajkája is köztük bujkált, aki kilopta az intézetből a fiút azon a sok évvel ezelőtti éjszakán, amikor Marber betört az intézetbe, hogy megölje. Susan Crowley-nak hívták, most olyan huszonhat éves lehetett. Az ő birtokában volt az a fegyver, amivel meg lehet ölni Marbert.

Csakhogy Susan olyan ügyesen elrejtőzött, hogy Margaret nem is sejtette, hol lehet.

Miss Quicke felvonta a szemöldökét. Későre járt, a nyomozó görnyedten ült a kabátjában, hanyagul szétvetett lábbal, és beletúrt a hajába.

– Nem akartam elárulni Susant – magyarázta Margaret. – Én találtam rá sok évvel ezelőtt. Egy tehervagonban kötött ki. A vasúti munkások halottnak hitték, és kirakták egy erdős részen, hogy majd valaki biztosan ráakad. Nem akarták, hogy a végén még nekik legyen bajuk az ügyből. – Az özvegy rosszallóan fintorgott. – Szerencsétlen Miss Crowley… Égési sérülések voltak a mellkasán, a zsebeit kifosztották, a kabátját is elvitték. Nem csoda, hogy halottnak nézték. Ha látta volna… Nos, annyit tudtam, hogy dr. Berghast iszonyúan dühös, és mindenáron meg akarja találni őt a gyerek miatt. Féltettem Susant, fogalmam sem volt, hogy a doktor mit tenne vele. Az világossá vált számomra, hogy a kisfiúnak, a maga Marlowe-jának nyoma veszett. Úgyhogy inkább nem szóltam egy szót sem senkinek. Elhoztam Miss Crowley-t Londonba, gondoskodtam arról, hogy jó kezekbe kerüljön, aztán igyekeztem megfeledkezni róla.

– De most szüksége van rá.

– Úgy van.

– Hol kezdjük a keresést?

– Maga először is pihenni fog – szögezte le Margaret, és odasétált az ablakhoz. – Most ez a feladata. Meg kell erősödnie. Én elmegyek a számkivetettekhez, és kérdezősködök.

– Egyedül?

Margaret halványan elmosolyodott.

– Azelőtt is meg tudtam védeni magam, mielőtt megismertem, Miss Quicke. Most is menni fog. Reggel visszatérek azzal, amire szükségünk van.

– Értem. Azzal a fegyverrel, ami maga szerint meg tudja ölni Marbert.

Margaret bólintott.

De ahhoz, hogy megszerezze, először is meg kellett találnia. És persze tudta, hogy Jacob Marber sem feledkezett meg a fegyverről. Későre járt, amikor magára hagyta az alvó Miss Quicke-et a panzióban. Kilépett a nyitott ablakon keresztül a hideg ködbe, óvatosan végigment a párkányon, halkan leugrott az alacsony kőfalról, azután elindult Bluegate Fields felé. Hevesen vert a szíve. A ködös utcák koromsötétek voltak ezen a kései órán. Margaretet bosszantotta a félelme, de nem tudta csak úgy félresöpörni, és még vele is előfordult, hogy nehezen lett úrrá rajta. Arra gondolt, az lenne csak igazán csúfos, ha leszúrnák itt az utcán a táskájában lapuló pár shilling miatt. Wappingban lassan végigsétált az alvó nincstelenek fala mellett egy tolvajlámpással a kezében, míg végül megtalálta azt a rongyos, mocskos fiút, akit keresett. A kölyök úgy kuporgott ott mezítláb, mintha épp Margaretre várt volna, zöld szemét a lámpás felé fordította. Elvette Margarettől az érmét, azután végigvezette a csöpögős sikátorok labirintusán, Ratcliffe Fang lakásához.

Margaret évek óta nem látta Fangot. A férfi háta görbe volt, hosszú, keskeny arcához zsíros haj tapadt, és drótkeretes szemüveget viselt halszemén. A pamutkesztyűje két ujján kivágva. Rongyos ruhái alól kivillant hosszú csuklója, szőrös és csontos, mint egy majomé. De olyasmiket tudott, amiket mások nem, és magányosan járta London legsötétebb részeit a legcsekélyebb félelem nélkül.

– Margaret Harrogate – morogta, amikor kinyitotta az ajtót. – Jöjjön be, isten hozta! Jobb, ha nem marad sokáig. Páran kérdezősködnek maga után.

A lakása piszkos volt, bűzlött a rengeteg szeméttől. A ragacsos padló nyikorgott. Fang visszament a kályhához, és szorosabbra húzta magán a pokrócot.

– Elküldjek valakit a sarokra egy sörért?

Margaret visszautasította az ajánlatot. Leült, a táskáját az ölébe tette, két kézzel megfogta, majd elmesélte a férfinak, hogy mi történt a Skócia felé tartó vonaton. Beszámolt neki arról, hogy mekkora pusztítást végzett Jacob Marber, és a fiúról, aki megállította.

Ennél többet nem is kellett mondania.

Fang egy darabig némán meredt a tűzbe.

– Jacob rájött, hogy ki ez a gyerek?

– Talán még nem, de azt tudja, hogy fontos. Aggódom a fiúért, ugyanakkor félek is tőle. Jacob Marbert akarom megölni, Mr. Fang, de a fiútól félek.

Fang összekulcsolta az ujjait hosszúkás arca előtt.

– Értem.

Azután beszámolt Margaretnek a limehouse-béli csirkefogók közt keringő pletykákról.

– Azt beszélik, hogy különös lények támadják meg azokat, akik nem elég óvatosak. A dokkoknál, az átjárókban, a boltívek alatt; összevert és darabokra tépett holttesteket találtak. És ami még elkeserítőbb: egy füstből álló férfit is láttak, aki megeszi a holttesteket, és kiszívja a vérüket. Ördögi tettek, Margaret, és maga is tudja, hogy ez mit jelent. A rendőrök még nem foglalkoznak vele, mert az áldozatok jelentéktelen figurák, legalábbis a város szempontjából. Késelők, kurvák meg effélék. Legalábbis egyelőre. A helybéliek már annyira félnek, hogy csoportosan járnak. Sötétedés után még a dokkmunkások és a zsebtolvajok is rettegnek.

Margaret érdeklődve hallgatta Fangot. A Limehouse itt van egy köpésre.

– Az intézetről is pletykálnak? – kérdezte.

– A Cairndale-ről nem hallottam semmit, és Berghastról sem. Legalábbis az alvilágban. Lehet, hogy néhányan hallottak róla, de semmit sem tudnak. A többség egyébként úgy gondolja, hogy Rugóláb Jack és a démonai követték el a gyilkosságokat. – Fang megnyalta barna fogsorát. – De a vérszívóktól félnek a legjobban.

– Vérszívók? Ezek szerint több is van belőlük?

– Állítólag egy egész falkányi, és éjszaka vadásznak, mint a farkasok.

– Tévednek. Árulja el nekem, Mr. Fang, hogy maga szerint mire készül Jacob! Miért éppen most tért vissza?

– Sejtelmem sincs, de ez biztosan nem véletlen. Marbernek mindig is jól forgott az esze, de sohasem az irányította. A szíve másfelé vitte. A szíve miatt követte el az összes gonoszságot. Szerintem nem tette túl magát a fivére halálán. Mi a szándéka? Szerintem az orzinnak ezen az oldalán semmi. De a szürke szobák számomra zárva vannak, Margaret, és igyekszem az e világi dolgokkal foglalkozni, bár isten a megmondhatója, mennyire ocsmányak. Ezt maga is tudja. De valószínűleg nem azért jött ide, hogy Jacob Marberről beszélgessen velem.

Margaret higgadtan belenézett az idős férfi szemébe.

– Ki kell derítenem, hogy hol van az a nő, akit a maga gondjaira bíztam – mondta. – Évekkel ezelőtt történt, miután Berghast gyerekét elrabolták. Szerintem emlékszik rá. Susan Crowley-nak hívták.

Fang arckifejezése nem változott meg, de Margaret érezte rajta, hogy meglepődött.

– Azt mondta, senkinek sem beszélhetek róla. Még magának sem. Megesketett rá.

Margaret bólintott.

– És most arra kérem, hogy szegje meg az esküjét.

– Ó…

– Még életben van?

Fang a tűzbe bámult.

– Életben van – felelte kelletlenül. – Varrónőként dolgozik Whitechapelben. Egyebet nem mondhatok.

– Muszáj. Több száz varrónő dolgozik Whitechapelben.

Fang résnyire húzta a szemét.

– Nem jellemző magára, hogy ilyesmivel állít be hozzám.

– Akkor bizonyára sejti, hogy ez fontos ügy. Crowley-nak a birtokában van valami, egy ritkaság, amire feltétlenül szükségem van. Fogalmazzunk úgy, hogy egy eszköz, amit a gondjaira bíztak. Biztosra veszem, hogy Marber is próbálja felkutatni.

Fang dülledt szeme felcsillant, ahogy összeállt a fejében a kép.

– Már értem – suttogta. – Akkor ezért van Marber Limehouse-ban. Susannél van az a fegyver, amivel meg lehet ölni, és ezt ő is tudja.

– Pontosan, Mr. Fang. Úgyhogy meg kell előznöm.

Tíz perccel később Margaret elégedetten távozott Fang lakásából. Egy cím lapult a kesztyűjébe csúsztatva. A hideg köd bekúszott a vállkendője alá. A lámpása kissé viharvert volt, nem lehetett egyenesen tartani, a fénye visszaverődött a bérházak nyálkás téglafalairól. Margaret megigazította a fátylát. Meglepte, hogy Fang mennyire megöregedett, persze nyilván ő maga sem lett fiatalabb. Bekanyarodott az egyik sikátorba, egyik kezével felemelte a szoknyáit, hogy ne lógjanak bele a sárba, és szorosan a fal mellett haladt.

Tudta, hogy Whitechapel nincs messze.

De úgy húsz lépés megtétele után megpillantott a ködben egy sötét alakot, aki a sarkon állt, ahol a sikátor élesen elkanyarodott.

Margaret felemelte a lámpást, és arrafelé irányította a fényt, de hiába, mert a sűrű ködben csak a kavargó, párás levegőt látta.

– Ki maga? – kiáltotta. – Engedjen szépen át! Nem fogom kétszer mondani.

Az alak elindult felé, a csizmája csikorgott a macskaköveken. Margaret lassan, óvatosan benyúlt a táskájába a pisztolyáért.

Nem volt ott.

Halkan káromkodott egyet, és erősen megmarkolta a lámpást, felkészülve arra, hogy lecsapjon vele a közeledő gyilkosra. A macskakövek csillogtak a halvány fényben.

– Ha jól sejtem, ezt keresi – szólalt meg egy hang.

Margaret szeme elkerekedett a meglepetéstől.

Azután az alak kilépett a ködből vízhatlan kabátjában és széles karimájú kalapjában, Margaret pisztolya ezüstösen csillogott a tenyerén. Az özvegy dühösen megrázta a fejét. Alice Quicke volt az.

– Mi a gond? – kérdezte a nyomozó. – Tényleg azt hitte, hogy nem fogom követni?

– Azt hittem, több esze van ennél – felelte Margaret, és elvette a pisztolyt.

Miss Quicke egy hamiskás vigyort villantott felé a kalapja alól.

– Azt kötve hiszem.

WHITECHAPEL SÖTÉTEBB és jóval népesebb volt. Úgy nyikorogtak el mellettük a bérkocsik, mint holmi jelenések, részeg férfiak imbolyogtak és ordibáltak, a sápadt, rongyos gyerekek csapatokba gyűltek a gázlámpák gyenge fénye alatt, miközben az anyák kimerülten álltak a kapualjakban, és a fehérneműjüket mutogatták. Mr. Fang pontosan elmagyarázta Margaretnek, merre kell mennie. Senki sem próbálta megállítani őket, talán a köd miatt, vagy Miss Quicke vészjósló külseje tette meg a hatását. Az utcák kanyargósak voltak, a talpuk alatt puha sár süppedezett, a pocsolyák bűzlöttek, a nyomorúságos udvarokban és sikátorokban gyakran kerülgetniük kellett a kifeszített madzagokra terített rongyokat. Margaret hálás volt a nyomozó társaságáért, és miután erre rájött, nem zsörtölődött.

Végül odaértek a számozatlan, nyirkos ajtóhoz, amely síkos volt a penésztől. A harmadik ajtó a második sikátorban, a Black Fox nevű kocsmától számítva. Margaret bekopogott, aztán hátralépett.

Az ajtó résnyire kinyílt, és gyanakvóan kikukucskált valaki.

– Miss Crowley? – kérdezett rá egyenesen Margaret.

– Mit akar?

Margaret felemelte a fátylát.

– Valószínűleg nem emlékszik rám, de Mr. Fang barátja vagyok. Beszélni szeretnék magával. Híreket hoztam a gyerekről.

Úgy tűnt, a nő azonnal megértette, kiről beszél.

– Hol van?

– A Cairndale-ben. De attól tartok, veszélyben van.

A nő kitárta az ajtót. Magas volt, erős csontozatú, de az arca beesett, mint aki máig nem gyógyult fel egy betegségből. Dús, fekete haja borzasan lógott ki a főkötő alól. A keze széles, erős. A kulcscsontja fölött régi, ráncos forradások látszottak, mintha megégett volna. Bár fiatalabb volt Miss Quicke-nél, a kemény élet nyomot hagyott rajta. Görnyedten tartotta magát, az álla remegve meg-megfeszült.

– Emlékszem magára – mondta a nő. – Maga mentett meg, a vonat után. Maga vitt el Mr. Fanghoz. Miután megtámadták a kisbabát. Aztán én… elvesztettem. – Ahogy felidézte mindezt, a kezét a mellkasára tette. Kinézett az utcára. – Jöjjenek be gyorsan!

Miután mind a hárman leültek a szegényesen berendezett varrószobában, Margaret beszámolt Susan Crowley-nak Marlowe-ról, arról, hogy Henry Berghast megpróbálta felkutatni, és Miss Quicke végül elvitte az intézetbe. Azt is elmondta neki, hogy Jacob Marber visszatért.

– Akkor az intézet nincs biztonságban – vágta rá Susan. A halvány gyertyafény árnyakat vetett az arcára. – Jacob Marber meg fogja találni a módját, hogy bejusson. Sikerülni fog neki. Kezdettől fogva tudta, hogy az a gyerek különleges, ezért akarta elrabolni. És újra meg fogja próbálni.

– Én is ettől félek.

Susan habozott.

– Miért jöttek el hozzám?

– Van pár kérdésem – felelte Margaret. – És kérnem kell magától valamit. Meg akarom állítani Jacob Marbert, mielőtt újra kárt tehetne a fiúban.

– Legutóbb sem tett kárt benne, Mrs. Harrogate.

– De csak azért, mert maga közbelépett. Kizárólag azért.

– Nos, meglehet… – A nő a távolba révedt, zöld szemében bizonytalanság csillant. – Mennyit tud Jacob Marber múltjáról? Tudja, hogy eltűnt a tengeren, valahol a Távol-Keleten?

– Egyesek szerint vízbe fúlt – felelte Margaret, és igyekezett leplezni a türelmetlenségét. – De Mr. Coulton szerint Marber a draugr befolyása alá került, az ragadta el.

– Igen. Átvitte a másik világba.

Margaret pislogott.

– De ilyet nem lehet, igaz? Ettől a tehetsége eltorzult, neki pedig meg kellett halnia.

– És halottnak is kellett volna maradnia. Csakhogy nem így történt.

– Egy élő a holtak világában – tűnődött Margaret. – Ilyesmi még sohasem fordult elő. Fogalmam sincs, hogy ez mit eredményez.

Susan idegesen piszkálni kezdte az asztalon heverő vásznat.

– Nem ő az első tehetség, aki átlépett a holtak világába, Mrs. Harrogate. Voltak mások is.

– Micsoda? Kik?

– Dr. Berghast kísérletei… – A nő itt kicsit megakadt. – Azt hittem, tud róla.

Margaret elvörösödött.

– Nem ismerem a részleteket – folytatta Susan. Szorosabbra húzta magán a szakadt kendőt. – Az egész jóval azelőtt kezdődött, hogy a Cairndale-be kerültem. Dr. Berghast tehetségeket küldött át az orzinon, abba a másik világba. Évek óta ez ment. Térképet akart készíteni róla, a saját céljaira. Annak a szerencsétlen glifikusnak meg kellett nyitnia az orzint, épp csak annyira, hogy a tehetségek átjussanak. A doktor birtokában volt valamiféle tárgy, annak a segítségével tudtak a növendékek átkelni és visszatérni. Míg egy nap az egyik tehetség nem jött vissza; eltűnt, és vele együtt az a tárgy is. Az a fiú felébresztett valamit a másik világban, ami levadászta őt, és felfalta, mielőtt…

– A draugr – suttogta Margaret.

Az egykori dajka szeme rémülten csillogott a gyertyafényben, ahogy felnézett, majd bólintott.

– De a kísérletek ekkor sem szakadtak meg – folytatta. – Csak még veszedelmesebb irányt vettek. Dr. Berghast meg akarta találni azt a tárgyat, ami elveszett az orzinon belül. Ha a draugr megkaparintotta volna… – Susan megborzongott. – Viszont a tehetségek anélkül betegen, megvénülve vagy… eltorzulva jöttek vissza. A draugr pedig egyre erősebb lett. Aztán eltűnt Jacob, és végül dr. Berghast feladta a kutatást.

Margaret hallott pletykákat akkoriban a kísérletekről, de nem foglalkozott velük. Most mélységes szégyenérzet fogta el.

– Jacob miatt volt?

– Nem. A kisbaba miatt. – Susan összepréselte az ajkát. – Ez a történet legborzasztóbb része. Az utolsó két tehetség, akiket dr. Berghast átküldött, a gyerek szülei voltak. Az a fiatal lány még nem is tudta, hogy várandós. A másik világban adott életet a gyermekének.

– Már elnézést, de mit mondott, mennyi idős terhes volt? – kérdezte éles hangon Margaret.

– Á, igen… Hadd emlékeztessem rá, Mrs. Harrogate, hogy ott másként telik az idő! A völgyekben és a folyók partján szinte teljesen megáll, míg a hegyekben felgyorsul. – Susannek elkomorult a tekintete. – Jacob Marber rájuk talált, röviddel azután, hogy a gyerek megszületett. A szülőket megölte, a kisbabát pedig elragadta, és az orzinon keresztül visszahozta a Cairndale romos apátságába. Csak ott lehet kijönni, az az egyetlen átjáró a világok között. A glifikus megnyitotta neki. Jacob valószínűleg megpróbálta elrabolni a gyereket, de dr. Berghast megállította.

Margaret nem tudta levenni a szemét Susan Crowley-ról, teljesen letaglózták a hallottak.

– Ezek szerint Marlowe… az orzin túloldalán született?

– Igen. A holtak világában.

Margaret hitetlenkedve rázta a fejét. Ugyanakkor tudta, hogy Susan különös beszámolója megfelel a valóságnak; ez a nő nem hazudik. Nem csoda, hogy Berghastot annyira érdekelte az a gyerek. És hogy Marlowe képessége annyira különleges, annyira más, mint a többieké. Érthető, hogy Jacob és a draugr miért vadászott pont rá.

Az a fiú egyedülálló teremtmény volt.

Csend telepedett rájuk, melyet végül Susan Crowley halk hangja tört meg.

– Nem tudom, hogy ez még mindig így van-e, de amíg csak ismertem Henry Berghastot, úgy éreztem, egy sérelmet dédelget a szívében. Valahányszor arra gondolok, amiket megtett, hogy felhasználta a glifikust, és bezárta az orzint, mindig arra jutok: ha létezik bárki, aki rájöhet, hogy hogyan lehet elpusztítani a draugrt, az ő.

Margaret még erősebben szorította a táskáját.

– A sérelmét a mai napig őrzi.

– Szóval nem változott meg?

– De, csak rossz irányba. A mai napig a draugr megszállottja, azt hiszem, sokkal inkább, mint valaha. Attól félek, kifordul önmagából, hűtlen lesz a Cairndale-hez, mindahhoz, amit létrehozott, csak hogy elpusztíthassa azt a lényt.

– Ez őt nem érdekli. Legalábbis azt a Henry Berghastot, akit én ismertem, hidegen hagyta volna.

Margaret ezen láthatóan megütközött.

– Hiszen ez élete fő műve!

– Nem, Mrs. Harrogate. Az élete fő műve a másik világban vár rá. Az lenne a legjobb mindannyiunknak, ha a glifikus elpusztulna, és az orzin mindörökre bezárulna.

– Ilyesmi megtörténhet?

Susan komoran meredt a gyertyafénybe.

– Addig nem, amíg dr. Berghast él. Nem hagyná, hogy ez megtörténjen. Persze ő jót akar. Berghast jó ember, jobb bármelyikünknél. Szembeszállt a draugrral, hosszabb ideje küzd ellene, mint arra bárki más képes lenne. Csakhogy már rég elfelejtette, miben is áll a jó fogalma. Csak a végső cél lebeg a szeme előtt, és sosem válogatott a módszerek között. Pontosan emlékszem rá, ahogy ott állt a bölcső fölött, és úgy bámulta azt a kisbabát, mint egy darab húst. Mint aki fel akarja használni. Én viszont… megesküdtem rá, hogy megvédem a kicsit…

Susan hangja elfúlt.

– Pontosan azért jöttünk el magához, Miss Crowley – mondta az özvegy. – Hogy betarthassa az esküjét.

– Miben segíthetek?

– Egy idős tehetség rábízott magára valamit a Cairndale-ben. A nyakában lógott, amikor megtaláltam magát, miután kidobták a tehervagonból.

Susan keresztbe fonta a karját, a könyökét szorongatta nagy kezével, a fejét lehajtotta, mintha erősen töprengene. Végül felállt, bement a hátsó szobába. Amikor visszatért, egy bőrszalag volt a csuklójára akasztva.

– Erre gondolt? – kérdezte.

Kinyitotta a markát, és Margaret megpillantotta a tenyerén a hajlítókat. Hirtelen hányingere támadt, és elfogta a remegés. Két kulcshoz hasonlítottak, egyforma fémből készültek, s feketék voltak, mintha megégtek volna, ősréginek és nehéznek látszottak. Miss Quicke résnyire húzta a szemét, az arcán undor tükröződött, mert a hajlítókból úgy áradt a gonoszság, mint egy szag, ami sokkal erősebb hatással volt rá, mint Margaretre. Az özvegy arra gondolt, hogy ez nem is baj. Ellenben Susan Crowley teljesen természetesen kezelte őket, mintha szokványos kulcsok lennének, és nem érezné az erejüket.

Margaret elővett egy zsebkendőt, és megfogta vele a bőrszíjat, gondosan ügyelve arra, hogy ne érjen hozzá a hajlítókhoz. Azután a zsebkendőt négybe hajtotta, és beletette a táskájába.

– Sejtelmem sincs, hogy mit nyitnak – jegyezte meg Susan. – Furcsán néznek ki.

– Valóban – hagyta rá Margaret, és felállt.

Az ajtóban Susan öntudatosan kihúzta magát, kendőjével eltakarva a sérüléseit, és megszólalt:

– Kérem, Mrs. Harrogate, meséljen nekem a gyerekről! Hány éves is most, nyolc?

A nyitott ajtóban álltak, háttal a ködös sikátornak. Margaret táskáját lehúzta a hajlítók súlya.

– Igen, körülbelül nyolc – bólintott.

– El sem tudom képzelni, hogy nézhet ki. Milyen magas? Még mindig fekete a haja? Hát persze hogy fekete. Mondja csak, jó gyerek?

Margaret vetett egy pillantást Miss Quicke-re. Mögötte Whitechapel utcáin gomolygott az éjszakai köd, melyen itt-ott átderengett a gázlámpák fénye, és elhaladt néhány alak, mint kísértetek az éjben.

– A legjobb – felelte Margaret komolyan.

A fiatal varrónő szeme csillogott, ahogy eszébe jutott a gondjaira bízott csecsemő. Margaret a félhomályban látta, hogy ellágyulnak a vonásai, és a tekintete megtelik a régi, múlhatatlan szeretettel.

24

A PÓK

OSKAR CZEKOWISZ RETTEGETT az egyedülléttől, de úgy tűnt, ezt senki sem vette észre, és nem értette meg. Talán Lymenion miatt nem gondolt erre senki, hisz a húsgólemnek köszönhetően Oskar sohasem volt egyedül.

Oskar félt a Póktól, de az egyedülléttől még jobban, ezért amikor a többiek kiosontak a hideg, sötét folyosóra, Oskar és a húsgólem már ott várta őket. Miss Davenshaw addigra elfújta a fali tartókban lévő gyertyákat, és lefeküdt aludni.

A tizenhárom éves fiú alacsony volt a korához képest, válla párnás, csuklója hurkás és sápadt. Jóformán nélkülözött minden színt: vékony szálú haja olyan fehér volt, mint egy öregemberé, és rálógott a fülére, a homlokára, belelógott a szemébe. Abban a nagy, bizakodó szempárban pedig riadalom ült.

Lymenion volt az egyetlen társa, igaz barátja. Ez az erős, néma, éber és hűséges teremtmény mellette állt, mióta csak az eszét tudta. Oskar bármilyen halott dologból képes volt elkészíteni, amit a tanyák környékén ásott gödrökben vagy a hentesek kukájában talált. Bármikor életre tudta hívni, és bármikor fel tudta oszlatni, de minden alkalommal, amikor újra összerakta, és a hús meg az ín alakot öltött, mindig Lymenion lett belőle, az egyetlen barátja.

Lymenion is kedvelte az új fiúkat. De kemény dolgokon mentek keresztül – figyelmeztette Oskart, aki a fejében hallotta Lymenion szavait.

– Csak azt remélem, hogy ők is kedvelnek bennünket – suttogta Oskar.

Tényleg őszintén remélte, ugyanakkor azt is tudta, hogy az emberek többsége viszolyog Lymeniontól, a gusztustalan szagától, a furcsa alázatosságától és attól, ahogy leutánozza Oskar minden mozdulatát, mint egy húsárnyék. Pedig azt még nem is látták, mi történik akkor, ha Lymenion megvadul, amikor átveszi Oskar dühét.

Igazság szerint, mielőtt Oskar és Lymenion beköltözött az intézetbe, elvadult, rideg egyedüllét volt a jussuk, sőt magány. Ez kísérte őket Gdańskban, miközben a kanyargós utcák kukáiban turkáltak, s a kutyák tisztes távolból megugatták őket. Ezt érezték a romos istállók falai között, és az idős házaspár parasztháza mögött, valahol Lębork közelében. Magányosak voltak a Balti-tenger fölé magasodó, romos, sötét, széljárta toronyban. Oskar tudta, hogy a helybéliek mindenhol félnek tőle, hallotta a fehér hajú fiúról és a szörnyetegéről keringő történeteket. Éppen ezért távol tartották magukat mindenkitől. De egyik este egy köpcös, pirospozsgás férfi, akinek vörösesbarna pofaszakálla és mogorva mosolya volt, végigsétált a toronyhoz vezető földúton. Egyik kezében tölgyfából faragott sétabotot tartott, a kabátja csapkodott mögötte a szélben. Élénksárga kockás zakója és mellénye virított a tájban. A tízéves Oskar akkoriban csak lengyelül tudott, míg a férfi, Coulton csak angolul beszélt. Éppen ezért Coulton három napig ült a torony bejárata előtt, és türelmesen várakozott. A harmadik estén, amikor Oskar leküldte Lymeniont, hogy kergesse el onnan, Coulton megmozgatta széles vállát, mintha a sok üléstől elgémberedett volna, azután nyújtózott egyet, és elmosolyodott.

Most Oskar, Lymenion meg a többiek gyorsan, halkan keresztülosontak a házon és az udvaron, megkerülték a kapusfülkét, majd átvágtak a nyirkos réten. Mindannyian az intézet halványszürke köpenyét viselték, ami elég vastag volt ahhoz, hogy ne fázzanak, noha alatta csak egy pamutpizsamát viseltek.

Leszállt a köd, s amikor szétoszlottak a réten, kísérteties és hátborzongató látványt nyújtottak a félhomályban. Sebesen, hangtalanul szaladtak, majd miután a hatalmas udvarházat elnyelte a köd, és az ablakaiból áradó fény szétterült és elhalványult, lelassítottak, és zihálva gyalogoltak.

Oskar meglepődött, amikor Charlie odalépett mellé. Lymenion nehezen tudta tartani velük a lépést. Vastag lábai úgy pumpáltak, mint a dugattyúk, és hadonászott a tömzsi karjával. A gyorsaság sohasem volt az erőssége. Komako legelöl haladt, mint egy jelenés a halvány színű köpenyében, mellette pedig Ribs a fej nélküli hálóingében, a köpenye üresen lobogott mögötte. Lehet, hogy beszélgettek egymással, mindenesetre a hangjuk nem ért el a többiekhez.

– Te meglátogattad már valaha a Pókot, Oskar? – kérdezte Charlie.

Oskar zavartan megköszörülte a torkát.

– Igen – dünnyögte. – Vagyis… nem. Úgy értem, mindannyian tudjuk, hogy ő micsoda, és mind jártunk már a szigeten. De amikor átmegyünk a szigetre, a Pókot nem szoktuk látni. Ő egy… másik részen van.

– Miért szoktatok átmenni a szigetre? – kérdezte Marlowe.

A kisfiú a húsgólem mellett lépdelt. Egy cseppet sem zavarta Lymenion társasága, sőt érdeklődve méregette, és Oskar megkönnyebbült, amikor ezt észrevette.

– Ti is át fogtok menni – felelte. – Mind a ketten. Miss Davenshaw át fog vinni benneteket. Az orzin miatt. Megmutatja nektek, hogy mi az, és hogy működik.

– Mi van a másik oldalon? – tudakolta Marlowe. A sötétben olyan sápadtan derengett, mint egy szellem. – Valami ijesztő?

Oskar feszengve megvonta a vállát.

– Lelkek – felelte bizonytalanul. Igazság szerint nem sokat tudott erről. – A halottak az orzin túloldalára mennek, amikor meghalnak. Mr. Nolan egyszer beszélt erről, véletlenül meghallottam. Ő az egyik idős tehetség. Azt mondta, hogy olyan, mintha ez a világ egy papírlap lenne, és kétszer összehajtanánk, azután megpróbálnánk egy vonalat húzni a behajtott részekre. Nem lehet megcsinálni, képtelenség. Az a hely is… lehetetlennek tűnik.

– Mert ahhoz előbb meg kell halni – mondta Marlowe.

Oskar érezte a ködön át, hogy Lymenion csügg a fiú szavain.

– De az az idős tehetség honnan szedte ezt? – vetette fel Charlie. – Ha egyszer soha nem járt ott, honnan tudná?

Oskar elvörösödött, most nagyon ostobának érezte magát.

– Igen, ez nekem is eszembe jutott.

– Talán mégis járt már ott – jegyezte meg Marlowe.

Oskar azonban tudta, hogy ez lehetetlen.

– Senki sem sétálhat át az orzinon.

Leereszkedtek a sötét lejtőn, a lépteik susogtak a nyirkos fűben. A köd pár pillanatra szétnyílt, így Oskar meglátta a tó lapos, fekete felszínét.

– Ahhoz előbb meg kell halni – motyogta maga elé Marlowe ismét korábbi szavait.

CHARLIE HALLOTTA, hogy a hullámok a köves partot nyaldossák, de a ködben csak akkor látta meg, amikor belegyalogolt a vízbe. Oskar a köpenyénél fogva visszahúzta.

– Óvatosan! – szólt rá halkan. – A móló erre van.

– Gyertek már! – kiáltotta halkan Ribs.

Charlie látta az üres köpenyét, ahogy a ködben himbálózott.

A húsgólem szörtyögve zihált mellette. Az egész jelenet furcsának, álomszerűnek tűnt, mert annyira különbözött attól a világtól, amelyikben felnőtt, vagy Natchez kegyetlenségétől. Az apja járt a fejében; nem sokkal volt idősebb nála, amikor elvesztette a tehetségét, és egyedül nekivágott az ismeretlennek. Vajon az anyja tudott bármit is a férfi korábbi életéről, arról, hogy mire volt képes? Vagy titkolta előtte a szomorúságát, a veszteségét? Charlie maga előtt látta a vékony ifjút, amint egyedül ácsorog a nyirkos utcán, és mélységes bánat töltötte el. Nem tudta, mit kezdjen ezzel az érzéssel. Megfogta Marlowe kezét.

A hosszú, viharvert móló egyik oldala megsüllyedt. Lehetett vagy fél évszázados, és kissé kanyargósan vezetett ki a víz fölé. A végében egy magányos, evezős csónak billegett, amiben mind az öten elfértek, meg persze Lymenion is, és az orrában lévő rúdon egy lámpás lógott. Charlie zajt hallott, azután megpillantotta a háta mögött Komakót, aki az evezőkkel a kezében lépdelt végig a deszkákon.

Marlowe meredten bámulta a tavat.

– Nagyon nagy. Nem tudtam, hogy ilyen nagy, Charlie.

– Azt beszélik, hogy feneketlen – suttogta Oskar.

– Hrrr – morogta a gólem.

– Az ég szerelmére! – korholta őket Komako, miközben elhaladt mellettük lengedező copfjával, és bemászott a csónakba. – Dehogy feneketlen. Csak nagyon mély.

Megigazította a láncra erősített lámpást, azután kinyitotta a kis üvegajtót. A gyertya kanóca köré hajlította az ujjait, s lassan ökölbe szorította a kezét.

A kanóc meggyulladt.

– Ó… – dünnyögte ámultan Charlie.

Komako elpirult.

– Csak a súrlódás miatt volt, Charlie – mondta Ribs. – Ez nem varázslat.

Charlie érezte, hogy a lány megfogja a kezét. Melegek voltak az ujjai. Félig-meddig belehúzta a fiút a csónakba, ami billegni kezdett, és nekiütődött a mólónak, amikor beszálltak. Ribs a kelleténél egy kicsivel tovább fogta Charlie kezét, de végül elengedte.

Lymenion megmarkolta az evezőket, a tenyere alól valami nyálkás csöpögött, majd kisvártatva eltávolodtak a mólótól, sebesen siklottak a sziget felé.

A tó fölött kissé felszakadozott a köd. A környék néma volt, a hideg levegő bekúszott Charlie köpenye alá. Az evezők egyenletes csobbanásától és a szinte súlytalan lebegéstől elálmosodott. Már félúton jártak, amikor Komako megrázta a lámpást, mire felriadt.

– Nézd! – mondta a lány.

A sziget fölött, a levegőben és a hatalmas szilfa levelei között apró fényfoltok világítottak, mint a szentjánosbogarak. Nem lebegtek, inkább a fekete égbolt felé szálltak, mint egy izzó virágszirmokból álló forgószél, villogtak és szikráztak. Charlie még életében nem látott ilyen szépet.

– Ez az orzin – magyarázta Komako. – A Pók működteti az orzint.

– És ez mit jelent? – kérdezte Marlowe.

– Azt, hogy ébren van – felelte Ribs. Másképp csengett a hangja, bizonytalanul, óvatosan.

Kikötötték a csónakot az ősrégi mólónál, ami még a másiknál is rozogább és lejtősebb volt, azután felkapaszkodtak a sziklás emelkedőn. Komako magával vitte a lámpást, megvilágította a göröngyös ösvényt. A szikla tetején sötétlettek a romok. A széttöredezett kövek közül kimagaslott a hatalmas szilfa ágas-bogas lombkoronája.

Régen több épület állt itt, de mára mind összeomlott. A sziget hátborzongató, kísérteties hangulatot árasztott, mintha figyelte volna őket valami. Charlie követte Komakót és Ribset az egyetlen, még álló, legnagyobb épülethez. Az volt a monostor kápolnája, de a teteje már elkorhadt, a padlójából hiányoztak a kövek, benőtték a bokrok és a gyökerek, száraz levelek és árnyak borították be. Az oltár helyén a hatalmas szilfa magasodott, terjedelmes gyökérzete körülötte terpeszkedett.

Komako nem vezette őket messzire. Megállt a déli fal mellett, egy félkör alakú fülkénél, letette a lámpást, és lesöpörte a földet egy fából készült csapóajtóról. A húsgólem könnyedén elfordította a fémkarikát, mintha nem is lett volna súlya, és nyögve felhúzta az ajtót. Nyirkos levegő áramlott ki alóla, s egy kőlépcső vezetett a sötétségbe.

Charlie körbehordozta a tekintetét a többieken.

– Várjatok! Oda akartok lemenni?

– Ugye nem félsz a sötétben? – vigyorodott el Komako. – Szerinted bánthat téged valami odalenn?

– Charlie semmitől sem fél – közölte Marlowe.

Komako felemelte a lámpást, amely görbe árnyékot vetett az arcára, sötétségbe vonta a szemüregét.

Charlie nyelt egy nagyot.

– Van egy másik bejárat is az épület elején, egy rendes ajtó – mondta Ribs hangja az árnyékos fülkéből. – De be van zárva.

– Berghastnál van a kulcs – tette hozzá Oskar.

– Hrrr – morogta közönyösen a gólem, miközben az ajtót tartotta.

– Hadd találjam ki! – dünnyögte Charlie. – Ez a kriptába vezet?

– Azon keresztül – pontosított Komako.

Ribs megbökte Charlie karját.

– Hé, mit mond a csontváz a náthás szomszédjának? Tedd a szád elé a koporsófedeled!

Oskar felkuncogott, ideges nevetése visszhangot vert a kripta bejáratában.

– Jesszusom! – morogta Komako. – Egy csapat pisis kölyök közé keveredtem. – Aztán hátranézett Marlowe-ra, és zavartan hozzátette: – Ne vedd magadra!

Charlie még mindig a lenti sötétséget bámulta.

– Kinek is támadt az a remek ötlete, hogy idejöjjünk?

– Ribsnek – felelte Komako.

– Kónak – felelte Ribs.

Marlowe Charlie kezéért nyúlt.

– Nekem – suttogta.

A HÚSGÓLEMET A ROMOS KÁPOLNA fülkéjében hagyták, a levegőben szálló ködpamacsok között. Ribs csípősen megjegyezte, hogy a szaga miatt a Pók talán nem fog szóba állni velük, és amikor Oskar tiltakozni kezdett, Ribs szavazásra bocsátotta a kérdést. Mindenki feltette a kezét.

Így hát öten mentek le a katakombákba a halványszürke köpenyeikben, mint a kísértetek, miközben a lámpás fénye halványan megvilágította a nedvességtől csöpögő kőfalakat. Charlie folyamatosan Marlowe vállán tartotta a kezét, és óvatosan vezette a sötétben. A lépcső egy keskeny folyosóba torkollott. A falába bemélyedéseket vájtak, bennük csontok és koponyák sorakoztak. A halott szerzetesek csontvázai voltak, a szemüregük üresen feketéllett.

Menet közben Charlie körbenézett. A plafont elnyelte a feketeség, és a folyosó mindkét oldalán további járatok nyíltak. A szerzetesek köpenyekbe csavart, mumifikálódott maradványai gyerekméretűre zsugorodtak össze a kőfalban. De a padló száraz volt, a lépteik halkan csikorogtak. Hideg levegő és olyan nagy csönd vette körül őket, hogy szinte hallani lehetett. Mintha egy csengő csilingelt volna Charlie fülében.

Úgy tíz perc gyaloglás után a fiú észrevette, hogy a folyosó elkeskenyedett, a plafon alacsonyabb lett, eltűntek a bemélyedések és a csontok, és csak a folyosó hosszú sötétsége maradt. A könyöke magasságában egy gyökér futott végig a falon, mintha az utat mutatta volna. Hamarosan csatlakozott hozzá még egy gyökér, azután még egy, a lábuk alatt, s hamarosan az egész alagutat elborították a gyökerek, amelyek átfúrták a köveket, a maltert és a szerzetesek korhadt, beszakadt koporsóit. Minél beljebb mentek, annál több gyökeret kellett átlépniük és kikerülniük a fejükkel, s már úgy tűnt, mintha az alagút nem kőből, hanem gyökérzetből lett volna, mintha a hatalmas szilfába sétáltak volna be. Marlowe megfogta Charlie kezét, és erősen megszorította.

– Semmi baj – dünnyögte Charlie, de sem Marlowe-t, sem saját magát nem sikerült meggyőznie.

Néhány lépéssel előttük Komako megtorpant. Charlie látta, hogy kövek, sziklák és gyökerek torlaszolják el az utat. Az alagút beomlott.

Komako dermedten állt a lámpással a kezében. Charlie nem értette, miért tétovázik. Nem tűnt olyan nagy munkának: ő már feleennyi idősen sokkal nagyobb tömegeket mozgatott meg Mississippiben.

Előrefurakodott, megmarkolta a legvastagabb gyökeret; puha volt, és mintha szőrős lett volna. Teljes erőből megrántotta.

– Ne csináld, Charlie! – kiáltotta Ribs.

De Charlie-nak már majdnem sikerült kitépnie. Lehajolt, és megint meghúzta. Hirtelen remegni kezdtek a falak, Charlie arcára malterdarabok hullottak, begurultak a köpenye nyakába. Az alagúton egy mély, nem emberi morgás hullámzott végig, mintha a sötétség életre kelt volna.

A fiú botladozva hátrált néhány lépést.

Komako megmarkolta a vállát, és maga felé fordította.

– Ne bántsd a gyökereket! – A copfja dühösen lengedezett. – Elment az eszed? Ránk fog szakadni az alagút. Állj meg ott, arrébb, és ne nyúlj semmihez! – Utána dünnyögött valamit japánul, a hanghordozásából ítélve káromkodott.

Charlie behátrált a többiek közé, és megdörzsölte a vállát.

– Komako nem rajong értem, igaz?

– Én kedvellek – közölte Ribs, pontosabban a lebegő köpeny.

De Charlie nem figyelt rá; Komakót nézte, aki feltette egy kiszögellésre a lámpást, majd egymás után eltávolította a köveket az útból anélkül, hogy hozzáért volna a gyökerekhez. Miután sikerült szabaddá tennie egy akkora rést, amin átfértek, továbbmentek.

Végül bejutottak egy sötét terembe. Amikor Komako felemelte a lámpást, Charlie látta, hogy a falakat, a padlót és a plafont teljesen elborítják a szilfa gyökerei, ezért olyan érzése támadt, mintha a növény belsejében lennének. A levegőben fa és nyirkos föld szaga terjengett.

Mindannyian megálltak a terem bejáratában, de Marlowe beljebb mászott a hatalmas gyökereken keresztül a lámpás halvány fényében. Az alacsony plafon közepén Charlie megpillantott egy lényt, egy alakot az egymásba gabalyodott gyökerek, a föld és a mohafoltok között. Olyan öreg volt, hogy látszólag belenőtt a fa gyökereibe.

Komako magasabbra emelte a lámpást. Az összetekeredett gumó közepén egy furcsa, hosszúkás, tátott szájú arc lógott, ami úgy nézett ki, mintha fából lett volna kivésve. Csakhogy a lény sárga szeme nyitva volt, és értelem csillant benne.

Charlie-nak elakadt a lélegzete. Marlowe közvetlenül a lény alatt állt, apró termete miatt bele tudott nézni a szemébe anélkül, hogy lekuporodott volna.

A glifikus volt az. A Pók.

– Nem… lenne szabad… itt lennetek – szólalt meg. A hangja a távoli mennydörgéshez hasonlított, és olyan hideg volt, mint a föld legsötétebb zugai.

Oskar halkan felnyüszített, és a következő pillanatban Charlie is érezte, hogy valami megszorítja a bokáját. Egy gyökér rátekeredett a cipőjére, és leszorította. A többiekre is gyökerek tekeredtek, Marlowe-t kivéve. Aztán Charlie lábát, derekát és mellkasát is körbefonták, s minél hevesebben küzdött, annál jobban szorították. Hihetetlenül erősek voltak, a falakból és a plafonból bújtak elő.

– Ribs? – kiáltotta nyugtalanul Komako.

Helyette azonban Marlowe szólalt meg, aki közvetlenül a glifikussal szemben állt, és a lényhez intézte a szavait.

– Nem akartunk hívatlanul idejönni – mondta. – De segítségre van szükségünk. Kérdéseink vannak.

– Az eltűnt gyerekekről… akartok tudni…

Charlie a kisfiút figyelte, ahogy még közelebb lépett a glifikushoz, fekete haja sápadt arca körül meredezett kócosan. Azonban a gyerek elsősorban nem az eltűnt növendékekre volt kíváncsi.

– Aggódom valakiért. Maga látja őt? Meg tudja mondani, jól van-e? Úgy hívják, hogy…

– Alice Quicke… nem tehetség.

Marlowe hátranézett a válla fölött Charlie-ra. A szeme úgy ragyogott a lámpás fényében, akár egy kettős csillag.

– Nem az – mondta. – De a barátunk. Az én barátom, és Charlie-é. Ő hozott ide bennünket, ő hozott el magához. Csak már visszament Londonba Mrs. Harrogate-tel, hogy megkeressék Jacob Marbert.

A glifikus egyenesen a kisfiúra szegezte sárga szemét. Bár az arca mintha fából lett volna, a szeme nedves volt, mint egy hüllőé.

– Ismerünk téged… Láttunk téged… az Álmunkban.

Néhány gyökér Marlowe közelében tekergőzött, de nem értek hozzá.

– Alice Quicke… Marbert keresi – dörögte a glifikus, és kinyújtotta a nyakát.

– Igen.

– De őt… nem lehet… megtalálni. Ő… talál meg… másokat.

– Ezt hogy érti? – kérdezte halkan Charlie Komakótól. Erre a gyökerek megszorították.

– Marlowe – fordult válasz helyett a kisfiúhoz a lány. A hangja egyszerre volt gyöngéd és sürgető, s lapult benne még valami, amit Charlie sohasem vett észre nála korábban: félelem. – Marlowe, kérdezd az eltűnt gyerekekről, hogy hogyan találhatjuk meg őket! Kérdezd a fekete kocsiról!

Azonban Marlowe úgy araszolt még közelebb a glifikushoz, mintha meg sem hallotta volna.

– Álmokat láttam – suttogta. – Azt hiszem, Alice veszélyben van. Azt hiszem, szüksége van rám.

– Álmok… Igen… Ismerjük… az álmokat. Marber… téged keres.

Charlie csak Marlowe tarkóját és sáros köpenyét látta, miközben a fiú a sarkán egyensúlyozott.

– Közelebb, gyermekem… Közelebb… Tedd a kezed… az arcunkra…! Ne félj!

– Szerintem ez rossz ötlet, Mar! – kiáltotta Charlie.

– Semmi baj, Charlie. Nem fog bántani.

Komakónak szabad maradt az egyik keze, most rátette Charlie csuklójára. Hűvös és könnyű volt az érintése.

– Ő így kommunikál a legkönnyebben. Ne aggódj, nem jelent veszélyt. – A lány lehunyta a szemét, mintha a fejében hallaná a lény hangját. – Tudja, hogy miért vagyunk itt.

Marlowe lábujjhegyre állt, óvatosan a tenyerébe fogta a glifikus arcát.

Ragyogni kezdett, először halványan, azután egyre erősebben. A kék színű fény betöltötte a termet, egészen olyan hatást keltett, mintha a víz alatt lettek volna. Charlie látta már ezt a kék ragyogást, a vonaton.

Komako lenyűgözve meredt rá. Oskar is elcsendesedett, halvány ajka elnyílt, úgy bámulta. Még a gyökerek is tétován megtorpantak.

Csend állt be.

De a fény még erősebben felragyogott, már bántotta a szemüket, a gyerekek kénytelenek voltak elfordulni. Charlie azonban hunyorogva belenézett, s ekkor rájött, hogy valami baj van. Marlowe teste hirtelen megmerevedett; egyetlen hangot sem hallatott, csak görcsösen hátrahajlott, mintha elviselhetetlen fájdalmai lettek volna.

– Marlowe… Marlowe! – kiáltotta, bele a káprázatba.

Azaz inkább csak próbálta: úgy érezte, a hangja elfúlik, a szavak lomhán, üresen csorognak ki belőle, miközben az egész világ hihetetlenül lelassult. Csigalassúsággal elfordította kék fénybe burkolózó arcát, felemelte kékre színezett kezét; a kékbe borult gyökerek komótosan szorították.

Azután egy szemvillanás alatt a fény kihunyt, a terem koromsötétbe borult, csak a jelenség utóképei táncoltak a retinájukon. Marlowe összeesett, kiszabadult a különös varázslat fogságából. Charlie le akarta rázni magáról a gyökereket, hogy odarohanhasson hozzá, de moccanni se bírt, levegőt is alig kapott. Azonban a látása kitisztult: újra látta a glifikus körül mozgó gyökereket, ahogy egyre csak tekeregtek és lüktettek. A lény felemelte az arcát, ellenségesen meredt a kisfiúra sárga szemével.

– A gyerek… átmehet – dörögte. – De ti… nektek… túl sok… kérdésetek van…

Charlie mellkasát olyan erősen szorították a gyökerek, mintha ki akarták volna préselni a tüdejéből a levegőt.

Valami mozgást érzékelt az alagút felől, egy robusztus testét. Charlie alig látta könnybe lábadó szemével; azonban a gyökerek mozgolódtak, tapogatóztak és zörögtek. Ekkor egy csúszós, erős kéz nyúlt felé, hogy letépje róla béklyóit.

Oskar húsgóleme volt az.

Higgadtan mögéjük lépett, meglazította a gyökereket, felemelte, és hatalmas karjára kanyarította őket. De azok Lymenionra is rátekeredtek, mire módszeresen nekiállt letépkedni valamennyit, mint a cérnaszálakat az ing ujjáról. Csakhogy túl sok volt belőlük.

Amint Charlie kiszabadult, látta, hogy Marlowe is feltápászkodott.

– Engedje el a barátaimat! – kérlelte a kisfiú rekedten a lényt. – Kérem… Megígérte!

Nem történt semmi; Charlie már attól félt, hogy a glifikus Marlowe-t is meg fogja támadni, ám végül a gyökerek egy halk, zizegő hang kíséretében egyesével visszahúzódtak a falakba és a padlóba. A glifikus lassan belesüllyedt a plafonon lévő gyökérgumó tömegébe, és eltűnt a szemük elől. Charlie zihálva arrébb botorkált.

Térdre rogyott, és körbenézett. A többiek már az alagút felé botladoztak, szuszogva, a gyökereken keresztül. Komako a nyakát szorongatta. Ribs látható alakot öltött. A lámpás fényköre az alagút felé haladt. Egyedül Marlowe állt mozdulatlanul, mintha kábulatba esett volna, a keze ernyedten lógott az oldala mellett.

Charlie odabotladozott hozzá.

– Mi történt, Mar? Mi az, amit megígért neked?

A kisfiú ránézett, a szeme ragyogott a sötétben.

– Láttam… láttam Alice-t – motyogta. – A Pók, a Pók megmutatta nekem…

– Micsoda? Alice veszélyben van?

– Jaj, Charlie… – suttogta a kisfiú. – Mindannyian veszélyben vagyunk.

Charlie felkapta, beszaladt az alagútba, átkecmergett vele a beomlott kövek közötti résen, majd keresztül a kriptán, el a koponyák mellett, végül kilépett az éjszaka természet adta sötétségébe.

HENRY BERGHAST BECSUKTA a naplót, szárazra törölte a tolla hegyét, és hátradőlt. A dolgozószobája ablaka mögött egyre sötétebb lett az éjszaka.

Nos, ezek szerint átmentek a szigetre.

Arra gondolt, talán nem is baj, hogy így történt. Bizonyára vannak kérdéseik, amelyekre ő tudja a választ. Megdörzsölte a szemét, és bólintott. A szén már csak parázslott a kandallóban, a falakra erősített gázlámpák különös fényköröket vetítettek a falakra. A kalitkában kattogni kezdett az egyik csontmadár, más fogást keresett a rúdon, a szárnya zörgött.

Berghast kinyitott egy fiókot, kivett belőle egy papírtekercset, és kisimította. Egymást átfedő körök, vonalak, nyilak és megjegyzések, amelyeket cirkalmas kézírással vetett papírra. A falán lévő kép másolata. Ez volt élete fő műve: egy térkép, amelyet harminc éven keresztül készített. A túloldalon lévő világ térképe.

Kifutott az időből. Felhagyott a kísérleteivel, s attól félt, hogy végzetes hibát vétett a draugr utáni hajszája során. Mígnem a glifikus megtalálta a fiút, annyi év után. Rájött, hogy a gyerek hasznos lehet, sőt több mint hasznos: általa lehetségessé vált, hogy ő – a szánalmas, gyenge Henry Berghast – végre befejezze, amit elkezdett.

Összetekerte a térképet, és bezárta a fiókba.

– Bailey! – kiáltotta metsző hangon.

Az inas belépett. Hosszú arca kifejezéstelen volt, szürke szeme okosan csillogott.

– Uram?

– Tudja, hogy néz ki az a két fiú, akik a közelmúltban költöztek be hozzánk?

– Igen, uram.

Berghast az ablak felé fordult, és a tükörképére meredt. A szeme beleolvadt a sötétségbe.

– Hozza őket ide!

25

ÉJSZAKAI TEREMTMÉNYEK

ÉS EGYÉB CSAPÁSOK

A LÉNY FAKÓ VOLT, és szőrtelen, a fogai, akár a tőrök. A nyitott ajtóban állt mozdulatlanul, mintha agyagból öntötték volna. Csak a szeme mozgott, ahogy Wapping ködös utcáit pásztázta.

Mezítláb volt, de ez senkinek sem szúrhatott szemet abban a városban, ahol hiányos öltözékű testek hevertek ott, ahol éppen összeestek, és gyakran az élők szégyenkeztek a holtak miatt. A lény rongyos, durva szövésű nadrágot, gallér nélküli inget és szürke, sáros szalonkabátot viselt, mint bárki, aki nehéz időket élt át. A száját azonban elnyelte a sötétség, és olyan nyugalom áradt belőle, ami nem volt jellemző az elszegényedett, nincstelen szerencsétlenekre. Neki nem kellett semmi. A háta mögötti, betört ajtót egyetlen zsanér tartotta, és az ajtó mögött Ratcliffe Fang nyúlt el széttárt karral egy széken. A szemüvege darabokban hevert a szék alatt. A padlón tócsába gyűlt a vére, mint a viasz.

A vérszívó éppen távozni készült, de visszafordult Ratcliffe régi, viharvert kalapjáért, ami a földön hevert. Egy darabig óvatosan forgatta a kezében, közben mintha elmerengett volna valamin, azután ábrándos képpel feltette a fejére.

Végül kilépett a ködös éjszakába, és észak felé fordult. Gyorsan, magabiztosan haladt a sáros, mocskos utcákon. De néha megtorpant, lekuporodott, beleszagolt a levegőbe, azután felállt, és továbbment. Egész idő alatt megpróbált visszaemlékezni valamire, valami fontosra, de hiába.

Jacob – gondolta. – Jacob, Jacob, Jacob, Jacob…

A levegő megváltozott, amikor kiért a zajos és sötét Whitechapel High Streetre. Itt annyira összekeveredett egymással a mosdatlan testek, a rothadó ételek és az állati ürülék bűze, hogy a vérszívónak felemelt fejjel kellett szaglásznia, miközben lassan körbefordult, de végül újra rálelt annak a szagára, akit meg kellett találnia, mint egy szimfónia legmagasabb hangjára. Kelet felé fordult, keresztülsiklott a ködben a bérkocsik, a lovak és a járókelők között.

A világítás gyér volt, a kocsma fölött régi, koszos lámpások világították meg a ködöt. A vérszívó úgy osont a sötétségben, mint a füst. A Commercial Street túlsó végén megint észak felé fordult. Bement egy hosszú sikátorba, boltívek és nyirkos téglafalak mellett suhant el, kikerülte a kapualjakban alvó alakokat.

Azután újból keletnek fordult, majd megint észak felé, átjárókon, sikátorokon és belső udvarokon ment keresztül, végül megtorpant, és mozdulatlanná dermedt a ködben. Odalépett egy sötét kapualjhoz, ahol egy férfi aludt. A szerencsétlen bosszúsan felemelte a könyökét, mire a vérszívó gondolkodás nélkül lekuporodott, bezúzta a koponyáját, és az egyik éles körmével elmetszette a torkát. A férfi ingét vörösre festette a vér, rúgkapálni kezdett, azután megborzongott, és nem mozdult többet.

A sikátor túloldalán, a ködben alig láthatóan kinyílt egy ajtó.

Két nő kilépett a küszöbre, egy harmadikkal beszélgettek, aki odabent volt. Az alacsonyabbik fekete ruhát és fátylat viselt, a magasabbik vízhatlan kabátot, és vészjósló tekintettel méregette a környéket.

A vérszívó behúzódott az árnyékba.

NEGYEDÓRÁVAL KÉSŐBB, a sűrű ködben, ahogy Alice hallgatta a csizmája csikorgását a macskaköveken, a szomorú, mogorva hang a koporsókat megjelölő krétát juttatta eszébe. Feszülten hallgatózott, hátha más zaj is megüti a fülét. Nyugtalanság, sőt aggodalom gyötörte. Mrs. Harrogate lehajtott fejjel, elgondolkodva lépdelt mellette. A két fémkulcs az özvegy táskájában lapult, de nem azok aggasztották. Alice néhány méterenként hátranézett a válla fölött, a tarkóján felborzolódtak a pihék.

Valami követte őket.

Teljesen biztos volt benne. Talán egy orgyilkos vagy valami annál is rosszabb. Eszébe jutott, amit Susan Crowley mondott Henry Berghastról, és halkan hátrahúzta a zsebében lapuló revolver ravaszát, majd erősen megmarkolta a fegyvert. De semmi sem bukkant elő a ködből, így szótlanul lépdeltek egymás mellett, míg Mrs. Harrogate végül leintett egy bérkocsit. A fogat nyikorogva lefékezett a sűrű ködben, és miután felmásztak, a hajtó csettintett egyet az ostorával a csontsovány ló fölött, mire a kocsi megrándult, és zörögve elindult.

Miután visszaértek a panzióba, Alice gondosan bezárta az ablakot, aztán kihámozta magát a kabátjából, ledobta a kalapját a bevetetlen ágyra, és homlokráncolva közölte:

– Követett bennünket valaki, amikor eljöttünk Susan Crowley-tól.

Mrs. Harrogate levette a fátylát és a vállkendőjét, aztán csak higgadtan ácsorgott. Közben úgy méricskélte Alice-t, mintha azt próbálta volna felbecsülni, mennyit ér. A nyomozónak cseppet sem tetszett a dolog.

– Érzett valamit az oldalában? – kérdezte végül Margaret.

– Nem. – Alice rátette a kezét a bordáira. – Semmit nem éreztem, mióta megérkeztünk. Mi van akkor, ha ez nem működik, és nem találom meg Marbert?

– Magának nem is kell. A kulcsboszorkány fogja megkeresni.

Alice leült az ágy szélére a gázlámpa sárga fényében, és lehúzta a sáros csizmáját. Nem értette pontosan, amit Harrogate mondott, de úgy döntött, ezt most annyiban hagyja. Fontosabb kérdések foglalkoztatták.

– Miért érdekli annyira Marbert Marlowe? És miért ölte meg a szüleit?

– Azért, mert a gyerek erős, és mert a draugrt érdekli. – Margaret éppen a kendőjét hajtogatta be a szekrénybe, de megtorpant, Alice látta a tükörben mozdulatlan képét. Az özvegy lágyabb hangon folytatta. – Elnézést, nem akartam udvariatlan lenni! Miss Crowley beszámolója… nyugtalanító volt. Sok újdonságot tudtam meg tőle, és nem kedvelem a meglepetéseket.

– Ezek szerint maga hisz neki?

– Maga talán nem?

Alice ezen eltöprengett.

– Nem mondott el nekünk mindent, de ez még nem jelenti azt, hogy hazudott. Úgy tűnt, Berghast sokkal jobban megrémíti, mint Marber vagy a draugr.

– Ilyet is csak az gondolhat, aki nem ismeri a draugr természetét.

Alice egy darabig hallgatott.

– Jusson eszébe, hogy nem Berghast az, aki gyerekekre vadászik, tehetségeket csábít magához, nem ő árulta el és gyilkolta meg Mr. Coultont – fűzte hozzá Mrs. Harrogate. – Nekünk csak egyvalamit kell elintéznünk. Aztán majd helyükre kerülnek a dolgok.

– Crowley azt mondta, Berghast fő műve a másik világban van. Miért?

Mrs. Harrogate kimérten leült a párnázott székre, és a szoknyáját igazgatta. Gondterheltnek látszott.

– Átkozott gazember! Maga sem bízik meg benne – mondta Alice halkan. Lassan összeállt a fejében a kép. Aztán eszébe jutott még valami, mire a tekintete elsötétült. – Miért gyűjtöttük össze a gyerekeket, Mrs. Harrogate? Mire használják őket?

– Nyugodjon meg, Miss Quicke! A panzió háziasszonya valószínűleg a kulcslyuknál hallgatózik.

– Berghast gondjaira bíztam Charlie-t és Marlowe-t…

– Akik biztonságban is vannak az intézet falai mögött – szögezte le Margaret. – Meglehet, hogy Henry tévúton jár, de nem őrült. Ugyanezt már nem lehet elmondani Jacob Marberről. Ha ő a közelükbe férkőzne, az végzetes kimenetellel járna.

– Folyton azt hajtogatja, hogy a Cairndale biztonságos.

– Azért, mert Marber nem tud bejutni. A birtok határa védve van.

– De egyszer már bejutott. Erről beszélt Crowley is.

– Azóta megerősítették a birtok védelmét – felelte Harrogate. – Senki sem akarja, hogy az a borzalmas éjszaka megismétlődjön. De a gyerekek csak akkor lesznek igazán biztonságban, ha Marber meghal.

Mrs. Harrogate elővette a táskájából az összehajtott zsebkendőt. Alice megint szédülni kezdett, de szándékosan nem vette le a szemét a kulcsokról, amikor Margaret kicsomagolta őket, és letette a fal mellett álló asztalkára.

– Erőteljes hatást gyakorolnak magára – jegyezte meg.

Alice nyelt egy nagyot.

– Kellemetlen érzés árad belőlük.

– Nagyszerű! Igen. Ez azért van, mert ön érzékeny lett rájuk, Miss Quicke. Ez a seb miatt van, amit Marber ejtett magán. Pontosan ebben reménykedtem. Ezek a hajlítók.

Alice elég sokat tudott a kulcsokról, így most szakértő szemmel tanulmányozta az eszközt.

– Réginek látszanak. Még sohasem láttam ilyen kulcsokat. A széfek és az értékmegőrzők kulcsai sem így néznek ki. Mire valók? Talán egy szobát nyitnak? Ott találjuk meg azt a dolgot?

– Mármint milyen dolgot?

– A fegyvert, amivel meg lehet ölni Jacob Marbert.

Mrs. Harrogate szeme felcsillant.

– Ó! – mondta, és megajándékozta Alice-t egy leereszkedő mosollyal. – Ön tévedésben van. Ez az a fegyver. – Felemelte a bőrszíjat, és szemügyre vette a himbálózó hajlítókat. – Valaha három volt belőlük, de már csak kettő van. Egy napon majd csak egy lesz, és amikor annak is nyoma vész, semmivel sem lehet többé legyőzni a draugrt.

– Mik ezek?

– Gonosz és természetfölötti dolgok, Miss Quicke. Ezek nem kulcsok, hanem edények. A belsejükben őriznek valamit, ami nem tartozik ebbe a világba. Mint egy borostyánba dermedt légy. Azt már tudja, hogy az intézetben lévő orzin egy ajtó, átjáró egy másik világba. Ami ezeknek a belsejében rekedt, az abból a világból való. – Mrs. Harrogate rázárta az ujjait a kulcsokra, és felszisszent. Lehalkította a hangját. – És öntudatuk van, Miss Quicke. Vágyaik és félelmeik vannak, ugyanúgy, mint nekünk. Nem szabad engednie az akaratuknak.

Az idegen szoba félhomályában Alice végignézte, ahogy a fekete ruhás nő feláll, és hangtalanul odamegy az ajtóhoz, mint egy kísértet. Hátborzongatónak, titokzatosnak és valószerűtlennek érezte a jelenetet. De már régen búcsút intett a valóságnak. Megint kezdett elhatalmasodni rajta a félelem.

– Mutassa meg! – kérte színtelen hangon. – Mutassa meg, mire képesek!

Mrs. Harrogate kinyújtotta felé a bőrszíjat. A furcsa hajlítók úgy himbálóztak, mint a hipnotizőr ingája.

– Nem, Miss Quicke – mormolta. – Magának kell megmutatnia nekem.

TEHÁT EZÉRT VOLT SZÜKSÉG RÁ.

Ahogy Alice forgatni kezdte a hajlítókat az ujjai között, a hideg úgy hatolt a testébe, mint egy kés. Forogni kezdett vele a szoba. Megtántorodott, megkapaszkodott az ágy végében, miközben hullámokban tört rá az émelygés, és a Marber által ejtett sebbe belehasított a fájdalom. A hajlítók hideg érintése égette a markát.

– Be kell engednie – suttogta Mrs. Harrogate valahonnan közelről. – Ne próbálja elnyomni a fájdalmat! Fogadja el, váljon eggyé vele!

Alice engedelmeskedett, és a borzalmas érzés nem múlt el ugyan, de elviselhetőbbé vált. Remegve nyitotta szét az ujjait.

A tenyerén heverő kulcsok nem voltak egyformák. Az egyik fekete színű vasból vagy valami afféléből készült, a felszíne lyukacsos, durva. A másik fekete fából lett kifaragva, ami hasonlított a vashoz, de sokkal keményebbnek tűnt. Nehezek voltak, és a száruk majdnem végigért Alice tenyerén. A vasból készült hajlító fejét egy kelta csomó díszítette. Nem látszottak rajta illesztések, és olyan bonyolult volt, mint egy hópehely. A fából készült hajlítóba egy keresztet faragtak, és volt benne egy korong, ami forgott. A sima, fényes faanyagban szinte világítottak az erek. Mind a két kulcs szárának a végén egy furcsa, gondosan kidolgozott dupla gallért alakítottak ki, amihez foghatót Alice még sohasem látott, és hiányzott róluk a bemetszés, mintha nem zárhoz készültek volna. Miután Alice közelebbről is megnézte, látta, hogy ezüstszínű fémpánt kapcsolja össze őket, amelybe mintha egy ismeretlen nyelvű szöveg betűit vésték volna.

A peremük élesre volt csiszolva, és azon is a furcsa, ezüstszínű intarzia futott végig. Alice számára úgy tűnt, minél tovább nézi a hajlítókat, annál sötétebbek lesznek, mintha beszippantották volna a szoba árnyékait, végül olyan érzése támadt, mintha az éjszakai égboltot bámulná.

– Miss Quicke – szólt rá halkan Mrs. Harrogate.

Alice hirtelen magához tért.

– Igen – kapta fel a fejét. – Mit… mit kell tennem?

Margaret rámutatott a fémkulcsra.

– Ez a fegyver. Bármelyik ajtó zárjába beleillik. És ha kinyitja az ajtót, ki fog jönni a kulcsboszorkány. A maga szándékait fogja követni, viszont nem parancsolgathat neki. Megpróbálja majd átvenni maga fölött az irányítást, de ezt nem engedheti.

– Ezt nem értem.

– Majd megérti. Még valami: a hajlító csak éjszaka működik, nappal nem. Csakis éjjel használhatja. Nem tudom, ez miért van így, de nekem ezt mondták. Egy ajtón keresztül kell visszahoznia a kulcsboszorkányt, és be kell zárnia a hajlítóval, mielőtt felkel a nap.

– Különben mi lesz?

– A hajlítók tartják fogságban a kulcsboszorkányt. Minél hosszabb ideig van távol a boszorkány a hajlítótól, annál gyengébb lesz a hajlító hatalma. Ha túlságosan meggyengül, a boszorkány szabadon cselekedhet ebben a világban. Onnantól a saját vágyait fogja követni, és az étvágya irányítja, nem maga.

– És akkor mit fog csinálni?

– Ezt inkább ne derítsük ki!

– És ehhez miért pont én kellek?

Mrs. Harrogate vetett egy bosszús, már-már keserű pillantást Alice-re.

– Mert magába került be Jacob Marber pora. De nem maga az egyetlen, aki képes ezt megcsinálni.

Alice értette, hogy Marberre célzott. Jacob is tudja irányítani. Megborzongott, odament az ajtóhoz, a zárhoz emelte a vaskulcsot, de hirtelen megállt a keze a levegőben.

– Várjunk csak! A másik kulcs mit csinál?

– Hajlítónak hívják, Miss Quicke. A fém kinyitja az ajtót, a fa pedig bezárja, amikor elérkezik az ideje, hogy a kulcsboszorkány távozzon.

– Napkelte előtt.

– Igen, különben meg kell várnia a következő estét.

Alice bólintott, az ajtó felé fordult, becsúsztatta a hajlítót a zárba, és elfordította.

Semmi sem történt. Hosszú csönd állt be.

– Ki kell nyitnia az ajtót – morogta kissé bosszúsan Harrogate.

Alice idegesen lenyomta a kilincset, és kitárta az ajtót. A keskeny folyosót csak egy fali gázlámpa világította meg a lépcsőfordulóból. Alice óvatosan kilépett, és körbenézett, de senkit sem látott. Azután érezte, hogy valami hozzáér a bokájához, mire ugrott egyet, de csak egy fekete macska volt az, egyik lábán fehér zoknival. Nyilván a panziósnő házi kedvence. Alice ránézett, majd megkönnyebbülten, ugyanakkor csalódottan behátrált a szobába.

Mrs. Harrogate azonban döbbenten állt a szoba közepén, és a macskát bámulta.

Alice hirtelen megértette. Ide-oda cikázott a tekintete a macska és Harrogate között, kis híján elnevette magát.

– Nem – szólalt meg. – A macska?

Az állat hangtalanul besétált a szobába, felugrott a bevetetlen ágyra, azután összegömbölyödött, maga köré tekerte hosszú farkát, és nyalogatni kezdte fehér mancsát. Alice csak akkor vette észre, hogy van még egy pár szeme. Összesen négy macskaszem csillogott a fekete bundában.

– Mit csinál? – suttogta.

Mrs. Harrogate összekulcsolta a kezét a háta mögött.

– Érti magát, Miss Quicke. Kérdezze meg tőle!

– De azért van itt, hogy segítsen nekünk, nem igaz?

– Reméljük. Viselkedjen udvariasan vele, és beszéljen közvetlenül hozzá!

– Helló… cicus! – üdvözölte Alice, és kissé ostobának érezte magát. A kulcsboszorkány, ha valóban az volt, zavartalanul folytatta a tisztálkodást. – Engem Alice Quicke-nek hívnak. Én… én nyitottam ki az ajtót. Az a helyzet, hogy a segítségedre van szükségünk. Egy férfi… egy draugr gyilkolja a barátainkat. Szükségünk van a segítségedre, hogy megállítsuk. Kérlek.

A kulcsboszorkány felemelte a fejét, ásított egyet, kivillantva hosszú szemfogait. Alice-nek egy pillanatra megfordult a fejében, hogy talán tudomást vesz a létezéséről, sőt esetleg megszólal, de a macska csak puhán leugrott az ágyról, odasétált az ablakhoz, és felrugaszkodott a párkányra. Leült az ablak elé, felemelte a fejét, előrehúzta a fülét, s kibámult a sötétségbe.

– Ez nevetséges – dünnyögte Alice. Az a kellemetlen érzése támadt, hogy gonosz tréfát űznek vele.

Mrs. Harrogate azonban a jelek szerint nem találta nevetségesnek a macska viselkedését. Odalépett az ablakhoz, a macska mögé, és kinézett az utcára, azt kémlelve, mit vehetett észre az állat.

– Mi az? Van ott valami?

A kulcsboszorkány meg se moccant.

– Igen, van ott valami – mondta Alice. – Egy egér.

Mrs. Harrogate arca komoly maradt.

– Engem Margaret Harrogate-nek hívnak – kezdte udvariasan. – Azért hívtunk ide téged, mert be akartunk mutatkozni neked. A segítségedre lesz szükségünk, amikor bemegyünk a városba, hogy megtaláljuk azt, akit keresünk. A draugr szolgálóját.

A kulcsboszorkány élénken csóválta a farkát, de más jelét nem adta, hogy meghallotta Mrs. Harrogate-et.

– Miss Quicke – folytatta Margaret –, kérem, dugja be a fából készült hajlítót a kulcslyukba, hogy a vendégünk távozhasson!

Alice engedelmeskedett. A macska lustán leugrott a padlóra, mintha tökéletesen megértette volna az özvegy szavait.

Viszont a nyitott ajtóban megállt, mintha szemléltetni akarná, hogy az ő ötlete volt a távozás, és csak azután ballagott ki a folyosóra. Alice gyorsan becsukta az ajtót, kihúzta a kulcsot, és a nyakába akasztotta a bőrszíjat.

A szobában csönd volt. Mrs. Harrogate ismét az ablak felé fordult, és kinézett a ködbe.

– Vajon mi van odakint? – dünnyögte.

Alice a biztonság kedvéért résnyire kinyitotta az ajtót. A folyosó néptelen volt, a sokszemű fekete macska eltűnt.

NÉHÁNY NAPIG NEM HAGYTÁK EL a szobát. Harrogate az összes újságot összegyűjtötte, átfutotta a szalagcímeket, azután bedobálta őket a kandallóba. Egy Limehouse-ban elkövetett gyilkosságra várt. Amikor egy rakodómunkást darabokban halásztak ki a folyóból, elérkezett az idő. Sötétedés után Alice felvette a nehéz, vízhatlan kabátját, lófarokba kötötte a haját, a kalapját a homlokába húzta. Mrs. Harrogate lerakott egy apró ládát az ágyra, kivett belőle egy tolvajlámpást és két vászonba tekert csomagot. Alice odament hozzá.

A vásznakban két egyforma kés volt. A pengéjük iszonyúan éles, a markolat oldalán gyűrűk futottak végig, amelyekbe be lehetett dugni az ujjakat, a gyűrűsor végén pedig egy keskeny fémtüske meredezett. Gyilkos fegyverek.

– Jézusom! – suttogta Alice, miközben felemelte az egyiket. – Ezeket honnan szerezte?

– A Krím félszigetről – felelte tárgyilagosan Mrs. Harrogate. – Egy orosz őrszemtől szedték el őket. Valószínűleg hasznukat vesszük, ha találkozunk Walterrel.

Margaret becsúsztatta a késeket a derékszíja alá. Tökéletesen rásimultak a csípőjére. Alice ellenőrizte a revolverét, és beleöntött a zsebébe egy maroknyi töltényt, mintha aprópénz lett volna. Mrs. Harrogate is elővette a táskájából az ezüstpisztolyát, ellenőrizte, azután visszatette a táskájába, és gyorsan bezárta.

Alice elvigyorodott.

– Úgy nézünk ki, mintha háborúba mennénk.

– Mert így is van – felelte Harrogate, és leengedte az arca elé a fátylát.

Végül Alice odament az ajtóhoz, bedugta a zárba a hajlítót, és beengedte a doromboló kulcsboszorkányt. A macska azonnal felugrott az ablakpárkányra, mintha ismerte volna a két nő szándékát, és türelmetlenül járkálni kezdett az ablak előtt.

Harrogate kinyitotta az ablakot, a szobába beáradt az utca bűzös levegője.

– Most pedig elmegyünk a hullaházba, Miss Quicke, hogy a kulcsboszorkány szagot fogjon – közölte.

A ködös utcák sötétek és nyirkosak voltak, miközben átgyalogoltak Limehouse-ba. A macska nem mozdult el mellőlük. A kései óra ellenére sokan jártak az utcákon, üvöltöztek, a portékájukat kínálták, vagy a sötétben ólálkodtak. A kapualjakban részeg matrózok aludtak, a kereszteződésekben rongyos utcagyerekek söprögettek. Alice-t újfent feldühítette és elszomorította a város.

De elsősorban a félelmet lehetett érezni a levegőben. Az emberek rettegtek a szörnyetegtől, amely Limehouse utcáit és kikötőit járta. Már hét gyilkosságot követett el, és senki sem tudta, mennyi lesz még. A rendőröket látszólag nem érdekelte az ügy. Alice megállapította, hogy furcsa érzés egy fekete macska védelme alatt állni. De a hittel és a kétellyel már nem törődött. Túl sok mindent látott. Eleven árnyékok is léteztek ezen a világon.

A negyedik hullaházban végül megtalálták a holttestet. A gázlámpa gyenge, narancssárga fényében álltak a formaldehid és a gáznemű anyagok bűzében, miközben az éjszakás balzsamozó beletörölte a kezét a kötényébe, és próbálta felfogni, hogy mit akarnak tőle.

– Tessék? Azt, amit a Temzéből húztak ki? – Ráncba szaladt a homloka.

A helyiség kicsi volt, és ócska. A hátsó szoba ajtaja nyitva állt, Alice valószínűnek tartotta, hogy ott tárolják a gazdátlan holttesteket.

– Itt nem tűrjük meg a kíváncsiskodókat! – csattant fel a férfi. – És az újságírókat sem! Ez egy tisztességes intézmény.

Alice odatartotta elé a papírjait.

– Magánnyomozó vagyok, uram. A Scotland Yardtól van engedélyem. Megkértek, hogy nézzem meg a holttestet. Nem hivatalos ügy. Gyorsan végzünk.

A balzsamozó éppen egy holttesttel foglalatoskodott, akivel egyforma, hosszú, fekete bajszuk volt. A hulla karjából csövek álltak ki, és a balzsamozó bizonyos időközönként odalépett hozzá, hogy ellenőrizze a folyamatokat. Valami sötét rákenődött az arcára, és Alice nem akarta tudni, hogy mi az.

– Ez nem finom hölgyeknek való látvány – figyelmeztette őket a fickó Mrs. Harrogate-re nézve.

– Ki fogja bírni – közölte Alice szárazan. – Még sosem volt dolgom nála kevésbé finom hölggyel.

Mrs. Harrogate némán, gőgösen kihúzta magát.

– Rendben van – dünnyögte kisvártatva a balzsamozó. – De viselkedjenek rendesen! És csak egy perc. Senki sem fogja elvégezni helyettem a munkámat.

A férfi levezette őket egy hosszú pincébe, amelynek az egyik falán apró ajtók sorakoztak, meggyújtott egy lámpást, és átment egy kisebb helyiségbe. A fémasztalon álló edény egy mosdótálhoz hasonlított, és valami gusztustalan lé úszott benne.

– Gyerünk, nézzék meg! – nógatta őket a férfi. A lámpást felakasztotta a gerendába erősített fémgyűrűre.

Nem holttest volt, akármi is, de nem az. A levegőben ammónia- és alkoholszag terjengett, amibe egy édes, ragacsos, gyomorforgató szag keveredett, a rothadó növényzetre emlékeztetett. A darabok nagyjából egy kupaccá alvadtak össze, viszont Alice látott egy könyököt, egy alkart és egy behajlított kezet, látott egy lábat is, amiből kiállt a csont, valamint egy arcot, melyből kivágták a szemet.

– Harapásnyomokat találtam a maradványokon – közölte a balzsamozó, és ujjával rámutatott a kupacra. – Itt és itt. Ez nem egy ember műve.

Ekkor a kulcsboszorkány felbukkant a semmiből, nesztelenül felugrott az asztalra, és rátette mancsát a tál szélére.

– Jóságos ég, ez meg mit keres itt? Tűnj innen!

A balzsamozó felkapott egy rongyot, és a jószág felé csapott.

De a fekete macska addigra eltűnt, kiszaladt az ajtón, átsurrant az alagsoron, majd fel a lépcsőn. Alice ránézett Harrogate-re. Az özvegy bólintott.

Végeztek.

A macska türelmetlenül várta őket Limehouse bűzében. Gyorsan végigvezette őket a nyirkos, árnyakkal teli sikátorokon és udvarokon, végül megállt egy megsüllyedt mólónál, amelyen több alak kuporgott a sötétben, horgászbottal a kezében. Alice a magasba emelte a tolvajlámpást, hogy jobban szétnézhessen. A kulcsboszorkány fel-alá járkált, a füle és a farka égnek meredt.

– Valószínűleg itt húzták ki a holttestet – dünnyögte Harrogate. – Most fog szagot.

– Vagy itt lökték bele a vízbe azt a szerencsétlent – találgatott Alice.

Azután a macska megint eliramodott, maga mögött hagyta a folyót, a ködben és a félhomályban kanyargott, átszaladt a lábak között, nem zavarták a lovak, sem a mocsok, sem a magasabban fekvő utcák zaja. Alice alig tudta tartani vele a lépést. A leszálló ködnek itt keserű íze volt, mintha mészégető kemencék mérgezték volna a levegőt.

A sárgás pára egyre sűrűsödött, majd egy pillanatra szétnyílt, akár egy színházi függöny, s ekkor Alice észrevett egy alakot a járdacölöpök között, de azon nyomban el is tűnt a szeme elől: bekanyarodott az utcasarkon, mint egy elsuhanó árnyék. Görnyedt volt, hosszú, fekete kabátot és fekete kalapot viselt. Viszont Alice még ebből a távolságból is látta természetellenesen fehér nyakát és hosszú, karomszerű ujjait, s tudta, hogy ő az, akit keresnek.

A macska már átszaladt az úton, és bekanyarodott a sikátorba. Egy tolvajköz volt, amit azért neveztek így, mert tele volt titkos kijáratokkal és váratlan kanyarulatokkal. A keskeny sikátorba belógtak a fal mellett alvó nincstelenek széttárt lábai. Alice becsukta a lámpás ablakát, és óvatosan átlépett a testek fölött. Az alvók fele gyerek volt, s a többségük mezítlábas. A kulcsboszorkány néha előbukkant a ködből, azután megint eltűnt. A mocskos emeleti ablakok tompán visszaverték a gomolygó párát. Valamennyit bedeszkázták. Alice minden idegszála megfeszült.

A sikátor kétfelé ágazott. Alice balra ment a macska után, közben hallotta Harrogate lépteit a háta mögött. Iszaptócsákban tocsogtak. Csak a víz egyenletes csöpögése törte meg a csöndet.

Alice majdnem átesett a macskán, és megtorpant. A folyó közel volt, érezte a szagát. A sikátor zsákutcában végződött, így Alice visszahátrált a félhomályba, és lekuporodott. Mrs. Harrogate is felbukkant a fátylában, mint egy kísértet.

De Alice már megpillantotta a sápadt vérszívót, akit a High Streeten látott. Mozdulatlanul állt rongyos ruháiban, hosszú karja az oldala mellett lógott, a kalapját levette, és lehajtotta kopasz fejét, mintha hallgatózott volna. Alice rémülten arra gondolt, hogy talán észrevette őket. De a következő pillanatban a vérszívó megfordult, és körbenézett, mintha meg akart volna győződni arról, hogy senki sem látja. Ekkor Alice megpillantotta az arcát a ködben, s mozdulatlanná dermedt. A vörösesbarna pofaszakáll és a ritkuló haj eltűnt, de így is felismerte ezt az arcot.

Frank Coulton volt az.

Mrs. Harrogate-nek elakadt a lélegzete.

– Jóságos ég! – suttogta.

Azután a lény, aki valaha Frank Coulton volt, felvette a kalapját, megkapaszkodott karomszerű ujjaival a téglafalon, felmászott a tetejére, mint egy pók, könnyedén átugrott a túloldalra, és eltűnt.

Alice elsápadt a döbbenettől.

– Ő volt az – mondta. – Coulton volt az. Azt hittem, meghalt… – Indulatosan Harrogate felé fordult. – Maga azt mondta, meghalt!

De az özvegy képtelen volt megszólalni. Remegett.

Ekkor a kulcsboszorkány előtekergett a bokáik közül, mint a füst, aztán elképesztő sebességgel felmászott a falra. A fal tetején megállt, begörbítette a hátát, felcsapta a farkát, és feléjük fordította mind a négy szemét, mintha meg akart volna győződni arról, hogy követik.

Alice körbenézett, hogy kiderítse, hogyan juthatna fel. Megpillantott egy rozoga létrát egy szekérnek támasztva, egyetlen rúgással felborította, odahúzta a falhoz, és nekitámasztotta.

Egy vérszívó.

A létra nem ért fel egészen a fal tetejéig.

Coultonból vérszívó lett.

Alice kiköpött a földre, összedörzsölte a tenyerét, s igyekezett kisöpörni a fejéből a gondolatokat. A vízhatlan kabát lobogott mögötte, a köd úgy fonta körül, mint egy élőlény, miközben a nő a foga közé szorította a lámpást, és elindult felfelé.

26

A HÁZ, AMELY CSUPA AJTÓ

FEKETE KÖPENYES ALAK várta őket a mólónál, amikor visszaeveztek a szigetről. A férfi lámpásának a fénye apró foltokat szórt a vízre. Senki sem szólalt meg, csak az evezők csobbanása és a villák nyikorgása törte meg a csöndet. Dr. Berghast inasa állt a móló végében szoborszerű, komor arccal. Felemelte a lámpást, és egyesével a gyerekek szemébe nézett.

Amikor Charlie-hoz és Marlowe-hoz ért, a tekintete hosszan elidőzött rajtuk.

– Ti ketten – mondta öblös hangon. – Dr. Berghast látni akar benneteket, most rögtön.

Nem szidta le őket azért, mert kint vannak, és nyilvánvalóan a tilosban járnak. Ennek ellenére látszott rajta, hogy helyteleníti a dolgot.

– A fenébe! – suttogta Ribs Charlie füle mellett.

Komako szégyenkezve lesütötte a szemét. Charlie tudta, hogy az egész társaságot hibáztatni fogja azért, mert kimentek a szigetre – de ő is jó ötletnek tartotta, ugyanúgy benne volt, mint a többiek. Eszébe jutott, hogy mit mondott neki a lány, amikor kettesben voltak: Tudom, hogy milyen benyomást kelt ez a hely… De mi sehol sem vagyunk biztonságban. Hirtelen arra gondolt, Komako talán nem is szégyenkezik, hanem fél.

Kinyújtotta a kezét, hogy partra segítse Marlowe-t, ám Ribs még nem végzett.

– Ne higgy el mindent, amit mond! – sziszegte. – A vén Berghast ravasz, mint a róka.

– Ribs, nekem egyelőre fogalmam sincs, mi ez az egész – motyogta a fiú.

– Gyertek! – vakkantotta oda Bailey.

Ribs megsimogatta Charlie csuklóját.

– Légy óvatos, Charlie Ovid!

Charlie kimászott a billegő csónakból. Marlowe kinyújtotta felé a kezét, azután mind a ketten követték a férfit a sötétségbe.

KOMAKO VÉGIGNÉZTE, AHOGY elnyeli őket az éjszaka, azután hármasban elindultak visszafelé. A gólem mögöttük haladt. Senki sem szólalt meg, és Komako a gondolataiba merült. Nyugtalan volt. Ő is látott valamit, neki is megmutattak valamit, miközben a gyökerek leszorították őket.

Nehezen tudta értelmezni a dolgot. Komoran visszasétáltak a Cairndale halványan megvilágított termeibe, és egyenesen a kedvenc búvóhelyükre mentek, ami az egyik elhagyatott folyosó végén volt, egy nagy ablak alatt, mely a keleti szárnyra nézett. Látták, hogy Berghast dolgozószobájában világos van.

– Láttam valamit – bökte ki Komako. Felemelte a fejét, körbehordozta a tekintetét Oskaron, Lymenionon és Ribsen, aki láthatóvá vált a félhomályban. – A szigeten. A glifikus megmutatott nekem valamit. Az eltűnt gyerekekről és a fekete kocsiról akartam kérdezni, de azt figyelmen kívül hagyta. Viszont megtudtam, hogy a glifikus haldoklik, és mutatott nekem egy… emléket. Legalábbis azt hiszem, az volt. Dr. Berghast szokott adni neki valamiféle… gyógyfőzetet. Szerintem ezt készíti a laboratóriumában, és valószínűleg ez tartja életben a glifikust. És láttam, hogy az orzin összeomlik, az intézet pedig lángokban áll. – Homlokráncolva megcsóválta a fejét. – Szörnyű volt. Viszont fogalmam sincs, hogy ez a jövő vagy talán emlék a múltból, esetleg pusztán a glifikus félelmei.

Oskar úgy bólogatott, mintha értette volna, hogy miről beszél.

– A-a-a halottak átjönnek.

– Te is láttad – mondta Komako.

– Nem – suttogta Oskar. – Vagyis, valami ilyesmit. Láttam, hogy a glifikus haldoklik… – Elfutották a szemét a könnyek. – É-é-én nem tudom, hogyan, de láttam, érted? És… és azt is láttam, mennyire fél. Főleg ezt láttam, Ko, a Pók félelmét. De volt ott valami más is, egy kirakat, amin az állt, hogy Albany Gyertyakészítő. És, és azt is tudtam, hogy ez hol van. Edinburghban, a Grassmarketen. Amikor Mr. Coulton idehozott, nem messze onnan szálltunk meg, útban az intézetbe.

– Albany Gyertyakészítő. Edinburghban van?

Oskar bólintott.

– Szerinted ott vannak az… az eltűnt tehetségek?

– Lehet.

– Miért mutatta volna meg nekem, ha nem ott vannak?

Komako megnedvesítette az ajkát. Fejben sorra vette a lehetőségeket, majd számolni kezdte őket az ujjain.

– Tudjuk, hogy a glifikus haldoklik. Dr. Berghast igyekszik életben tartani, de valószínűleg nem húzhatja a végtelenségig. Aztán ott van a fekete kocsi és az eltűnt gyerekek. Úgy fest, a kocsi valami edinburghi gyertyakészítőtől érkezik. Az eltűnt gyerekek dossziéit elvitték Berghast dolgozószobájából. Valaki az intézetben összejátszik azzal a fogattal.

– Szerinted mindez összefügg? – kérdezett rá Ribs. – Azt feltételezed, hogy Berghast tud valamit az eltűnésekről? A gyerekek nevei szerepeltek abban a jegyzetfüzetben…

– Nem – válaszolta Komako határozottan.

Oskar könnyes szeme felragyogott.

– Talán ez-ez-ez nem is jelent rosszat. Lehet, hogy dr. Berghast tud róla, de a gyerekeknek nem esik semmi bajuk, hanem így védik meg őket.

– Megvédik? – horkantott Ribs.

– Lehet, hogy ők-ők-ők különösen veszélyeztetettek. Jacob miatt.

– Jobban, mint Marlowe?

Oskar elvörösödött, és mély hallgatásba süppedt.

– Hrrr – morogta a húsgólem.

Komako a copfját babrálta, láthatóan nagyon törte a fejét.

– Ribs, neked mit mutatott meg a Pók?

Ribs furcsa képet vágott, harag és undor tükröződött rajta.

– Hm? – kérdezte az orrát húzgálva.

– A látomásod. Mit láttál?

– Ó, sok mindent! – Bólintott egyet. – Rengeteg mindent.

– Akkor beavatnál minket is?

Ribs egy vart kapargatott a könyökén, és összeráncolta a szemöldökét.

– Nos, hát… Láttam a gyertyakészítőt. Igen, Edinburghban. Meg hogy Berghast kúrálja a Pókot. Hű… Sok mindent láttam, igen, jó sok mindent.

Egy darabig mindenki hallgatott, végül Komako törte meg a csöndet:

– Nem láttál semmit, igaz?

Ribs mogorva képet vágott.

– Miért én vagyok az egyetlen, aki sohasem lát semmit? – méltatlankodott hevesen. – Neked és Oskarnak megmutat dolgokat, nekem meg semmit? Miért? Mi a baj velem?

– Talán nem látott téged – próbálta Oskar menteni a helyzetet. – Mert láthatatlan voltál.

Ribs gyilkos pillantást lövellt felé.

– Költői kérdés volt!

– Hrrr – dünnyögte Lymenion.

Ribs rámeredt.

– Mi van? Hozzád is beszél a Pók?

Komako – tőle szokatlan módon – elmosolyodott.

– Nem számít – mondta. – Nincs sok időnk. Ki kell derítenünk, mi van ezzel a gyertyakészítővel.

– Micsoda?

– El kell mennünk Edinburghba.

Oskar idegesen pislogott.

– Edinburghba? De az-az-az őrök nem engednek át minket engedély nélkül.

– Ami azt illeti… – Ribs megvakarta a fejét, vonakodva folytatta: – Komakóval találtunk egy kijáratot, kicsit hátrébb. Szerintem még ott van. Egy rés az őrök között. Mindannyian átférünk rajta, még a jó öreg Lymenion is.

– Nekem nem is szóltatok róla… – jegyezte meg bánatosan Oskar.

Komako finoman a fiú vállára fektette kesztyűs kezét.

– Ki kell derítenünk, honnan jön az a kocsi. Mielőtt esetleg még minket is megpróbálna elvinni. Oskar, te láttad azt a helyet a fejedben, ezt az Albany Gyertyakészítőt. Te el tudsz oda vezetni minket.

Oskar nyelt egy nagyot.

– Bajba fogunk kerülni. Ha Miss Davenshaw…

– Nem véletlenül láttad, amit láttál – folytatta Komako. – A Pók azt akarja, hogy odamenjünk. Azt akarja, hogy a saját szemünkkel lássuk. Ez is a kirakós egy darabkája. Csak így tudhatjuk meg, mi történik a Pókkal, és mi van a gyerekekkel… Ez az egész összefügg, Oskar.

A fiú megborzongott.

– Oké – felelte, és igyekezett bátorságot csempészni a hangjába.

Ribs nem figyelt rájuk, csak magában bosszankodott, körmével az ablakkeretet kaparászva.

– Nem is érdekel az a hülye Pók meg a hülye látomásai…

CHARLIE ÉS MARLOWE követte Bailey-t a réten keresztül az udvarházhoz. Végigmentek egy folyosón, be egy ajtón, fel a lépcsőn, azután még egy folyosó következett, amelyen ötméterenként ajtók nyíltak, végül odaértek Berghast dolgozószobájához.

– Ne nyúljatok semmihez! – figyelmeztette őket az inas. – Dr. Berghast hamarosan itt lesz.

Charlie a maga részéről semmit sem látott, amihez érdemes lett volna hozzáérni. Ugyanaz a szoba volt, mint ahol pár napja jártak, de most sokkal otthonosabbnak, barátságosabbnak tűnt. A kandallóban egy nagy kupac szén égett, a fali gázlámpák világítottak, és mindent aranyszínű fénybe borítottak. A kandalló előtt bőrfotelek álltak. Az álmosítóan meleg levegőben érezni lehetett a szivarfüst illatát. A sarokban ott állt a fa irattartó szekrény, bezárva. A másik sarokban, a kalitkában egyetlen madár gubbasztott a rúdon mozdulatlanul. A tintával rajzolt kép a vonalakkal meg a körökkel ugyancsak ott lógott a falon, a félhomályban. Marlowe óvatos léptekkel végigment a perzsaszőnyegen, és leült. Berghast kecses, sötét fából készült asztala a szoba közepén állt, de csak egy kancsó bor és egy félig üres pohár volt rajta. Charlie a naplót sehol sem látta.

A kényelmes szoba csak az ajtók miatt tűnt furcsának. Összesen kilenc volt belőlük, tölgyfából kifaragva. Súlyosnak látszottak, és mindegyik be volt csukva. Furcsa, cikornyás jelek borították valamennyit, mintha alaposan belakmároztak volna belőlük a hajóférgek. A sok ajtótól a szoba egy néptelen vasútállomás vagy egy postahivatal záróra utáni hangulatát idézte: hiányzott belőle a ki-be járkáló emberek nyüzsgése és lármája. Charlie nyugtalanul körbenézett. Nem is vette észre az ajtókat azon az éjszakán, amikor beosont ide. Azután megakadt a szeme a kalitkán, s közelebb ment hozzá. Ami benne ült, nem madár volt, hanem csontok és rézkapcsok élő egyvelege, a feje úgy billegett, mintha Charlie-t tanulmányozta volna üres szemüregével. A fiú megborzongott.

Marlowe szótlanul lóbálta a lábát a díványon, és a kezét piszkálta. Charlie tudta, hogy a kisfiú izgul, hisz a nevelőapjával fog találkozni. El sem tudta képzelni, mit élhet át legbelül. Mondani akart neki valamit, hogy megnyugtassa, meg akarta kérdezni tőle, hogy jól van-e, de elkésett. A dolgozószoba ajtaja kivágódott, és Henry Berghast belépett.

Charlie megdermedt. Marlowe a férfira nézett, a szemében remény csillogott.

De Berghast egyetlen szó nélkül elsétált mellettük, szinte rájuk sem nézett. Leült az asztalához, elővett egy jegyzetfüzetet, és lecsavarta az egyik töltőtollról a kupakot. Néhány percen keresztül szótlanul írt, viszont Charlie úgy érezte, hogy közben megfigyelés alatt tartja őket, ridegen felméri a hallgatásukat, és ostobának találja mindkettejüket. Végül a doktor gondterhelten felnézett.

– Nos – kezdte.

Aztán nem folytatta.

Charlie természetesen látta már, az intézet ablakaiban, miközben a melléképületek felé igyekeztek, egy-egy pillanatra a folyosók túlsó végén, vagy amikor az idősebb tehetségekkel váltott pár szót reggelente az udvaron. De közelről még sohasem nézhette meg, eddig nem érezte a belőle áradó erőt, ami halkan zúgott körülötte, mint az elektromosság. Berghast magas volt, Charlie-nál is magasabb, széles vállú, a keze nagy. Drága, fekete szalonkabátot viselt, az inggallérja makulátlan fehér, mintha egy elegáns vacsoráról érkezett volna. A szakálla hófehér, szürke szeme a fagyott folyókat idézte, pillantása fénylő és szúrós, sűrű haja a gallérjáig ért. Arisztokratikus kisugárzása volt, és ránézésre megszokta, hogy a saját képére formálja a világot. Charlie tartott tőle.

Berghast feltette a kezét az asztalra, és meredten bámulta őket, mint egy kígyó.

– Későre jár – mondta halkan. – Bizonyára éhesek vagytok.

Charlie és Marlowe megrázta a fejét. A csontmadár kattogott-zörgött a kalitkában.

Berghast lassan, mohón Charlie-ra emelte a tekintetét.

– Te vagy az új öngyógyító – állapította meg. – Én dr. Berghast vagyok. Nos, hogy érzed magad a Cairndale-ben?

Charlie nyelt egy nagyot.

– Nagyon jól, uram.

– Ennek ellenére, úgy tűnik, képtelen vagy betartani a szabályokat. Tiltott helyeken jártál takarodó után, úgy jöttél ide, hogy nem vagy rendesen felöltözve, és piszkos a hálóinged.

Charlie végignézett magán, és elvörösödött. A hálóruhája valóban sáros lett a szigeten.

– Meglátogattad Mr. Thorpe-ot, pedig ez szigorúan tilos – folytatta Berghast.

Charlie értetlenül pislogott.

– Mr. Thorpe-ot…?

– A glifikusunkat. Mr. Thorpe… nincs jól. Bizonyára tudtad, hogy szigorúan tilos meglátogatni őt, ezért lopóztál át oda éjfél után. Választ kaptál a kérdéseidre?

– Én… én nem tudom, uram – dadogta Charlie. – Mi…

– Az én ötletem volt – szólt közbe bátran Marlowe. – Tudni akartam, hogy Alice jól van-e.

Berghast a kisfiúra szegezte szürke szemét.

– És jól van?

Marlowe tétovázott. Úgy tűnt, hirtelen elszállt a bátorsága. Elvörösödött, és a száját harapdálta.

– Nem tudom.

– De nem csak erre voltatok kíváncsiak, ugye? Nyilván nem ez volt az egyetlen oka, hogy háborgattatok egy haldoklót. Tudod, hogy ki vagyok én, gyermekem?

Marlowe a padlót bámulta, és bólintott.

– Nézz rám! Ki vagyok én?

– Maga a nevelőapám – suttogta Marlowe.

– Igen. – A doktor lesimította a szakállát, majd mindkettejüket végigmérte. – És mit szoktál csinálni, amikor nem az intézet területén kódorogsz? Miss Davenshaw megtanít arra, hogy hogyan használd a tehetségedet?

– Igen, uram.

– Azt is elmondta neked, hogy mit csinál a glifikus?

– Igen.

– Hadd halljam!

Marlowe bizonytalanul felpillantott, értetlenség látszott a szemében.

– Miss Davenshaw azt mondta, hogy ő tartja bezárva az orzint. De téved, ugye? Mert néha kinyitja. Amikor ön megkéri rá. Viszont nagyon óvatosnak kell lennie, nehogy átjöjjön rajta valami.

– Ezt meg honnan tudod?

– A Póktól. Elmondta nekem.

– Értem. És mi jönne át ide?

Marlowe a szemöldökét ráncolta.

– Jacob Marber?

Berghast összefonta vastag karját, hátradőlt, úgy vizslatta a fiúkat.

– Abban a világban sokkal rosszabb dolgok vannak Marbernél – felelte halkan.

A kisfiú ekkor dacosan ránézett.

– De maga mégis odaküldte az idős tehetségeket, nem igaz? Akármennyire is veszélyes. Ez ment évekig.

Charlie-t rossz előérzet fogta el. Ahogy Marlowe-t figyelte, azon töprengett, vajon mi mindent árult el neki a glifikus erről a helyről, és mi történhetett itt.

Láthatóan Berghast is ezen törte a fejét.

– A jelek szerint Mr. Thorpe roppant közlékeny volt, az állapota ellenére is.

Charlie-ban eddig fel sem merült, hogy bárkit is átküldhetnek az orzinon. Ekkor azonban szöget ütött a fejébe valami.

– Ezért van ránk szüksége? – kérdezte. – Azt akarja, hogy átmenjünk?

Berghast szeme csillogott, amivel halálra rémisztette a fiút.

– Igen.

– Azért, mert fontos – mondta Marlowe.

– Azért, mert fontos – ismételte meg Berghast.

Charlie haragosan meredt rá.

– Kinek fontos?

Berghast nem vett tudomást az ingerült hangnemről. Ugyanolyan rideg, közönyös volt az arckifejezése, mint korábban.

– A másik világban, a holtak országában… semmi sem olyan, mint itt. Ott az anyag csupán por, és a lélek számít igazán. Ugyanúgy különbözik a mi világunktól, mint a testünk belseje a külsejétől. A veszélyei különfélék, és állandóan változnak. Könnyű eltévedni benne. Csakugyan volt idő, amikor tehetségeket küldtem oda. Idős tehetségeket, ahogy te nevezted őket. – Berghast a kezét dörzsölgette, mintha fájt volna. Aztán ismét felnézett. – Egyszer azonban átjött egy borzalmas teremtmény az orzinon, ami véget vetett ennek az egésznek. Egy lény. Jacob Marber tőle kapja az erejét, és ő ad útmutatást neki. Őt akarjuk megállítani. A draugrt.

Charlie megborzongott.

– Miss Davenshaw bizonyára mesélt nektek az orzinról. De a lényegét nem árulta el. Honnan jövünk? Mik vagyunk mi valójában? Kapcsolatban állunk az orzinnal, oly módon, amit el sem tudtok képzelni. Az orzin bizonyos Alastair Cairndale utasítására készült, ő volt az első a mi fajtánkból, az Első Tehetség. Láthattátok a portréját a nagyteremben. Miután az ő tehetsége előtört, újabb tehetségek bukkantak fel, és jutottak el hozzá. Ez évszázadokkal ezelőtt történt. Csakhogy ahol rend van, ott előbb-utóbb szükségszerűen felüti a fejét a káosz is. Nézeteltérés támadt a tehetségek között; a vita abban állt, hogy miként létezzenek ebben a világban. Egyesek úgy gondolták, hogy vállalnunk kell magunkat teljes valónkban, míg mások azt szorgalmazták, hogy bírjunk nagyobb befolyással a nemzetek sorsára. A draugr pedig ebben a káoszban jelent meg, hogy elpusztítson minket.

Charlie Marlowe-ra nézett; a kisfiú feszülten figyelt.

– Lord Cairndale és a… segítői létrehozták az orzint, és száműzték a draugrt a túloldalára. A lordnak óriási hatalma volt, sokkal nagyobb, mint a miénk manapság. A tehetségével nem pusztán manipulálni tudta az anyagot, mint mi, hanem teremteni is. A küzdelem során ő is átkerült a túloldalra, az orzin berántotta a szörnyeteggel együtt. Sosem tudtuk meg, pontosan hogyan érte a vég. De valamiképp sikerült feltartóztatnia a draugrt, aki az orzin túloldalán rekedt. Csakhogy most visszatért, és rám hárult a feladat, hogy szembeszálljak vele.

Charlie határozottan érezte az idős férfi hangjában a szomorúság mögöttes jelentését, és ez nagyon nem tetszett neki.

– Inkább úgy érti, ránk hárult – jegyezte meg epésen.

– Én nem vagyok Alastair Cairndale – folytatta Berghast, tudomást sem véve Charlie szavairól. – Most mégis olyanná kell válnom, mint ő. Mindannyiunknak cipelnünk kell az azzal járó terhet, amik vagyunk, Charles. Akár tetszik, akár nem.

A fiú Marlowe kifejezéstelen arcára pillantott.

– Kezd elegem lenni abból, hogy állandóan ezt hajtogatják nekem. Valaki folyton megmondja, hogy milyen terheket kell cipelnem, és kiért.

A doktor ingerült szuszogása arról árulkodott, hogy fogytán a türelme.

– Mr. Thorpe haldoklik – közölte. – Az intézet glifikusa a halálán van, Mr. Ovid. Az, hogy itt háborogsz nekem, mit sem változtat a tényeken. Az orzin ki fog tárulni, és akkor a Cairndale-t nem védi meg semmi. A holtak át fognak özönleni a nyíláson, és el sem tudom mondani, mi vár ránk akkor.

Charlie nyelt egy nagyot döbbenetében.

– Miután ez megtörténik, az orzin bezárul – folytatta Berghast. Halkan, dühösen suttogta maga elé a szavakat, mint aki mindenkitől elszigetelődik. – Örökre. Akkor pedig minden lehetőségünk elvész, hogy legyőzzük a draugrt. Ha át akarok menni az orzinon, hogy szembeszálljak a draugrral, gyorsan kell cselekednem. Az ereje ott másként működik, ott meg tudom állítani.

– Dr. Berghast, én ezt nem értem – motyogta Marlowe.

A doktor hűvösen elmosolyodott.

– Sokkal régebb óta készülök erre, mint azt te el tudnád képzelni, gyermekem. Nem kell értened. Csak annyi kell, hogy bízz bennem.

– Pontosabban, hogy engedelmeskedjünk – morogta Charlie az orra alatt.

Berghast kihúzta az asztala alsó fiókját, és kiemelt belőle egy hosszúkás fémdobozt. A kezét a tetejére fektette.

– Tehát, egyidőben átküldtem tehetségeket a túloldalra, úgy feltérképezhették az orzinon túli világot. Mint látjátok, felkészültünk a draugr visszatérésére. Rátaláltam egy tárgyra, egy szerkezetre, amely elképesztő erővel bír. Évekig kerestem, tengereket szeltem át, hegyeket másztam meg érte. Végül a tehetségek egy kis közösségében leltem rá, a Fekete-tenger keleti partján. – Miközben elmondta mindezt, kinyitotta a dobozt, és egy különös kesztyűt emelt ki belőle. Fából, vasból és szövetből készült. Nehéznek látszott, és kattogott, ahogy a doktor megfogta. – Valamikor három ilyen szerkezet létezett, most már csak egy van. Ez a másolata.

Átnyújtotta a kesztyűt, Charlie pedig elvette, és érdeklődve forgatta a kezében. A vaslemezektől és a faanyagtól leginkább páncélkesztyűnek tűnt. A csuklórészébe belülről hegyes szegecseket varrtak, olyanok voltak, mint az aprócska fogak.

– Az eredeti szerkezet lehetővé teszi a tehetségnek, aki viseli, hogy sértetlenül átmenjen az orzinon, és túléljen odaát. És élve visszatérhet. De nem csupán a tehetségek használhatják. Ennek a tárgynak az ereje megvéd bármit, ami át akar kelni a világok között. Bármelyik oldalról.

Charlie pislogott.

– Ezt most úgy érti…

– A draugrt is, igen. Megvédené őt itt, ezen a világon.

A fiú végigfuttatta ujjait a falemezkéken. Finom faragásokat vett észre rajtuk, olyan vonalakat, amilyeneket a bogarak fúrnak a fában. Mindegyik lemezke más-más volt. A vasból készült tenyérrészbe pedig ugyanazt a címert ütötték bele, amit az édesanyja gyűrűjén meg az intézet kapuja fölött is látott. Két kalapács a napkoronggal. A fát puhának és melegnek érezte, a fémet ruganyosnak. Még ez a másolat is elképesztően réginek tűnt. Odanyújtotta Marlowe-nak, aki azonban visszaadta dr. Berghastnak.

Az idős férfi arca elkomorult, ahogy a másolatot nézegette.

– Gyönyörű, nem igaz? De az eredeti kesztyű elveszett, még évekkel ezelőtt, az orzin túloldalán.

– És most azt akarja, hogy keressük meg magának – mondta ki Marlowe.

A doktor megfontoltan bólintott.

– Meg kell találnunk, mielőtt a glifikus meghal. Amíg még az irányítása alatt tartja az orzint.

– De miért pont mi? – csattant fel Charlie.

– Mert ti ketten… különlegesek vagytok. Te egy öngyógyító vagy, Charles. A tested és a tehetséged fenntartja önmagát, regenerálódik. Te sokkal hosszabb ideig tudsz abban a világban tartózkodni, mint a többiek. – Marlowe-ra nézett, megint azzal a hátborzongató pillantással méregette. – Te pedig, gyermekem… nem létezik semmi hozzád fogható.

Marlowe tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Lenyűgöző vagy. Benned van az orzin szikrája. A része vagy. A másik világban születtél, az anyád ott adott neked életet, mielőtt Jacob Marber meggyilkolta. Te addig maradsz ott, ameddig csak akarsz. Az orzin nem tud kárt tenni benned.

Mintha egyszerre minden levegő kiszökött volna a szobából.

A doktor olyan könnyeden mondta ezt, mintha valami semmiség volna. Letaglózó volt. Charlie megszorította Marlowe vállát.

A kisfiú tátott szájjal Berghastra meredt.

– Az anyámat…?

– Igen, meggyilkolták. Hát nem tudtad? – A férfi vágott egy rideg grimaszt. Amikor újra megszólalt, a szeme sarkában elégedettség csillogott. – Kedves és kivételes nő volt. Nagyon szeretett volna téged, még az életénél is jobban, gyermekem. De Jacob Marber elragadta tőled, ahogy mindannyiunktól. Téged pedig megpróbált elrabolni. Ha bosszút akarsz állni érte, ha azt akarod, hogy Marber szenvedjen… akkor ez a módja. Hozd el nekem azt a kesztyűt, és én elpusztítom a gazdáját!

MIUTÁN A FIÚK ELMENTEK, Henry Berghast óvatosan eltette a kesztyű másolatát, azután kihúzott egy másik asztalfiókot, és kivett belőle egy kulcscsomót. Odament az egyik ajtóhoz, kinyitotta, meggyújtott egy lámpást, és elindult lefelé. A léptei csikorogtak a mélységbe vezető, kanyargós kőlépcsőn, végül megállt egy vastag tölgyfa ajtó előtt.

Az ajtó mögött titkos helyiség nyílt, azért épült évszázadokkal ezelőtt, hogy megvédje a katolikus papokat, amikor a király üldözte őket. Berghast már régen átalakította a saját céljaira. Csak ő és az inasa, Bailey tudott róla. Mivel mélyen a föld alatt helyezkedett el, nyirkos volt, és hideg, a falait a sziklákból faragták ki.

Berghast kinyitotta az ajtót, és bevilágított a sötétségbe. Odabentről halk lánccsörgés és egy zizegő hang hallatszott, ami a rovarok szárnysuhogására emlékeztetett. A hátsó falon egy alak lógott a karjánál fogva, a feje a mellkasára bukott. Borzalmas szag terjengett odabenn.

– Mr. Laster – kezdte Berghast barátságos hangon. – Szólíthatlak ismét Walternek?

A vérszívó felemelte a fejét, és pislogott vizenyős szemével. Sötét értelem csillant a tekintetében, fürge, kegyetlen és nem emberi. Berghastot figyelte.

A doktor felakasztotta a lámpást a plafonon lévő kampóra, bedugta a hüvelykujját a mellénye zsebébe, és szemügyre vette a lényt. Azután odament a sarokban lévő asztalhoz, felemelt egy tálkát, amelyben fekete, gumiszerű anyag volt: ópium.

Walter halkan felnyüszített, s rászegezte a tekintetét.

Berghast nem akarta, hogy szenvedjen. Nem, a legkevésbé sem akarta, hogy gyötrődjön ez a szerencsétlen – ez látszott a doktor szomorú szemében, minden gesztusában. Azt akarta, hogy Walter vessen véget a saját szenvedésének. Vagy inkább engedje meg Berghastnak, hogy megtegye. Ehhez Walternek csupán annyit kellett tennie, hogy válaszol a doktor kérdéseire, elárulja neki, amit tudni akar. Olyan könnyű lenne…

Walter vetett rá egy gyűlölködő pillantást. Berghast észrevette, pedig olyan gyorsan tovatűnt, mint mikor a gyík beiszkol a kő alá.

– Ezek szerint Jacob azt akarta, hogy Mrs. Harrogate elkapjon téged – mondta Berghast, belekezdve ezzel a szokásos beszélgetésbe.

– Nem.

– De legutóbb ezt mondtad nekem, nem igaz?

Walter megnyalta a száját.

– Jacob tudta, hogy Harrogate el fog hozni bennünket magához – mondta remegő hangon.

– Akkor nem a gyerek miatt küldött ide? Azért, hogy megöld a fiút?

Walter suttogott valamit, de olyan halkan, hogy Berghast nem értette.

– Walter?

– Walter, Walter, kicsi Walter… – visszhangozta suttogva a lény.

Berghast türelmetlenül meredt rá.

– Walter! Nem azért küldött ide, hogy megöld Marlowe-t?

Walter megrázta sápadt, kopasz fejét. A fémbilincsek véresre dörzsölték a csuklóját.

– Jacob… tudja. Tudja, hol vagyunk. Ezért vagyunk itt, igen. Ezt akarja.

– Ó, Walter… – dünnyögte szomorúan Berghast. – Azt hiszed, hogy Jacob ezt a sorsot szánta neked? – Csalódottan végighordozta a tekintetét a komor cellán, a láncokon és a tálkán heverő ópiumon. – Szerintem nem. Nem. Azért vagy itt, mert Jacob magadra hagyott. Ennek nincs más oka. Jacob pusztulásra ítélt, mert már nem veszi hasznodat. De számomra hasznos lehetsz. Én mentettelek meg, én hoztalak ide. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de Jacob nem szeret téged. Már nem. Csalódást okoztál, és gyűlöl.

Walter köhögött, tűhegyes fogain megcsillant a lámpás fénye. Az egész teste remegett a megerőltetéstől.

– De Jacob jön… idejön…

– Nem tud idejönni, ezt te is tudod.

– A hangok… – suttogta Walter. – Beszélnek hozzánk, és azt mondják, hogy…

Berghast közelebb lépett a vérszívóhoz. Látta a karomszerű ujjakat, a mély sebeket a szőrtelen testen, a borzalmas, nedves, vörös szájat. És a fogakat. Ez a lény az első adandó alkalommal darabokra tépné.

– Mit mondanak a hangok, Walter?

– Tudja, hogy azok a nők rá vadásznak. Jacob tudja.

– Miféle nők?

– Mrs. Harrogate és az a másik.

Berghast összeráncolta a szemöldökét. Erre nem számított. Minden alkalommal, amikor felkészült arra, hogy őrültségként és téveszmeként értékeljen mindent, ami a vérszívó szájából elhangzik, kibukott belőle az igazság egy apró darabkája, és ez lenyűgözte.

Úgy döntött, változtat a módszerén.

– Bizonyára nagyon elszomorító lehet számodra, hogy Jacob nem tudja, milyen nagy szüksége van rád – mondta együttérzéssel. – Bárcsak adhatnál neki valami olyasmit, amire vágyik, hogy ezt bebizonyíthasd neki! Akkor eljönne érted, nem hagyna magadra. Mit adnál neki, Walter, ha megtehetnéd? Mire vágyik Jacob a legjobban?

Walter felemelte a fejét. A szeme higgadtan, értelmesen csillant meg a lámpás fényében.

– A Cairndale-t – suttogta. – Igen, a Cairndale-t adnánk oda neki. Azután pedig magát. CHARLIE EGY SZÓT SEM SZÓLT, miközben keresztülgyalogoltak a sötét udvarházon. Ez most túl sok volt neki. A különös beszámoló az orzin eredetéről és a draugrról, a borzalmas igazság Marlowe anyjáról, hogy mi lett vele, előtte pedig a szigeten történtek, a Pók és persze az a nehéz kesztyű a fogazattal Berghastnál. Átvágtak az udvaron, felmentek a széles lépcsőn az ólomüveg ablakok alatt, elhaladtak Mr. Smythe ajtaja előtt, és egész idő alatt hallgattak. Mr. Smythe horkolását a falakon keresztül is hallani lehetett. Charlie néha vetett egy pillantást Marlowe-ra, de a fiú a gondolataiba merült, aggasztotta valami, vagy szomorú volt, vagy csalódott. Charlie megértette. Berghast okozott neki csalódást, a gyámja, a pártfogója. Eszébe jutott, mire figyelmeztette Ribs még a csónakban, de Marlowe-nak nem szólt erről. Felesleges lett volna. Némán levetkőztek, megmosták az arcukat és a nyakukat, befeküdtek az ágyba, a fejük alá tették a kezüket, és mind a ketten a sötét plafonra meredtek. A függönyök mozogtak, mintha lett volna bennük valami.

– Jól vagy, Mar? – suttogta végül Charlie.

Hülye kérdés volt, megbánta, amint kimondta. Megfordult fektében, és az ágy túlfelére nézett. Még mindig a nyakába kötve viselte az anyja gyűrűjét, amit az asszony a halála előtt nyomott a kezébe. Elgondolkodva morzsolgatta az ékszert.

– Az apád, ő…

– Ő nem az apám, Charlie.

A nagyobb fiú bólintott a sötétben.

– Tudom, hogy mit akarsz mondani – folytatta Marlowe. – Én sem bízok meg benne.

– Értem.

– De ez még nem jelenti azt, hogy hazudott.

– Nem, ez még nem jelenti azt.

– És azt sem jelenti, hogy nem kellene megtennünk azt, amire kért.

Charlie nyelt egy nagyot.

– De azt sem jelenti, hogy meg kellene tennünk.

Látta a kisfiú sápadt arcát a sötétben. Nyitva volt a szeme. El sem tudta képzelni, mit érezhet. Az elmúlt nyolc, nyomorúságos évében ide-oda vetődött, mint valami kolonc, és ez a lelketlen, tárgyilagos, rideg ember indította útjára az egészet. Charlie érezte, hogy mélységes haragra gerjeszti a helyzet igazságtalansága.

– Hé! – mondta némi hallgatás után. – Ha te odamégy, akkor én is odamegyek, Mar. Megígérem. Rendben? De nem muszáj megtennünk. Mindig van más lehetőség.

– Micsoda?

– Azt nem tudom. Elmehetünk innen. Egyszerűen lelépünk. Te meg én.

A kisfiú arcán gyötrődés látszott.

– Szerintem Mr. Thorpe azt akarja, hogy átmenjek – mondta halkan. – Azt hiszem… szüksége van rám. Haldoklik, Charlie. Dr. Berghast igazat mondott. Láttam.

Charlie pislantott egyet.

– Mit mondott neked a Pók tulajdonképpen?

Marlowe az oldalára fordult, és felkönyökölt. Látszott, hogy nagyon elgondolkodik ezen.

– Nem szavak voltak – motyogta. – Olyanok voltak, mint a képek, de mozogtak. A ködben. Szerintem azt láttam, ami történni fog. Vagy azt, ami megtörténhet. Nem tudom.

– Mit láttál, Mar?

– Azt nem, amiért eredetileg odamentünk – suttogta. – Semmit nem mutatott az eltűnt gyerekekről. Meg akartam kérdezni erről, de… – Itt egy kicsit elakadt. – Alice-t láttam, Charlie. Halott volt. Jacob Marber megölte. Téged is láttalak. Azt a jelképet viselted, ami a gyűrűdön van. A tenyereden csillogott. Úgy, mint a kesztyűn, amit láttunk, de az nem volt rajtad, és úgy tűnt, mintha lángolna. És Mr. Coultont is láttam, de úgy nézett ki, mint az a másik férfi, Walter, Mrs. Harrogate házában. Aki rád támadt. Fehér volt, nem volt haja, és élesek voltak a fogai…

Charlie nyelt egy nagyot. Bevillant neki egy kép a karmok kaparászásáról, majd ahogy a szörnyeteg felderengett a sötétben. Megrázta a fejét.

– Mr. Coulton meghalt, Mar.

De a kisfiú rémülten meredt rá a félhomályban.

– Pontosan erről beszélek. Lehet, hogy nem halt meg, Charlie.

Charlie néha nem tudta, mit gondoljon Marlowe-ról. Például a vonat tetején. Vagy a glifikus barlangjában. És most sem tudta. Bólintott, mintha megértette volna, de a szíve főleg szánalommal volt tele. Arra gondolt, hogy Marlowe rengeteg őrültséget élt át, ezért nem lehetett tudni, mikor adhat hitelt a szavainak, függetlenül attól, hogy a gyerek mit látott.

Megnyalta az ajkát.

– Mit akarsz tenni? Te mit szeretnél?

Marlowe halkan szuszogott a sötétben.

– Mar?

– Vissza akarom kapni Bryntet – felelte Marlowe reszkető szájjal. – Vissza akarom kapni Alice-t. Azt akarom, hogy minden úgy legyen, mint régen.

Charlie nem tudta, mit mondjon erre, mert ő egyáltalán nem vágyott arra, hogy minden úgy legyen, mint régen.

Lehunyta a szemét.

Ha felkel, és odamegy az ablakhoz, látta volna, hogy három ismerős alak szalad át az udvaron a holdfényben. Mindannyian hosszú kabátot és túlságosan nagy méretű kalapot viseltek, mögöttük pedig egy negyedik, ormótlan monstrum ügetett esetlenül. Átvágnak a vörösagyagos réten, egyenesen a fal, az őrök és az Edinburghba vezető út felé igyekeztek.

27

VADÁSZAT MARBERRE

ALICE Q UICKE VALAMI PUHÁBA toccsant bele, amikor leugrott. Sár. Csak sár. Egy sötét raktárudvaron álltak, a folyó mellett. A kulcsboszorkány egy kötéltekercsen ült, és fülelt.

Coulton eltűnt.

Alice óvatosan felemelte a lámpást, a keskeny fénycsík megvilágította a ködben a falat, a ládákat és a köteleket. Meglátta Coulton elmosódott lábnyomát a sárban azon a helyen, ahol a férfi felmászott a deszkakerítésre, és bement a raktárba.

Odahallatszott a kikötőből a dokkmunkások kiáltozása. A köd sűrű volt, és mozdulatlan, így Alice nem félt attól, hogy észreveszik, de azért lekuporodva közelítette meg az épület ajtaját, vízhatlan kabátja a térde körül suhogott. Egyik kezében a tolvajlámpást tartotta, a másikban pedig a revolverét. A macska dorombolva hozzádörgölőzött a bokájához.

– Gyerünk! – sziszegte Mrs. Harrogate. – Igyekezzen! Nem téveszthetjük szem elől.

Alice vetett rá egy bosszús pillantást a válla fölött. Amikor csizmás lábával belökte az ajtót, csak sötétséget látott, és az orrát azonnal megcsapta az olajos fém, a frissen lefűrészelt deszkák meg a vizes kötelek erős szaga.

Hideg fogadta odabent, a raktár pedig végtelen nagynak látszott. A lámpás csak pár métert világított be előttük. Coulton bárhol rejtőzhetett.

– Menj előre! – dünnyögte Alice.

De nem gondolta komolyan, így amikor a kulcsboszorkány beszaladt a sötétségbe, Alice sietős léptekkel követte. Éber volt, és óvatos, minden pillanatban arra számított, hogy ráveti magát egy fehér alak. Élénken emlékezett arra, hogy a másik vérszívó milyen gyorsan mozgott. Azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy Walter nem halt meg a vonaton, és Coultonnal együtt leselkedik rá valahol.

A kulcsboszorkány gyorsan végigszaladt a sorokba pakolt ládák és hordók között. A nyikorgós padló csúszós volt azokon a helyeken, ahol a tengervíz ráfröccsent. Alice-nek fájni kezdett az oldala. Hangtalanul lépdelt.

Ha Coulton megérezte a jelenlétüket, akkor valószínűleg les rájuk valahol, viszont ha nem, akkor talán elvezeti őket Jacob Marberhez.

A kulcsboszorkány végül megállt egy csukott ajtó előtt, és begörbítette a hátát. A 21-es szám állt rajta fehér festékkel. Egy raktárhelyiség volt mögötte, a lámpás megvilágította a ládákban heverő szögeket, csavarokat és kapcsokat. A macska odaszaladt a sarokban lévő csapóajtóhoz.

– Bassza meg! – dünnyögte Alice. – Oda kell lemennünk?

A macska csapkodni kezdett a farkával.

Mrs. Harrogate odalépett a csapóajtóhoz, felemelte a fémkarikát, és meghúzta. Az ajtó alól kiáramlott a levegő.

– Nem tudja, hogy vadászunk rá – mondta halkan. – Nekik kell félniük tőlünk, Miss Quicke. Adja ide a lámpást!

Soha nem hallott elszántság áradt a hangjából, és Alice tudta, hogy ezt Coulton látványa okozta.

Harrogate kivette mindkét kést az övéből, az ujjait bebújtatta a karikákba. Elég röhejes látványt kellett volna nyújtania: egy középkorú nő több réteg alsószoknyában és gyilkos fegyverekkel. Ehelyett azonban ádáznak és halálosan fenyegetőnek nézett ki. Átvetette a lábát a peremen, és leereszkedett a sötétségbe.

– Értem – dünnyögte Alice. – Nagyszerű.

Gyorsan körbenézett a sötét raktárban, azután lekuporodott, és ő is leugrott.

EGY RÉGI SZENNYVÍZCSATORNA egyik leágazásában ért földet, a lába alatt csúsztak a kövek. Harrogate csendre intette, ezért nem egyenesedett fel, és feszülten hallgatózott, miközben a fülében dübörgött a vér.

Az özvegy résnyire kinyitotta a lámpás ablakát. A késeket lenn tartotta az oldala mellett.

– Coulton előttünk van – suttogta. – A kulcsboszorkány már követi. Jöjjön!

Azután a lámpás ablaka becsukódott, és Alice csak az asszony szoknyáinak suhogását hallotta.

A szeme gyorsan hozzászokott a sötétséghez, így ki tudta venni az alagút körvonalát és a közepén csordogáló mocskot. A leágazó járatoknál a macska bevárta őket, azután megint előreszaladt. Alice-nek eszébe jutott, hogy a szóbeszéd szerint a patkányok felfalják a csatornákban az embereket, és megborzongott. Óvatosan továbbmentek a bűzös labirintusban, végül az egyik kanyar után halvány fényt láttak.

Beértek egy terembe, amely az oszlopokból és a lepattogzott mozaikcsempéből ítélve régen egy római fürdőház része lehetett. Nyugtalanító, kellemetlen hangulat áradt belőle. Valószínűleg utcagyerekek ütöttek benne tanyát, mert a padlón törött bútorok, ládák, dobozok és kidobott holmik hevertek, amelyeket Limehouse sikátoraiból cipeltek ide. De a falak kiszögellésein új gyertyák égtek, megvilágították a furcsa freskókat, amelyek bikákat, félmeztelen fiúkat és fehér ruhás nőket ábrázoltak.

A terem közepén lévő medencében egy férfi feküdt kifakult, zöld színű ágyon, pokrócok alatt. Az ágy melletti asztalkán edények, üvegcsék meg effélék sorakoztak. A férfi betegnek tűnt. Amikor beléptek, lassan, nehézkesen feléjük fordította a fejét.

Jacob Marber volt az.

Alice-en azonnal úrrá lett a félelem. A sebében felizzott a fájdalom.

– Margaret Harrogate – mondta halkan Marber.

Olyan volt a hangja, mint a sűrű méz, és a suttogását visszaverték a falak. Ránézett Alice-re, és kivillantotta erős fogsorát. Furcsa volt a gesztus.

– Á, ő pedig Alice? – kérdezte, mintha ismerték volna egymást.

Alice megborzongott, a kezét önkéntelenül az oldalához szorította. Nem szokott hozzá a félelemhez, dühítette az érzés. Árgus szemmel figyelte Marber minden mozdulatát.

Először is azt állapította meg, hogy az árnyékok vonzódnak Marber szeméhez, utána pedig azt, hogy túlságosan magabiztos, és megelégedéssel tölti el, hogy okos. A férfi piszkos, fekete öltönyt viselt, a nyakkendője gyűrött volt, inggallérja kigombolva. Úgy nézett ki, mint egy úriember, aki kalandos éjszakát tudhat maga mögött. A cilindere fejjel lefelé fordítva hevert mellette a párnán, a kesztyűje pedig a kalap karimáján. Alice felismerte benne az alakot, akit New York kikötőjében látott. A szakálla fekete, ápolt és sűrű, mint egy ökölvívóé, a szemét gyönyörű, hosszú pillák keretezték. A bőre azonban szürke, és öreg, sokkal öregebb a valódi koránál. A nyaka vékony, az álla keskeny, mintha régóta nem evett volna. Alice körbehordozta a tekintetét az oszlopokon és a tálakban álló gyertyákon, de nem látta Coultont, sem Waltert, sem senki mást. A kulcsboszorkányt sem fedezte fel sehol, valószínűleg behúzódott a sötétségbe. Alice elővette a revolverét, felhúzta a kakast, és a csövet egyenesen Marber arcára irányította.

– Á! – mondta újból Marber. Nem látszott rajta, hogy félne.

– Láttuk Coultont – közölte Alice. – Láttuk, hogy mit tett vele.

Marbernek felcsillant a szeme.

– És mit tettem vele? Haldoklott. Megmentettem.

– Megölte.

– Ennek ellenére mégis itt járkál közöttünk. Ezt nem nevezném gyilkosságnak, Alice. – Marber kézfejét és csuklóját tetoválások borították, amelyek mozogni látszottak a gyertyafényben. – Attól tartok, sok mindent nem ért. Én nem vagyok az ellensége. Nem szeretném, hogy erőszakká fajuljon a helyzet.

Mrs. Harrogate rátette a kezét Alice kezére, és lassan lenyomta, hogy a revolver csöve a padló felé mutasson. A késeit már eltette.

– Mi sem szeretnénk – mondta.

– Én igen – közölte Alice.

De az özvegy összefogta a szoknyáját, leült az egyik székre, az ölébe vette a táskáját, és némi habozás után Alice is követte a példáját. A revolvert a combja mellett tartotta, s egyenesen Marber szívére célzott.

Marber egy pillanatra lehunyta a szemét. A szeme sarkából sötétség szivárgott.

– Bizonyára meglepi magát, hogy ilyen rossz állapotban vagyok, Margaret. Felteszem, úgy gondolja, hogy a gyerek miatt van, és annak a következménye, ami a vonaton történt. De téved.

– Talán – mondta Mrs. Harrogate. – Talán.

– A testem elgyengül, de én egyre erősebb leszek.

– A draugr miatt gyenge a teste – felelte némi hallgatás után Margaret. – És a draugr miatt gyenge a lelke. Végül ugyanúgy fel fogja zabálni, mint minden egyebet. Ez a természete, csak maga ezt nem látja.

Jacob arcán átsuhant valami.

– Ezt nem magam miatt csinálom – suttogta.

– Hát persze. Minden a draugr érdekeit szolgálja – felelte Harrogate. – Minden csak és kizárólag róla szól. Maga ezt még nem fogta fel. Egy darabig hasznos volt számára, de ez nem tart örökké. Vajon mi fog történni magával, ha a gazdája megkaparintja a gyereket?

– Ő nem a gazdám.

– Ó, Jacob!

Harrogate hangjából olyan mély szánakozás áradt, hogy Alice felé fordult.

Ekkor megpillantott egy fehér alakot, ami úgy szivárgott elő a sötétségből, mint a füst. Coulton az alagút bejáratánál állt, karomszerű ujjai az oldala mellett lógtak.

– Hol vannak a hajlítók, Margaret? – kérdezte halkan Marber.

Alice meglepetten feléjük kapta a fejét.

– A hajlítók – ismételte lassan Mrs. Harrogate. Úgy tűnt, mintha elgondolkodott volna azon, hogy mit mondjon, és Alice biztosra vette, hogy válaszra sem méltatja a kérdést, de tévedett. – A hajlítóknak akkor sem venné a hasznát, ha nálam lennének, Jacob. De nincsenek nálam. A gyerek a glifikus védelme alatt áll.

– De vajon még meddig? – Ahogy Marber kimerülten megdörzsölte az arcát, finom, fekete korom szállt fel belőle. – A glifikus gyenge. Berghast olyan régóta használja, hogy lecsapolja az erejét. Tudja, hogy Berghast mire vágyik? Tudja, miért csinálja ezt az egészet? – Marber olyan mozdulatot tett a kezével, mintha Berghast miatt lettek volna abban a teremben. Azután lehalkította a hangját. – A mi jó öreg Mr. Coultonunk meglátogatta Mr. Fangot. Szóval tudom, hogy a hajlítók annál a dajkánál voltak, akit maga idehozott Londonba, hogy elrejtse, még Berghast elől is. Sok mindent tudok, Margaret, és ismerem magát. Ha nem a hajlítókat hozta volna el tőle, akkor nem mernének szembeszállni velem. – Fanyar mosolyt villantott az asszonyra. – Máskülönben miért kockáztatta volna meg, hogy idejön? Ez az, amit nem értek.

Ahogy Mrs. Harrogate összefonta a karját, a kések megcsillantak a könyökénél.

– Túl sokat képzel magáról – közölte az asszony. – Nem maga miatt jöttünk Londonba.

Marber azonban nyugodt, tompa hangon folytatta, a szavai úgy hömpölyögtek, mint a víz.

– Nem értem, Berghast miért hajszolta bele önt meggondolatlanul egy ilyen helyzetbe. Ennyire szorítaná az idő…?

– Azért vagyok, hogy bosszút álljak, Jacob – tisztázta a kérdést az özvegy, legalábbis látszólag.

Marbert azonban nem győzte meg.

– Ezt erősen kétlem. Nekem úgy fest, minél előbb ki akarnak iktatni engem. Vajon miért ilyen sürgős ez? – Az asszonyra szegezte élénk, fekete tekintetét. Alice a bőrén érezte a fenyegetést, miközben a férfi szeme felcsillant. – Ó! – dünnyögte. – Csak nem… az az oka?

– Mármint micsoda? – bukott ki Mrs. Harrogate-ből.

Marber vetett Alice felé egy fölényes pillantást, mint aki egy kártyapartin belelát az ellenfél lapjaiba. Aztán ismét az özvegyhez fordult.

– Az, hogy a glifikus haldoklik. Így van, igaz? A Cairndale hamarosan védtelen lesz. Az orzin kinyílik, és többé nem is tudják bezárni.

– Maga bolond – suttogta Mrs. Harrogate.

Marber előrehajolt.

– Teljes mértékben – súgta.

Azonban az özvegy arcára volt írva, hogy Jacob fején találta a szöget. Ezt látta Alice is, Marber is. A nyomozó nem tudta, mit jelent igazából, hogy a glifikus haldoklik, viszont érezte a tény súlyát. Úgy tűnt, Mrs. Harrogate fejében is csak most áll össze a kép, és néz szembe vele, hogy Berghast mit titkolt el előle. Láthatóan teljesen le volt sújtva.

Alice körbehordozta a tekintetét a termen. A föld alatt voltak, és Coulton elállta az egyetlen kijáratot. A fájdalom megint belenyilallt a bordáiba, mintegy megerősítve legrosszabb balsejtelmeit. Már tisztán látta a helyzetüket.

Felpattant, a széke eldőlt, a csattanást visszaverték a falak.

– Ez egy csapda – motyogta. – Tudta, hogy idejövünk. Azt akarta, hogy megtaláljuk. Idecsalt bennünket.

– Így igaz – erősítette meg Mrs. Harrogate higgadtan.

Alice felemelte a pisztolyt.

Egyenesen Marber szeme közé célzott. Sok embert lőtt már le életében, gyors volt, pontos és halálos. De amikor hátralépett, hogy kitámassza magát, Marber rosszindulatú arckifejezése megváltozott. Először meglepetés, azután ördögi felismerés tükröződött rajta.

Ekkor valami hihetetlen történt. Marber hanyagul legyintett egyet, mintha egy darazsat akart volna elhessegetni, és Alice keze leutánozta a mozdulatot. A nő döbbenten megtántorodott a rá ható, agresszív erőtől. A fegyver kiesett a kezéből, és becsúszott a sötétségbe.

Marber komoran méregette. Még mindig a levegőben volt a keze. Megforgatta a csuklóját, mire Alice csuklója is forogni kezdett. A nyomozó rémülten szemlélte az eseményeket, közben úgy érezte, mintha valaki más csuklója lett volna, s csak egy színházi előadást nézne. Heves undor fogta el.

Marber szinte megbabonázva figyelte.

– Ez hogyan lehetséges? – suttogta.

Nehézkesen, kínlódva feltápászkodott, és felegyenesedett. Nagyon sápadtnak és betegnek látszott.

Coulton mozdulatlanul állt az alagút bejáratánál.

– Hát persze! A vonat… a porom…

– Hagyjon békén!

Alice összepréselte az ajkát, összeszedte minden erejét, és ökölbe szorította a kezét, majd leengedte az oldala mellé. Úgy érezte, mintha a levegő megszilárdult volna körülötte, és az ellen kellett volna küzdenie. Remegett az erőfeszítéstől.

Marber ökle is leereszkedett az akarata ellenére, mire elkomorult az arckifejezése. Elengedte Alice-t, megszűnt közöttük az összeköttetés.

A nő hátratántorodott, hangosan zihált, és szédült.

– Érdekes – suttogta Marber, majd alaposan szemügyre vette. – Mi van a nyakában?

Alice rémülten megmarkolta a nyakában lógó kulcsokat. Mrs. Harrogate szólásra nyitotta a száját, de Marber intett egyet, és belefojtotta a szót. Az özvegy karja mereven lógott az oldala mellett, a feje hátrabicsaklott, a nyaka ívben meghajlott, elszorítva a torkát. Fekete por örvénylett körülötte.

– Alice – dünnyögte Marber. – Mit hozott nekem?

A nő látta, hogy Harrogate alig kap levegőt. A nyaka körül egy füstcsík tekergett, mint egy kötél, ami mereven tartotta a testét, felfelé húzta, hogy már lábujjhegyre kellett állnia. Ujjaival a kések után tapogatózott, de nem tudta megragadni őket.

– Engedje el! – üvöltötte Alice. – Hagyja békén!

Marber lassan odament hozzá, megmarkolta a bőrszíjat, és letépte a nyakából. Ilyen közelségből Alice érezte a ruháin a por szagát. A szemfehérje is fekete volt, mintha a tekintete egyszerre fogott volna be mindent, és révedt volna vakon a semmibe. Aztán a férfi megfordult, és szemügyre vette a tenyerében heverő hajlítókat.

– Kérem, engedje el! – könyörgött Alice.

Marber vetett rá egy pillantást a szeme sarkából, majd hanyagul vállat vont.

– Ahogy kívánja.

A porszemek felemelték Mrs. Harrogate-et a levegőbe, és átrepítették a termen. A nő nekivágódott az egyik oszlopnak, aztán a padlóra zuhant. Az egyik kése a köveken csattant. A teste természetellenes pózba merevedett. Coulton a fogát csattogtatta, de nem mozdult meg – Alice háta borsódzott a hangtól.

– Ezek rendkívül… különlegesek, nem igaz? – kérdezte Marber, miközben lehúzta a kulcsokat a szíjról. – Mit tud róluk, Alice?

A nőnek hirtelen elszorult a torka. Levegő után kapkodott, de mintha nem jutott volna elég a tüdejébe.

Marber kegyetlen közönnyel meredt Alice-re, miközben a nő torkát szorongatta. Csak nézte, ahogy levegőért küszködik, annak tudatában, hogy meg fog halni. Alice rá akart üvölteni Marberre, neki akart esni, de csak annyira futotta az erejéből, hogy térdre zuhant, és levegő után kapkodott. A kulcsboszorkány – jutott eszébe. Hol a fenében lehet a kulcsboszorkány? Megpróbálta némán magához hívni. Ennél többet nem tehetett, ugyanis abban a pillanatban Harrogate lassan felemelte a fejét, kivette a pisztolyát a táskájából, Marber szívére célzott, és meghúzta a ravaszt.

Az egész termen remegés futott végig. Az éles dörrenést visszaverték a falak. Marber hátratántorodott a becsapódás erejétől, megpördült, és hatalmas porfelhőtől övezve a földre zuhant. A hajlítók kicsúsztak a kezéből. Alice tüdejébe azonnal beáramlott a levegő, sípolva lélegzett, megrázta a fejét, és öklendezett. A látótere szélén csillagok szikráztak.

– Miss Quicke! – kiáltott rá Mrs. Harrogate. A még nála lévő kést egy lökéssel Alice felé csúsztatta a padlón.

Miközben a penge pörögve közeledett felé, a nyomozó észrevette, hogy Coulton lekuporodik, és elindul. A fogát csattogtatta, a körme a kőpadlót kaparászta. Alice felkapta a kést, aztán felegyenesedett, felkészülve az összecsapásra.

Coulton – gondolta szédelegve Alice. – Frank!

És még ott volt a füstfelhőben maga Jacob Marber. Mind a kettőt nem győzhetik le. Meg fognak halni.

Ekkor hirtelen felbukkant a kulcsboszorkány. Alice nem is sejtette, eddig hol bujkált. Sebesen suhant az oszlopok között macskalábain, fehér mancsa világított a sötétben. Miközben kiszaladt az árnyak közül, egyre nagyobbra nőtt. Először akkora lett, mint egy kutya, azután akkora, mint egy oroszlán, és mintha a lábai is megszaporodtak volna. Nekivágódott Coultonnak, messzire taszította, a vérszívó egyenesen a freskóknak csapódott. A kulcsboszorkány azonnal rávetette magát, leszorította, belemélyesztette hatalmas szemfogait a férfi vállába, tépte és harapta. Azután megfordult, és elindult Marber felé. Egyre nagyobb lett, most már hat, majd nyolc lábon futott ez a tomboló, csupa sötétség lény, a rémálmok szörnyetege.

Mindez egy szempillantás alatt történt, Alice-nek arra is alig volt ideje, hogy beledugja az ujjait a gyűrűkbe, és maga elé emelje a hosszú kést.

Mire a kulcsboszorkány belevetette magát a Marber körül kavargó porfelhőbe, a nyomozó hátrafordult, és épp megpillantotta Coultont – jobban mondva a lényt, ami egykor Coulton volt. A vérszívó feltápászkodott a homályban, testét vér borította, ruganyos lábán guggolt, majd a nő felé rugaszkodott.

Alice a hátára zuhant, és hadonászni kezdett a késsel, hogy távol tartsa magától azt a tompa tekintetű, sárga fogú lényt. A szörnyeteg sziszegett és vicsorgott; már szemernyit sem hasonlított arra a férfira, akit egykor Alice ismert és tisztelt.

A nő túl közel hajolt hozzá, amikor meg akarta vágni a hasát, így a lény végigkarmolta a vállát és a nyakát.

Megint Alice fölébe kerekedett. A nő halványan érzékelte, hogy Harrogate odavonszolja magát az egyik oszlophoz. Azután szétnyílt az a sötét felhő, amelyben Marber és a kulcsboszorkány küzdött egymással. Alice látta, hogy a macska belemélyeszti a karmát Jacob arcába, és olyan mély vágást ejt rajta, hogy a seb mögött elővillan a férfi fogsora. Marber arcából ömlött a fekete vér, felüvöltött a fájdalomtól.

Alice úgy érezte, mintha lelassult volna az idő, miközben Coulton lehajtotta a fejét, és próbálta megharapni a nyakát, az arcát. Alice az egyik kezével megfogta a torkát, a hosszú kést pedig újra és újra beledöfte a férfi oldalába, a karjába, a bordái közé, a nyakába, közben fogást keresett a csúszós vérben.

De nem volt egyedül. Egy hatalmas tömegű lény belevágódott Coultonba, mire a férfi végiggurult a földön. A kulcsboszorkány zihált, a szemfogait csattogtatta, és lekuporodott, ugrásra készen.

Marber a földön feküdt kiterülve. Harrogate felé kúszott a késsel a kezében. Alice-ben a fájdalom ködén át éledezni kezdett a remény, hogy talán túlélhetik, a kulcsboszorkány segítségével sikerülhet végezniük Marberrel és Coultonnal.

Ám ekkor történt valami, valami… borzalmas.

A gyertyák egymás után kialudtak, mintha valami végigsuhant volna a terem falai mellett.

A levegőben lassan kirajzolódott egy keskeny, szürke fénycsík, ami egyre szélesebb lett, mint egy seb, és kibújt belőle egy szörnyeteg, egy lény, ami tökéletes, feneketlen sötétségből állt. A termet csak a földön heverő lámpás halvány fénye világította meg. Alice döbbenten nézte, ahogy a szörnyeteg felegyenesedik. Négy méter magas volt, a válla nekipréselődött a plafonnak, a karjai füstből álltak, Alice azt sem tudta megállapítani, hogy négy vagy hat van-e belőlük.

A draugr.

A szörnyeteg felüvöltött, a halál, a fájdalom, a dermesztő félelem hangján. A kulcsboszorkány felmordult, elrugaszkodott, és ezután Alice csak sötétséget látott, de hallotta a két lény harcát, a csattogást, a csilingelést és a visítást, mint amikor fémek csapódnak egymásnak. Erőtlenül kitapogatta a kését, azután odamászott a lámpáshoz, teljesen elhúzta a kerek ablak elől a reteszt, és a terem közepe felé fordította.

A levegő sűrű volt a fojtogató, fekete portól. Mrs. Harrogate eltűnt, Marber viszont felállt, az arcára szorította a kezét, az ujjai közül vér szivárgott. Szorongatott valamit a markában. Majd fogta magát, és bemászott a levegőben tátongó, ezüstszínű lyukba. A véráztatta Coulton botladozva követte.

A draugr a kulcsboszorkány torkát markolta, üvöltve forgatta és rázta. Alice a revolvere után tapogatózott a füstben. De a draugr megint felegyenesedett, és akkora erővel vágta hozzá a kulcsboszorkányt az egyik oszlophoz, hogy megremegtek a falak, hullani kezdett a csempe, végül minden sötétbe borult.

Azután a draugr is bemenekült abba a résbe, amit a világ anyagába tépett, az ezüstszínű lyuk becsukódott, mint egy száj.

A teremben mélységes csönd lett. Alice kimerülten hátrazuhant.

SÖTÉTSÉG ERESZKEDETT RÁ.

MÉG MÉLYEBB SÖTÉTSÉG.

AZUTÁN MOZGÁS.

Alice mellkasa izzott a fájdalomtól. Köhögött, és a lámpásért nyúlt. Csodával határos módon nem aludt el benne a gyertya, így Alice megfordította, és a fényét Mrs. Harrogate felé irányította. Az özvegy ruháját fehérre festette a por, a haját, a kezét és az oldalát vörösre színezte a vér. Alice odamászott hozzá, az ölébe vette a fejét.

Harrogate felnézett rá, és vágott egy grimaszt.

– Maga… borzalmasan… néz ki.

Alice felszívta az orrába a taknyot és a vért.

– Igen – hagyta rá, miközben elfutották a szemét a könnyek. – Maga meg úgy fest, mint aki a kibaszott operába készül.

– A lábam… – nyögte Margaret. Megnedvesítette az ajkát, és a térde felé tapogatózott. – Nem érzem a lábam.

Alice ránézett az asszony lábára, és látta, hogy furcsán ki van tekeredve. Kipislogta a szeméből a vért.

– Ki kell juttatnunk magát innen. Keresünk egy orvost.

De tudta, hogy az özvegy lábát nem lehet helyrehozni.

– Nem lett volna szabad itt lennie. – Mrs. Harrogate megrázta a fejét. – Nem értem, hogy volt képes arra, hogy megjelenjen…

– Ez a draugr volt, igaz?

Alice ekkor halk nyávogást hallott, és megpillantotta a kulcsboszorkányt. A közelben ült, megint egyszerű fekete macska vált belőle. Alice felé fordította négyszemű fejét, majd unottan elfordult. Végül egy színpadias mozdulattal, mintha az egész világ őt figyelte volna, felemelte az egyik mancsát, és tisztogatni kezdte rózsaszínű nyelvével.

Mrs. Harrogate hirtelen felpillantott Alice-re, és a szeme élénken csillant.

– A hajlítók biztonságban vannak?

Alice a távolba révedt, megpróbálta felidézni az eseményeket. Kínkeservesen feltápászkodott, a törmelék csikorgott a talpa alatt, és a lámpással körbevilágította a termet. Odabotladozott ahhoz a helyhez, ahol az ezüstszínű ajtó volt a levegőben, és turkálni kezdett a romok között. Eszébe jutott Coulton foga, ahogy a torkánál csattogott, és hogy Marber szorongatott valamit a markában, amikor elmenekült. Elvesztette a hajlítókat. Kudarcot vallott.

De amikor felemelt egy faldarabot, megpillantotta az egyiket, azt, amelyik vasból készült. Úgy hevert a porban, mint egy törött körző egyik szára. Viszont a fából készült kulcs eltűnt.

– Akkor már vesztettünk, Miss Quicke – bólintott Harrogate véres fejével. – A másik hajlító nélkül nem tudja elküldeni a kulcsboszorkányt, és elveszíti fölötte az irányítást. Semmi más nem tudja megállítani Jacobot. Arra vár, hogy Mr. Thorpe meghaljon. A glifikust fogja figyelni. Vissza kell szereznie a másik hajlítót.

Alice kiköpött a földre.

– Először is ki kell jutnunk innen – mondta. Nem tudta, hogy Marber és a draugr hová ment, vagy vissza fognak-e jönni, mindenesetre nem akart kockáztatni. – Most ez a legfontosabb. Majd később eldöntjük, hogy mi legyen a kulcsboszorkánnyal.

De Mrs. Harrogate megrázta a fejét.

– Nem, Miss Quicke – suttogta. – Alice…

Most először szólította a keresztnevén, és Alice szemét megint elfutották a könnyek.

– Igen? – kérdezte mogorván.

– Én nem tudok. A lábam…

Alice igyekezett összpontosítani. Ránézett Margaret testére, ami úgy ki volt tekeredve, mint egy ócska szög, és összepréselte az ajkát. A lámpásban remegni kezdett a gyertya lángja.

A sötétség szétáradt a teremben.

28

HOLNAPUTÁN

REGGEL CHARLIE ÉS Marlowe visszament dr. Berghasthoz.

Még korán volt. Miközben felöltöztek, látták, hogy az ablak túloldalán halvány páraréteg lebeg a tó tintaszínű, sötét felszíne fölött, elfátyolozva a szigetet. Odabent az intézet folyosói még félhomályosak, hidegek és üresek voltak. Senkivel sem találkoztak. A többi gyerek még aludt. Útközben Charlie az anyja gyűrűjét szorongatta a markában, mint egy talizmánt, de lehet, hogy csak vigaszt akart meríteni belőle, esetleg csupán megszokásból tette. Mikor felértek a Berghast szobájához vezető folyosóra, visszacsúsztatta az ékszert az inge alá, elrejtve szem elől.

Amikor halkan bekopogtak a doktor dolgozószobájának az ajtaján, a férfi azonnal kinyitotta az ajtót, mintha várta volna őket, mintha tudta volna, hogy visszatérnek, pontosan abban az órában, pontosan azzal a döntéssel. Nyúzottnak és kimerültnek látszott, de a szeme csillogott.

– Nos, ezek szerint át fogtok menni – közölte tényszerűen.

Beengedte a fiúkat. A csontmadár kalitkája le volt takarva. Az íróasztalon lévő tálcán szalonna, virsli és főtt tojás gőzölgött, mellette vajas keksz hevert. A fiúk mohón ettek. Berghast szótlanul megvárta, amíg jóllaknak, azután felállt, felemelt egy lámpást, melyben már égett a gyertya, és egy furcsa kulccsal kinyitotta a keleti fal legszélső ajtaját.

– Mr. Thorpe egyre gyengébb – mondta komoran. – Nem késlekedhetünk.

Az ajtó mögött egy lépcső kanyargott lefelé a sötétségbe. Az intézet falaiban ereszkedtek lefelé, azután lejutottak az épület alá, ahol egy föld alatti alagút szája tátongott előttük. A fojtogató levegő keserűnek érződött. Az alagút padlója csúszott a sártól, a falaiból víz szivárgott. Berghast felemelte a lámpást, és elindult. A lámpás fényében úgy tűnt, a hosszú, egyenes alagút a végtelenbe nyúlik.

– Hová megyünk, uram? – kérdezte Charlie. A falak többszörösen visszaverték a hangját.

– Ez az alagút átvezet a tó alatt, Charles. A szigetre megyünk.

– De a tó nagyon mély – aggodalmaskodott Marlowe.

– Igen, valóban az, gyermekem. – Berghast nem fordult hátra, miközben a fiúkhoz beszélt. Sietős léptekkel vezette őket. – Kivéve azon a helyen, ahol egy sziklagerinc összeköti a szigetet a szárazfölddel. Most annak a belsejében haladunk, és a fejünk fölött víz van.

Charlie nyelt egy nagyot. Arra gondolt, hogy az a hatalmas tömegű víz az alagút falait nyomja, a sziklák bármikor összeroppanhatnak a súly alatt, és az alagút recsegve beomolhat…

– Ki készítette ezt az alagutat? – kérdezte Marlowe.

– A holtak, gyermekem. Ezt és minden egyebet, ami körülvesz bennünket.

Szótlanul haladtak tovább. Csak a cipőik cuppogását és csikorgását meg a viaszban imbolygó láng hangját lehetett hallani.

Végül az alagút enyhén emelkedni kezdett, a levegő édesebb lett, s odaértek egy lépcsőhöz. Berghast felvezette őket egy régi ajtóhoz, kinyitotta, s a túloldalán Charlie újra megpillantotta a monostor romjait. A föld alatti sötétség után bántotta a szemét a fény. Charlie hunyorgott, az arca megrándult. Egy félkör alakú fülkében álltak, az ajtó ügyesen el volt rejtve.

– Gyertek! – mondta Berghast.

Keresztülvezette őket a leomlott köveken és a magas füvön, majd kiértek az idő által megtépázott épület elejéhez. Ott Berghast megint kinyitott egy ajtót, felemelte a lámpást, és bevezette a fiúkat az épületbe.

Elképzelhető, hogy egykor ez volt azoknak a szerzeteseknek a szállása, akik a szigetet építették. A hosszú helyiségnek nem voltak ablakai, és mind a két oldalán árnyékos kamrák nyíltak. Berghast sietős léptekkel odavezette őket a leomlott hátsó falhoz. Behúzta a fejét, és átbújt rajta. A másik oldalon keskeny lépcsőt vájtak a sziklába, ami egy természetes barlangba vezetett.

Charlie úgy érezte, mintha halkan és egyenletesen lüktetne körülötte a levegő. A sziklás talajból gyökerek meredtek ki, a falakra is felkúsztak. A plafont boltívek tartották, és a terem közepén egy mély ciszterna tátongott, amelyet benőttek a gyökerek. A ciszterna felszíne sötét volt, és nem verte vissza a fényt. Amikor Charlie közelebb ment, látta, hogy nem víz van benne, hanem sűrű lé, melybe lépcső vezetett. A ciszterna mélyén hátborzongató, halványkék fény derengett. A gyökerek belenőttek, ahogy a fa gyökerei is belenőnek a vízzel elárasztott mélyedésekbe. Charlie-nak elakadt a lélegzete.

– Az orzin – közölte nyugodt hangon Berghast, és a ciszterna felé biccentett. Felemelt egy apró, régimódi kést. – Keresztül kell vágnotok magatokat rajta az alján lévő vízig.

Charlie óvatosan elvette a kést.

– Hol van a glifikus?

Berghast felemelte a karját.

– Mr. Thorpe itt van. Ez mind az ő része. Az anyag, ami lezárja az orzint, egyfajta gyanta, ami a gyökereiből szivárog. Azzal táplálja az orzint.

– Ezen kell keresztülvágnunk magunkat?

– Igen.

– Fájni fog neki?

– Valószínűleg.

Marlowe odalépett az orzinhoz, kinyújtotta a kezét, amely felragyogott, ugyanolyan kéken és fényesen, mint odalent a víz.

Berghast lenyűgözve figyelte. Letette a lámpást, és elővett a zakója zsebéből egy papírtekercset.

– Ez a térkép másolata – mondta, azután letérdelt a porba, és szétnyitotta. – Ezt láthattátok már a dolgozószobám falán. Gyere közelebb, Charles! Elsőre nehéz lesz eligazodni rajta, de ha átmentek az orzinon, értelmet nyer az egész. Itt vannak a szürke szobák, ahol be fogtok lépni, itt vannak a halott lépcsők, és itt kezdődik a város.

– A város?

– Igen, a holtak városa. A harmadik körben. – Berghast rátérdelt a térkép sarkára, hogy ne csavarodjon össze, és miután így felszabadult az egyik keze, végighúzta hosszú ujját a térkép peremén. – Azt hiszem, itt van a Szoba. Olyan messze van, hogy a többiek nem tudnak odajutni. De ti igen.

– Várjon! Miről fogjuk felismerni?

– A lelkek nem mennek a közelébe. Egy fehér fát fogtok látni, ami vérzik. Be kell mennetek a Szobába, és el kell hoznotok nekem azt, amit ott találtok. A kesztyűt. Azonkívül… – Most előhúzott egy kis bőrkötésű noteszt és egy tollat. – Ebbe jegyezzetek fel minden fontosat, hogy merre jártok, és hasonlók! Valamit még nem mondtam el nektek. A tehetségek, akik visszatértek az orzinon át, meglehetősen… kevés emléket hoztak magukkal. Mintha minden összezavarodott, megkavarodott volna a fejükben. Úgyhogy nekiálltunk ilyen jegyzetfüzetekbe felvezetni a látottakat.

A doktor a térképet, a noteszt és a tollat egy kis szövetzsákba tette, majd Charlie-nak nyújtotta.

– Legyetek óvatosak! – intette őket. – Az a világ meg fog téveszteni benneteket. Talán azt fogjátok hinni, hogy az elvesztett szeretteiteket látjátok, és követni akarjátok őket. Már sokan eltévedtek azok közül, akik ezt megpróbálták. Azok csupán árnyékok, az emlékei azoknak az embereknek, akiket szerettetek és elveszítettetek. Fel sem fognak ismerni benneteket.

– Ha csak emlékek, akkor nem is árthatnak nekünk – mondta Charlie.

– A lelkek nagyon veszélyesek – közölte Berghast éles hangon. – Amikor összegyűlnek, úgy néznek ki, mint a köd. Nem szabad beleragadnotok a ködbe. Vonzza őket a mozgás, a hő, a gyorsaság, minden, ami az életet juttatja eszükbe. Fel akarják falni; ez az egyszerű cél vezérli őket. Ki akarják szívni belőletek az életet. Maradjatok távol tőlük! És abban a világban nem csak a holtak lelkei vannak. Jusson eszetekbe, hogy a mi világunk és az a világ is egy ház, ami csupa ajtó! Mindig minden csak keresztülmegy rajtuk.

Berghast vetett egy furcsa, vágyakozó pillantást az orzinra, azután odahajolt a lámpáshoz, elfújta, és a termet betöltötte a kék színű fény. A doktor szemébe árnyékok gyűltek.

– Nem tudom, hogy meddig lesztek képesek ott maradni. Abban a világban másképp telik az idő. A többiek csak pár órát tudtak ott tölteni a szerkezet segítségével. De ti… egy napot, akár kettőt is? – A sötétségben a doktor valahogy nagyobbnak látszott. – Folyamatosan tartsátok szemmel az ujjaitokat, a kezeteket! Ha a köd hatása alá kerültetek, elkezdenek remegni, és megfakulnak. Ha ez megtörténik, azonnal el kell indulnotok visszafelé!

– És ha nem indulunk el?

– Akkor örökre elvesztek.

A ciszterna bőrszerű felszíne halkan zúgott, és kék fénnyel világított. Marlowe keze is ugyanúgy ragyogott. Azután a kisfiú, aki eddig hallgatott, elvette Charlie-tól a kést, odalépett az üreghez, lekuporodott a lépcsőhöz, és beledöfte a pengét. A sebből sötét színű folyadék szivárgott, és Marlowe egy hosszú keresztet fűrészelt a felszínbe. Most már az egész teste áttetszően ragyogott.

– Igen, nagyon jó – dünnyögte Berghast.

De Marlowe ügyet sem vetett rá. Miután végzett, ledobta a kést a padlóra, belekapaszkodott a gyökerekbe, mint a kötelekbe, és leereszkedett a ragyogó bemetszésbe. A nadrágja sötét színű lett, azután az inge, a sötét folyadék a válláig ellepte. Vetett egy pillantást Charlie-ra, majd alámerült.

– Jézusom! – sziszegte meglepetten Charlie. Nagyon gyorsan történt mindez.

Odalépett a ciszterna pereméhez, a sötét felszínt bámulta, de az odalentről felszűrődő, furcsa fényen kívül semmit sem látott. Marlowe eltűnt.

– Igyekezned kell, Charles, különben elveszíted szem elől – nógatta Berghast a sötétségből. – Ne felejtsd itt a kést! Szükségetek lesz rá visszafelé.

Charlie tétovázni kezdett az orzin miatt. Nem félt, de amikor belelépett, hangosan zihált. A jéghideg víz, ha valóban az volt, megszorította a bokáját, mintha egy kéz fogná. A felhasított felszín megsüllyedt a súlya alatt. Charlie felemelte a fejét, és vett egy mély lélegzetet. Berghastot már nem látta a kék ragyogástól.

– Tarts ki, Mar! – motyogta. – Jövök.

Lehunyta a szemét, a ruhái lebegni kezdtek körülötte, ahogy beleereszkedett a vízbe, ami valójában nem víz volt. Egy idő után nem érezte a lábfejét, a lábát, a kezét és a karját, de a lépcső még mindig lefelé vezetett, és Charlie hamarosan már semmit sem érzett.

Vett egy mély lélegzetet, majd alámerült az arca.

A fiú leereszkedett a sötétségbe.

JaCOB MarBER

RÉMTETTEI

1874

29

FÉRFI, GYERMEK, SZÖRNYETEG

ALKONYAT A BESÖTÉTEDŐ égbolt alatt.

Jacob Marber ingujjban és mellényben állt egy lomha folyóban Skócia elhagyatott vidékén, és a sötétszürke vizet figyelte, amelyben lassan elhalt a fény. Tudta, hogy már nem tartozik ide, az élők közé. Az a furcsa por, amit a draugrtól kapott, a bőre alatt mozgott, a része volt, és mégsem, mint a halál lehelete.

Hosszú évekig vándorolt a halott világban, ezért az emberek világát már furcsának, kicsinek és túlságosan végesnek érezte. Elvesztette az ártatlanságát, de még nem követte el a legborzalmasabb tettét. Ilyen hosszú távollét után döbbenetesen hidegnek érezte a vizet a combjánál, a bőrében bizsergett a sötétség. Megborzongott. Ez az ő világuk, gondolta, és elfordította a fejét.

Megtalálta a fivérét, ott a másik világban, ahogy a draugr ígérte neki. Nem maradt több rejtély, nem volt visszaút, együtt kellett élnie azzal, amit látott. Nem oldott meg, nem győzött le semmit. Mint egy lágy fuvallat, mint a színtiszta szomorúság, Bertolt meglátogatta őt a sötétség peremén, három alkalommal, három éjjel. Jacob gyásza idézte meg. Kisfiú volt, éppannyi idős, mint a halálakor, az orcája sápadt, sötét haja kifakult. Jacob könnyekben tört ki a számára oly kedves arc láttán, melyről azt hitte, soha többé nem látja viszont. Kérlelte, könyörgött neki, történeteket idézett fel a gyermekkorukból, Bécsről, a nővérekről az árvaházban, a gyárról, az utcán töltött napokról. A harmadik éjjel még azt is elsuttogta neki, hogyan halt meg, és egy pillanatra látni vélte a felismerést a testvére szemében. De azonnal el is illant, és Bertolt csak imbolygott ott, mint egy légáramlat, üres tekintettel meredt maga elé.

Elfelejtett téged. Már késő. Nem lehet megmenteni – mondta a draugr.

Jacob lágyan lélegzett, és emlékezett. Onnan, ahol állt, tisztán látta az utat és a hidat az alkonyi fényben. Semmi jel nem utalt arra, hogy bárki üldözné. Senki sem találta meg a fák között a kocsit, a döglött lovakat és a halott kocsist. Senki sem jött.

Kisétált a vízből, a nadrágja hidegen rátapadt. A szalonkabátja egy bokor ágán lógott. A fejében megszólalt egy ismerős hang:

– Már majdnem elérkezett az idő, Jacob. Felkészültél?

A draugr a sáros folyóparton kuporgott, mint egy vadállat. Most nem úgy nézett ki, mint amikor Jacob megismerte, annak a sápadt, gyönyörű nőnek már nyoma sem volt. Ormótlan, bozontos, agyaras lényként lapult meg az árnyak közt. Lenyűgözve bámulta a saját képét a víztükörben.

A gyerekek a háta mögött bújtak meg az alacsony harasztban. Ezt a két gyereket kérte, Jacob pedig elhozta neki őket. Most érezte a draugrból áradó mohóságot.

– Ez az egyetlen megoldás? – kérdezte halkan.

A nő hallgatott.

A gyerekek úgy tizenhárom-tizennégy évesek lehettek. Egy fiú és egy lány. Talán testvérek voltak, és a Cairndale felé igyekeztek, amikor Jacob elkapta őket. Tehetségek. Miután felkutatták őket, Mrs. Harrogate útnak indította őket Londonból észak felé, ugyanúgy, ahogy Jacob csinálta régen, amikor megtalálta azt a Komako nevű, japán lányt, a porművest meg a láthatatlan utcagyereket. Ahogy ez eszébe jutott, megbánást és szomorúságot érzett, de gyorsan elmúlt. Ezektől a gyerekektől még a nevüket sem kérdezte meg. Semmit sem akart tudni róluk. Tudta, hogy fel kellene fordulnia a gyomrának attól, ami ezekre a gyerekekre vár, amit a draugr fog tenni velük. De nem érzett semmit. A gyerekek jelentéktelennek tűntek számára, mintha látta volna, ahogy átfolyik rajtuk az idő, mint a fény, és bármelyik pillanatban szertefoszlanának. Valóban túl sok időt töltött abban a másik világban.

Most már össze volt kötve a draugrral. Úgy gondolt erre, hogy egymás részeivé váltak. Majdnem ugyanúgy érzékelte a nő vágyait és félelmeit, mintha a saját érzései lettek volna, vagy azok árnyoldalai. Például azt is érezte, hogy a nő milyen mohón vágyik arra a két gyerekre és a bennük rejlő tehetségre. Ebben a világban még nem volt erős. Magába fogja szívni azt a két gyereket, ki fogja facsarni őket. Azután megteszi, amit meg kell tennie: legyengíti a glifikus őreit a Cairndale körül, hogy Jacob ki tudja hozni a csecsemőt.

– Biztos vagy benne, hogy be tudsz jutni?

– Megszerveztem – felelte Jacob.

– Ő nagyon fontos, Jacob. El kell hoznod nekem. Nem vallhatsz kudarcot!

Jacob a nő szemébe nézett, és bólintott.

A draugr a csecsemőről beszélt, a névtelen gyerekről, a ragyogó fiúról. Henry Berghast ellopta őt, és bezárta az intézetbe, Jacob félelmei szerint azért, hogy a saját ördögi céljaira használhassa. Nem tudta, a gyerek mire képes, de ahhoz eleget, hogy attól tartson, borzalmas lesz az élete. Bár szinte teljesen kihaltak belőle az emberi érzések és a részvét, sajnálta azt a csecsemőt. A karjában tartotta, megsimogatta a puha arcocskáját, és rokonságot érzett vele, már-már szeretet fogta el iránta. Te olyan vagy, mint én. Egyformák vagyunk – gondolta. És megígérte annak a csecsemőnek, hogy nem lesz olyan borzalmas a gyermekkora, mint amilyet neki kellett elszenvednie.

A draugr erről nem tudott. Jacob félt. Attól félt, hogy a draugr rá fog jönni, hogy mi a valódi szándéka, hogy el akarja árulni. És attól is félt, hogy milyen következményei lesznek rá és a gyerekre nézve, ha kudarcot vall.

Nem akarta átadni a csecsemőt a nőnek. El akarta lopni, elvinni valahová messzire, ahol senki sem bánthatja, sem Berghast, sem a draugr, sem senki más.

Az ég egyre sötétebb lett. Közeledett az óra. A draugr a gyerekek felé fordult, akik egymásba kapaszkodtak, és rémülten meredtek rá. Már rekedtre kiabálták a torkukat.

– Indulj! – mondta a draugr Jacobnak. – Megszakítom az őrséget, ameddig csak tudom.

Jacob elindult.

Nem hallott sírást, sem üvöltést. De miközben felkapaszkodott a folyóparton, és elindult az intézet és a csecsemő felé, hallotta azt a jellegzetes cuppogást, ahogy a draugr táplálkozott.

A SZOBA TÁGAS VOLT, kényelmes, a Cairndale keleti szárnyában helyezkedett el, kilátással a tóra. Valaki bekopogott az ajtón, mire a dajka, jóformán maga is gyermek még, felállt az ablakfülkéből, ahol a bölcsőt ringatta, és begombolta a blúzát. A melle fájdalmasan feszült a tejtől. Némi habozás után bedugta a haját a főkötője alá. Nemrég a falusi lányok még irigyelték ezért. A kisfiú most aludni fog addig, ameddig ő alszik, azután felébred, sírni kezd, és csak akkor nyugszik meg, ha fel-alá sétál vele a szobában, és gügyög neki. Ettől függetlenül kedves, édes gyerek volt. A dajka behúzta a bölcső és a melegben alvó csecsemő körül a függönyöket. Susan Crowley-nak hívták, és az intézet konyháján dolgozott, de egy évvel ezelőtt terhes lett. Szemet vetett rá egy nős férfi, egy tejesember a völgyből. Susan mindent elkövetett azért, hogy megszabaduljon a magzattól, de egyik módszer sem vált be, így hát kihordta a gyereket. Miután megszült, azonnal beleszeretett az aprócska lénybe, de az Úr elragadta tőle a lányát. Úgy érezte, ez volt a büntetése. Kilenc hónappal ezelőtt elvitte a láz, és már az aberdeeni templomkertben pihent. Miután meghalt, Susan minden éjjel álomba sírta magát, és néha még most is sírt. De már hét hónapja az a szerencse érte, hogy felfogadták egy talált gyermek dajkájának.

Ez a fiú egészen más volt, mint a többi gyerek.

Susan már látta azt a furcsa és gyönyörű, kék ragyogást, de nem tudta, hogy mit jelent, és mi okozza. A fiú nem ártott vele senkinek, nem jelentett veszélyt. A ragyogás csak szép volt. Susan azt biztosra vette, hogy a gyerek különleges, mert amikor dr. Berghast ránézett, a tekintetéből félelem és ámulat áradt.

A kopogás halkan megismétlődött.

Dr. Berghast állt az ajtóban, a fali gyertyatartók árnyékokat vetettek az arcára. Egy darabig szótlanul méregette Susant. A lány sohasem kedvelte a doktort, és nemcsak a szürke szeme miatt, amiben tűz lobogott, vagy mert hátborzongató volt, ahogy követte Susant a szobában, hanem azért, mert úgy áradt belőle a sötét gyanakvás, mint egy illat.

Susan félreállt az ajtóból, és elvette a feléje nyújtott kalapot.

– Ezek szerint alszik? – kérdezte Berghast, miközben megsimogatta a szakállát, és lesimította a pofaszakállát.

– Igen, uram – felelte Susan tompán.

Henry Berghast halkan bement a szobába. Magas volt, erős, és mindig kifogástalanul öltözködött. A pofaszakállát hosszúra növesztette, a haja rálógott a gallérjára. Susan senkit sem ismert a nagyapján és a nagyapja barátain kívül, aki így hordta a haját, ez a stílus már rég kiment a divatból. Tudta, hogy Berghast jóval öregebb annál, mint amilyennek kinéz, de nem tudta pontosan, hány éves. Tudós volt ugyan, ám az intézet többi lakójához hasonlóan sötét hajlamokkal és érzékenységgel bírt mindenféle lehetetlen dolgokra. Susan már régóta a Cairndale-ben lakott, és sok mindent látott, amit nem lett volna szabad látnia. Megértette az ott zajló dolgok természetét.

Berghast nem árulta el neki, hogy hol találta a gyereket, de Susan elcsípett pár beszélgetésfoszlányt, és a fülébe jutott néhány pletyka, ezért tudta, hogy ennek a Marber nevű porműveshez van köze, akiről senki sem beszélt, és akitől féltek az intézet idős tehetségei. A Cairndale-ben még sohasem lakott csecsemő. Az intézet legfiatalabb lakója kilencéves volt, már teljesen önállóan evett, és ki tudta cserélni az ágyneműjét.

Berghast óvatosan elhúzta a függönyt, megállt a bölcső fölött, és lebámult az alvó csecsemőre. A saját nevét adta neki, de sohasem szólította Henrynek, és Susan sem szólította így, mert úgy gondolta, nem illik hozzá. Mintha a név önelégült és mogorva tulajdonosa rányomta volna a pecsétjét a tulajdonára.

– A karjába akarja venni, uram? – kérdezte Susan.

Volt ebben némi gonoszság, mert előre tudta a választ. Berghast sohasem vette a karjába a gyereket, egyszer sem ért hozzá, és amikor meghallotta a kérdést, átfutott az arcán a rémület. Azután elfordította a fejét.

– A gyermek egészségesnek látszik, Miss Crowley – dünnyögte. – Jó munkát végez. Hálás vagyok.

– Köszönöm, uram.

– Bizonyára nehéz lehet itt egyedül.

– Szerintem a gyereket nem zavarja, uram.

– Én magára gondoltam, Miss Crowley.

Ha ez a megjegyzés valaki más szájából hangzott volna el, akkor Susan figyelmességként vagy a legrosszabb esetben pimaszságként értékelte volna, de mivel Berghast mondta, Susan tudta, hogy a férfi pusztán egy tényt közölt.

– Ó, engem sem zavar, uram! Élvezem a kisfiú társaságát.

– Hm. – Berghast megint a gyereket nézte, de Susan nem látta az arcát. – Az én fiam – suttogta.

Azután kiment az előszobába. A lány követte.

– Miss Davenshaw azt mondta, hogy több gyertyára és szénre van szüksége – mondta Berghast, miután magára hagyták az alvó gyereket. – Gondoskodni fogok róla, hogy mindent felküldjenek. A gyereknek melegre van szüksége. És Miss Davenshaw azt is elmondta, hogy maga keveset eszik.

Susan elpirult.

– Jól vagyok, uram, csak egy kicsit fáradt vagyok, de ez természetes.

A férfi vágott egy grimaszt.

– El kell mondanom magának valamit, Miss Crowley. Most született meg a döntés, de szerintem az lesz a legjobb, ha máris közlöm önnel.

Berghast szürke szeme egyenesen rá szegeződött, mire a lány lesütötte a magáét.

– A gyerek nem maradhat az intézetben. El kell vinnünk innen. Én azt szeretném, ha elkísérné, amennyiben hajlandó erre.

Susan felpillantott.

– Elviszik innen? De még nagyon kicsi, dr. Berghast…

– Nincs más választásunk. Már elküldtem néhány levelet, és csak a válaszokra várok. Két lehetséges úti célt határoztam meg, és mind a kettő… messze van innen.

– De miért, uram?

Berghast odalépett az ablakhoz, egyik kezével széthúzta a muszlinfüggönyöket, és kinézett az alkonyi félhomályba. Susan még nem gyújtotta meg a gyertyákat.

– Azért, mert a gyerek itt nincs biztonságban, Miss Crowley – felelte végül halkan a férfi. – Sehol sincs biztonságban. El kell rejtenünk, mielőtt eljönnek érte.

– Ki fog eljönni érte, uram? – kérdezte Susan, szúrós szemmel nézve a doktorra.

De Berghast nem válaszolt.

ABIGAIL DAVENSHAW a Cairndale előcsarnokában ült mereven, egyenes háttal az egyik díványon. A keze az ölében pihent, és a sarokban álló óra ketyegését hallgatta. Már majdnem egy órája várt az Edinburghból érkező kocsira, amelyik a két új védencét hozta.

Gullynak és Radhának hívták őket, ikrek voltak, és nagyon messziről érkeztek az intézetbe. Miss Davenshaw csak annyit tudott, amennyit Mrs. Harrogate elmondott neki, amikor megérkezett: a gyerekeket Kalkuttában vásárolta meg Mr. Coulton egy fűszerkereskedőtől, és szinte semmit sem tudtak a tehetségükről.

Mrs. Harrogate Londonban találkozott velük. A csomagjaikra a vámhivatal miatt várni kellett, és amikor végre azok is megérkeztek, Mr. Coulton kikísérte a gyerekeket a vonathoz.

Abigail Davenshaw cseppet sem örült annak, hogy a gyerekek felügyelet nélkül utaznak. A nagyapja mindig azt mondogatta, hogy nem kell házhoz hívni a bajt. De már akkor is ez volt a szokás, mielőtt Miss Davenshaw beköltözött az intézetbe, és egészen mostanáig egyetlen gyerek sem tűnt el, és nem is késett. Ráadásul Miss Davenshaw nem érezte magát elég fontosnak ahhoz, hogy ilyesmibe beleszóljon.

Közeledő lépteket hallott, mire felkapta a fejét.

– Mrs. Harrogate – üdvözölte az özvegyet.

– Miss Davenshaw – felelte az asszony. – Dr. Berghastot keresem. Nem járt erre esetleg? – Egy darabig hallgatott, azután hozzátette: – Mi a gond? Az új gyerekek még nem érkeztek meg?

– Amint látja – biccentett a fejével a nevelőnő.

– Nos, biztosra veszem, hogy a kocsi hamarosan megérkezik. Mr. Bogget rendkívül megbízható, még sohasem okozott csalódást. Már a megboldogult férjem idejében is ő szállította ide Edinburghból a gyerekeket. Talán az út rossz, vagy a lovakkal van valami gond. Hamarosan itt lesz, ebben biztos vagyok.

– Hm – felelte Miss Davenshaw.

Rendkívül kifinomult volt a hallása, és arra a megállapításra jutott, hogy Mrs. Harrogate egyáltalán nem olyan biztos a dolgában, mint ahogy állítja.

Kellemetlen csönd állt be közöttük. Az emeleti folyosókról tompán lehallatszott a szaladgáló gyerekek dübörgése. Az özvegy szusszantott egyet, és megérintette Abigail Davenshaw karját.

– Mennyit késnek?

– Ötvenhat percet.

– Ó! – Mrs. Harrogate megköszörülte a torkát. – És Mr. Laster hol van? A kapusházban nincs, mert onnan jövök. De ha kaptunk valami hírt a kocsiról, akkor ő biztosan tud róla.

– Nem kaptunk hírt a kocsiról, Mrs. Harrogate. Egyszerűen… késik.

– Nos, lehet, hogy maga beéri a tétlen várakozással, Miss Davenshaw, én viszont nem – közölte az özvegy. – Megkeresem Mr. Lastert, és értesítem magát, ha megtudtam valamit.

A nevelőnő biccentett. Megint csönd állt be közöttük.

– Kellemes estét! – mondta végül Mrs. Harrogate.

– Úgy legyen!

Az özvegy sietős léptekkel átvágott az előcsarnokon, az udvar és Walter Laster kapusháza felé igyekezett. Abigail Davenshaw a hang irányába fordította a fejét, és egyenletesen lélegzett. De miután a bejárati ajtó becsapódott Mrs. Harrogate mögött, vágott egy grimaszt.

A kocsi sohasem késett.

WALTER LASTER TÜRELMETLENÜL becsukta maga mögött a kapusház ajtaját, és gyorsan bezárta. Átvágott az udvaron a beszállítók számára fenntartott bejárat felé, közben aggodalmas pillantásokat vetett a környezetére. Kezdett besötétedni.

Senki sem látta, hogy kiment. A miatt a Harrogate nevű nő miatt aggódott, aki Londonból érkezett, fekete ruhát és fátylat viselt, és Walter úgy érezte, figyeli őt. Mintha tudná. A beszállítók bejáratánál megtorpant, egy zsebkendőt szorított a szája elé, hogy eltompítsa a köhögését. A teste görcsösen rángatózott a fájdalomtól. Amikor elvette a zsebkendőt a szájától, még a házból kiszűrődő, halvány fényben is látta, hogy az anyag véres lett. Fémes ízt érzett a szájában és az ajkán.

A kocsi nem érkezett meg Edinburghból. Ez volt a jel. Walternek hevesen vert a szíve, és megcsóválta a fejét, miközben kiválasztotta a kulcsok közül a megfelelőt. Igyekeznie kellett. Ha minden úgy történik, ahogy elmondták neki, akkor Jacob egy órán belül itt lesz.

Végre megtalálta a kulcsot, becsúsztatta a zárba, majd hallgatózott. Senki sem volt a közelben. Sietős léptekkel végigment a sötét folyosókon, le a lépcsőn a hűtőpincébe, megtalálta a lámpást, amit két nappal ezelőtt hagyott a polcon, és egy biztonsági gyufával meggyújtotta.

Jacob, Jacob. Az ő kedves, egyetlen barátja.

Walter alacsony növésű volt, és görbe egy gyerekkori baleset miatt. Szenvedett a magánytól. Hosszú, zsíros haját ő maga vágta le havonta egyszer azzal a nyesőollóval, amit a kertész fészeréből vett kölcsön. A keze kicsi volt, és csak két foga nőtt ki hátul. Gyanakvóan figyelte az intézetben lakó gyerekeket, távol tartotta magát tőlük, mert nem tetszett neki, ahogy nevetnek a közelében, és tudta, hogy természetellenes dolgokra képesek. De az intézetben lakók többsége nem törődött vele: ő volt a furcsa Mr. Laster, aki a kapusházban lakott, és intézte a bejövő és kimenő forgalmat.

De Jacob más volt, mint a többiek, amikor a Cairndale-ben lakott. Azonnal vonzódni kezdett Walterhez, vagy Walter vonzódott hozzá, ezt nehéz lett volna megállapítani, és ez nem csak azért volt, mert mind a ketten különböztek a többiektől, vagy mert majdnem egyidősek voltak, vagy mert egyiküknek sem volt barátja. Nem, ennél szorosabb kötelék fűzte össze őket, nem olyan, mint a barátság, hanem inkább mintha testvérek lettek volna. Legalábbis Walter mindig így érezte.

Amikor Jacob eltűnt, és nem tért vissza az intézetbe, Walter tudta, hogy valami rossz történt. Amikor Mr. Coulton visszament a kocsival Edinburghba, Walter alig tudta leplezni az ellenszenvét. Talán ez a férfi magára hagyta Jacobot, vagy megölte, és a holttestét az egyik sikátorban hagyta. Coultonból kinézte, hogy képes ilyesmire.

Ez körülbelül akkor történt, amikor Walteren elhatalmasodott a betegség, és fokozatosan felemésztette. Az egyik télen beleköhögött a tenyerébe, és amikor meglátta a vért, tudta, hogy ez mit jelent. Talán egy éve volt hátra, talán öt, de ez a betegség biztosan meg fogja ölni.

Ám azután jöttek az álmok.

Jacob suttogva beszélt hozzá, meglátogatta, és leült az ágya szélére. Walter régi barátja, az egyetlen barátja. És Jacob megígérte neki, hogy segíteni fog, hogy jobban lesz, újra egészséges, és nem kell többé egyedül lennie. Azt is megígérte, hogy vissza fog térni a Cairndale-be, és amikor elmegy, magával viszi Waltert is.

Valaki kinyitotta a feje fölött lévő éléskamra ajtaját. Walter egy darabig mozdulatlanul állt a lámpással a kezében, és hallgatózott, azután odament a hátsó falhoz. A sziklából vájták ki, és polcok sorakoztak rajta. Walter kitapogatta a harmadik polcban lévő zárat, meghúzta, mire a polc előrecsúszott, mintha síneken mozgott volna, azután kisiklott oldalra. A hűtőkamrába nyirkos, áporodott levegő áramlott be.

Walter belebámult a sötét alagútba. Tökéletesen kerek volt, mintha ipari fúrógéppel vájták volna a sziklába. Walter idegesen megnedvesítette az ajkát. Jacob már várta, számított rá.

Felemelte a lámpást, és belépett az alagútba.

BIZONYOS ÉJSZAKÁKON Henry Berghast végigsétált az intézet kivilágítatlan folyosóin, a sötétséget figyelte, érezte a levegő mozgását a bőrén. Az idő körülfonta, keresztülfolyt rajta, mint a homok az ökölbe szorított kézen, és érezte, hogy a teste elsorvad.

Több évtized távlatából is furcsának találta azt a gondolatot, hogy öregszik.

Elhaladt a csukott ajtók, a vitrines szekrények és a falakon lógó, bekeretezett akvarellek meg rézkarcok előtt, mellényben és merev nyakú ingben. Az éjszaka sötétjében minden máshogy nézett ki. Ilyenkor beleveszett a saját emlékeibe, és eszébe jutott, hogy milyen gyönyörű látványt nyújtott a Nílus torkolata naplementekor, amikor az egyiptomiak még nem tudták, hogy néznek ki a brit hadihajók, vagy hogy Új-Spanyolország dzsungeleiben olyan szaga volt a levegőnek, mint a rothadt gyümölcsnek. Felderengtek előtte a halottak, akiket valaha ismert, a kollégái, a barátai, akik közül néhányan időközben hírnévre tettek szert a tudomány évkönyveiben. Az évszázadok során a barátságai és az érzelmi kötelékei fokozatosan elkoptak. Már nagyon régóta egyedül volt, végignézte, ahogy a szerettei megöregszenek, meghalnak, és magára hagyják. Nem maradt semmije és senkije, csak a fájdalom a régen irántuk érzett szeretet helyén. A szülei már évszázadokkal ezelőtt meghaltak, a fivérét, a feleségét és a gyermekét is elvesztette. Kislány volt, de a nevét már elfelejtette, csak arra emlékezett, hogy szerette a fehér virágokat, és boldogságot hozott az életébe. Az arcuk is már rég elhomályosult, és amikor visszaemlékezett rájuk, úgy érezte, hogy egy olyan könyv lapjait olvassa, melyet valaki más írt. Sok évvel ezelőtt megmondták neki, hogy az összes tehetség megöregszik és meghal, még a legerősebb öngyógyítók is. Berghast felkészült erre, de nem öregedett meg.

Ugyanakkor tárgyilagosan megállapította, hogy belülről kezdett el rohadni, mint a gyümölcs. Megfeketedett, haldoklott, és a rothadás terjedt, végül a valós állapotának és a külső megjelenésének semmi köze nem volt már egymáshoz. Aki túl sokáig él, elveszíti az emberi mivoltát. Nem érti meg azt, ami az emberek szívében lakozik, mert a szív időből jön létre, és az idő falja fel azáltal, hogy a szív tudja: előbb-utóbb meg fog halni. De Berghast nem tudott meghalni.

De most talán képes lesz rá.

Miközben lement a lépcsőn egy emeletet, és végigsétált a folyosókon, arra gondolt, hogy ez a legkegyetlenebb az egészben. Ő volt a nagyobb tehetség, az ő létezésének kellene folytatódnia, ő volt az, aki megismerte a valódi erőt, és senki más. Csak egyszer látott olyan hatalmas erőt, amilyen az övé, mégpedig egy ősi lényben, amit draugrnak neveztek. Gyönyörű, ijesztő, mámorító teremtmény volt. Tökéletesség és nem emberi tisztaság áradt belőle, s miután Berghast megpillantotta, erre vágyott. Tudta, hogy a draugr vadászik a csecsemőre, ugyanúgy, mint Jacob. És tudott a próféciáról: valamikor régen egy bolgár barlangban élő glifikus megjövendölte, hogy egy gyermek fog születni a másik világban, a holtak országában, egy élő gyermek, aki szét fogja hasítani a világok anyagát, és a saját képére fogja újraformálni a tehetségeket. A Sötét Tehetség.

Berghast éveken keresztül vadászott arra a gyerekre, és közben veszített az erejéből. De Jacobnak köszönhetően a fiú most előkerült.

Előkerült, és biztonságban volt, de Berghast addigra túl gyenge lett ahhoz, hogy felhasználja a saját céljaira. Ez a gondolat elkeserítette. A tehetsége már elszivárgott, nem volt képes az öngyógyításra, ezért nem maradt más számára, csak a lassú, fájdalmas haldoklás.

És ez hihetetlenül dühítette.

30

A FÖLD ALATTI ALAGÚT

JACOB EGY VÖLGYRE néző, alacsony kiszögellésen találta meg az alagút bejáratát, amit benőtt a nyirkos aljnövényzet. A bejárat keskeny volt, a szikla síkos és hideg. De a bejárat túloldalán ott várta a széles, magas alagút.

Jacob lerakta a tálkában álló gyertyát a bejárat mellé. Levette a kesztyűjét, összehajtogatva zsebre tette. Azután összepréselte a port az ujjai között, a súrlódástól egyre jobban felhevült, végül felpislákolt a kék színű láng. Jacob meggyújtotta a gyertyát, és elindult az alagútban, ami enyhén lefelé lejtett, botladozva kikerült egy sötét üreget úgy, hogy nekipréselte a hátát a falnak.

Eszébe jutott az a két gyerek a folyónál és a draugr zabálásának a hangja. Megborzongott, de emlékeztette magát, hogy semmit sem tehetett volna.

Tovább igyekezett lefelé.

Sok alagút futott az intézet körül és alatt, de kevesen tudtak róluk, és senki sem térképezte fel őket. Az ősrégi járatokat még a gleccserek vájták ki, amikor a jég hatalmas nyomása kialakította Skócia tavait és a térség jelenlegi formáját.

Jacob hangtalanul lépdelt, csúszkált a nedves sziklákon, a gyertya aprócska lángja táncolt a falakon. A levegő hideg volt, savanyú és kellemetlen. Jacob megfontoltan haladt, habár nagyjából tudta, merre kell mennie, itt balra kellett fordulnia, amott jobbra, mégis félt attól, hogy eltéved.

A keskeny, sötét alagútról eszébe jutottak azok a boldog napok, amikor Bécs kéményeiben dolgoztak az ikertestvérével, Bertolttal. Szabadnak érezték magukat. Örökre maguk mögött hagyták az árvaházat. Azok az utcagyerekek, akikhez csatlakoztak, gyorsak, hatékonyak és jól tápláltak voltak.

Akkor köszöntött be az ősz, még nem volt csontig hatoló hideg, és kimerülten aludtak egymás mellett egy használaton kívüli pincében a régi hordók között. Nem hiányzott a tűz melege, sem a pokrócok. A társaik is ott aludtak minden éjjel, reggelente pedig a főnökük egy sikátorban találkozott velük, és kiosztotta nekik a keféket, a vödröket meg az aznapi címeket.

Kilencévesek voltak. Jacobnak akkor tűnt fel először, hogy milyen szép a város: a villamosok, az elegáns nők és az ínycsiklandó illatot árasztó mozgóárusstandok a parkokban. Bertolt mindent megmutatott neki, mintha ismerte volna a várost, mintha úgy ismerte volna a világot, ahogy Jacob nem. Mindig Bertolt volt a bátrabb és az okosabb, ő intézett el mindent. Folyton azt mondogatta: Azért, mert te különleges vagy, Jake, és szükséged van valakire, aki vigyáz rád. Én nem tudom megcsinálni azt, amit te. Én nem vagyok különleges. Mindig így beszélt, éjszaka suttogott, miközben a feje az árvaház párnáján pihent, és az apácák a sötét folyosókon járőröztek. Elhitette Jacobbal, hogy érdemes élni, és a nehézségek miatt sem szabad feladni. De Jacob azt is tudta, hogy Bertolt téved. Ő volt különleges, sokkal okosabb és jószívűbb, mint Jacob vagy bárki más. Jacob csodálta őt, és azt kívánta, bárcsak olyan lenne, mint a testvére. Az életénél is jobban szerette.

Jacob megtorpant, mert zajt hallott a háta mögül. A víz rácsöpögött a kövekre. Tudta, hogy nincs egyedül az alagútban, valaki más is oson a sötétben.

A zaj nem ismétlődött meg. Olyan sötét volt, hogy csak néhány méterre lehetett ellátni, és miközben ide-oda kapkodta a fejét a gyertya fénykörében, kicsinek és magányosnak érezte magát.

Talán Henry Berghast tudta, hogy az intézet felé tart. Váratlanul ütött szöget a fejébe a gondolat, de gyorsan el is vetette. Berghast semmiről sem tud, de ha mégis, innen már akkor sem fordulhat vissza.

Továbbment, a vér a fülébe zúgott. A sötétség szétnyílt előtte, majd összezárult mögötte, mint a fekete óceán.

MIUTÁN DR. BERGHAST távozott, Susan gyorsan felkapott egy vállkendőt, meggyújtott egy gyertyát, odament az ajtóhoz, és hallgatózott. A doktor elment.

Nos, ezek szerint el akarja küldeni a gyereket.

Susan annyira helytelenítette ezt a döntést, hogy dühös lett, pedig ritkán gerjedt haragra, szokatlan volt számára az érzés. Egész életében mások mondták meg neki, hogy mit tegyen, hová menjen, és hogy jut el oda, a haragról keveset tudott. De ettől a hírtől meglepő módon haragra gerjedt. Mit tud Berghast a csecsemőkről, a szükségleteikről és a biztonságukról? Még csak a kezébe se vette a kicsit. Susan sűrűn pislogott, egymást kergették a gondolatai.

Már korábban is eljátszadozott az ötlettel, mi lenne, ha elszökne a gyerekkel az éj leple alatt, messzire Berghasttól, a Cairndale-től. De csak akkor, ha a kisfiú idősebb lesz, nem ennyire törékeny, ha már megerősödött. És még így is tudta, hogy ezek puszta ábrándok.

Odament a bölcsőhöz, látta, hogy a gyerek mélyen alszik, azután kiment a folyosóra. Elhatározta, hogy megkeresi Miss Davenshaw-t, habár nem tudta, mit fog mondani, mindenesetre adott a véleményére. Tudta, hogy Miss Davenshaw sem kedveli Berghastot, és nem ért egyet azzal, ahogy az intézetet irányítja. A vak nő természetesen sohasem beszélt erről, ahhoz túlságosan diszkrét volt, de a hallgatása és az arckifejezése erről árulkodott.

De Miss Davenshaw-t nem találta a szobájában. Susan elhaladt két lány mellett a folyosón. Hálóinget viseltek, és bűntudatos arcot vágtak. Tudta, hogy tehetségek, de nem ismerte a nevüket. Rámosolygott a lányokra, mire azok elpirultak, és sietős léptekkel továbbmentek.

Susan tudta, milyen az, amikor rajtakapják az embert, és furcsa érzés volt belegondolni, hogy csak néhány évvel idősebb náluk.

A lépcsőfordulóban megpillantott egy nőt fekete ruhában, az arcát fátyol takarta. Az a mogorva asszony Londonból. Susan udvariasan odabiccentett neki, aztán továbbsietett. Ez a nő a frászt hozta rá. Berghast bizalmasa volt, ő intézte a doktor ügyeit Londonban, ezért Susan nem bízott benne.

Végül az előcsarnokban talált rá Miss Davenshaw-ra. A vak nő a díványon ült, a kandalló előtt, a keze az ölében pihent. Olyan türelmesnek látszott, mintha kifejezetten Susant várta volna.

– Mi a baj, Miss Crowley? – kérdezte Miss Davenshaw, mielőtt Susan megszólalhatott volna.

A dajka megköszörülte a torkát. Nem tudta, hogy kezdjen bele a mondandójába.

– A tapasztalataim szerint úgy lehet a legegyszerűbben elkezdeni egy mondatot, hogy az ember kinyitja a száját, és megszólal – világosította fel a vak nő.

– Igenis, Miss Davenshaw. Elnézést. Az… az a helyzet, hogy dr. Berghast meglátogatott, és azt mondta, hogy el akarja küldeni a gyereket.

Miss Davenshaw felkapta a fejét.

– El akarja küldeni?

– Igen, de azt nem mondta meg, hogy hová.

– És azt akarja, hogy maga elkísérje?

– Igen.

– Nos, ez legalább valami. Mikor kell indulniuk?

Susan megrázta a fejét. Egyáltalán nem ezt akarta mondani. Rosszul fejezte ki magát.

– Nem akarok elmenni, Miss Davenshaw. Épp erről van szó. Szerintem nem lenne szabad elküldeni innen a gyereket. Még túl kicsi.

Miss Davenshaw lehajtotta a fejét.

– A csecsemők is szoktak utazni, Miss Crowley. – Lesimította a ruháját. – Dr. Berghast megindokolta valamivel a döntését?

Miután Susan erre a kérdésre nem válaszolt, Miss Davenshaw annyira lehalkította a hangját, hogy Susannek közelebb kellett hajolnia hozzá.

– Nekem az a véleményem, Miss Crowley, hogy az a gyerek bárhol jobb helyen lenne, mint a Cairndale-ben – mondta komoran. – Ha érti, mire gondolok.

AZ ALAGÚTBAN A LEVEGŐ egyre sűrűbb lett. Jacob először a lámpás fényét pillantotta meg a távolban, amely megvilágította a járat falait, és csak jóval később rajzolódott ki a férfi alakja. Elfújta a gyertyát.

– Helló, Walter! – köszönt halkan.

A férfi megtorpant, és rémülten körbenézett. Alacsony volt, és nyeszlett, az arca betegesen sápadt, mintha már kiszívták volna belőle az életet. Jacob tudta, hogy tüdőbajban haldoklik. Legfeljebb harmincéves lehetett, de a feje tetején már kopaszodott, a maradék haját viszont hosszúra növesztette, mintha ezzel akarta volna ellensúlyozni a veszteséget. A szeme nagy volt, a tekintete nyugtalan, a szája remegett. Jacob tudta, hogy azt hiszi, ők ketten barátok. Szánalmas érzelgősségnek tartotta.

– Te vagy az, Jacob? – suttogta Walter.

Jacob kilépett a sötétségből, és eloszlatta maga körül a port, hogy Walter tisztán lássa. A férfi csodálattal vegyes rémülettel meredt rá.

– Azt mondtad, hogy ide kell jönnöm, és itt vagyok – folytatta Walter. – Nem tudom, mióta várok itt. Hoztam lámpást, ahogy kérted. Ezúttal engem is magaddal viszel? Megígérted, Jacob…

– Nincs sok időnk – mondta Jacob.

Walter hevesen bólogatott, de nem mozdult meg.

– Igen-igen, hát persze, igazad van – dadogta. – Igyekeznünk kell, igen. – De azután vetett egy szégyenlős pillantást a szeme sarkából Jacobra. – De ugye magaddal fogsz vinni? Csak azért kérdezem, mert…

– Igen, Walter.

Walter nyelt egy nagyot.

– Ma este? Ma este fogsz elvinni? Esetleg összecsomagoljak?

Jacob végigmérte, és látta, hogy remeg a hidegtől, a félelemtől vagy valami mástól. Hallgatott, közben egyre bosszúsabb lett.

– Mert a tüdőm elég rossz állapotban van – folytatta Walter. – És nem tudom, emlékszel-e rá, de azt mondtad, hogy… hogy segíteni fogsz. Azt mondtad, hogy meggyógyulhatok…

Jacob szándékosan elnézett Walter válla fölött.

– Csak azért mondom, mert… mert a barátom vagy, és azt mondtad, hogy…

– Walter! – vágott a szavába fagyosan Jacob. – A barátod vagyok. Az egyetlen igaz barátod. Téged is magammal viszlek. De most előre kell menned, és meg kell győződnöd arról, hogy nincs erre senki. Engem nem vehetnek észre. Megteszed a kedvemért? Miután megszereztem azt, amiért idejöttem, együtt elmegyünk innen.

Walter hevesen bólogatott.

– Hát persze, igen. A csecsemő, igaz?

– Igen.

Walter nyelt egy nagyot.

– Ó, igen, igazad van! Sajnálom. Igen. Előremegyek.

Azzal megfordult, és beszaladt az alagútba, mint egy patkány. A lámpás veszélyesen imbolygott a kezében. Jacob követte.

Érezte, hogy a gyerek közel van.

Az alagútban elhalványult a sötétség. Már nem volt messze a bejárat. Kisvártatva Jacob hangtalanul belépett a Cairndale pincéjébe. Az ismerős illat, a padlódeszkák megszokott nyikorgása. Waltert sehol sem látta. Letörölt az arcáról egy pókhálót. Hirtelen megrohanták az emlékek, ezért megtorpant a küszöbön, nyelt egy nagyot, és lehunyta a szemét.

Hazaért.

ABIGAIL DAVENSHAW FELÁLLT a díványról, ahol már több mint egy órája várakozott, és elindult az étkező felé. Arra jutott, elég volt az idegeskedésből.

A gyerekek majd megérkeznek. Mindig ideérnek. Ha nem ma éjszaka, hát majd reggel.

Az étkező sötét volt, és csöndes. A vacsoraidő már régen elmúlt. Abigailnek nem volt étvágya, de arra gondolt, talán egy csésze teától megnyugszik, és el tud aludni. Megkérte a személyzetet, hogy tegyenek félre a gyerekeknek vacsorát, de amikor bekiáltott a konyhába, nem kapott választ, éppen ezért bement, és megállapította, hogy már mindenki elment.

Amikor elindult kifelé, a pince felől hűvös légáramlatot érzett. Először arra gondolt, hogy kitört egy ablak, vagy nyitva maradt egy ajtó, de a levegőnek olyan savanykás, nyirkos szaga volt, mint egy sírgödörnek.

Elindult a lépcső felé, és lement a pincébe. Nem ismerte ki magát túl jól a raktárhelyiségekben, ezért óvatosan lépdelt, végigtapogatta a polcokat, és a légáramlatot követte. Azután odaért egy polchoz, amit egyértelműen elmozdítottak a helyéről, kitapogatta az alagút bejáratát, és mindent megértett.

Elég régóta dolgozott az intézetben, ezért már a fülébe jutott, hogy a birtok alatt alagutak kanyarognak. Azt is tudta, hogy Berghast dolgozószobájából egy járat vezet a szigeten lévő orzinhoz. De erről az alagútról még nem hallott.

Halkan elhátrált az alagút bejáratától, és gondolkodott. Azután visszament a konyhába. Az egyik konyhalány, Mary időközben visszaért, és meglepetten felsikoltott, amikor Abigail felment a pincéből, de Abigailnek most nem volt türelme a rémült cselédekhez.

– Keresse meg Mr. Smythe-t, és hívja ide! – förmedt rá a lányra. – És hívja ide Mrs. Harrogate-et is, ha megtalálja! Mondja meg nekik, hogy hozzanak magukkal lámpást! Van valami a pincében, amit látniuk kell. Igyekezzen!

– Igen, asszonyom! – felelte a lány, megérezve a szigorú hangnemet.

Abigail hallotta a cipője csattogását a padlón. Úgy hitte, néhány fiatal tehetség ment be az alagútba, mert jó mókának gondolták. De Abigail tudta, hogy az alagút veszélyes, és ha eltévednek…

Akkor még nem jutott az eszébe, hogy az alagút bejárata talán azért van nyitva, mert bejött rajta valaki.

JACOB SIETŐS LÉPTEKKEL felment a lépcsőn, keresztül a konyhán, azután a cselédlépcsőn fel a keleti szárny legfelső emeletére. Furcsa érzés volt újra itt lenni. Olyan jól ismerte ezeket a folyosókat, a szobákat, az udvarházat, mintha az egész életét itt töltötte volna, és sohasem ment volna el. De néhány dolog megváltozott. Látott egy ismeretlen polcot, egy új tapétát és egy bekeretezett akvarellt az egyik iroda fölött, ami korábban nem volt ott.

Meglepetten szembesült vele, hogy feldühítik a változások. De az a vágyakozás is meglepte, ami úrrá lett rajta, miközben végigosont a félhomályos folyosókon. Senkit sem látott. De a falakon keresztül is érezte az alvó tehetségeket. A fiatalok a jövőről álmodtak, az idősek pedig már majdnem halottak voltak, aszottak és vékonyak, mint a papír. Semmit sem jelentettek Jacob számára. Nem segítettek neki, nem próbálták meg visszahozni abból a másik világból, nem adtak neki menedéket, amikor megpillantotta a draugr természetét, és hátrahőkölt a félelemtől. Valamivel előtte Walter meglepően óvatosan haladt, a lámpása ablaka be volt csukva, és néha elfojtott egy köhögést. Talán mégsem volt olyan haszontalan, mint amilyennek látszott. Jacob higgadtan lépdelt mögötte, és nagyokat lépett, mintha a saját házában lett volna.

De valójában nem volt nyugodt. Minden erejével hallgatózott, hátha meghallja egy bizonyos férfi lépteit, mert tudta, hogy a nyughatatlan, dühös és gyanakvó Henry Berghast is itt van a házban.

Jacob Bécsben is ismert ilyen férfiakat, amikor még gyerek volt. Ha meg akartak szerezni valamit, akkor megszerezték, és semmi sem állhatott az útjukba, sem a szánalom, sem a megvetés, sem az emberi esendőség. Bertolt is egy ilyen férfi áldozata lett. A főnöküknek, Herr Gouldnak, akkora volt a hasa, mint egy hordó, az arca vörös, a keze, mint egy lapát. Amikor megtudta, hogy Bertolt beszorult egy kéménybe a város túlsó végén, odament, köteleket kötött a fiúra, és lerángatta, rá se hederítve, hogy Bertolt üvöltött a fájdalomtól. Jacob rá akart szólni, hogy hagyja abba, de túl kicsi volt, és néhány férfi az összegyűlt tömegből visszatartotta, ráadásul aznap esett az eső, így a tehetsége nem volt elég erős ahhoz, hogy tegyen valamit. Herr Gould eltolta a taligáján Bertoltot, és bedobta egy sikátorba a szemét közé, amikor senki sem látta. Pontosabban senki, aki számított – mert Jacob és a többi gyerek látta. Jacob órákon keresztül ült a mocsokban az ikertestvére mellett. Végül besötétedett, és mire Jacob felállt a fivére mellől, megváltozott.

Most így gondolt vissza, és így emlékezett erre. Lehet, hogy nem ez volt az igazság, ki tudja? De ő úgy vélte, Bertolt halála változtatta meg, és az nyitott utat benne a draugr számára.

Ráhajtotta a fivére karját a mellkasára, letörölte a kormot és a piszkot az arcáról meg a nyakáról, azután felállt, és elindult megkeresni Herr Gouldot. Még csak kilencéves volt, elvakította a harag és a gyűlölet. A kocsmákban és a bordélyházakban nem járt szerencsével, de végül megtalálta egy játékbarlangban az Unterstrassén. Az ajtóban álló férfi küldöncnek nézte, így hát beengedte. Jacob megállt a zajos, sötét teremben, ökölbe szorította a kezét, és Herr Gouldot figyelte, aki nevetett és ivott, kártyával a kezében. Jacobban felforrt az a valami, ami beleköltözött, talán a gonoszság, a harag vagy a természetellenes gyűlölet, a tehetsége kirobbant, amit addig arra használt, hogy eljátszadozzon a porral. Érezte, hogy a por odamegy hozzá, az ökle körül kavarog, és amikor a hideg fájdalom belehasított a karjába, megszédült, de nem törődött vele. Felemelte a kezét. Könnyes volt az arca.

Azután a por kiáramlott a széttárt ujjai közül, és rátekeredett a nagydarab férfi torkára és mellkasára, mint egy kötél. Szorongatni kezdte.

A teremben megremegett a lámpások fénye. A vendégek keresztültapostak egymáson, felborították az asztalokat, botladozva próbáltak elmenekülni a por útjából. Az örömlányok rémülten sikoltoztak. Herr Gould arca először vörös lett, azután lila, a szeme kidülledt, majd a por ereje felemelte a földről, hatalmas keze a levegőt markolászta rémülten.

Végül Jacob elengedte. A férfi holtan zuhant a padlóra. Jacob megfordult, és kiment a városba. Egyedül volt, és nagyobb űrt érzett magában, mint valaha.

Az eset valahogyan Berghast fülébe jutott, és elindult megkeresni Jacobot. A fiú kezdetben azt hitte, Berghast meg akarja menteni, de most már tudta, hogy tévedett. Ugyanúgy kihasználta őt, ahogy mindenki mást. A kis Jacob Marber, porműves, gyilkos, akit fegyverként vethet be.

Walter bevárta egy árnyékos falfülkében, megnedvesítette az ajkát, és a dajka szobájára mutatott.

– Abban a szobában van, Jacob – suttogta. – De a dajka vele van. Mindig vele van. Sohasem hagyja magára.

– Ő egy kisbaba, Walter. Miért hagyna magára egy csecsemőt?

Walter alázatosan bólogatott.

– Igen-igen, persze! Miért is hagyná magára?

De Jacob ettől függetlenül elbizonytalanodott. Berghast abban a szobában helyezte el a csecsemőt, amelyikben régen ő lakott. Halkan elmagyarázta Walternek, hogyan terelje el a dajka figyelmét, azután végignézte, ahogy Walter halkan bekopog az ajtón, zsebre dugja a kezét, azután kihúzza, és lesimítja a zsíros haját.

Jacob hangtalanul elindult.

Egy fiatal lány nyitott ajtót, erős csontozatú, fekete hajú. Udvariasan, de bizalmatlanul méregette Waltert, aki beszélni kezdett, és rámutatott valamire a szobában, amit meg kellett javítani, azután elszántan belépett az ajtón, a dajka tiltakozása ellenére.

– Elnézést, uram, de mégis mit művel? – kérdezte bosszúsan, miközben a szoba felé fordult. – Nem hívtam be, uram. A gyerek alszik.

Jacob finom porfelhőt vont maga köré, mint a sötétség fátylát, és hangtalanul belépett a dajka mögött a szobába. Azután végigosont a régi szobája fala mellett. A dajka csak két gyertyát gyújtott meg, ezért könnyedén az árnyékban tudott maradni.

Walter elsütött egy ostoba viccet a kandallópárkányon álló óráról, és hátborzongatóan nyihogott.

Jacob odaosont a függönyhöz, és résnyire elhúzta. Úgy osont a bölcső felé, mint egy rémálom. Visszatartotta a lélegzetét. Aztán megpillantotta a pokrócok alatt alvó, gyámoltalan csöppséget.

31

A KEZDET

A TŰZ ROPOGOTT A KANDALLÓBAN. Henry Berghast nyugtalanul, elégedetlenül hátradőlt az íróasztala mögött a széken. Semmit sem haladt a munkájával. Rácsavarta a kupakot a tintásüvegre, dobolni kezdett az ujjaival a becsukott naplón, azután feltette a kalapját, magához vett egy lámpást, és lement a föld alatti alagúthoz, amely az orzinhoz vezetett. Ha a draugr valóban be akar jutni a házba, akkor biztosan ott fog próbálkozni.

Sietősen lépdelt. Nem szólt Bailey-nek a távozásáról, de ez most nem számított.

Valójában nem a draugr miatt aggódott. Nem feltételezte, hogy átjuthat a glifikus őrségén. Nem, az a Crowley nevű lány nyugtalanította. Berghastnak nem tetszett a reakciója, amikor közölte vele, hogy a gyereket a saját biztonsága érdekében el kell küldeni. Vajon megpróbálja keresztülhúzni a tervét? Nem tudta biztosan.

Egyedül abban volt biztos, hogy veszély leselkedik rájuk. Jacob Marber és a draugr előbb-utóbb el fog jönni a gyerekért. Mérget vett volna rá. A glifikus néhány nappal ezelőtt utalt erre. Berghast természetesen nem a gyerek testi épsége miatt aggódott, hanem az erő, a megváltás lehetőségéért, amit a fiú képviselt. Ez vonzotta hozzá a draugrt és Henryt, mint a cápát a vér szaga a vízben. Berghast és a draugr régi, véget nem érő játszmában voltak egymással, amely most a gyereken dőlhetett el.

Magasba tartotta a lámpást. Ahogy felfelé ment az alagút túlvégén, kettesével vette a lépcsőfokokat hosszú lábával, de a friss, éjszakai levegőn megtorpant. A régi apátság leomlott, repedezett falai körülötte magasodtak a sötétben. Megfordult, visszanézett az intézet épületére, mely a tó túlsó partján magasodott kivilágítva a sötét égbolt előtt, mint egy kikötött hajó. Valami nem stimmelt.

A homlokát ráncolta, de kiűzte a kellemetlen gondolatokat a fejéből. Mindenre felkészült, amire tudott, most csupán annyit tehetett, hogy várt. Az aggódással nem ment semmire.

Felemelte a lámpást, lehajtotta a fejét, belépett az apátságba, és lement a ciszternához. Már akkor érezte, hogy valami nincs rendjén, amikor a kanyargós lépcsőn lépdelt lefelé. A terem rendszerint halványkék fényben úszott az orzin miatt, most azonban vakítóan ragyogott. Az orzin a lehető legerősebb fénnyel izzott.

A szeme elé kapta a kezét, értetlenül hunyorgott. Még sosem látta ilyen fényesnek.

Egy darabig mozdulatlanul állt, és gondolkodott. Az orzin akkor izzott fel, amikor kinyílt. És ha kinyílt, akkor a glifikus ereje…

Berghast hirtelen megértette, és rémület fogta el. Sarkon fordult, és futásnak eredt. Visszarohant az alagúthoz, hármasával vette a lépcsőket, azután hosszú, ollózó léptekkel végigszaladt a tó alatt, a lámpás veszélyesen imbolygott a kezében. Amikor visszaért a dolgozószobájába, keresztülrohant az előtéren, el Mr. Bailey előtt, aki döbbenten meredt rá, de Berghast nem állt meg, még csak nem is lassított, pedig a kalap lerepült a fejéről. A gyerekek nyugtalanul, rémülten néztek utána, amikor elszaladt mellettük a folyosókon. Csak akkor állt meg, amikor odaért Miss Crowley és a csecsemő szobájához.

A keleti szárny csöndes volt, és békés. Berghast igyekezett normálisan lélegezni, megigazította a mellényét, ujjaival végigszántotta a haját, azután határozottan bekopogott.

Már akkor meghallotta a nő hangját, mielőtt kinyílt az ajtó.

– Mr. Laster, uram, már megmondtam magának, hogy… – kezdte Miss Crowley bosszúsan, de hirtelen elhallgatott, és meglepetten meredt Berghastra. – Ó, elnézést, uram! Azt hittem, hogy…

– Azt hitte, hogy Laster vagyok, igen. – Berghast benyomakodott a szobába, egy pillanatig eltöprengett azon, hogy a kapuőr vajon miért látogatta meg a dajkát, de azonnal el is feledkezett erről. – Hol van a gyermek, Miss Crowley? – kérdezte halkan. – Nem történt semmi… szokatlan?

– Szokatlan, uram?

– Egész idő alatt itt volt?

– Igen, uram.

Berghast körbenézett. A szoba ugyanolyan csöndes volt, és meleg, mint amikor távozott. A függöny és a mögötte lévő bölcső felé fordult. Igyekezett lecsillapítani heves szívdobogását. Lehet, hogy tévedett?

– A kicsike alszik, uram. Meg sem nyikkant. – A dajka a nyakához kapta a kezét, az orrát ráncolta. – De mi történt, dr. Berghast? Valami baj van?

A doktor nem válaszolt. Úrrá lett rajta a félelem. Odalépett a függönyhöz, lassan elhúzta, és belenézett a bölcsőbe.

Üres volt.

JACOB FUTÁS KÖZBEN a mellkasához szorította a bebugyolált gyermeket. Meleg volt, puha és könnyű. Félt attól, hogy esetleg összenyomja, ezért néha lassított, bekukucskált a pokróc alá, azután újból megszaporázta a lépteit.

Waltert hátrahagyta. Kikapta a csecsemőt a bölcsőből, és a por takarásában kiosont a dajka szobájából. Alig mert ránézni a gyerekre, alig merte megcsodálni, és alig akarta elhinni, hogy megint a karjában tartja. Miután kilépett a folyosóra, semmi mással nem törődve eliramodott.

Későre járt. Vissza kellett jutnia a pincében lévő alagúthoz. Persze félt attól, hogy valaki meglátja, de attól még jobban, hogy a draugr kifogy a szuszból, a glifikus őrsége visszanyeri az erejét, és ő csapdába esik az intézet falai között.

A személyzeti folyosón lassított. Hangokat hallott a konyhából, mire megállt az árnyékban, és hallgatózott. Azt hitte, a szakácsok és a felszolgálók vannak odabent, de tévedett. Két férfi elveszett gyerekekről és a pincében lévő alagútról beszélgetett. Egy harmadik hang felszólt nekik, hogy menjenek le. Megtalálták az alagutat.

Jacob riadtan beleolvadt a sötétségbe.

A folyosó hosszú volt, a padlóját kockakövek borították, a falakról lepattogzott a szürke festék. A fali gyertyatartók üresek voltak. Néhány csukott ajtó és a folyosó végén a lépcső. Jacob azon gondolkodott, hogyan fog kijutni. Ráterítette a kabátját a csecsemőre, hogy eltompítsa a hangját, ha esetleg elkezd sírni, azután megfordult, mert közeledő lépteket hallott.

Nyelt egy nagyot, és szabaddá tette a kezét a por számára. Szinte biztosra vette, hogy meg tudja fojtani azt, aki felé közeledett, kivéve akkor, ha viszonylag erős tehetség az illető.

De ekkor meghallotta, hogy valaki a nevét suttogja.

– Erre, Jacob! Gyere!

Walter volt az. Kikukucskált az egyik ajtó mögül. Jacob habozás nélkül odaszaladt hozzá, majd az ajtó becsukódott mögötte. Egy szűkös takarítószertárban voltak, ahová csak az ajtó illesztésénél szűrődött be fény. Jacob érezte a Walter ruháiból áradó keserű bűzt, a betegség szagát. Az alacsony férfi felpillantott rá, és a szájához emelte a kezét.

A sietős léptek elhaladtak az ajtó előtt.

Walter megrángatta Jacob kabátjának az ujját, és elindult a raktár hátulja felé. A hátsó falon megnyomott valamit, mire felbukkant egy ajtó.

Jacob ámultan követte a titkos átjáróba. Azért csábította el Waltert, mert gyenge volt, és sebezhető, könnyű préda. Ilyen leleményességre nem számított tőle.

Az átjáró egy apró szalonba vezetett, a bútorok fehér vászonnal voltak letakarva. Az ablak mellett álló, homályos tükörben Jacob megpillantotta hármójuk tükörképét. Úgy néztek ki, mint a jelenések. Azután hangtalanul beosontak a Cairndale előcsarnokába.

A helyiség sötét volt, és néptelen. A nagy kandallóban már csak parázs pislákolt. Jacob a kijárat felé igyekezett, de még félúton sem járt, amikor Walter riadtan megtorpant.

Az ajtónál egy alak állt, vékony, merev tartású nő, a szemét kötés takarta. Jacob rájött, hogy vak.

– Ugye nem gondolják komolyan, hogy kimennek innen? – kérdezte.

Walter rémült, tanácstalan arccal meredt Jacobra. Azután hevesen hadonászni kezdett, mintha közölni akart volna valamit, de Jacob elvesztette a türelmét, és odalépett a nőhöz.

– Összetéveszt bennünket valakivel – közölte hűvösen.

Ekkor a csecsemő felsírt.

A nő Jacob felé fordult a sötétben, mintha felismerte volna a hangját.

– Azt hiszem, ebben igaza van – mondta lassan.

Csak ennyit mondott, de azt sugallta: tudom, miért vagy itt, Jacob Marber. Tudom, hogy mi vagy. Egy darabig mind a ketten hallgattak, csak a gyerek sírása törte meg a csöndet. Jacob úgy érezte, hogy a nő pontosan tudja, mi folyik itt, függetlenül attól, hogy vak.

Azután megváltozott körülöttük a fény, és amikor Jacob lepillantott, látta, hogy a csecsemő halványkék fénnyel ragyog.

– Miss Davenshaw, asszonyom… – szólalt meg Walter.

– Mr. Laster? – felelte döbbenten a nő. – Maga az?

Jacob azonnal cselekedett. Felemelte a kezét, kihúzta a port és a füstöt a testéből, szorosan összenyomta a markában, azután hosszú ívben a nő felé repítette, mint egy ostort, és rácsapott vele a tarkójára. A nő elesett, rázuhant a lépcső aljára, majd odacsúszott Jacob és Walter elé.

Jacob Marber dühtől fortyogva átlépett a nő összecsuklott testén, kitárta a hatalmas ajtószárnyakat, és kilépett az éjszakába a csecsemővel a karján, aki egyre fényesebben ragyogott.

HENRY DÜHÖSEN MEREDT az üres bölcsőre, de egy metsző hang felriasztotta a gondolataiból.

– Dr. Berghast! Magát keresem, uram.

Berghast megfordult. Mrs. Harrogate a nyitott ajtóban állt, és furcsa arckifejezéssel kukucskált befelé. A tekintete ide-oda cikázott Miss Crowley és Berghast között.

– Találtunk valamit a pincében – folytatta határozottan. – Egy alagutat. Miss Davenshaw attól fél, hogy néhány gyerek kijutott az intézetből. – Hirtelen elbizonytalanodott. – Mi a baj? Mi történt itt?

Henry megszédült, meg kellett támaszkodnia a falon. Miss Crowley a kezét tördelte.

– Senki sem jutott ki, Mrs. Harrogate – suttogta Berghast. – Valaki bejutott.

– Tessék?

Henry odalépett az ablakhoz, elhúzta a függönyöket, és kitárta az ablakot. Az éjszaka hideg volt, hatalmas és sötét.

– Bizonyára Jacob Marber volt. És Mr. Laster segít neki. Elvitték a csecsemőt, Mrs. Harrogate. Elrabolták a gyereket.

Miss Crowley halkan felnyüszített, és lerogyott a díványra.

– Jóságos ég! – szörnyülködött Mrs. Harrogate. A hangja haragosan csendült.

De Berghast már a megoldáson törte a fejét.

– Marber még itt van. Még van időnk. Mivel maguk felfedezték az alagutat, másfelé próbál elmenekülni. Talán a réten keresztül? Nem. Le fog menni a tóhoz, hogy elrejtőzhessen a sziklák között. A glifikus őrségét legyengítette valami.

Beszéd közben kinézett az összes ablakon, azután kiment a szobából, sietős léptekkel végighaladt a folyosón, közben minden ablakon kikémlelt. Végül megpillantotta azt, amit keresett.

A tó felé vezető lejtőn valami kéken derengett a sötétben. A ragyogó fiú.

– Megvagy! – suttogta.

JACOB TUDTA, HOGY ÉSZREVETTÉK, és nincs sok ideje. Nem érdekelte a vak nő, akit az intézetben leütött; semmit sem jelentett a számára. Teljes erőből rohant lefelé a lejtőn, a kabátja csattogott a háta mögött, a hideg levegő az arcába vágott, a csizmája rettenetesen csúszott a nyirkos füvön. Tudta, hogy a tó már nincs messze, és mögötte sziklák emelkedtek. Ha sikerül eljutnia odáig, átjuthat a birtok kőkerítésén, és kiszabadulhat a glifikus markából.

A gyerek nem hagyta abba a sírást. Walter lemaradt, sípolva vette a levegőt, és néha erőtlenül rákiáltott Jacobra, hogy lassítson. De Jacob nem lassított, nem tehette. A karja már hangosan sercegett a gyerek kék ragyogásától. A pokrócba csavart csecsemőt Jacob a kabátjába burkolta, ennek ellenére a ragyogás látszott, nem lehetett elrejteni.

Jacob vetett egy pillantást az intézetre a válla fölött. Az épület ablakai világítottak.

Ekkor történt valami. Zsibbasztó fájdalmat érzett a bőrén, az arcán és a fejbőrén, s megbotlott. A csecsemő lehetetlenül forró volt. Jacob kicsomagolta a kabátból és a pokrócból, majd a ragyogó arcra nézett.

A ragyogás felelőrösödött.

Jacob ekkor már nem gondolkodott, hanem ösztönösen cselekedett. Ha átgondolta volna, talán másként dönt. De letérdelt a sárba a sötét égbolt alatt, és megpróbálta magához hívni a port, megpróbálta becsomagolni a gyereket és a ragyogást egy sötét burokba. Azt hitte, elrejtheti a fényt, hogy a burkon belül tarthatja.

A fájdalom erősebb lett. Szúrni kezdett a bőre, elhomályosult a látása, a teste görcsbe rándult. A csecsemő kék színű fénye sercegve áthatolt a porfelhőn.

Rájött, hogy túl késő. Semmi sem tarthatja bent a ragyogást.

Azután Jacob vakító fényt látott, hangos reccsenést hallott, és miután csönd lett, sípolni kezdett a füle. Felemelkedett a levegőbe, mint egy rongybaba, majd lezuhant a sárba.

MEGPERZSELŐDÖTT TALAJ, ami még füstölgött.

Margaret Harrogate csupán ennyit látott a lámpások fényében. Megperzselődött és felszaggatott talaj, mintha küzdelem zajlott volna. Látta a kék villanást az intézet ablakából. Futásnak eredt.

– Jóságos ég, mi történt? – motyogta, és a hidegben meglátszott a lehelete.

Berghast körbenézett a sötétben.

– A gyerek – suttogta. – A fiú csinálta. Hol van? És hol van Jacob?

– A gyerek csinálta? – Margaret erősen kételkedett ebben, de megtartotta magának a véleményét, és megcsóválta a fejét. – Marber kicsúszott a kezünk közül, dr. Berghast. A csecsemő…

– Nincs nála.

Margaret felemelte a lámpást, hogy jobban lássa a doktor arcát. A ház felől még kéttucatnyian közeledtek lámpákkal és fáklyákkal. Legyezőszerűen szétterültek, nekiláttak a keresésnek.

– Itt – mondta Berghast, és megnyomta a sarat a csizmájával. – Jacob itt esett el, és utána arrafelé futott. Megsebesült. A lábnyomok arról árulkodnak, hogy tántorgott. – Arrébb ment néhány métert. – De itt másféle lábnyomok is vannak. Kisebbek. Biztosra veszem, hogy női lábnyomok. Talán egy lányé. Ő találta meg a csecsemőt, és arrafelé ment.

Margaret hitetlenkedve hallgatta ezt az egészet.

– Egy lány? – motyogta. – Ugye nem gondolja komolyan, hogy az egyik diák vitte el a gyereket, aki összejátszott Jacob Marberrel? Az lehetetlen.

Berghast komoran meredt rá.

– Hát persze hogy az, Mrs. Harrogate! De Jacobnak segített valaki közülünk.

– Mr. Laster ezért megfizet.

– Mr. Laster már halott – csattant fel Berghast. – Csak még nincs tisztában ezzel.

– A betegsége…

– Nagyon elhatalmasodott rajta, igen.

Margaret a kétféle lábnyom között toporgott, a lámpás fénye ide-oda cikázott.

– Marber és a nő lábnyomai nem egy irányba mennek.

– Azért, mert nem együtt voltak. Szerintem az ifjú hölgy magához vette a védencünket, és távozott vele. Bizonyára Edinburgh felé igyekszik, onnan pedig dél felé akar menni, Angliába. Jacob… csalódott lesz.

Margaretnek az az érzése támadt, hogy sok mindennel nincs tisztában. Látta, hogy a keresőcsapat tagjai átfésülik a birtok területét.

– Ki volt az, dr. Berghast? – kérdezett rá. – Ki vitte el a gyereket?

A férfi nem válaszolt. A lámpások és a fáklyák fényét figyelte a sötétben, ahogy visszatükröződött a tó fekete vizén. Az arcára elégedettség ült ki.

– Nem juthatott messzire – jegyezte meg halkan.

HÁROM KILOMÉTERREL TÁVOLABB Susan Crowley botladozott, elesett, felállt, a gyereket a köpenye alatt szorongatta, hogy ne fázzon. Futás közben hangosan zihált, és rémülten nyögdécselt.

A Cairndale-t már maga mögött hagyta, ahogy azt a férfit is, azt a szörnyeteget, Jacob Marbert, aki az orra elől lopta el a gyereket, és dr. Berghastot, akinek gonosz és mohó volt a tekintete, és sohasem pislogott. Ó, az a szegény fiúcska! Berghast el akarta küldeni, el akarta rejteni a világ elől. Susan tudta, hogy csak akkor lesz biztonságban, ha elviszi abból a borzalmas házból, ha minél messzebb lesz a doktor gyalázatos céljaitól meg azoktól a tehetségektől. Ennek a szegény teremtésnek joga van hozzá, hogy megtalálja a maga helyét a világban, és eldöntse, hogy ki akar lenni. A Cairndale-ben nem lenne választása.

Susan megállt és hallgatózott. Hevesen vert a szíve. Nem hallotta az üldözőit, de tudta, hogy közelednek. Pánikszerűen távozott a házból, csak egy köpenyt kapott magára, nem öltözött az időjárásnak megfelelően, és ennivaló sem volt nála. Nos, az éhséget már ismerte, sokszor megbirkózott vele, nem igaz? Most is így lesz. Holdtalan éjszaka volt, ami talán az előnyére válhatott, még akkor is, ha emiatt a sáros út közepén kellett haladnia, és a latyak lehúzta a szoknyáit. De ezzel nem törődött, mert túlságosan félt attól, hogy eltéved. Olyan érzése támadt, mintha a körülötte elterülő skót táj sötétsége összepréselné.

Hajnaltájt megállt mellettük egy gazda, aki az edinburghi piacra vitt zöldségeket, és felvette őket. Nem tett megjegyzést arra, hogy Susan kísérő nélkül utazik. A lánynak szerencsére volt annyi lélekjelenléte, hogy magával vitte azt a kevéske pénzét, amit a komód hátuljában dugdosott, ebből a Princes Street állomáson vett egy harmadosztályú jegyet Angliába. A csecsemővel a vasúti kocsi hátsó részében utaztak, és Susan egyszer sem nézett rá a többi utasra. Szomorúság lengte körül őket, ettől szinte megközelíthetetlenné váltak.

A hosszú, szürke napok összemosódtak a kevés alvás miatt. A fiúcska éhes volt, és fáradt. Susan megetette, megmosdatta, és tisztába tette, amennyire tudta. Néha megsimogatta a csecsemő arcát, és a kisfiú belenézett a szemébe, felemelte a kezét, és elkapta Susan orrát, vagy belebökött az arcába. Ilyenkor Susan szomorkásan elmosolyodott. Egy gyereket már elvesztett, ezt nem fogja elveszteni. A kisfiú ártatlan volt, és kíváncsi a világra. Susan nem tudta, mit tegyen, hová menjen. Azt gyanította, hogy a doktor vadászni fog rá a vasúton, utánaküldi az embereit, ezért Leicesterben átszállt a Norwich felé tartó vonatra, Norwichból pedig elindult Cambridge felé, majd valamivel később, amikor már majdnem elfogyott a pénze, felcsempészte a gyereket egy nyugat felé tartó tehervonatra.

Egyik éjjel abban a tehervagonban, miközben odakint zuhogott az eső, a gyerek ragyogni kezdett azzal a különleges, kék fénnyel, ami Jacob Marbert is körülvette, amikor Susan visszaszerezte tőle a csecsemőt. Susan nem tudta, mitévő legyen, hogyan fékezhetné meg. Már napok óta attól félt, hogy kezd elapadni a teje. Rettentően kimerült. Kigombolta a blúzát, hogy megetesse a babát, és érezte, hogy a csecsemő szopni kezd. Lehunyta a szemét, hogy ne vakítsa el annyira a ragyogás.

Hirtelen izzó fájdalom hasított a mellkasába, felforrt tőle a bőre. Felüvöltött kínjában, próbálta eltolni magától a gyereket, de már elkésett. Hátrahanyatlott a szalmába, a fájdalom hullámokban tört rá, végül elsötétült körülötte a világ.

A vonat zörögve-csattogva gurult tovább.

A szalmában ragyogó csecsemő sírni kezdett.

Abban a pillanatban egy fiatal nő kirohant a fák közül. Felmászott az esőben a töltésre, elrugaszkodott, elkapta a tehervagon ajtaját, és zihálva felhúzta magát. A fák közül ugatva kiszaladtak a kutyák.

Egy lovas, magas kalappal a fején, a vállához emelte a puskáját, és célzott.

LánG ÉS FÜST

1882

32

A FÉRFI A HALOTT LÉPCSŐKÖN

CHARLIE Q VID LEFELÉ ereszkedett a késsel a kezében.

Körülvette a hamis víz, lebegett benne a haja, és egy darabig visszatartotta a lélegzetét, de amikor úgy érezte, hogy mindjárt felrobban a tüdeje, nem bírta tovább. Zihálni kezdett, és lélegezni próbált. A kísérteties fény kék színűre festette a bőrét és a falakat. Egy lépcsőt látott, fából készült korlátot és mintás tapétát. A csigalépcső kitartóan kanyargott lefelé.

Marlowe-t sehol sem látta.

Olyan hangot hallott, amilyet a csőben csordogáló víz ad ki. Amikor tizenhárom éves volt, és a Sutchee-folyó közelében lakott Mississippiben, vasárnap esténként lement a csöndes vízhez, miután egész héten a forró földeken dolgozott, és belesétált addig, amíg az ellepte a fülét. Pontosan ilyen érzés volt keresztülmenni az orzinon. Úgy érezte, a nyomás hangja betölti a koponyáját, és a saját vérkeringését hallotta ijesztően hangosan, ugyanakkor tompán. De ez a hang most nemcsak a fülében volt, hanem az egész testét körülvette.

Mintha a csend lüktetett volna legbelül.

Ez a némaság olyan rettenetes volt, hogy miután abbamaradt, Charlie-nak csengett tőle a füle.

Azután a víz eltűnt, levegővé és árnyékká változott. A lépcső egy félhomályos előszobába vezetett. Charlie egy üvegbetétes ajtót látott, lakkozott kerettel, egy olajjal bekent padot és egy kisasztalt a fal mellett, amelyen egy csokor virág fonnyadozott egy vázában. A falakat furcsa, zöld színű, nyálkás anyag borította, talán penész, a szőnyegből minden egyes lépéstől víz szivárgott. A fény szemcsés volt, és szürke. Charlie lassan, nagyon lassan körbenézett, mintha víz alá merült volna, és megpillantotta Marlowe-t. A kisfiú az ajtóban állt. Mondott valamit, de olyan tompa és gurgulázó volt a hangja, hogy Charlie nem értette meg.

– Mar… lowe – mondta, de szavai mintha távolról érkeztek volna.

Ismerősnek tűnt az előszoba, ahol álltak. Marlowe álomszerűen megfordult, kinyitotta az ajtót, és kilépett. Áthaladt a kocsiszínen, kibújt a rozsdás vaskapun, melyet egyetlen zsanér tartott, végül kilépett az utcára. A macskaköveket vastagon benőtték a buja, zöld gyomok. A megsüllyedt részeken sötét tócsákba gyűlt a víz, és az ereszek is csöpögtek. Charlie követte, és csodálkozva körbenézett.

Egy városban voltak, de elhagyatottnak látszott, mintha a lakói visszaadták volna a természetnek, a mocsaras utcákon elburjánzottak a bokrok és a fák. Mindent ellepett a sűrű köd, az épületeket is elnyelte. Az út szélén régi bérkocsik álltak, némelyiket benőtte a moha. Az egyik pocsolyában Charlie pénzérméket és egy rothadó bőrcsizmát látott.

– Charlie – szólalt meg halkan Marlowe.

Charlie meglepetten megfordult. Marlowe erősen zihált, mintha futott volna, de hangja normális volt, bár kissé tompa. Charlie rátette a kezét a fiú vállára. Úgy érezte, mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, hogy egy másik ember hangját hallotta.

– Mi ez a hely? – dünnyögte.

De mielőtt Marlowe válaszolhatott volna, felpillantott annak az épületnek a homlokzatára, amelyikből kijöttek, és a felismeréstől megborzongott. Londonban voltak, a Nickel Street Westen. Mrs. Harrogate háza előtt álltak, Charlie ebből az épületből menekült ki, amikor a vérszívó el akarta kapni.

– London, Charlie – suttogta Marlowe. – Londonban vagyunk.

Valóban Londonban voltak, de mégsem. Charlie ebben teljesen biztos volt. Mindenfelé zöld gyomokat, csöpögő vizet és bokáig érő, mérgező pocsolyákat látott. Mindent elborított a fehér köd, olyan sűrű volt, mint egy fal. Charlie-nak eszébe jutott, hogy Berghast azt mondta, a köd a holtak lelke, és behúzta Marlowe-t a kapualjba. A némaságtól, az emberek, a lovak és a patkányok hiányától kellemetlen érzés kerítette hatalmába. Charlie nyelt egy nagyot. Felpillantott a barna homokkövekre, a zöld színű, bársonyos ablakkeretekre és a rothadó, síkos, fekete gerendákra. Az volt a legfurcsább az egészben, hogy a városnak nem volt szaga. A levegőben csak enyhe égett bűz terjengett, ami beletapadt az ember orrlyukába, mint a kosz.

Charlie elővette a térképet, megpróbált tájékozódási pontot keresni rajta.

– Azt hiszem… azt hiszem, erre kell mennünk, Mar.

Amikor felpillantott, észrevette, hogy mozog valami a ködben. Keskeny, csillogó légoszlopokat látott. De nem a ködben. Azok alkották a ködöt.

Marlowe elkerekedett szemmel kilépett az utcára – ő is észrevette.

– Azok a lelkek, Charlie – suttogta. – Nézd, milyen szépek!

Úgy tekeregtek, mint szalagok a szélben, de formájuk volt, és folyamatosan mozogtak. A homályos arcok megremegtek és átalakultak. Az egyik pillanatban egy kislány arca volt, a következőben átalakult egy idős nő vonásaivá, azután megint visszaváltozott kislánnyá. És Charlie megértette. Berghast azt mondta, hogy a lelkek emlékek és feledések. Ezek egy élet arcai voltak, valósággá vált emlékek, de nem maradandóak, mert a jelen hiányában nem tudtak belekapaszkodni semmibe. Több százan vagy talán több ezren lebegtek az utcán. Berghast úgy nevezte ezt a helyet, hogy a holtak városa.

Ott voltak az épületeken, az orzin szájánál, a holtak végtelen tömege. Mintha érzékelték volna az élők világát odaát, és az magához vonzotta volna őket. Charlie megborzongott.

– Látnak bennünket? – kérdezte Marlowe. – Szerinted tudják, hogy itt vagyunk?

– Nem tudom. Óvatosnak kell lennünk.

– Nagyon sokan vannak, Charlie.

– Igen. – Charlie-t hirtelen elfogta a szomorúság, és elfordította a fejét. – Te hogy érzed magad, Mar?

A kisfiú összeráncolta a szemöldökét.

– Olyan érzésem van, mintha… mintha már jártam volna itt. Mintha ismerném ezt a helyet.

– Nem remeg a kezed?

– Jól vagyok, Charlie.

– Egyébként is igyekeznünk kell. – Kinézett az utcára. A szellemek ellebegtek előttük. Gyönyörűek voltak, de Charlie mégis félt tőlük, mert úgy érezte, könnyű elveszni közöttük. – Gyere! – mondta, azzal elindult a másik irányba, óvakodva lopódzott a holtak mellett.

De a lelkek az egész utcát ellepték, mintha a hőtől vibrált volna a levegő, és nem volt könnyű haladni közöttük.

Az utca végén Charlie hátranézett. A holtak köde összetömörült az orzin körül, mintha vártak volna valamire.

Továbbsiettek. A sötét pocsolyákat kikerülték, amennyire tudták. Az árnyékokban furcsa tárgyak hevertek, mint az emlékek: egy megfakult, régi ferrotípia, egy gyerekcipő. Charlie nagyon félt attól, hogy eltévednek. A város olyan volt, mint London, ahol már mind a ketten jártak, de mégis különbözött. Charlie biztosra vette, hogy nem látott ennyi sikátort és udvart a Nickel Street környékén. Némelyik épület úgy csillogott, mintha új lett volna, némelyik omladozott, némelyik pedig már eltűnt, csak korhadt gerendák meredeztek a helyén. Mintha a város is a saját múltját álmodta volna.

Charlie odavezette Marlowe-t a folyóhoz. A túlsó partot elnyelte a köd. Ahol a Blackfriars hídnak kellett volna lennie, csak egy csúszós, ócska falépcső vezetett le a mólóhoz. A víz furcsa volt, fekete és sűrű, mint a tinta. Charlie értetlenül körbenézett: egyetlen hidat sem látott.

De megpillantott egy apró vízijárművet, amely csigalassúsággal mozgott a folyó felszínén. Köpenyes alakok álltak a végében, azok lökték a botjukkal. Valószínűleg lelkek lehettek rajta, de ekkora távolságból nem látszottak, a fekete kapucnis révészek azonban szilárd, rideg, kegyetlen benyomást keltettek. Charlie gyorsan megmarkolta Marlowe vállát, és elvitte a vízpartról. Eszébe jutott, hogy Berghast arra figyelmeztette őket, a másik világban Jacob Marbernél rosszabb dolgok is vannak.

Elővette a térképet, hogy meghatározza a helyzetüket. Felpillantott a székesegyház sötét, mohos kupolájára, azután kelet felé vezette Marlowe-t egy zsázsával és vízzel elborított utcán. Cuppogtak a lépteik. Az utcasarkokon világítottak a gázlámpák, a fényudvaruk csillogott a félhomályban, amitől Charlie-n furcsa, ismerős érzés lett úrrá.

Bekanyarodtak egy fedett sikátorba, félresöpörték az útból a belógó növényeket, azután keresztülvágtak egy udvaron, ahol térdig ért a hideg víz. Amikor kijutottak egy macskaköves mellékutcára, megálltak, és kicsavarták a ruháikat.

A sikátor bejárata előtt a holtak köde lebegett.

– Mióta gyalogolunk? – kérdezte halkan Marlowe.

De Charlie nem tudta, mert a fény sohasem változott. Úgy tűnt, ebben a világban nincs nappal és éjszaka. Felkapart a kőről egy darab puha mohát a lábával, azután leült, és megdörzsölte az arcát. Fáradt volt. A fal mellett egy vaspántos kerék rozsdásodott, és volt fölötte egy kitört ablak, amiből úgy álltak ki a hegyes üvegszilánkok, mint a fogak. Az ajtó fölött egy kádár cégtáblája lógott piszkosan, és benőtte a gyom. Charlie elővette az anyja gyűrűjét, a tenyerébe fektette, és rámeredt.

Hirtelen nagyon rossz érzése támadt.

Nem értette a dolgot. Színtiszta félelem és pánik lett úrrá rajta. Őrülten kalapált a szíve. Ránézett Marlowe-ra, és látta, hogy az ő arcán is félelem tükröződik. Belenézett a ködbe, és hallgatózott. Majd felpattant, Marlowe követte a példáját, és lenyomta a kádárműhely kilincsét. Az ajtó könnyedén kinyílt, sötétség tátongott mögötte. Halkan bementek, becsukták maguk mögött az ajtót, és visszatartották a lélegzetüket.

Mi lehetett ez? Charlie a fejében érezte a vér lüktetését. Megtartotta a kilincset, hogy ne lehessen lenyomni, és kinézett a törött ablakon. Marlowe a vízben állt, átölelte a vállát, és remegett.

Ekkor odakintről kaparászó hang hallatszott, és feléjük közeledett. Valami nagy és sötét elhaladt az ablak előtt. Halk horkantásokat lehetett hallani, mintha egy hatalmas vadállat szaglászott volna azon a helyen, ahol alig egy perccel ezelőtt ültek. Azután a kaparászó hang lassan eltávolodott, és csönd lett. Csak a víz csöpögését lehetett hallani a műhely hátsó része felől.

Marlowe felsóhajtott, és egy darabig odabent várakoztak, hátha jön még valami. De semmi sem jött, így visszamentek a keskeny mellékutcára.

– Mi volt az, Charlie? – suttogta Marlowe.

– Nem tudom.

– Fel kellene írnunk a noteszbe, ahogy dr. Berghast mondta. Szerinted meghallott minket?

– Nem – felelte Charlie, pedig elég valószínűnek tartotta, hogy igen.

– Nem akarok itt lenni, amikor visszajön.

Charlie bólintott.

– Mutasd a kezed, Mar!

A kisfiú felhúzta a kabátja ujját, és megmutatta a kezét. Charlie megállapította, hogy nem remeg, és nincs elszíneződve. Berghast azt mondta, hogy Marlowe-nak nem árthat ez a hely, de e tekintetben nem igazán bízott annak az embernek a szavában, aki képes volt ideküldeni őket. Vágott egy grimaszt, megnézte a térképet, azután körbekémlelt. A pára közelebb jött, mintha a tekergő, szalagszerű alakok őket keresték volna. El kellett indulniuk. Az utca bejáratánál egy tábla volt felszögelve a falra: Fannin Street. De a térképen nem volt ilyen nevű utca.

– Szerintem erre van – mondta Charlie, és összehajtotta a térképet. – Erre kell lennie. Gyere!

A sötét épületek úgy hajoltak föléjük a ködben, mint az árnyékok. Nem látták azt az ijesztő lényt, csak az arc nélküli holtak, a víz és a hideg vette körül őket.

A fény sohasem változott. Amikor elfáradtak, lefeküdtek aludni egy rothadó ház első emeletén, a folyótól északra. Fáztak, a ruháik nyirkosak voltak, a cipőjükből csöpögött a víz, de megszárítkoztak, amennyire tudtak. A szobában csak egy matrac nélküli ágykeret volt, a falakon viszonylag kevés penész, és épségben maradt az ablak. Nem tudtak tüzet rakni a kandallóban, nem volt mit enniük, ezért remegve feküdtek a félhomályban. Telt az idő.

– El kellene azt tenned, Charlie – motyogta Marlowe álmosan. – El fogod veszíteni.

A nagyobbik fiú kinyitotta a szemét. Az ujjai közt forgatta az anyja gyűrűjét, a kalapácsokat látta maga előtt. Pislogott, nem is fogta fel, mit csinál.

Marlowe pici arcára nézett, a kisfiú őt figyelte.

– Még nem mondtam neked – kezdte lassan. Félrefordította a pillantását. Nem akarta folytatni, de valahogy kibuktak belőle a szavak. – Rátaláltam. Az apámra. Ott volt az aktája Berghast dolgozószobájában. Úgy hívták, Hywel. Ott élt az intézetben, amikor annyi idős volt, mint mi. Ugyanaz volt a képessége, mint Mr. Coultonnak. Ribs azt mondta, él Londonban egy csoport, a számkivetettek. Tehetségek, akik elvesztették az erejüket. Azt mondta, ez nagyon szomorú dolog. Ez történt az apámmal is. Itt kötött ki, velük, magányosan.

– Nem volt magányos – jelentette ki Marlowe halkan, de mély meggyőződéssel.

Charlie megborzongott, és a hátára hemperedett.

– Az volt. De nincs semmi baj. Ez már nagyon régen történt.

– Nem maradt magára, Charlie. Ott voltál neki te.

A fiú nagyot nyelt, keserűen. Rettentő fáradt volt.

– Nem tudom, honnan szerezte ezt a hülye gyűrűt – tette még hozzá. – Anyukámnak adta, amikor összeházasodtak. Az anyámnak nagyon sokat jelentett. Biztos a Cairndale-ből van. Fene tudja, talán ilyet adnak azoknak, akik elvesztik a tehetségüket.

– Nem hiszem, hogy kedveskednének azoknak, akik elvesztik a tehetségüket – jegyezte meg a kisfiú halkan.

– Akkor talán kártyán nyerte. Vagy ellopta.

Marlowe bólintott. Már majd leragadt a szeme.

– Ezt már sose tudom meg, igaz? Nem lehetséges. – Hidegnek érezte a kezében az ékszert, szokatlanul nehéznek. Aztán valami meglepőt tett: leoldotta a gyűrűt, és az ujjára húzta. Ezüstös fénnyel csillogott a homályban. Úgy emlékezett rá, hogy nem passzolt ennyire az ujjára. – Az az igazság, hogy csak elpocsékolt idő azon töprengeni, honnan jöttünk. Mert tudjuk, hogy senki sem jön sehonnan. Úgy gondolod, ha tudnád, akkor talán megértenéd, hogyan jutottál oda, ahol vagy. Hogy miért olyan az életed, amilyen. De igazából nincs magyarázat. – A gyűrű bántotta az ujjpercét, mintha belemart volna. – Az apám rég meghalt – mondta, de most nem volt szánakozás a hangjában. – Sosem ismertem, azt sem tudom, hogy nézett ki. Meghalt, azután az anyám is, és egyedül maradtam, pedig még nagyon kicsi voltam. Ennyi, ezen nem változtathatok, és nem jelent semmit.

– Mégis itt vagy velem – motyogta Marlowe álmosan.

CHARLIE VALÓSZÍNŰLEG arra ébredt fel, hogy fázik.

Még mindig rajta volt a gyűrű. Felült. Marlowe egy méterre állt tőle, és a hátsó falat bámulta. A köd beszivárgott a szobába, és egyre sűrűbb lett. Charlie feltápászkodott.

– Mar! – sziszegte halkan. Minden érzéke riadót fújt. Nekihátrált a falnak, és ide-oda kapkodta a fejét.

De a kisfiú nem mozdult meg.

– Te is látod őt, Charlie? – suttogta.

Charlie nem tudta, hogy kit lát. Mozdulatlanná dermedt, megpróbálta kivenni az alakokat a félhomályban, és úgy fonta körül a félelem, mint egy takaró.

Marlowe látszólag egyáltalán nem félt, inkább szomorúnak tűnt.

– Brynt az, Charlie – dünnyögte ámultan. – Nézd! Ő az.

Charlie-nak eszébe jutott az a hatalmas nő, aki a vonat tetején állt. Tetoválások voltak a nyakán és a karján, ezüstszínű haját hosszú copfba fonta, mint a legendákban a harcosok. Térdre kényszerítette a vérszívót, azután levetette magát a száguldó vonat tetejéről, ezzel megmentette őket. Az is eszébe jutott, hogy mit mondott neki Marlowe az első estén Mrs. Harrogate lakásában: Brynt a családom. Látta, hogy a kisfiú a szíve mélyéből sajnálja.

– Mondott valamit? – kérdezte Charlie. – Megmondta, hogy mit akar?

Berghast szavai jártak a fejében, hogy a holtak nem olyanok, amilyenek életükben voltak. Mintha előre tudta volna, hogy mivel fognak szembesülni.

Marlowe levegőt sem mert venni.

– Azt hiszem… azt hiszem csak látni akar engem.

Charlie is látta Bryntet az állandóan kavargó és mozgó, sötét párában. A hatalmas alak karját titokzatos jelek borították, szomorú volt az arca, és a szeme fényesen ragyogott a ködben. Egyértelműen látszott rajta, hogy már nem ember. Az arcvonásai folyamatosan átalakultak, mintha víz alatt lett volna, és Charlie beleszédült a látványba. Brynt egyenesen Marlowe-ra meredt, de a tekintetéből hiányzott a kedvesség és a szeretet. Charlie-nak fájdalmasan elszorult a torka. Ez már nem az a Brynt volt, akit a fiú szeretett.

Még hidegebb lett, a fiú lehelete meglátszott a szobában. Kinyújtotta a kezét Marlowe felé, de túl nagy erőfeszítésébe került a mozdulat. Körbenézett. A köd besűrűsödött körülöttük, és arcokat, fénytelen szemeket és kitátott szájakat látott benne, mintha némán üvöltöttek volna. Halk sziszegést hallott, mintha több száz hang suttogott volna, és akartak volna tőle valamit. Kiabálni próbált, de nem tudott… A szoba egyre sötétebb lett… Nagyon fázott…

– Charlie! – üvöltötte Marlowe, de rettentő távolinak tűnt a hangja. – Charlie! Charlie!

A kék fény átragyogott a ködön, keresztülégette, a gomolygás összement, és elhátrált tőle. Marlowe kinyújtotta ragyogó kezét, felsegítette Charlie-t a földről, azután botladozva kirohantak az ajtón, leszaladtak a lépcsőn, ki az utcára, és futásnak eredtek.

CHARLIE ALIG EMLÉKEZETT arra, ami ezután történt. Csupán halvány emlékképei voltak egy romos udvarról, egy boltíves sikátorról és egy utcáról, amelyen fáradtan átkeltek. Folyamatosan maga előtt látta a holtak arcát, a mohó tekintetüket.

Egy kanyargós utcában végül magához tért, egy bérház verandáján. Hallotta, hogy Marlowe olyan zajt csap a mögötte lévő, nyirkos szobában, mintha keresne valamit. A furcsa fény egyáltalán nem változott ebben a világban. Felült, és érezte, hogy éhes. Fájt a feje. Valamivel távolabb a holtakból álló, szürke köd kavargott. A fiú azon töprengett, vajon mi történne akkor, ha belesétálna, ha elveszne benne. A teste az örökkévalóságig itt feküdne, mintha aludna? Vagy kiszállna belőle, és átlátszóvá válna, mint egy elhalványuló emlék? Semmi sem volt igaz abból, amit Istenről, a mennyországról és a világ rendjéről hallott, vagy csupán elrejtette egy nagyobb fátyol? Azután felsóhajtott, és megdörzsölte tenyerével a combját, mintha meg akart volna győződni arról, hogy még életben van. Ekkor meglátta a jobb kezét.

Remegett. Emlékezett Berghast figyelmeztetésére, bedugta a hóna alá a kezét, és aggodalmasan ráncolta a szemöldökét. Tudta, hogy ez azt jelenti, Marlowe-nak egyedül kell továbbmennie.

Egy idő után Marlowe odalépett mellé. Az arcára rászáradt a könny, és vörös volt a szeme.

– Jól vagy, Charlie?

– Igen. És te?

Mar a homlokát ráncolta, de bátran nézett rá.

– Brynt elment.

– Igen.

– Még nem felejtett el engem, Charlie. Tudta, ki vagyok. Láttam.

Charlie ránézett, és elhúzta a száját. Cseppet sem örült annak, hogy a kisfiú arcán remény tükröződik. Zsebre dugta remegő kezét, és felállt.

– Rendben – mondta. – Meg kell keresnünk a szobát.

Lassú, merev léptekkel elindult, de Marlowe nem követte. Rémülten harapdálta az ajkát, és látszott rajta, hogy valami megváltozott benne. Charlie megfordult, és visszament hozzá.

– Mar?

A kisfiú bizonytalanul elnézett a válla fölött.

– Erre kell mennünk, Charlie. Erre van. Érzem… tudom.

Charlie a megadott irányba nézett, és hirtelen olyan érzése támadt, mintha megpillantotta volna Brynt hatalmas, áttetsző lelkét. A nőnek csillogott a szeme, de a következő pillanatban eltűnt a kavargó ködben.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Charlie.

A kisfiú megrázta a fejét.

– Nem.

Charlie ettől függetlenül követte. Végigmentek a kanyargós utcán, be egy csöpögős sikátorba, kikerülték a sekély pocsolyákat, amennyire lehetett, átbújtak a boltívekből és a szemöldökfákból kilógó gyomnövények és mohák alatt. Charlie már nem tudta, merre járnak.

Ez egy halott város volt, egy London, ami csöndből és veszteségből állt, és a labirintusszerű utcákon az egykor élt életek maradványai hevertek. Marlowe felvezette Charlie-t egy kanyargós lépcsőn, amit vastagon benőtt a csúszós moha, a fekete növényszőnyeg szinte kéken világított a furcsa fényben. A kisfiú végül megállt egy vízvezeték alatt.

Marlowe rábökött egy fehér kopasz fára, amely egy szökőkút közepén nőtt ki. Ahol a háncs lehámlott róla, mint a pergamen, vérvörös volt a kérge. Az árnyékában egy régimódi nyomóskút állt, fából készült, a tér túlsó végében pedig egy kőház magasodott. Keskeny volt, kőcsipkék díszítették, és ferdén lógtak rajta az erkélyek. Nem volt ajtaja, csak egy nyílás tátongott az egyik falán.

– Na ne – dünnyögte Charlie, és viszolyogva beletúrt a hajába. – Oda kell mennünk?

Marlowe furcsán nézett rá.

– Remeg a kezed, Charlie – mondta. – Nézd!

De Charlie gyorsan zsebre dugta a kezét.

– Ne törődj vele, Mar! Nincs semmi baja.

– Fáj?

Charlie hallgatott. A holt lelkek gyülekeztek, sűrűsödtek a tér bal oldalán. Alaposan körbenézett, hogy meggyőződjön arról, biztonságban átjuthatnak, azután átszaladt a téren, és Marlowe követte. A nyílás mellett megálltak. A kisfiú rángatni kezdte Charlie kabátjának az ujját.

– Tudom, mit akarsz mondani – fordult hozzá Charlie. – Igazad van. Csak megszerezzük azt a kesztyűt, amire a vén Berghastnak szüksége van. Olyan közel vagyunk, Mar. Visszajönnél ide, hogy újra végig kelljen ezt csinálni?

Marlowe fontolóra vette, amit hallott, azután vetett egy rosszalló pillantást Charlie-ra. Végül bementek, gondosan ügyelve arra, hogy ne érjenek hozzá a csúszós kövekhez.

Odabent sötét lett volna, ha egy törött ablakon keresztül nem szűrődik be a szürke fény. Megálltak, hogy a szemük hozzászokjon a homályhoz, és ekkor Charlie észrevette, hogy nincsenek egyedül. A lépcső aljában egy levegőoszlop összesűrűsödött. És lélek villant fel, halovány nőalakot formázott, majd elillant. Azután megint női alakot öltött, köntösben volt, és háttal állt nekik. Nem szólt semmit, de világosan látszott, mit akar. Lassan átlebegett a szobán, mintha vízben úszna. Charlie úgy érezte, minden elcsendesedett, mintha a hideg utcán állna, és egy ablakon bámulna befelé. Ekkor a szellem feléje fordult, és a fiú meglátta az arcát.

Az anyja volt.

Vagy inkább, amilyen az anyja lehetett, amilyennek lennie kellett, évekkel a nélkülözés és a sorscsapások előtt. Az arca váltakozott, mindig más életkorban villant fel. Charlie a falnak hátrált, keze a nyirkos, hideg tapétának nyomódott. Elfogta a remegés. Ismerte ennek az arcnak minden vonását, minden hangulatát. A bőre sötét, mint az érett padlizsán. Ismerte a szoros kontyba fogott hajat, a kiugró járomcsontot. A szomorú, barna szempárt.

Mintha beszélt volna valakihez a lépcsőn, egy másik alakhoz, bár hang nem hallatszott. Az a másik levegőoszlop megcsavarodott, alakot öltött, egy férfi alakját. A bőre világos volt, a haja fekete, termete vékony, mint egy árny, és ódivatú szalonkabátot viselt. Lejjebb ereszkedett, megfogta a nő kezét, és mondott neki valamit, látszólag sürgette, de Charlie nem hallott semmit. Ebben a pillanatban rájött, hogy az apja áll előtte.

Az arca megremegett, elhalványult, majd újból formát öltött, ahogy beszélt. Charlie a vékony ajkat, az apró fogakat bámulta, a mosoly rajzolta szarkalábakat a szeme sarkában. Volt egy kis tokája, ami furcsán hatott a keskeny arcon, mintha túl nehéz lett volna a bőre. A haját hosszúra növesztette, rózsaszín fülkagylója kissé elállt.

A fiú képtelen volt gondolkozni, levegőt sem kapott. Csak nézte a két vibráló alakot, ahogy tovalebegnek, át egy alacsony ajtón a ház hátsó részébe, és követte őket. A ház erősen lepusztult, patakokban folyt a víz a falakon, a deszkák puhán süppedtek be Charlie súlya alatt. A hátsó szobában bölcső állt, benne egy pólyás kisbaba. Ettől a fiú teljesen összezavarodott. A kisbaba ő volt, ezt tudta. De hogyan lehetett itt a lelke, ha egyszer élt, hús-vér valójában létezett, és nézte mindezt? Az apja lassan lehúzott egy gyűrűt az anyja kinyújtott kezéről, azt, amit Charlie az ujján viselt. A bölcső fölé hajolt, és a csecsemő pici markába nyomta. A fiú szeme elhomályosult.

Aztán az apja felpillantott, és egyenesen Charlie-ra nézett, a tekintete mélységes zavarodottságot tükrözött. Erre az anyja is odafordította a fejét, és döbbenten meredt rá. Ekkor Charlie megérezte Marlowe kezét a karján. A két szellemalak megremegett, elhalványult, végül elillant, mint a szellő. Már semmi és senki nem volt ott, eltűntek, mintha ez az egész meg sem történt volna.

A fiú úgy érezte, megszakad a szíve. Az arcát könnyek áztatták.

Ebben a pillanatban meglátott egy ajtót, azon a falon, amely előtt a túlvilági látomásban a bölcső állt.

– EZ AZ, CHARLIE – suttogta Marlowe. – Erre kell menni.

A kisfiú a nyitott ajtónál állt, nagy, komoly szemével tekintett hátra Charlie-ra. A túloldalon lépcsők vezettek valahová. Charlie körbefordult, szétnézett a málladozó házban. Valamit keresett, de nem álltak össze a fejében a gondolatok.

– Charlie, gyere már!

Egy hátsó lépcsősor volt, a cselédek használhatták. Felmentek az emeletre, óvatosan kikerültek egy lyukat a padlóban, átkeltek egy folyosón, majd újabb lépcsők vezettek a második emeletre. Azután még továbbmásztak, szorosan a fal mellett, egészen az épület tetejéig. Egy padlásajtóhoz jutottak. Charlie rossz érzései hihetetlen erővel törtek rá. Megtalálták a Szobát.

Marlowe picit megborzongott, de habozás nélkül belépett a padlástérbe, mint amikor valaki nagy levegőt vesz, és fejest ugrik a hideg vízbe.

A padlás hétköznapi látványt nyújtott: hosszú helyiség egy csúcsos tető alatt. Az egyik sarokban eldőltek a gerendák, és a külső fal beomlott, a lyukon keresztül látni lehetett a ködöt és a háztetők körvonalát. Charlie léptei csikorogtak, mikor óvatosan belépett. Egy erkélyajtó ferdén lógott egyetlen zsanéron. Törmelék, leomlott falak, törött bútorok. Charlie megdermedt. A túlsó falnál egy férfi holtteste hevert.

Már nagyon régóta ott lehetett: a ruhái évszázadokkal ezelőtti divat szerint készültek, a fiú ilyeneket látott a Cairndale folyosóin függő portrékon. A holttest bőre kiszáradt, mint a pergamen, a szeme besüllyedt a koponyájába, a nyaka törékenyre, vékonyra aszott össze. Az egyik kezén valami sötéten csillogott, mintha magába gyűjtötte volna a kevéske fényt. A fából és vasból készült kesztyű volt az, amiért Berghast ideküldte őket.

Charlie odament a testhez, hogy lehúzza róla a kesztyűt. A kis fogacskák benne, a kézbe kapaszkodtak. Charlie megrázta a kesztyűt, mire a kézfej kiesett belőle, darabjaira hullott, porrá mállott. A fiú ámulattal nézte a fabetéteket, melyek úgy csillogtak, mint a fekete üveg. A kesztyű nehéz volt, és gyönyörű, sokkal szebb, mint a másolat, amit Berghast mutatott nekik. Charlie keze már nem remegett.

– Mennyi ideje lehet itt? – tűnődött Marlowe. – Mi történt vele?

Charlie a homlokát ráncolta.

– Nem tudom, és szerintem nem is akarom tudni.

– Megnézhetem? Charlie?

A fiú még mindig a kezében szorongatta, a koromfekete fa- és vaskorongokat bámulta, s csak nagy erőfeszítés árán tudta elszakítani tőle a pillantását.

– Igen – felelte; igyekezett könnyed hangot megütni. – Hát persze. Tessék!

Odaadta a kesztyűt Marlowe-nak, vállat vont, és elfordította a fejét. De a szíve mélyén úgy érezte, hogy helytelenül cselekedett, mintha nem lett volna szabad elengednie, mintha magánál kellett volna tartania, mert csak ő értheti meg, milyen értékes, és csak ő tud vigyázni rá.

De az érzés hirtelen nyomtalanul elmúlt. Charlie odasétált a leszakadt ajtóhoz, és kiment az erkélyre. Hideg volt a levegő. Már mind a két keze remegett. Odalent a téren a holtak köde kavargott, és a város sötét, vizes háztetői a végtelenbe vesztek. Charlie azon töprengett, hogy léteznek-e más világok is ezen és a saját világán kívül, léteznek-e világok a világok mögött. Bármit elképzelhetőnek tartott.

Vissza kellett menniük. Megfordult, hogy bemenjen, de hirtelen úrrá lett rajta egy érzés, ami megállásra késztette. Lenézett a térre, és mozgást látott. Egy sápadt, kopasz alak osont a fehér fa alatt.

Ekkor meghallotta a léptek csikorgását. Valaki felfelé jött a lépcsőn. Amikor benézett, látta, hogy Marlowe mozdulatlanná dermedt. Charlie oda akart menni hozzá, de megtorpant, nekipréselte a hátát a falnak, a szíve hevesen vert. Egy alak állt a padlás ajtajában.

Egy erőteljes férfi, talpig feketében, s halványan ismerősnek tűnt. Levette a kalapját, forgatni kezdte kesztyűs kezében. Az arcát felhasította valami, és véres volt a ruhája. Charlie ekkor felismerte, és riadtan hátrébb lépett.

– Szervusz, Marlowe! – mondta bársonyos hangon Jacob Marber.

33

A GRASSMARKET

A SÖTÉT ESŐ ÉJSZAKA kezdett el ömleni. Egy öreg tőzegvágó vette fel őket útközben a szekerére. Mozdulatlanul ült a bakon, mint egy gránitszobor, a pipát a foga közé szorította, miközben az eső végigfolyt a kalapján, a szakállán és vízhatlan köpenyén. Amikor megállt Komako, Ribs és Oskar mellett, rájuk mordult, mire mind a hárman kirázták a köpenyükből a vizet, és felmásztak a szekérre. Lymenion, akinek az esőtől olyan szaga lett, mint a megolvadt viasznak, a bokrokkal benőtt árokban állt a bokáig érő vízben, szomorkásan figyelte formátlan arcával, ahogy elmennek. Komako ránézett Oskarra, de a fiú elfordította a fejét.

A tőzegvágó egyszer sem szólt hozzájuk, miközben a szekér lassan Edinburgh felé döcögött, ők pedig túl fáradtak voltak ahhoz, hogy beszélgessenek. Majdnem reggel lett, mire a szekér egy döccenéssel lefékezett a Princes Streeten. A Walter Scott-emlékmű az út túloldalán magasodott. A három gyerek leszállt. A kastély kísértetiesen lebegett a város fölött az esőben.

– Akkor legyen jó napotok, utazók! – kiáltotta le nekik erős skót akcentussal a férfi.

Komako, akinek a kapucni eltakarta az arcát, szótlanul felemelte a kezét köszönésképp. A férfi megrántotta a gyeplőt, és a szekér elgurult a kora reggeli félhomályban.

A szeneskocsik már a kiszállításokat intézték, a fázósan remegő szegények a kapualjakban aludtak, de a város szürkének, magányosnak és csöndesnek tűnt. Komako szemügyre vette a környéket, hátha megpillant egy nyilvános helyet, ami ilyenkor már nyitva van. Útba igazítást kellett kérniük. Tudták, hogy az Albany Gyertyakészítőt keresik, és Oskar határozottan állította, hogy a Grassmarketen van, bármerre is legyen az.

Még túl korán volt ahhoz, hogy a gyertyakészítő nyitva legyen. De ha megtalálják, akkor megvárhatják, hogy kinyisson.

Amikor elindultak, Oskar bicegett. Komako megállt, rátette a kezét a karjára.

– Lymenionnak nem lesz semmi baja. Te is tudod.

Oskar lebiggyesztette az ajkát, és sűrűn pislogott.

– A cipőmmel van valami, Ko. Fáj.

Ribs letérdelt elé az utca közepén, és felemelte a lábát.

– Egy szög van benne – közölte. – Menjünk át oda!

Átmentek az út túloldalán lévő parkba, leültek egy szilfa alatti padra. Ribs levette Oskarról a cipőt, beledugta az ujját, és tapogatózni kezdett benne. Azután felállt, rugdosni kezdte a páfrányokat és a gallyakat, amíg végül talált egy nagy követ. Visszament a padhoz az egyik kezében a cipővel, a másikban a kővel. Végül letette a cipőt a padra, és ütni kezdte a szöget.

Komako végignézte az egészet, azután felállt, és körbekémlelt az utcán.

– Szerintetek mit mondtak Berghastnak? – kérdezte halkan.

Ribs vágott egy grimaszt, vörös haja az arcához tapadt.

– Charlie és Marlowe? Semmit. Nem besúgók.

De Komako nem volt annyira biztos ebben.

– Berghastnak megvannak a módszerei arra, hogy kiderítse, amit meg akar tudni – mondta. – Emlékszel, hogy csokoládéval szedte ki belőled az igazságot, amikor beszöktél az éléskamrába?

Ribs abbahagyta a kalapálást, és kirázta a szeméből a vizes hajtincseket. Láthatóan próbált visszaemlékezni.

– Igen, de megérte – felelte vigyorogva.

– Miféle csokoládé? – kérdezte Oskar. – Én sohasem kaptam csokoládét.

Komako ujjai kivörösödtek a hidegben. A hóna alá dugta a kezét.

– Nagyon fáradtnak nézett ki az utóbbi időben. Mint aki túlhajszolta magát. Nem akarom még tovább terhelni, aggodalmat okozni neki.

Ribs vágott egy pofát.

– Szerintem a jó öreg Berghast tud vigyázni magára, Ko. Nem vagy az anyukája.

– Tudom – felelte Komako csendesen.

– Én nem bízom meg benne úgy, mint te. De nem fogja bántani Charlie-t és Mart. Mind ugyanazt akarjuk. Nem ellene dolgozunk. Oké?

Komako elgondolkodva harapdálta az ajkát.

– Egyébként meg – folytatta Ribs, de egy pillanatra elfordult, és köpött egyet a macskakövekre. – Felteszem, már tudja, hogy felmentünk a dolgozószobájába, és körbeszaglásztunk. Tudja, hogy átmentünk a Pókhoz. Seperc alatt összerakja a részleteket, és kitalálja, mire készülünk, mi jár a fejünkben, mit ettünk ebédre, talán azt is, hogy ízlett-e, és akarunk-e ilyet enni megint.

Rövid csend állt be. Továbbra is szakadt az eső.

– Azt biztosan nem tudja, hogy mit ebédeltünk – jegyezte meg Oskar.

Miután Oskar felvette a cipőjét, óvatosan felállt benne, és egy megkönnyebbült pillantást vetett Ribsre, átkeltek az úttesten, ahol már kezdett beindulni az élet. Átcikáztak a nyikorgó tengelyek és a vizet felcsapó paták között, majd körbenéztek, hogy kitől lehetne útba igazítást kérni a Grassmarket felé. Láttak fiatal ügyvédbojtárokat az esernyőjük alatt, üzlettulajdonosokat, akik kalapban és köpenyben áztak az esőben, viszont ezen a korai órán egyetlen nő sem járt az utcán. Lassan sétáltak, három apró alak egyforma köpenyben. Mivel Oskar volt a legfiatalabb, és érződött a lengyel akcentusa, Komako pedig egyértelműen külföldinek látszott, abban maradtak, hogy Ribs fog beszélni. Ribs rendkívül elégedett volt ezzel a döntéssel, megigazította borzas haját, megnyalta az egyik ujját, és lesimította a szemöldökét, mintha ez számított volna valamit. Elkezdte begyakorolni a kiművelt beszédstílust, vagy legalábbis amit annak gondolt.

– Bocsásson meg, kérem, de lenne olyan kedves, és megosztaná velem, hogy merrefelé találom a kiváló gyertyakészítő üzletét a Grassmarketen?

Ránézett Komakóra, hogy mit szól ehhez.

– Rémes volt – közölte Ko.

– Szerintem is – helyeselt Oskar.

De Ribs elvigyorodott, és kacsintott.

– Jobban tennétek, ha tisztelettudóbban beszélnétek velem, kedvesecskéim.

– Kedvesecskéim? Ilyet senki sem szokott mondani.

– Senki – erősítette meg Oskar.

Ekkor már egy kocsma csöpögő eresze alatt álltak egy forgalmas utcasarkon. Ribs tántoríthatatlan volt.

– Akkor sem ismernétek fel az illemet, ha leharapná az orrotokat – közölte vigyorogva. – Úgy beszélek, mint egy királynő.

Azzal belépett a füstös kocsmába, az ajtó becsukódott mögötte. Komako összedörzsölte a kezét, hogy felmelegedjen, s ekkor Oskar feje fölött megpillantott egy sötét egyenruhás rendőrt, aki elsétált mellettük. Egy pillanatra megakadt rajtuk a tekintete, de továbbment. Komako meglepetten vette észre, hogy hevesen kalapál a szíve.

Oskart azonban valami más aggasztotta.

– Nem kellett volna egy üzenetet hagynunk Miss Davenshaw-nak, hogy ne aggódjon értünk? – kérdezte.

– Nem lát, úgyhogy nem tudta volna elolvasni, Oskar – felelte Komako.

A fiú komoran bólintott.

– Tudom, de-de értesíthettük volna valahogy… Rossz belegondolni, hogy esetleg aggódik értünk.

Komakónak is rosszulesett ebbe belegondolni. Miss Davenshaw szigorú volt, de igazságos, és acélos kedvesség sugárzott belőle. Rátette a kezét Oskar vállára.

– Charlie és Marlowe ki fog találni valamit – nyugtatta a fiút. – Megmondják neki, hogy elmentünk valahová. Az összes holmink ott maradt, úgyhogy elég egyértelmű, hogy vissza fogunk menni.

– És ha Charlie és Marlowe sem lesz ott az óráján?

– Miért ne lennének ott?

Oskar szomorúan vállat vont.

Valaki felhorkant Komako válla mögött.

– Azt hiszi, hogy még mindig Berghastnál vannak, és együtt reggeliznek.

Komako megfordult. Ribs időközben kijött a kocsmából, és feltette a fejére a kapucnit.

– Nem hiszem azt – dünnyögte Oskar.

Komako az ajtó felé biccentett.

– Nos, mit tudtál meg?

– Először is azt szeretném közölni veletek, hogy el voltak ragadtatva a beszédstílusomtól – felelte színpadiasan Ribs. – Ifjú hölgynek szólítottak, és megkérdezték, hogy mit keresek ott kísérő nélkül. Azt feleltem, hogy a nevelőnőm odakint van, mert szereti a friss levegőt, és erre azt mondták, hogy…

– Ribs! – vágott a szavába Komako. – Mit tudtál meg a gyertyakészítőről?

Ribs vállat vont.

– Nem is hallottak róla.

– De azt biztosan tudták, hogy merre van a Grassmarket.

– Nos… azt nem volt alkalmam megkérdezni tőlük.

Komako ekkor megpillantotta a rendőrt, aki visszafordult, és feléjük tartott. A jól megtermett férfi macskaszerűnek és kegyetlennek látszott a félhomályban a fekete esőkabátjában, sűrű, homokszínű pofaszakállával. Úgy tűnt, kiszúrta őket, ezért Komako gyorsan megfogta Ribs és Oskar könyökét, és arrébb rángatta őket.

– El kell tűnnünk innen! – sziszegte.

A vállukkal utat törtek maguknak az egyre nagyobb tömegben, néha leléptek a járdáról a bokáig érő vízbe, hogy jobban elférjenek. Csavargás címén a rendőr azt tett velük, amit csak akart, és Komako tudta, hogy semmiképpen sem kerülhetnek összeütközésbe a törvénnyel. Nem futottak, de olyan gyorsan mentek, hogy néhány járókelő rosszalló pillantást vetett rájuk.

– Hé, ti hárman! – kiáltotta a rendőr.

A Hanover Street sarkán végül utolérte őket. Komako, Ribs és Oskar nekipréselte a hátát a fémkorlátnak az esőben. A férfi szemét alig lehetett látni. Föléjük hajolt, mogorva arcot vágott, és Komako hirtelen megrémült. Itt kevesebb járókelő mászkált, de az eső miatt nem tudta volna magához hívni a port, Ribs tetőtől talpig fel volt öltözve, ezért nem tudott láthatatlanná válni, Oskar húsgóleme pedig kilométerekre volt tőlük. Ugyanolyan tehetetlenné váltak, mint bármelyik hétköznapi gyerek.

Hogy lehettünk ilyen ostobák? – gondolta.

A rendőr belecsapott néhányszor a botjával a tenyerébe. Elzörgött mögöttük egy bérkocsi. A rendőr felpillantott, azután megint rájuk nézett.

– Nem csináltunk semmit – mondta Ribs. – Azt nem tiltja a törvény, hogy az ember elázzon.

– Ez igaz – hagyta rá a rendőr.

– Nos… akkor mi most elmennénk – vetette fel Komako.

De a termetes férfi elállta az útjukat. Komako látta a nyakában lógó sípot, és tudta, hogy csak akkor fognak elmenni, ha a rendőr megengedi. A férfi pofaszakálla hosszú volt, és ázott, mint a kutyaszőr, s amikor vágott egy grimaszt, csöpögni kezdett belőle a víz.

– Tudom, kik vagytok – mondta halkan. – Abból az intézetből jöttetek, fenn északon, igaz? A Cairndale-ből.

Komako tekintete ide-oda cikázott a rendőr és Ribs között.

– Nem – felelte gyorsan Ribs.

De a rendőr úgy tett, mintha nem hallotta volna meg.

– A feleségem húga friss élelmiszert szállított fel oda, úgy ám. Sokat mesélt nekünk azokról a gyerekekről. Azt mondta, nagyon magányos lehet a tó partján felnőni, ahol senki sincs rajtatok kívül. – Megbillentette a sapkája karimáját a botjával, lecsurgott róla a víz. – Nem kell ilyen rémült képet vágnotok. A köpenyetekről ismertelek fel benneteket. – A hímzett címer felé biccentett. – Itt a nagyvárosban kevesen ismerik, de azok, akik északról jöttek, jól tudják, mit jelent.

– Igen, uram – felelte udvariasan Komako. Annyira meglepődött, és össze volt zavarodva, hogy nem jutott más az eszébe.

Ribsnek azonban gyorsan forgott az agya. Kihúzta magát, és tetőtől talpig végigmérte a rendőrt.

– Egy üzletet keresünk, uram – mondta bátran. – Egy Mr. Albany nevű gyertyakészítőt. A Grassmarketen van az üzlete. Ajándékot szeretnénk venni a nevelőnőnknek.

– Egy gyertyakészítőtől? – kérdezte meglepetten a rendőr. – Egy vég szép szövet talán jobb ajándék lenne. Vagy vegyetek neki valamit a teaüzletben! Itt van a következő sarkon.

– Mr. Albany a nevelőnőnk közeli barátja, uram – felelte gyorsan Komako. – Annak az ajándéknak szentimentális okokból jobban örülne.

– Ó, értem! Rendben van. Nos… – A rendőr felemelte a fejét, és kinézett az utcára. – Lássuk csak! Nem ismerem Mr. Albany üzletét, de ha a Grassmarketen van, akkor a várhegy mögött kell lennie. Át kell mennetek a parkon keresztül az óvárosba, azután jobbra kell fordulnotok a Victoria Streeten, és azon kell végigmennetek egészen a West Portig. Jegyezzétek meg! Sok üzlet van arrafelé, és ha nem találjátok meg azt, akit kerestek, útba tudnak igazítani benneteket.

Komako megjegyezte a neveket. Victoria Street. West Port.

– Ezek szerint van pénzetek? Ettetek valamit?

Ribsnek felcsillant a szeme.

– Nos, még… – kezdte, de Komako gyorsan a szavába vágott:

– Semmire sincs szükségünk, uram, köszönjük. Reggeliztünk, mielőtt elindultunk.

A rendőr végigmérte.

– Rendben van – mondta végül.

Azután megbillentette a sapkáját, sarkon fordult, és elsétált, és közben vidáman lóbálta a botját.

De a gyerekek már éhesek voltak, ezért vásároltak egy egész papírzacskónyi kekszet a sötétzöld park sarkán álló mozgóárustól, és szótlanul gyalogoltak a magas fák alatt. Az apró kaviccsal felszórt utak csillogtak az esőben. A kastély középkori falai fölöttük lebegtek, az ágyúk körvonalát épphogy ki lehetett venni a párás időben. Az óváros mogorvább hangulatot árasztott, és az utcák is keskenyebbek voltak. Mire végre kiértek a Grassmarket tágas terére, mind a hárman elfáradtak, és kétségek gyötörték őket. A régi karámok tetején holló nagyságú varjak ültek, és Komako minden lépésnél érezte, hogy befolyik a lábujjai közé a víz.

– Miss Davenshaw nagyon dühös lesz ránk, amikor visszamegyünk – aggodalmaskodott Oskar.

Komako megnyugtatásképp rátette a kezét a karjára. A régi bitófa helyén álltak, és a lány körbenézett az esőben. Egy sikátor, néhány üzlet. Egy fekete ló elhúzott egy szekeret a félhomályban. És a sarki üzlet kirakatán nagy, dőlt betűkkel a következő szöveg állt:

ALBANY GYERTYAKÉSZÍTŐ

Kiváló Minőségű Gyertyák, Kanócok, Lámpások,

Tartósító Zsírok és Mindenféle Olajok.

Edward Albany, tulajdonos. Est. 1838.

A megfakult és lyukas piros ponyvatetőről a lépcsőre csöpögött a víz. A fedél nélküli hordóban isten tudja, milyen mocskos lé állt. A lépcső közepén egy patkány hevert, amit egy kalandvágyó macska kapott el, vagy megmérgezték. Az üzlet sötétnek, üresnek és barátságtalannak látszott. Hirtelen megfordította valaki a táblát, és már az állt rajta, hogy NYITVA. Egy sápadt arc kikukucskált az üveg mögül a térre, azután eltűnt.

Ribs elvigyorodott, és megigazította a kapucniját.

– Nos, kedvesecskéim, ne késlekedjünk! Látogassuk meg a drága jó Mr. Edwardot! – csicseregte felsőbb osztálybéli kiejtéssel.

Oskar vágott egy grimaszt.

– Ugye nem akarja megint begyakorolni, hogy mit fog mondani? – mormolta.

– Légy óvatos, Ribs! – figyelmeztette Komako. – Nem tudjuk, mi van odabent.

Ribs elvigyorodott.

– Én mindig óvatos vagyok.

– Ha látsz valamit, ami kapcsolatban lehet Brendannel vagy bármelyik eltűnt gyerekkel, azonnal gyere vissza, rendben?

Ribs kacsintott, azután színpadiasan megfordult, a köpenye lobogott körülötte, majd elindult az üzlet felé.

AZNAP REGGEL, PONTOSAN öt perccel kilenc óra után, Miss Davenshaw felállt az asztala mögül, lesimította a szoknyáit, átvágott a csöndes tantermen, és kilépett a folyosóra. Az udvarházban hűvös volt, a nyitott ablakokon keresztül beáramlott a nedves fű illata. A háta mögött lévő kandallóban lobogott a tűz.

Aznap reggel még nem látta az ifjú tehetségeket, sem Komakót, sem Charlie-t, sem senki mást, sem az étkezőben, sem a folyosókon, sem az udvaron. Habár a „látta" talán nem a megfelelő kifejezés, hisz Abigail születése óta vak volt. De mivel sohasem ajándékozták meg a látás képességével, nem is hiányzott neki, és megtanult olyan ügyesen és határozottan tájékozódni a saját, sötét világában, hogy sokszor a látókat is lepipálta. Adott a megjelenésére, a haja sohasem lógott a nyakára, minden tincs a helyén volt. Korán megtanulta, hogy ez nagyon fontos. Anglia középső részén született, egy vidéki birtokon, egy házvezetőnő törvénytelen gyermekeként, és a világtól elvonult lord, aki a birtokon élt, úgy döntött, hogy tanult nőt nevel belőle, talán kedvességből, talán könyörületességből, vagy kísérletezni akart vele. Abigail ezt már sohasem fogja megtudni. Amikor kicsi volt, a lord klasszikusokat olvasott fel neki, Shakespeare-t, Dantét és Homéroszt, később bevezette a tudományokba, még később pedig megismertette vele a filozófiát és a költészetet. Abigail megismerte a fénnyel és az anyaggal kapcsolatos elméleteket, a termodinamika új törvényeit. Nyelveket, zenét és táncot tanult, és ami a legfurcsább, vívni és bokszolni.

Nem a szemeddel kell látnod, gyermekem – mondogatta neki a lord. – A füleddel és a bőröddel kell hallanod, és azokat a képességeket kell használnod, amelyekkel Isten megajándékozott.

Abigailnek nagyszerű emlékezőtehetsége volt, szó szerint vissza tudta mondani a lordnak a leghosszabb bekezdéseket is, és a jótevőjét talán ez bátorította fel arra, hogy kitanítsa, így végül lassan művelt és intelligens fiatal nővé cseperedett. A mai napig nem tudta, hogyan talált rá dr. Berghast. Hat héttel a jótevője halála után kapott tőle egy levelet, és az anyja, aki addigra szintén megöregedett, meglepetten felolvasta neki. Úgy tűnt, a Cairndale Intézet értesült arról, hogy milyen kiváló oktatásban részesült, és állást ajánlott számára. Az intézetben lakó, különleges képességű gyerekeket kellett tanítania és nevelnie.

Miss Davenshaw sietős léptekkel végigment a folyosón, közben az ujjai hegyét finoman végighúzta a falon. Az ismerős dudorok és mélyedések elárulták neki, hol kell elkanyarodnia. Annyira kifinomultak voltak az érzékei, hogy érezte, amikor a levegő nyomása és hőmérséklete megváltozott, ezért tudta, mikor nyílik ki egy ajtó, és mikor közeledik felé valaki. A szobájában volt egy hosszú, nyírfából készült, simára csiszolt bot, amelyet a vak sorstársai arra használtak, hogy feltérképezzék az akadályokat, de Abigail ritkán vette kézbe, kizárólag akkor, amikor ismeretlen terepen járt.

Most elment érte.

Onnan egyenesen a lányok hálószobájához lépett. Megállt a szoba ajtajában, felemelte a fejét, és hallgatózott. A sajátságos csönd és a levegő mozgása alapján megállapította, hogy a szoba üres. Mozgatni kezdte a botot a levegőben, először kitapogatta Komako Onoe ágyát, azután Eleanor Ribbon rendetlenül bevetett fekhelyét. Esküdni mert volna, hogy egyik lány sem töltötte az éjszakát az ágyában. Óvatosan leült Komako ágyára, és benyúlt a párnája alá, de semmit sem talált.

Nos, ezek szerint a lányok tegnap éjszaka távoztak innen.

Le merte volna fogadni, hogy Oskar, Charlie és Marlowe is velük van, amin egy kicsit meglepődött, mert nem hitte volna, hogy Komako már meg mer bízni a két új fiúban. Azt megfigyelte, hogy Ribs hogyan viselkedik Charlie Ovid közelében, és tudta, hogy Oskar mindennél jobban vágyik egy barátra. De Komako makacs volt, független és óvatos. Abigail nem aggódott a biztonságuk miatt. Tudta, hogy valahogy kivágják magukat abból, amibe belekeveredtek, bármi is az.

Nos.

Felállt, megdörzsölte a kézfejét, és gondolkodott. Volt még egy lehetőség. Dr. Berghast. Még nem kérdezte ki az új fiúkat, és elképzelhető, hogy az összes gyereket felhívta a dolgozószobájába egy beszélgetésre.

Abigail ezután gyorsan lement a lépcsőn, majd átvágott az esős udvaron. Senkivel sem találkozott. Ritkán ment be abba a szárnyba, ahol Berghast és az idős tehetségek szobái sorakoztak, de ott is kiismerte magát. A legfelső emelet folyosóján, ahol Berghast dolgozószobája volt, rengeteg ajtó nyílt, ezért lassan haladt, végigtapogatta az összes kilincset.

Bekopogott dr. Berghast ajtaján, de nem kapott választ.

Lenyomta a kilincset, és amikor az ajtó kinyílt, óvatosan belépett. A levegőben pipafüst, szén és konyak fűszeres illata terjengett. Halványabban érezni lehetett a felrepedezett bőr, a tinta, a sár és a kő szagát. Ettől a szobától Abigail megborzongott.

– Jó napot! – kiáltotta határozottan. – Itt van, dr. Berghast?

De senki sem válaszolt, és a meleg levegő sem mozdult meg. Abigail nyelt egy nagyot, majd beljebb ment. Charlie és Marlowe jellegzetes illatát is megérezte, így biztosra vette, hogy a két fiú itt járt.

– Fiúk! – kiáltotta, azután a biztonság kedvéért: – Dr. Berghast! Miss Davenshaw vagyok, uram.

De a szoba üres volt. Abigail megállt a szőnyegen, a meleg levegő az arcát és a nyakát simogatta. A falakon és a padlón keresztül beszűrődtek a ház hangjai, a lakók mozgásának a zaja. Ekkor hideg légáramlatot érzett, óvatosan elindult felé. Egy ajtó előtt találta magát, ami résnyire nyitva maradt. Kitárta, bekiabált, hangja eltorzulva érkezett vissza. Ez alapján megállapította, hogy egy hosszú csigalépcső tetején áll. Összeráncolta a szemöldökét. Tudta, hogy olyasmibe botlott, amit nem lenne szabad bolygatnia. A tanítványaitól azt várná el, hogy forduljanak sarkon, és távozzanak. Ám ehelyett, mint egy meggondolatlan diák, elindult lefelé.

Lassan és halkan lépdelt, közben figyelmesen hallgatózott, de semmi sem ütötte meg a fülét. A lépcső egy kis előtérbe vezetett, a helyiség hátsó falán bezárt fémajtó volt. Abigail óvatosan megtapogatta, és elfogta a nyugtalanság. Erről a helyről még sohasem hallott. A Cairndale épülete több száz éves, és sok titkot őrzött. Csakúgy, mint Henry Berghast.

– Charles, Marlowe! – kiáltotta. – Odabent vagytok, fiúk?

Hallotta, hogy odabent valaki zihálva kapkodja a levegőt, és fémes csilingelés hallatszott, mintha láncok mozogtak volna.

– Ki van odabent? – kérdezte rémülten Abigail. – Válaszoljon! Segítségre van szüksége?

De az a valaki, aki odabent volt, hirtelen elnémult. Abigail arra gondolt, hogy a zihálás… furcsa volt, mintha nem embertől származott volna.

Miss Davenshaw lassan odahajolt az ajtóhoz a sötétségben, ami az ő világa volt, rászorította a fülét a hűvös fémre, és figyelmesen hallgatózott.

34

A VILÁG, AMELYBEN

MÉG TÖBB A KÖNNY

A HOLTAK VÁROSA NÉMA volt. Az áttetsző köd a háztetők fölött kavargott.

Charlie az erkélyen kuporgott észrevétlenül, és Jacob Marber lépteit hallgatta, aki lassan körbejárta a Szobát és Marlowe-t, mint egy macska. Charlie legszívesebben rávetette volna magát a szörnyetegre. Nála volt a kés, amit Berghasttól kaptak, hogy keresztül tudják vágni magukat az orzinon. Ráadásul öngyógyítóként nehezen sérült meg, és habár nem volt tisztában Jacob Marber erejével, eléggé biztosra vette, hogy rendbe fog jönni, bármi történjék is.

De nem mozdult meg, levegőt sem vett, csak a padlódeszkákon nyikorgó lépteket hallgatta. Nem tudta, mi készteti maradásra. Talán a félelem.

Várj egy kicsit! – mondogatta magának. – Várj!

Kikukucskált az ajtó mögül. Marlowe a szörnyeteget bámulta. A kesztyűt maga előtt szorongatta. Kihúzta magát, mint aki felkészült a harcra, s bár Charlie tudta, mire képes, a szörnyeteggel szemben védtelennek tűnt.

– Hát itt találtam rád – dünnyögte a férfi. – Minden hely közül pont itt. Kérlek, bocsáss meg! Még nem ismerjük egymást. Jacob Marber vagyok, szolgálatodra.

Ebből a szögből Charlie nem látta az arcát, csak a fekete haját és valamelyest a sűrű, fekete szakállát. Az egyik kezét az arcához emelte, mintha meg kellett volna tartania. Valami történt a bőrével; árnyak kúsztak az ujjai közt.

– Nem találtam volna rád, ha nem használod az… adottságodat múlt éjjel. Nyomokat hagy a világban, mint a vér a vízben. Rád támadtak a lelkek?

Marlowe egy pillanatra sem vette le a szemét Marberről. Charlie-nak már olyan erősen remegett a keze, hogy alig tudta ökölbe szorítani. Ha nem indul el hamarosan, ha nem megy át az orzinon, akkor valami rossz fog történni vele, ebben biztos volt.

– Furcsa ez a hely, ez a Szoba. Érzed? – folytatta Marber. – Ez a Szoba… védett. El van rejtve. Mi ketten meg tudjuk találni, és be tudunk lépni, de a draugr nem tud bejönni, és a lelkek sem. És természetesen dr. Berghast sem. – Elhallgatott, felvette a kalapját. A mumifikálódott test fölött állt. Halkan felnyögött, mintha fájt volna a sebe. – Szegény cimbora, azért jött ide, hogy menedékre leljen – mormolta. – Nocsak, mi lett a kezével?

Marlowe a háta mögé dugta a szerkezetet, de elkésett. Marber kinyújtotta a kezét, a fiú karja körül tekeregni kezdett a por, és kicsavarta a kezéből a tárgyat. Marber felvette a kesztyűt, alaposan megnézte, azután Charlie legnagyobb meglepetésére visszaadta Marlowe-nak.

– Ha jól sejtem, Berghast küldött el érte. Igazam van?

Miután Marlowe nem válaszolt, Marber folytatta a járkálást. Charlie észrevette, hogy a homloka tele van karmolásokkal, a kabátja elszakadt a vállánál, és sáros a nadrágja.

– Tudod, hogy mi ez? – kérdezte. – Tudod, mire képes, hogy Berghast mire akarja használni? Hát persze hogy nem. Ha tudnád, akkor nem vinnéd ki innen. De nem csak Berghast akarja megszerezni. Ő is megkért engem, hogy vigyem el neki.

A padló halkan nyikorgott a súlya alatt. Charlie kétségbeesetten törte a fejét, hogy mit tegyen. A meglepetés ereje az ő oldalán állt. Rávethetné magát Marberre, és kilökhetné a falon tátongó nyíláson. Talán. De vajon mekkora kárt tenne egy ilyen szörnyetegben a zuhanás?

– Dühös vagy rám, sőt azt is meg merem kockáztatni, hogy gyűlölsz – folytatta Marber. – A halálomat kívánod?

Charlie tudta, hogy már körbejárta a Szobát, és most felé fog fordulni. Nem mert kikukucskálni, nehogy Marber meglássa.

– Azt hiszed, hogy érted, miféle célért küzdesz, és mit képviselsz. Azt hiszed, hogy tudod, mi a szereped ebben az egészben. De tévedsz, gyermekem. Berghast nem az igazi apád.

– Tudom – suttogta Marlowe. – Elmondta nekem.

– Á! – Úgy tűnt, mintha Marber még mondani akart volna valamit, de meggondolta magát. Felsóhajtott, és letakarította a csizmája talpát egy ledőlt faldarabon. Amikor újra megszólalt, kedvesebb volt a hangja. – Mi ketten ismertük egymást. Nagyon régen. Mielőtt Marlowe-nak hívtak téged. Ezt is elmondta?

Charlie óvatosan bekukucskált. Marlowe dühösen bólogatott.

– Mit mondott még neked? Azt, hogy megöltem az anyádat, és téged is meg akartalak ölni?

– Igen.

– És hiszel neki?

– Maga megölte Mr. Coultont. Sok embert megölt.

– Néha muszáj, azért, hogy még többet megmentsünk. – Mogorván elhallgatott, elővett valamit a zsebéből, és forgatni kezdte az ujjai között. Egy kulcs volt, mintha ugyanabból a fekete fából faragták volna, mint a kesztyű lemezeit. – Nem öltem meg az anyádat, gyermekem, és téged sem akartalak megölni. Henry Berghast csinált szörnyeteget belőlem, el akart engem pusztítani. De nem az vagyok, aminek ő mond.

– Egy szavát sem hiszem – jelentette ki a fiú.

Marber arca megrándult.

– Nem számít, hogy hiszel-e nekem. Az igazság az igazság marad, akár tudnak róla, akár nem.

Marlowe felszegte az állát.

– Engem is meg fog ölni?

– Honnan szeded ezt a képtelen ötletet? Megölni…?

Marlowe felragyogott.

– Mindig csak azt akartam, hogy biztonságban legyél. – Jacob sajnálkozva felvonta a szemöldökét. – Ó, gyermekem, mivel tömték tele a fejed? Miket gondolsz rólam?

– Akkor mi történt New Yorkban? Amikor eljött értem és Alice-ért…

– Alice… – Egy darabig elmélyülten hallgatott. Lágyabb hangon folytatta. – Tudtam, hogy Berghast megtalált téged, valószínűleg a glifikus segítségével. Tudtam, hogy hozzá akarnak elvinni. Nem akartam bántani Alice Quicke-et, de nem hagyhattam, hogy odavigyen téged.

Marber szinte kedvesnek tűnt. Szinte.

Charlie hirtelen rádöbbent, hogy mit kell tennie. Charlie látta, Marber milyen óvatosan süllyeszti azt a fura kulcsot a kabátzsebébe. Talán most megcsinálhatná azt az áthajlást, amit Miss Davenshaw próbált megtanítani neki. Olyan messzire nyúlhatna, hogy elérje ennek a nyomorult gazembernek a zsebét.

Lehunyta a szemét, egyenletesen lélegzett, ahogy mondták neki. De a félelem vagy a magány állandóan befurakodott a tudatába, elterelte a figyelmét, és amikor kinyitotta a szemét, semmi sem változott meg.

Nem tudta megcsinálni.

Marber megsimogatta a szakállát, gondosan kikerülte az arcán tátongó sebet. Azután összekulcsolta a kezét a háta mögött, megfordult, és a romos falon keresztül kinézett a városra meg a szürke ködre. Charlie zakatoló szívvel húzódott hátrébb.

– Hosszú éveket töltöttem itt – mondta Jacob halkan. – Csapdába estem, és megtanultam ezen a helyen élni. Jobban ismerem, mint bármelyik élőlény, mégis alig tudok róla valamit. Te azt el sem képzelheted, milyen érzés volt. Tudtam, hogy létezik egy ajtó, egy orzin, de nem használhattam. Berghast bezárta előttem.

– Mert elárulta őt. Megérdemelte.

– Hm. – Marber talpa alatt ropogott a törmelék. – Fiatal voltam, amikor a draugr eljött hozzám. Felajánlotta nekem, hogy áthoz ebbe a világba, hogy megkereshessek… valakit, és segíthessek neki. A draugrnak is szüksége volt a segítségemre.

Charlie ekkor megpillantott egy fémrudat az erkély szélén. Lassan, halkan kinyújtotta érte a kezét, és magához vette. Hosszú volt, és vékony, de az egyik vége hegyes. Erősen megmarkolta a rudat és a kést, amit a másik kezében szorongatott.

– Az ikertestvérem meghalt, még gyerekkorunkban. A draugr azt mondta, hogy viszontláthatom őt, és segíthetek neki ebben a világban. Ha elég erős leszek, akkor talán vissza is vihetem magammal. Becsapott engem. Éveken keresztül vándoroltam ebben a városban, a fivéremet kerestem a lelkek között. Számodra úgy néz ki, mint London, igaz? Számomra olyan, mint Bécs. – Összevonta a szemöldökét. – Magányos voltam, és furcsa lettem, mert egyetlen élő emberrel sem tudtam beszélni. A draugr volt az egyetlen társaságom. Gyakran meglátogatott, és… közel kerültünk egymáshoz, a bizalmába fogadott. Akkor értettem meg, hogy mennyire gyűlöli az élők világát, és mennyire mohón fel akarja falni a tehetségeket. Ez emésztette fel.

– És megtalálta a fivérét?

– Igen. De az már nem Bertolt volt, többé nem.

Marlowe hallgatott.

– A bátyám háromszor látogatott meg engem ebben a világban – folytatta Jacob. – Az orzin pereménél ültem, és azért fohászkodtam, hogy nyíljon ki. Berghastnak csak annyit kellett volna megtennie, hogy átenged minket. Akkor minden másképp alakul. De nem tette meg, a fivérem emléke pedig elhalványult. Aztán már túl késő lett.

– Ezért gyűlöli őt?

– Az embert megváltoztatja ez a hely – mondta Jacob. – A magány, a teljes elszigeteltség. Egy nap a draugr is elment. Akkor már tényleg teljesen egyedül maradtam. Összetörten, tele félelemmel. Elhatároztam, hogy megkeresem, mert senkim sem volt rajta kívül. És hosszú idő elteltével végül megtaláltam a folyóparton, egy alagútban. Egy gyerek is volt nála, aki embernek látszott, de nem ember volt, hanem a sajátja, a draugr gyereke. És a draugr gyönyörű volt, és félelmetes, éreztem a benne lakozó erőt és haragot. Attól a csecsemőtől még erősebb lett. És abban a pillanatban megértettem, hogy miféle szörnyűségekre képes, és rájöttem, hogy az a csecsemő nem maradhat életben. – Marber zihálva kapkodta a levegőt, és az oldalára szorította a kezét. – Nem maradhatott életben…

Charlie érezte, hogy a fejébe tolul a vér. Tudta, mi következik, mielőtt még Marber megszólalt volna.

– Elloptam a csecsemőt, és meg akartam ölni. De képtelen voltam rá, Marlowe. Nem tudtam megtenni. Viszont azzal is tisztában voltam, micsoda borzalmas élet, rettenetes sors vár arra a gyerekre, és ezt a gondolatot nem bírtam elviselni. Ezért elvittem őt oda, ahová a draugr nem követhetett: az orzinhoz, amit Berghast bezárt előttem. Könyörögtem a glifikusnak, hogy engedjen át bennünket. Te voltál az a gyerek, Marlowe.

– Nem – suttogta a kisfiú.

– Ezért vagy más, mint a többiek, és ezért vadászik rád a draugr. Ő az anyád.

– Maga hazudik! – üvöltötte Marlowe. – Ez hazugság!

– De ez még nem jelenti azt, hogy olyan vagy, mint ő – tette hozzá Jacob halk, bánatos hangon. – Szabadon eldöntheted, hogy mi akarsz lenni, és mivé akarsz válni.

Charlie megint kilesett. Marlowe-t rázta a remegés, látta rajta, hogy legszívesebben elszaladna. De nem mozdult. Charlie hirtelen rájött, miért: ő sem akarta magára hagyni a barátját.

– Amikor Berghast erőszakkal elvett téged tőlem, túl gyönge voltam, mert túl sok időt töltöttem ebben a világban – folytatta Marber. – Túl hamar mentem vissza érted, még nem voltam elég erős. El akartalak rejteni valahol, ahol Berghast és a draugr sohasem talál rád, ahol esélyt kapsz egy jó, boldog életre. De kudarcot vallottam. És ez többé nem fordulhat elő.

Marber hangjából őszinte megbánás áradt, mintha nem akarta volna, hogy megtörténjen az, ami történni fog. Hirtelen fekete lett a szeme, mint a tinta, még a szemfehérje is eltűnt a feketeség alatt. Lassan feltűrte a kabátja ujját. A kezén és az alkarján sötét minták mozogtak a bőre alatt.

– Itt olyanok vagyunk, mint az istenek, Marlowe – mondta, és az arcán lévő seb mögül kivillantak a fogai. – Itt sokkal, sokkal erősebb a tehetségünk. Érzed? Ennek a világnak nem tetszik, érzi, hogy nem tartozunk ide. Ezért van az, hogy a mi fajtánk nem tud elég sokáig itt maradni ahhoz, hogy megtanulja hasznosítani a képességét. De te itt tudsz maradni, mert te más vagy.

– Nem vagyok! Nem vagyok!

Marber nem szállt vitába vele. Mozdulatlanná dermedt, és hallgatózott.

– Már közel van. Indulnom kell.

– Kicsoda? Ki van közel? – kiáltotta Marlowe.

De Marber már széttárta az ujjait, és furcsa, titokzatos mozdulatokat tett velük a levegőben. Egy hosszú, vékony kötél, ami porból állt, mégis szilárdnak tűnt, Marlowe felé kígyózott, rátekeredett, és gúzsba kötötte.

Charlie erősen markolta a kést és a fémrudat remegő kezében. Szédelgett, elgyengült, alig kapott levegőt. Csak arra várt, hogy Marber néhány lépéssel közelebb jöjjön.

De a szörnyeteg ekkor újra megszólalt, és Charlie mozdulatlanná dermedt.

– Itt biztonságban leszel, gyermekem. A draugr itt nem fog rád találni.

– Várjon! Mit csinál? Hagyja abba! – Marlowe megpróbált kiszabadulni a porkötél fogságából. – Hová megy?

– Elcsalom tőled. Utána megkeresem Henry Berghastot.

– Miért? Őt is meg fogja ölni?

Marber bólintott.

– A draugrt kellene megölnie – mondta dühösen Marlowe. – Ha valóban nem rossz ember, akkor ezt kellene tennie.

Marber egy darabig hallgatott. Csillogott a szeme, és szomorúság áradt belőle.

– Igen – mondta halkan. – De a draugr és én… mi össze vagyunk kötve egymással. Mindketten függünk a másiktól. Nem lenne olyan… egyszerű megölni. – Lehalkította a hangját. – Légy óvatos, gyermekem! Ebben a világban tűnt el az Első Tehetség. Az ereje még itt van, érzem. És Henry Berghast is érzi.

Marlowe már nem erőlködött, csak döbbenten meredt rá.

– Akkor?

– Akkor, mit gondolsz, minek kell Berghastnak ez a kesztyű?

– Hogy megállítsa a draugrt.

Marber lehajtotta a fejét, mélyet lélegzett, majd felnézett.

– Itt nem eshet bántódásod. Visszajövök érted.

Charlie hallotta Marber távolodó lépteinek dübörgését a furcsa ház lépcsőjén. Kisvártatva feltűnt sötét alakja a ködben, ahogy sietős léptekkel átvágott a téren. Azután a fehér fáról levált egy másik alak, és gyorsan csatlakozott Marberhez, mint egy kutya. Charlie felismerte azt a lényt a mozgásáról, és megborzongott.

Bent, a padlástérben Marlowe az egyik falnak támasztotta a hátát, szemben a mumifikálódott tehetséggel. A karja rászorult a törzsére, a lába is össze volt kötözve. A csuklója már kivörösödött ott, ahol a kötél szorította. Charlie letérdelt mellé, és megpróbálta kideríteni, hol vannak a csomók.

Marlowe nem nézett rá.

– Hallottad, mit mondott?

– Ezzel majd később foglalkozunk, Mar. Először is ki kell szabadulnod innen.

– Meg fogja ölni dr. Berghastot.

– Legalábbis megpróbálja. Maradj nyugton!

De Charlie keze már annyira remegett, hogy alig tudta megfogni a kötelet. Puha volt, majdnem csúszós, ugyanakkor szilárd és erős, s úgy tekeredett rá a kisfiú karjára, csuklójára és lábára, mint egy élőlény csápja.

Odakint a köd tovakúszott, benne a tekergőző lelkekkel.

– Nem vagyok szörnyeteg, Charlie – suttogta Marlowe alig hallhatóan.

Aztán kitört belőle a sírás. Charlie az inge ujjával szárította fel a fiú könnyeit.

– Ne hallgass rá, Mar! Ne hagyd, hogy ostobaságokkal tömje tele a fejed!

– Nem akarok az lenni… aminek mondott.

– Nem vagy az.

Marlowe megint felzokogott.

– Hé, nézz rám! – mondta Charlie. – És Brynttel mi lesz?

A kisfiú felpillantott.

– Brynttel?

– Ő mondta neked, hogy az a családunk, amit mi választunk magunknak. Akkor tedd ezt, Mar! Válassz!

Marlowe szomorúan lehajtotta a fejét.

– Brynt tévedett.

– Nem tévedett, ezt te is tudod – tiltakozott hevesen Charlie. – Egyáltalán nem tévedett. Most pedig hadd szedjem le rólad ezeket az átkozott köteleket! Nem értem, miért vannak még itt. Miért nem tűntek el? Ha… meg tudnám… mozdítani őket…

Nyögött és izzadt az erőlködéstől. De a köteleket nem lehetett szétszakítani, sem meglazítani, mert nem kötelek voltak. Hogyan bogozzon ki valamit, aminek se eleje, se vége, és nincsenek rajta csomók? Ránézett Marlowe-ra, és látta az arcán, ő is kételkedik abban, hogy sikerülni fog. Gyorsan elfordította a fejét. A gyerek jogosan félt.

– Ez így nem jó, Charlie – suttogta a kisfiú. – Nézd meg a kezed!

Ahogy Charlie felemelte a kezét a kísérteties fényben, borzasztóan remegett. Foltok jelentek meg rajta, kifakult.

– El kell menned innen. Nem maradhatsz itt. Ki kell jutnod. Muszáj.

– Mi lesz, ha Marber visszajön, és te itt leszel egyedül, megkötözve?

De Marlowe egyenesen a szemébe nézett, és bólogatott kócos kobakjával, azzal a felnőttes komolyságával. Charlie tudta, hogy igaza van. Vissza kell mennie az orzinon keresztül. Marlowe itt nem veszi hasznát, ha egyre betegebb lesz. Talán itt valóban nem esik bántódása. Nem eshet baja. Charlie lehajtotta a fejét.

– Visszajövök érted – mondta halkan.

Felvette a különös kesztyűt a puha padlóról. Már-már hallani vélt egy hangot, olyan volt, mint a halk, alig hallható muzsika; a kesztyűből jött. Fájdalom hasított az ujjába, melyen az anyja gyűrűjét viselte. Betette a kesztyűt a zsákba.

– Tudod, merre kell menni? – kérdezte Marlowe.

Charlie tudta. A térképre sem volt szüksége. Megkeresi a folyót, azután a székesegyház kupoláját, azután a Nickel Streetet és a halott lépcsőket, melyek az orzinhoz vezetnek. Rohanni fog, egyszer sem áll meg, és visszajön Marlowe-ért, mielőtt valami baja esik. Ezt fogja tenni. Imbolyogva odabotladozott az ajtóhoz, vetett egy utolsó pillantást a fekete kötelekbe csavart kisfiúra, azután megtörölte a szemét a kézfejével, lerohant a lépcsőn, és futásnak eredt. A zsák az oldalát verdeste.

35

GŐZ ÉS VAS

ALICE, VÉRESEN ÉS RÉMÜLTEN, de valahogy csak kicipelte Mrs. Harrogate-et a felszínre.

A draugr már rég elmenekült Coultonnal együtt, és a levegőben tátongó nyílás összezárult.

Alice magával vonszolta az asszonyt, a lámpás haldokló fénye eltorzította az árnyékukat a füstben. A fekete por fojtogató volt a sötétségben. Mrs. Harrogate lába hosszú, sötét csíkokat húzott maga után a porban. Alice visszament a lámpásért, azután előreszaladt, óvatosan letette, és odahúzta az özvegyet. Így, szakaszosan, eljutottak az alagút nyirkos, mocskos bejáratáig, a csapóajtóig és az élők világáig.

Talán öt méterre lehettek tőle, amikor a lámpás kialudt, és Alice, akinek a sebeiből folyt a vér, izzadt, és sípolva vette a levegőt, otthagyta, és továbbcipelte Harrogate-et. A kulcsboszorkány egész idő alatt mellette maradt, a fehér mancsa szinte világított a sötétben. A csapóajtó résén keresztül beszűrödött a fény. Alice magára hagyta a halkan nyöszörgő Harrogate-et, s mivel a plafon magasan volt, lábujjhegyre állt, és meglökte az ajtót, ami hála istennek megmozdult, vagyis nem pakoltak rá semmit. Alice nyögdécselve felhúzta magát a raktárba.

Hallotta, hogy valamivel távolabb férfiak mozognak, már megkezdték a munkát. Körbenézett, hátha talál valamit, amivel a felszínre segítheti az özvegyet, esetleg egy kötelet, és hirtelen megpillantott egy létrát.

Miközben grimaszolva felhúzta Harrogate-et az alagútból, arra gondolt, hogy mennyire reménytelennek tűnik most minden. Jacob Marber megszökött a draugr segítségével, és lehet, hogy Marber egy iszonyúan erős szörnyeteg volt, de a draugr még rajta is túltett. Amikor a draugr üvölteni kezdett, Alice megismerte a félelmet, ami korábban elkerülte. Coultonból, a szerencsétlen Frank Coultonból vérszívó lett. Nem emlékezett Alice-re, sem saját magára. És ami még ennél is rosszabb, mindannyian köddé váltak, eltűntek egy átjárón keresztül, márpedig ha így tudnak közlekedni, akkor hogyan lehet megtalálni, sarokba szorítani és elpusztítani őket? Csak egyetlen fegyverük maradt, a kulcsboszorkány, és Marber elvitte az egyik kulcsot. Ez a lény hamarosan nem fogja követni Alice utasításait, magukra hagyja őket, vagy ellenük fordul, vagy mindkettő. Harrogate félt tőle, és Alice időközben megtanulta, hogy ha az özvegy fél, akkor neki is félnie kell. Eszébe jutott, hogy azok a szörnyetegek Charlie-ra és Marlowe-ra vadásznak, és dühösen megrázta a fejét. Semmit sem tehetett.

Egy darabig a csapóajtónál ült, és mélyeket lélegzett. Mrs. Harrogate valamikor elvesztette az eszméletét, és Alice arra gondolt, hogy talán így a legjobb. Végül felállt, valahogyan felküzdötte Harrogate-et a vállára, és miközben a macska a bokája körül tekergett, átbotladozott a csikorgó-dübörgő raktáron. Egy véres és sáros nő, aki egy élettelen testet cipel.

A férfiak keze megállt a levegőben, miközben felcsavarták a hajóköteleket, vagy egymásra pakolták a hordókat, és megbámulták. A pokolba velük! Alice összepréselte az ajkát, és elbicegett mellettük, ki a raktárudvarra, onnan pedig a szürke és ködös, kora reggeli forgalomba.

Az első bérkocsi a külsejük miatt nem vette fel őket, a második nem volt hajlanó elvinni a macskát. A harmadik ócska volt, és piszkos, emellett dupla árat kért, de elvitte őket a Nickel Street West 23.-ig. Alice kiszállt, és nem vett tudomást a fuvarosuk rosszalló tekintetéről. A férfi hátralökte a kalapját, és megszívta az orrát, mint aki azt feltételezi, hogy a két nő egész éjjel ivott, sőt még ki tudja, mit tett. Nem ajánlotta fel Alice-nek a segítségét. A nyomozó átcipelte az özvegyet a vaskapun.

A ház sötét és néma volt. A kulcsboszorkány megszaglászta az egyik asztal lábát, azután kiszaladt a folyosóra. Az ajtó nyitva állt. A kitömött vaddisznófej háborítatlanul lógott a függönykarnis fölött. Alice várt egy kicsit, hallgatózott, azután bevitte Harrogate-et, és befektette az ágyába. Ezek után egy mosdótálban megmosta az arcát és a haját, majd lement az utcára. A Blackfriars hídnál talált egy utcaseprőt, adott a reszkető kölyöknek két shillinget, és megmondta neki, hogy szerezzen egy orvost, amilyen gyorsan csak lehet. Az orra elé dugott még egy érmét, s közölte vele, hogy ezt akkor fogja megkapni, miután az orvos megérkezett.

Azután bement a panzióba, összeszedte a szobából a holmijukat, rendezte a számlát, és átcipelt mindent a lakásba.

Hasogatott a feje, az ízületei bedagadtak, és nagyon fájt az oldala. A földszinten várta a doktort. Az orvos egy idős, ír férfi volt, aki hangosan zihált a lépcsőzéstől. Leült Harrogate mellé, elővette a zsebóráját, megmérte a nő pulzusát, felhúzta a szemhéját, azután összevonta a szemöldökét. Megtapogatta Mrs. Harrogate térdét, és óvatosan megmozgatta a lábát a csípőjénél. Az utcaseprő a bejárati ajtóban állt piszkosan és tágra nyílt szemmel, a harmadik shillinget a markában szorongatta.

– Leesett a lóról – füllentette Alice. – Nem érzi a lábát.

– Jó nagyot eshetett – dünnyögte az orvos, és megdörzsölte a pofaszakállát. – És ezek a karmolások?

– Faágak. A parkban történt a baleset.

Az orvos lecsippentett egy dohánymorzsát a nyelvéről, azután levette a szemüvegét, és felsóhajtott.

– Nem fog újra járni – közölte tárgyilagosan. – Sajnálom. – Elővett a táskájából egy orvosságosüveget. – A fájdalomra – mondta.

Alice-nek addigra kiapadtak a könnyei. Rettenetesen kimerült volt, és nem tudta, mit tegyen. Idegen volt tőle ez az érzés, és utálta. Amikor Harrogate magához tért, beadta neki a gyógyszert, azután az özvegy feje visszazuhant a párnára, és megint elaludt. Alice lemosta az arcáról és a nyakáról a vért meg a piszkot, utána magára hagyta. Az utolsó estén, amit ebben a házban töltött, Coulton még életben volt, és Alice egész éjjel a fotelben virrasztott az ablak előtt, az alvó Charlie és Marlowe arcát nézte. Ezek a gondolatok is kínozták, és nem tudta, mit kezdjen velük.

A kulcsboszorkány egész nap mellette volt, nekidörgölőzött a bokájának, beleugrott az ölébe, és dorombolt. Alice megsimogatta a szőrét, megvakargatta a füle tövét, elnézegette a hosszú, vékony macskát a négy aranyszín szemével. De amikor eszébe jutott az a soklábú, tomboló lény, melyet a föld alatti teremben látott, megborzongott.

– Mi vagy te? – dünnyögte, miközben simogatta. – Tudod, hogy Margaret fél tőled? Komolyan beszélek. Talán nekem is félnem kellene, igaz? Mit fogunk tenni, kis barátom? Hogy fogjuk megállítani Marbert? Már csak az egyik hajlító van nálam. – Kinézett az ablakon keresztül a sárgás ködbe. – Margaret azt mondta, hogy furcsán fogsz viselkedni, ha nem zárunk vissza.

Csak magában dünnyögött halkan, de váratlanul meghallott valamit, egy hangot, ami a tudatából érkezett. Amikor belecsapott a felismerés, éles fájdalmat érzett, és felvillant előtte egy vörös árnyalatú kép. Én, én, én. Az Alice fejében lévő hang lágy volt, makacs és tiszta. Miután elhallgatott, Alice hirtelen megértette, nem csupán azt, hogy a kulcsboszorkányt valóban fogságban tartották a hajlítók, mint egy halat az akvárium, ahogy Margaret elmagyarázta, de ez helytelen dolog volt, és a szerencsétlen teremtés nem akart fogságban élni. Szabad akart lenni.

A keze megállt a levegőben, és döbbenten meredt a macskára.

– Mi… mi volt ez? Te voltál? – suttogta. – Hozzám beszélsz?

A macska megrázta az egyik fülét, és dorombolt.

Alice felpattant, a kulcsboszorkány leugrott az öléből, és elsétált a dívány végébe. Égnek meredt a farka.

Ez nem lehet – gondolta Alice. – Ez képtelenség!

Másnap Alice bezárta a macskát az utcai szobába, és egyedül ment ki a sűrű ködbe. Még korán volt, a gázlámpák világítottak, az elmosódott alakok sietősen lépdeltek. Alice két taligakerékkel és egy fekete táskával tért vissza, amelyben asztalosszerszámok voltak. A kerekek abroncsa vasból készült, a küllőik pedig tölgyfából. Miután Alice lepakolt, felfordított az egyik félreeső hálószobában egy magas háttámlájú széket, és méricskélni, fűrészelni és kalapálni kezdett. Az egyszerű, fizikai munka lefoglalta. A keze még mindig be volt dagadva, és sebek borították, amiket akkor szerzett, amikor Coulton megtámadta, de a fájdalom nem hátráltatta. Felrémlett neki valami a gyerekkorából, amikor a vallási közösségben lakott, Bent Knee Hollow-ban. Volt ott egy nagyon idős nő, aki már nem tudott járni, ezért vasárnaponként beültették egy párnákkal és takarókkal kibélelt talicskába, és úgy tolták ki a hatalmas tűzhöz, hogy ő is élvezhesse. Ez jutott az eszébe, és közben szegény Mrs. Harrogate-re gondolt, aki nyomorék lett. Jó érzés volt egyszerű munkát végezni, aminek látszott a vége.

Miután elkészítette a tengelyt, megerősítette az ülőrészt, majd felrakta a kerekeket a megfelelő magasságba, megfordította a széket, és készített rá egy stabil tolórudat is. Végül párnákat illesztett az ülőrészre és a háttámlára, hátrált egy lépést, és megszemlélte a művét.

Egy kerekeken guruló szék.

MRS. HARROGATE NEM KÉRT az együttérzésből. Dühösen ébredt az összepiszkított ágyneműjében, és Alice-nek át kellett öltöztetnie, meg kellett mosdatnia, miközben az özvegy fenyegető pillantásokat vetett rá, és undorral küzdött ellene. Megkérdezte Alice-től, hogy mi történt a kulcsboszorkánnyal (semmi); mi lett Jacobbal és a draugrral (semmi); illetve Alice értesítette-e már a Cairndale-t az eseményekről (még nem). Az ír orvos diagnózisa nem érdekelte. Tisztában volt az állapotával.

– Azonnal cselekednünk kell, mielőtt Jacob és a lény megelőz bennünket – közölte, miközben Alice ide-oda forgatta az ágyban, hogy kicserélje az ágyneműjét. – Láttam valamit álmomban. A glifikust. Jacob következtetése, attól tartok, helyes. Ha pedig a glifikus tényleg haldoklik, akkor az orzin szét fog hasadni, és a draugr átjön.

Alice megborzongott.

– Ne álljon ott tátott szájjal! – förmedt rá Harrogate, és ülő helyzetbe tornázta magát. – Hozzon nekem tollat és papírt! Írok egy üzenetet, fel kell vinnie a tetőre. A galambdúcban vannak a… postagalambjaim. Ezek csontmadarak, Miss Quicke. Tudja, hogy néznek ki, látott már egyet a Cairndale-ben. Az egyik elviszi az üzenetet dr. Berghastnak.

Mivel Alice nem mozdult, az özvegy elhallgatott, és a nyomozó arcát fürkészte, valódi figyelemmel fordult felé. Azután az anyajegye elé kapta a kezét.

– Ó! – dünnyögte. – Ez meg mi? Maga elvesztette a reményt?

Alice szégyenkezve hallgatott. Akárhányszor lehunyta a szemét, azt a hatalmas, üvöltő lényt, azt a draugrt látta maga előtt.

– Tisztázzunk valamit, Miss Quicke! – mondta Mrs. Harrogate. – Amit érdemes megtenni, az sohasem egyszerű. Csak akkor fogunk győzni, ha most nem adjuk fel. Ugye nem akarja feladni?

– És ha mégis? – kérdezte keserűen Alice. Nem gondolta egészen komolyan, ugyanakkor a csalódottság, a bűntudat és a kudarc érzése meglepő erővel tört felszínre benne. – Nézzen ránk, Margaret! Mit tehetünk ezek után azért, hogy megállítsuk Marbert? Az intézet közelében fog várakozni. A glifikus maga szerint is haldoklik. Vagyis a draugr nemsokára… – Itt elakadt, és megborzongott. – Maga pedig még egy átkozott ágytálat sem tud használni.

– Ó, ezek szerint már lerohanták az intézetet? – Harrogate szeme szikrákat szórt.

– Lehet. Lehet, hogy Marber azon a kibaszott lyukon keresztül egyenesen benézett Berghast retyójába.

– Nem oda ment.

– Maga szerint.

– Marber megsebesült, Miss Quicke. Időre lesz szüksége ahhoz, hogy rendbe jöjjön, és erőt gyűjtsön. És a draugrnak is. Sokat veszített az erejéből, amikor kinyitotta azt az átjárót.

– Ne tegyen úgy, mintha pontosan tudná, hogy miről beszél! Fogalma sincs az egészről.

– Á, szóval így állunk.

Alice képtelen volt megálljt parancsolni magának.

– Azt se tudja, az a lény valójában micsoda – kiabálta –, sem azt, hogy mi mindenre képes!

Harrogate egy darabig szótlanul méregette Alice-t.

– Azt hittem, magát keményebb fából faragták – mondta végül halkan. – Coultonnak legalábbis ez volt a véleménye.

Alice elpirult. Elszivárgott belőle a harag, már csak szégyellte magát, ingerült és fáradt lett.

– Nos, látja, mire ment vele – morogta.

– Üljön le! – parancsolt rá Mrs. Harrogate.

Alice kelletlenül engedelmeskedett.

– Ennek még nincs vége, Miss Quicke. Akármit is hisz Jacob, Mr. Thorpe egyelőre nem halt meg. Sokkal szívósabb, mint a többiek. Dr. Berghast tisztában van az állapotával, és feltételezem, van terve arra az esetre, ha bekövetkezik a legrosszabb. – Alice-re szegezte acélos tekintetét. – A maga Marlowe-ját még megmenthetjük, és az ifjú Charles Ovidot is. De ha úgy döntünk, hogy semmit sem teszünk, akkor valóban vége lesz, és csakugyan kudarcot vallottunk.

– De túl erősek. Mit tehetünk?

– Ki kell találnunk valamit – felelte Mrs. Harrogate. – Ezt tehetjük. – Ránézett az ablak melletti sarokban álló kerekesszékre, amit Alice készített. – Kezdhetnénk például azzal, hogy beleteszünk engem abba a… szerkentyűbe. Pakoljon össze mind a kettőnknek egy bőröndöt! Elmegyünk egy gyorsvonattal Skóciába.

Alice a tapétára vetülő árnyékokat figyelte, azután ránézett Harrogate-re. Értelmetlennek tűnt az egész. Még ha időben oda is érnének… Abban a pillanatban a kulcsboszorkány beosont a résnyire nyitott ajtón, odasétált az ágyhoz, könnyedén felugrott, azután összegömbölyödött a paplanon, és mosakodni kezdett.

– Ezt a lényt is magunkkal visszük – jelentette ki Mrs. Harrogate.

Alice vágott egy grimaszt.

– Beszélt… beszélt hozzám. Tegnap este. Megmutatta nekem, hogy a kulcsok… fogságban tartották, és fájdalmat okoztak neki. Megérdemli a szabadságot, Margaret. Szenved.

– Beszélt magához? – Harrogate lebiggyesztette az ajkát. – Érdekes. Csak a hajlítók tudják irányítani, Miss Quicke, és csak azok tudnak gondoskodni a biztonságunkról. Ezt ne felejtse el! Azok alkotják a ketrecét. Maga szabadon akar engedni egy vadállatot? Minél hosszabb ideig marad közöttünk, annál kevésbé tudjuk irányítani.

A macska felemelte a fejét, és megrázta az egyik fülét. Ásított egyet.

– Természetesen hall minket. – Harrogate Alice szemébe nézett. Komor és aggodalmas volt a tekintete. – Maga is látta, hogy mire képes. Vissza kell szereznünk azt a kulcsot.

– Különben mi lesz?

Mrs. Harrogate nem válaszolt, de Alice így is megértette. Különben el kell pusztítaniuk. Ennek ellenére helytelenítette a dolgot. Amikor ránézett a kulcsboszorkányra, nem kegyetlenséget látott, hanem méltóságot. Vajon nem érdemli meg, hogy a saját természete szerint éljen, és visszatérjen az őt megillető helyre?

De Harrogate még nem végzett.

– Nem ez az egyetlen problémánk. Mivel Marbernél van a másik hajlító, a kulcsboszorkány nem tudja megtámadni. Biztonságban van.

Alice próbálta ezt feldolgozni. Úgy érezte, a rossz hírek sohasem fogynak el.

– Jacob nem fogja kivárni, amíg a glifikus meghal – tette még hozzá halkan Margaret. – Meg akarja gyorsítani a folyamatot, Miss Quicke. Azaz megölni a glifikust.

– De hát nem tud bejutni a Cairndale-be, amíg a glifikus…

– Waltert fogja felhasználni.

Alice csak pislogott.

– A másik vérszívót? De hogyan?

– Walter az intézetben van.

Alice megdörzsölte az arcát, próbált kiigazodni a hallottakon.

– Walter meghalt, Margaret. Még a vonaton…

– Sajnos nem. Berghast fogságban tartja az intézetben. A támadás után megtalálták eszméletlenül a sínek mellett, és Berghast inasa elvitte a Cairndale-be, hogy… kikérdezzék. – Harrogate tekintete elkomorult az undortól. – Azt hittük, hogy ez a helyes döntés. De tévedtünk. Walter azért van ott, mert Jacob azt akarja, hogy ott legyen. És ha Walter kiszabadul, és megöli a glifikust…

Alice megnedvesítette az ajkát.

– Akkor az a szörnyeteg be tud jutni.

Margaret bólintott.

– Bármi bejuthat.

A kulcsboszorkány dorombolva felnézett négy sárga szemével.

MÉLYEN A CAIRNDALE ALATT Walter Laster lassan nekihátrált a falnak a nyirkos sötétségben, a láncai csörögtek. Fázott, nagyon fázott. Valahol a szoba túlsó végében állt az asztal, azon pedig a kék színű tálka, benne az ópiummal. Mindig jól bánt az ő Jacobjával, nem igaz? Szerette őt, nem igaz?

Ó, de Jacob nem hagyta magára, nem. Jacob a barátja…

Megfoghatatlanul telt az idő. Fénytelen nappalok és éjszakák. Néha az ajtó kattant egyet, elcsúszott a retesz, azután a keskeny fénycsík egyre szélesebb lett, és belépett a magas, szótlan férfi, a szolga. Hogy is hívják…? Bailey… Fenyegetően méregette Waltert, és Walter nyöszörgött és könyörgött. Kérem, kérem, ne üssön meg újra, kérem! Azután megint a sötétség és az ajtó. A kattanás, a retesz, a lámpás fénye, ami egyre szélesebb lett, és Bailey visszatért, talán vizet és húst hozott neki.

De az a másik, az a doktor, akinek fehér szakálla volt, és ijesztő tekintete, és úgy tett, mintha kedves lenne, Henry Berghast, igen… ő nem jött. És Walter várt. A levegő halkan zúgott az erőszaktól, a kövek enyhén remegtek, és Walter úgy érzékelte az orzint, mintha egy mohó élőlény lett volna.

Walter, Walter…

– Mi vagyunk Walter – suttogta. Szomorúság lakozott a szívében. A nyelvét végighúzta hegyes fogain.

Jacob ide fog jönni, Walter. Hamarosan elérkezik az idő…

Walter ilyenkor nyüszíteni kezdett, és megrángatta a csuklójára erősített láncokat, mintha a hangok látták és hallották volna, s kétségbeesetten megrázta a fejét.

– De nem tudjuk megtenni, hogyan lennénk képesek rá, nézzetek ránk…!

Azonban a levegő csak zúgott, és a hangok nem hallgattak el.

Walter, Walter, kicsi Walter – suttogták. – Jacob már közel van. Keresd meg a glifikust, Walter! Keresd meg a glifikust, keresd meg a glifikust, keresd meg a…!

36

AZ ALKIMISTA IGAZSÁGA

KOMAKO VÉGIGNÉZTE, AHOGY Ribs a nehéz köpenyében átsétál a járdacölöpök között az utca túloldalára, és belép az üzletbe. Becsukódott mögötte az ajtó. Az üzlet sötét volt, a vizes kirakatok eltorzítva tükrözték vissza az utcát. Oskar szipogott, és aggodalmasan ráncolta a szemöldökét.

Eltelt öt perc.

Tíz.

– Rendben – szólalt meg Komako. – Menjünk be érte!

– Nem kellene megvárnunk, amíg kijön? – kérdezte Oskar. – Nem ebben állapodtunk meg?

Komako letörölte a vizet az arcáról.

– Ki eszelte ki ezt a tervet?

– Te?

– Én. És ha inkább egyedül szeretnél idekint várakozni…

– Nem – vágta rá Oskar.

A GYERTYAKÉSZÍTŐ ÜZLETE csöndes volt, és sötét. A kirakatokra belülről korom tapadt, ezért csak gyengén, halványan szűrődött be rajtuk a fény. Az ajtó egy csilingelő hang kíséretében becsukódott. Komako megvárta, amíg hozzászokik a szeme a sötétséghez.

A levegő nehéznek, egészségtelennek tűnt. A faggyú és az olajok bűze csípte az orrát, és egy kellemetlenebb szagot is érzett, ami talán lúg lehetett. Az ajtó mellett ipari gyertyák voltak feltornyozva, és lepecsételt, lezárt faládákat is látott. Komako óvatosan előrébb lépett, közben lehúzta a kesztyűjét.

A keskeny, sarki üzletben a pult egészen hátul helyezkedett el. Komako pillantását végigfuttatta az alacsony plafonon, amelyet az évek alatt befolyt víz foltokban barnára festett. A falakon kissé ferdén gázlámpák lógtak. Amikor Komako szeme hozzászokott a sötétséghez, elindult a keskeny folyosón, melyet bádog- és üvegedényekkel meg különböző vékonyságú madzagokkal zsúfolt polcok szegélyeztek. Hallotta, hogy Oskar követi, mert a fiú vizes cipője halkan nyikorgott. Az üzlet hátsó részében két hang vitatkozott egymással.

Egyik sem Ribs hangja volt, hanem egy idős férfié és egy idős nőé, akik talán házasok lehettek. A nő elégedetlennek és sértődöttnek tűnt. Komako lehajtott fejjel közeledett feléjük, ám hirtelen megpillantott valamit az egyik polc alatt, mire mozdulatlanná dermedt. Egy vizes köpeny gondosan összehajtva, valamint egy egyszerű, szürke ruha, egy alsónemű és egy pár átázott cipő.

Oskar odalépett Komako mellé, és megcsóválta a fejét.

– Levetkőzött, Ko – suttogta. – Ribs levetkőzött, és láthatatlanná vált.

– Nagyszerű!

Komako bosszúsan arra gondolt, Oskarnak talán az a különleges képessége, hogy állandóan nyilvánvaló tényeket közöl. De ha Ribs levetkőzött, akkor egyrészt bárhol lehetett, másrészt, nyilván látott vagy hallott valamit, ami óvatosságra intette. Tehát neki és Oskarnak is óvatosnak kell lennie.

– Hé, ti ketten!

Komako felpillantott. Egy idős nő meredt rá, bőrkötényben, a haja zsebkendővel volt hátrakötve. A beszédje alapján angolnak tűnt, nem skótnak. Egyik ráncos kezében fakanalat szorongatott. A másik keze hiányzott.

– Miért osontatok be az üzletbe?

– Nem osontunk be – felelte higgadtan Komako.

Levette a fejéről a kapucnit, és Oskar követte a példáját.

– Nézd csak, Edward! – kiáltotta a nő. – Egy ázsiai lány.

Elnézett Komakóék válla fölött, és amikor a lány megfordult, észrevette, hogy a folyosó túlsó végén egy nagydarab, idős férfi állja el az útjukat. Ingujjban volt, a szakálla borzas, és a szája körül elszíneződött a dohánytól. Szőrös csuklója feketéllett a kosztól.

– És angolul beszél! – folytatta a nő.

– Hm – morogta a férfi.

Miután Komako meghallotta a férfi nevét, nem vett tudomást a nőről.

– Mr. Edward Albany? – kérdezte. – Maga az, uram?

– Hm – morogta újra a férfi, és gyanakvóan összevonta a szemöldökét.

– Magát keressük, uram. A Cairndale Intézetből jöttünk. Hallott már róla?

A férfi kifejezéstelen arccal meredt rá, ezért Komako a nő felé fordult, de mintha ő is arra várt volna, hogy mondjon még valamit.

– Folytasd! – nógatta a nő. – Mi van az intézettel?

– Nem szokott gyertyákat szállítani az intézetbe, uram? – kérdezte Komako, és hirtelen elbizonytalanodott.

Edward Albany vetett egy tanácstalan pillantást a nőre, azután megrázta a fejét. Komako észrevette, hogy a kora ellenére gyerekesnek tűnik. A férfi drótkarikákat tartott a kezében, felakasztotta őket az egyik polcon lévő kampóra, majd megint leakasztotta őket, vállat vont, és átcsoszogott az üzlet másik részébe. Komako azután is hallotta a szuszogását, hogy eltűnt a polcok mögött.

Oskar lesütötte a szemét, és vetett egy kérdő pillantást Komakóra. Ribs nem adott magáról életjelet.

– Szóval mire van szükségetek? – kérdezte a nő, átvéve a beszélgetés fonalát. – Kiszállításra? Sok helyre szállítunk ki gyertyákat, de csak a város határain belül. Ketten visszük az üzletet, és már nem bírjuk úgy a munkát, mint régen. Mit is mondtatok, honnan jöttetek?

Közelebb ment hozzájuk, Komako érezte a belőle áradó faggyú- és lúgszagot. Az ép kezén egészen a csuklójáig szét volt marva és elszíneződött a bőr, a másik keze helyén lévő csonk pedig nyersnek látszott, mint a hús. A szemfehérjét sárgára színezte a kor vagy a rossz táplálkozás vagy valamiféle betegség, és a szeme sarka folyamatosan könnyezett. Komako azonnal rájött, hogy tévedett. Ez a nő nem azért beszélt mogorván, mert nem volt kedves. A szegénység és a nehéz élet tette.

– Bőrig áztatok – dünnyögte a nő. – Összevizezitek a padlót.

Komako bólintott.

– Igen, asszonyom.

– Gyertek, gyertek! Mrs. Ficke vagyok. Fel kell melegednetek. Hátul van egy kályha, ami úgy ontja a meleget, mint egy igásló. Neked mi a neved, kölyök? – kérdezte Oskartól.

– Oskar, asszonyom.

Komako kezdett megnyugodni.

– Mond magának valamit az a név, hogy Henry Berghast, Mrs. Ficke? Miatta vagyunk itt.

Az idős nő elgondolkodva kopogtatni kezdte az állát a fakanállal.

– Berghast, Berghast… – mormolta, azután felcsillant a szeme. – Igen, azt hiszem.

Komako beletörölte a kezét a kötényébe.

– Ezek szerint ismeri?

Mrs. Ficke arca egy pillanatra elkomorult.

– Fehér szakálla van, és pokolian jóképű? – Bólintott. – De elég heves a természete. Azt hiszem, ismerem.

Komako azt még nem találta ki, mit mondjon ezután. Elképzelte, hogy belopóznak ide, talán hallgatóznak kicsit… de azt nem, hogy találkoznak a tulajdonossal vagy cégvezetővel, vagy ilyesmi, ráadásul hogy az ennyire… segítőkész lesz.

– Azért vagyunk itt, Mrs. Ficke – vágott bele –, mert kéthetente kiszállítanak neki valamit. És, ühm, a kocsi néha utasokat is felvesz. Ide küldtek minket. Kérdéseink vannak.

– Ide küldtek? Az én boltomba? Kicsoda, kedveském?

– Ez egy kicsit bonyolult.

– Mint a dolgok általában, ez nem vitás. De előbb árulj el nekem valamit! – Ravaszul elmosolyodott. – Henry tudja, hogy a védencei megszöktek, és beleütik az orrukat az ő dolgába?

Az idős nő egy szemvillanás erejéig elnézett balra, de Komako számára ez is elegendő figyelmeztetés volt. Sarkon fordult, és magához húzta a port.

De Edward Albany már fölöttük állt, és egy nehéz bunkósbotot szorongatott az egyik kezében. Ezután minden nagyon gyorsan történt. Albany levert a polcról pár üveget, miközben lecsapott. Oskar felkiáltott. Komako magához hívta a port, de már elkésett. A férfi megint lesújtott. Komako fejébe éles fájdalom hasított, felakadt a szeme, és hirtelen minden elsötétült, csönd lett, és elmúlt a fájdalom.

A LÁTHATATLAN RIBS CSÖNDBEN végignézte a pult mögül, ahogy a barátait leütik. Nem próbált meg közelebb menni hozzájuk, még akkor sem, amikor a vén gyertyakészítő odament az ajtóhoz, gyorsan bezárta, és átfordította a táblát a ZÁRVA feliratra. Mivel mozgalmas éjszakája volt, és egy szemhunyásnyit sem aludt, megerőltető volt a számára, hogy láthatatlan maradjon. A bőre fájdalmasan bizsergett. Néha halkan felnyüszített, de uralta a kínt. Most az volt a legfontosabb, hogy csöndben legyen.

Igazság szerint bosszantotta Komako türelmetlensége, és a nő ravasz kérdései is. Lehet, hogy ostoba ötlet volt beszökni Edinburghba, hogy kiderítsék, miben sántikál Berghast. Ezt talán közölnie kellett volna Komakóval. A pokolba is, hiszen megmondta neki! De sohasem hallgat rá senki.

És lehet, hogy a barátai most ezért fognak meghalni.

Ribs halkan osont be az üzletbe, megmarkolta a csengőt, amikor becsukta maga mögött az ajtót, azután lassan elindult a folyosón. Ekkor meghallotta a két öreg hangját, ezért gyorsan lekuporodott, és hallgatózott, s szinte azonnal meghallotta a Cairndale nevét. Ezek után hangtalanul levetkőzött, szárazra törölte a haját az alsóneműjével, és elrejtette a ruháit. Megvárta, amíg bizseregni kezd a bőre, és a teste helyén csak por és fény marad. Mindig megszédült, amikor lenézett a kezére meg a lábára, és semmit sem látott; ilyenkor egy pillanatig úgy érezte, mintha zuhanna. De ez a pillanat szokás szerint elmúlt. Amint kitisztult a feje, közelebb osont a két öreghez, hogy jobban hallja őket.

Az idős nő, akinek az egyik keze hiányzott, a kiszállításokról beszélt. A szavai alapján aznap este is volt egy fuvarjuk, és a nő figyelmeztette a férfit, hogy ezekre a ládákra fokozottan ügyeljen. Úgy tűnt, hogy a szokásosnál törékenyebb és értékesebb holmik vannak bennük. A férfi némán, komoran bólogatott, és ekkor a nő mondott valami érdekeset.

– Közeleg az idő – pusmogta. – Az a szerencsétlen glifikus nem húzza már sokáig, és nincs más megoldás. Méhviasszal nem tapaszthatod be a léket a hajón, az uram mindig ezt mondta. És ami odafönn van, az méhviasz, vagy még annál is gyatrább. Szerintem Henry Berghast nem fogja tovább halogatni a dolgot.

Az idős nő hirtelen elhallgatott, és felnézett besárgult szemével. Ribs visszatartotta a lélegzetét. Épp felé bámult, mintha látta volna őt.

De abban a pillanatban kinyílt az ajtó, és amikor Ribs hátranézett a válla fölött, megpillantotta Komakót és Oskart, akik becsöpögtek az üzletbe.

És most leütötték ezeket a tökfilkókat! Ribs bosszúsan csikorgatta a fogát. De legnagyobb meglepetésére Mrs. Ficke és Mr. Albany rendkívül óvatosan bánt velük, gondosan ügyeltek arra, hogy ne verjék be a fejüket a polcokba, miközben a pincébe vezető lépcső felé cipelték őket. Bármi is folyt itt, Mrs. Ficke a jelek szerint nem akart ártani nekik.

Legalábbis egyelőre.

Az üzlet hátsó részéből rozoga lépcső vezetett fel az emeletre, és Ribs gyorsan odaszaladt. Az öregasszony azt mondta, odafönn. Komakót és Oskart meg kell menteni, ez biztos, de miután megmentette őket, nem lesz alkalma körbenézni, ezért úgy döntött, hogy először ezt intézi el.

Óvatosan felment a lépcsőn, és szorosan a fal mellett haladt, hogy a lépcsőfokok ne nyikorogjanak.

AMIKOR KOMAKO KINYITOTTA a szemét, sötétséget látott. Lüktetett a feje, és amikor megmozdult, rájött, hogy összekötözték a kezeit, és kiforgatták a zsebeit. Oskar mellette hevert, szintén megkötözve. Egy rosszul megvilágított pince hideg, nyirkos padlóján feküdtek.

– Ó, magához tért! Nagyszerű!

Mrs. Ficke a sötétben mozgott, pakolászott, és elrúgott az útból ezt-azt. Komako számára csikorgósnak és tompának tűnt a hangja.

Önkéntelenül felnyögött, és megrázta a fejét, hogy kitisztuljon.

– Ez Edward műve – mondta Mrs. Ficke. – Elnézést a fejed miatt. Edward nincs tisztában az erejével. De az ember sohasem lehet elég óvatos. Egy pillanat, mindjárt végzek ezzel…

Ekkor valószínűleg megtalálta, amit keresett, mert elhallgatott, majd egy pillanattal később világosság gyúlt a pincében. Komako körbenézett.

Egy laboratóriumban voltak. A falak mellett fémcsövek futottak végig, folyadék mozgott bennük, és a helyiség két sarkában álló kályhákon bugyborékolva főtt valami. A könyvespolc meghajlott a vastag kötetek súlya alatt. Nem messze a lánytól, egy hosszú fateknőben több száz fehér bogár nyüzsgött egymáson. A ládákat és a hordókat beterítette a por, a hátsó fal melletti üvegedényekben pedig halott dolgok úsztak. A pince közepén hosszú asztal állt, Mrs. Ficke azon dolgozott. Elpakolta az útból a tégelyeket meg a könyveket, és valamiféle főzetet készített. A csuklója végén lévő csonkra felerősített egy furcsa szerkezetet, egy fémkampót, aminek fogaskerekek és emelők által mozgatott karmai voltak. A szerkentyűt csatok és bőrszíjak tartották a helyén, a szíjak a nő vállára és mellkasára tekeredtek. Az asszony nagyon ügyesen használta: meg tudta vele fogni a tégelyeket és a dobozokat, sőt a fedeles üvegek csatját is ki tudta vele nyitni. Komako csak bámulta.

Oskar megmozdult, felemelte a fejét, és miközben rémülten körbenézett, lassan megértette, hogy miféle helyzetbe kerültek.

– Ko?

– Semmi baj – suttogta Komako. – Jól vagyunk.

– Helló, Oskar! – mondta kedvesen Mrs. Ficke. – Elnézést a kötelek miatt.

– Mit fog tenni velünk? – kérdezte Komako.

– Tenni?

– Bántani fog minket?

Mrs. Ficke elfintorodott.

– Ó, gyermekem! Szó sincs róla.

– Nem hiszek magának.

– Az már a te dolgod.

A nő folytatta a munkát. Beleöntött egy port a mérleg serpenyőjébe, és gondosan lemérte.

– Bizonyítsa be! – követelte Komako. – Oldozzon el minket!

Mrs. Ficke megajándékozta egy leereszkedő mosollyal, de nem oldozta el. A fejük fölött nyikorogni kezdett a padló. Valószínűleg Edward sétált el fölöttük. A deszkák közül kihulló por csillogott a lámpás fényében.

– Te valószínűleg Komako vagy, a porműves, igaz? – kérdezte Mrs. Ficke.

A lány meglepetten pislogott.

– Tudja, hogy kik vagyunk?

– Jobban, mint hinnéd. És a te barátod hol van, Oskar? A húsgólem. Hogy is hívják?

Oskar dühösen meredt a nőre.

– Ide fog jönni értem, és annak csúnya vége lesz.

– Elhiszem. Nagyon érdekes teremtmény. Hát Eleanor hol van?

– Elment segítségért.

– Szerintem nem. – Mrs. Ficke körbenézett a sötétben. – Szerintem itt van velünk. Ugye itt vagy, Eleanor? Remélem, nem készülsz semmiféle ostobaságra!

A sötétségből nem érkezett válasz. Komako nem érezte Ribs közelségét, de ez már többször előfordult. Féltette a barátját, ugyanakkor úgy gondolta, hogy bárhol jobb helyen van, mint itt.

– Nem számít – mondta Mrs. Ficke. – Válaszokat kerestek? Henry sohasem kedvelt engem túlságosan, de nem hiszem, hogy ideküldené a védenceit azért, hogy… figyelmeztessen. Éppen ezért valószínűnek tartom, hogy önszántatokból jöttetek ide. Miért szöktetek ki az intézetből? Vagy kifejezetten… kerestek valamit?

Komako megnedvesítette az ajkát. Érezte a jeges fájdalmat a csuklójában, és hangosan felszisszent, amikor a por kavarogni kezdett az ujjai körül. Ha ez a nő valóban olyan sokat tudott, mint ahogy állította, akkor azt is tudnia kellett, hogy a kötelek nem sokat érnek Komako tehetségével szemben.

Mrs. Ficke rosszallóan csettintett a nyelvével.

– Erre semmi szükség, Komako, és nem is veszed hasznát, ha valóban válaszokat kerestek.

A nő megfogta az ép kezével az egyik lombikot, megkerülte az asztalt, és sötét port szórt Oskar és Komako köré. Komako kezéből hirtelen elillant a fájdalom, a por lehullott a padlóra, és már nem tudta használni a tehetségét.

– Mi…

– Ez a por eltompít benneteket. Az én találmányom. Egy csontboszorka adta az ötletet, sok évvel ezelőtt. Nem tart sokáig a hatása, de lehetővé teszi, hogy egy darabig udvariasan viselkedjünk egymással.

A nő visszament a hosszú asztalhoz, arrébb tett néhány tégelyt és üveget, s vetett egy pillantást a füstölgő folyadékra. Az asztal mellett régi könyvek hevertek egymáson, a lámpás a kupac tetején világított.

– Attól féltek, hogy bántani akarlak benneteket. De mi nem vagyunk ellenségek. A mi fajtánknak össze kell tartania. Ráadásul Henry úgyis meg fog büntetni benneteket, amikor visszamentek az intézetbe.

– A mi fajtánknak?

– Én is olyan vagyok, mint ti. Vagy legalábbis olyan voltam. Látom, most meglepődtél.

Amikor Komako rájött, hogy az arckifejezése elárulta, lehajtotta a fejét, hogy a haja eltakarja az arcát.

– A számkivetettek közé tartozom. Hallottál már rólunk? Gondolom, nem sokat. Ó, az én időmben sem beszéltek erről! – Mrs. Ficke a homlokát ráncolta. – Néhány tehetség elveszíti a képességét, amikor felnő. Senki sem tudja, hogy ez miért van. Egyszerűen… elkopik. És amikor ez bekövetkezik, a Cairndale-ben az a szokás… pontosabban Henrynek az a szokása, hogy udvariasan felkérik az illetőt a távozásra.

– Elküldték – suttogta Oskar.

– Dr. Berghast sosem csinálna ilyet – jelentette ki Komako gyorsan, határozottan.

Mrs. Ficke felemelte a fejét a lámpafényben, és halkan megkérdezte:

– Ilyen jól ismered őt?

– Azóta egyedül van – suttogta Oskar Komakónak. – El tudod képzelni…

– Dehogyis, fiacskám – mondta a nő Oskarnak. – Nem kell sajnálnod engem. Nagyon érdekes életem volt. Újabb és újabb kísérletek, és mindig van mit tanulnom. – Rámutatott a körülöttük lévő pincére. – Nem túl fényűző, és nem egy kiváló egyetem, ezzel tiszában vagyok. De az enyém. A Királyi Akadémián nőket amúgy sem látnak szívesen. És őket nem is érdekelné az, ami engem érdekel. Ott az ő gondolkodásmódjukat kellene követnem, így viszont épp ennek az ellenkezőjét tehetem. Olyasmiket tanulmányozok, amiknek nem is kellene létezniük.

Komako összevonta a szemöldökét.

– Igen. Mint a gyertyák.

– Alkímia, kedvesem. Ez a tudás sokkal régebbi a tudománynál, és sokkal bölcsebb. A tudósok félnek attól, amire rájöttünk. Tizenkilenc éves voltam, amikor Henry elküldött. Nem vette hasznomat, legalábbis ő így gondolta.

– De most szüksége van magára.

– Igen, hasznossá tettem magamat – felelte csillogó szemmel a nő.

– A glifikussal kapcsolatban.

– Pontosan. A tinktúráim – mormolta az asszony. – Én tartom életben ilyen hosszan. Okos kis veréb vagy te. De ennél sokkal többet tettem.

A csomók Komako csuklójába vájtak. Oskarra nézett a lámpafényben. A fiú rémülettől elkerekedett szemmel bámult az asszonyra.

– Hogy mondta? – suttogta Komako, és előre félt a választól. – Mit tett még?

RIBS MEGÁLLT A LÉPCSŐ TETEJÉN. Az üzlet néma volt alatta. Hallotta, ahogy az eső a tetőt veri, de a hang távolról érkezett. Óvatosan elindult.

Az emeleten félhomály fogadta, egyetlen lámpa sem világított. Ribs egy folyosón találta magát, ami olyan hosszú volt, mint maga az épület, és a végében lévő ablak az utcára nézett, de valamikor régen befalazták. Az a kevéske fény a jobb oldali falon lévő, kicsi és magas ablakokon keresztül szűrődött be, a bal oldali falon pedig ajtók sorakoztak, mint egy panzióban, és mindegyik be volt csukva.

Ekkor a legközelebbi ajtó mögül meghallott egy furcsa hangot. Mintha egy kölyökmacska nyivákolt volna. Lenyomta a kilincset, de az ajtó nem nyílt ki, ezért rászorította a fülét. A nyávogás elhallgatott, azután folytatódott.

Összesen hét ajtó volt, mindegyik zárva. A többi ajtó mögül semmit sem hallott, kivéve az utolsó előttit. Onnan kaparászás hallatszódott, mintha egy apró állat ásott volna.

Ribs tanácstalanul megfordult. Ekkor meghallotta, hogy valaki elindul felfelé a lépcsőn.

A nagydarab fickó volt az, Edward Albany. Egy ládát tartott heges kezében, és a ládában csilingelt valami. Letérdelt, óvatosan letette a ládát a földre, és kivett belőle egy tálat, amiben valami gusztustalan lé lötyögött, meg egy piszkos ivócsészét. Azután kinyitotta egy kulccsal az első ajtót, és bement.

Ribs sietős léptekkel végigment a folyosón. A torkában dobogott a szíve. Az orrát megcsapta a mosdatlan test szaga. Megállt az ajtóban, és megpróbálta értelmezni a látványt.

Egy apró, sötét szoba, az ablaka bedeszkázva. A deszkák rései között beszűrődött a fény, és csíkokban rávetült a padlóra. Ribs megpillantott egy kis ágyat meg egy ruhásládát. A sarokban rongyos alak kuporgott remegve, és halkan sírt. Edward Albany letette a tálat és a csészét az ajtó előtt, azután bement a szobába, és a gyerek fölé hajolt.

De Ribs hirtelen rájött, hogy az mégsem egy gyerek. Puha volt, torz formájú, és felemelte az egyik görbe karját, amikor Albany leguggolt mellé. Úgy nézett ki, mintha ágak és gyökerek nőnének ki a hátából, a köpenyét is ezekhez igazították. A férfi átölelte, ringatni kezdte, és gügyögött neki, mire a lény lassan abbahagyta a sírást. A gyökérszerű nyúlványok gyöngéden körülfonták Albany karját és csuklóját. Úgy tűnt, hogy a lény nem tud járni, csak vonszolja magát a földön. Egy idő után Albany könnyedén felemelte, odavitte az apró ágyhoz, és lefektette. Azután levett a polcról egy könyvet, és olvasni kezdett. Ekkor az a lény felemelte a fejét, mozgott a szája, mintha mondani akart volna valamit, és Ribsnek hirtelen elszorult a torka, mert felismerte.

A vonásai szinte a felismerhetetlenségig eltorzultak. Az orra ferde volt, a szeme mélyen ült az üregében, de ő volt az, Ribs ismerte ezt az arcot. Számtalanszor látta az elmúlt hat évben a folyosókon, az étkezőben, a mezőn.

Brendan volt az, az egyik eltűnt gyerek, aki gyufaszálakból megépítette a Cairndale makettjét.

Edward Albany békésen olvasott Brendannek, egyik nagy, sebhelyes kezével a fiú haját simogatta. Az a haj fehér volt, és mintha csak a feje egyik oldalán nőtt volna ki. Ribs belenézett a ládába, és látta, hogy még hat tál és hat csésze van benne, azután az ajtókra pillantott, és világossá vált számára a helyzet.

ODALENT A PINCÉBEN Komako megdörzsölte a csuklóját, közelebb húzódott Oskarhoz, és Mrs. Ficke-t figyelte, aki a hosszú asztalnál dolgozott. A nő gyors volt, és ravasz. Látszott rajta, hogy mondani akart még valamit, de visszatartotta.

A levegőben furcsa, égett szag terjengett.

– Rajta, bökje ki! – nógatta Komako feszülten. – Miért segít az intézetnek, ha elküldték onnan? Miért dolgozik dr. Berghastnak, ha nem kedveli őt?

– Kedvelem? – A nő arcán átsuhant egy mosoly. – Ennek semmi köze ahhoz, hogy kedvelem-e, vagy sem.

– Elmehetne innen. Londonba, Amerikába, akárhová. Nem lenne muszáj itt maradnia és… gyógyszereket készítenie neki.

Mrs. Ficke felhorkant.

– Ennyi idősen még minden olyan egyszerűnek tűnik. Emlékszem erre. De semmi sem egyszerű, amibe időt fektettél, ami mögött árulás és bűnbocsánat van. Úgymond… tartozom Henrynek, és bárhogy igyekszem, képtelen leszek visszafizetni neki teljes egészében. – Egy pillanatra lehajtotta a fejét, azután felnézett. A fogaskerekek zizegtek a műkezében. – Edward az öcsém, és Henry megmentette az életét. A tartozást mindig vissza kell fizetni, akár vérrel is, ha muszáj.

– Vé-vérrel? – hebegte Oskar.

Komako érezte, hogy az arcába szökik a vér.

– Sajnálom – mondta halkan. – Mi történt?

A nő vállat vont.

– Jól teszitek, hogy gyanakodtok, madárkáim. – Mrs. Ficke kidugta halovány nyelvét, mintha a levegőt ízlelgetné. – Valamikor én is ilyen voltam. De most beszéljünk nyíltan. Az eltűnt gyerekek miatt jöttetek, igaz? Ne hazudjatok nekem!

Oskar szóra nyitotta a száját, de meggondolta magát, és becsukta.

Komako kirázta a haját az arcából.

– Hol vannak?

– Sokkal nagyobb dolgokról van itt szó, mint azt ti el tudjátok képzelni – mormolta az asszony. – Azt hiszitek, egy oroszlánra vadásztok. Valójában az egész dzsungel rátok feni a fogát.

Mrs. Ficke elhallgatott, az árnyakra meredt a pince falán, azután úgy tűnt, döntésre jutott. Odament hozzájuk, és eloldozta a kötelékeiket. Oskar felült, és megdörzsölte a csuklóját. Komako repedezett bőrét égette a fájdalom, óvatosan megmozgatta a kezét.

– Eleanor! – kiáltotta a nő. – Lehoztam a ruháidat. A sarokban lévő hordó mögött vannak. Megtennéd, hogy felöltözöl, és csatlakozol hozzánk?

Komako elmosolyodott. Azt remélte, hogy Ribs nagyon messzire van tőlük, és segítséget keres. De legnagyobb meglepetésére a lány néhány másodpercen belül megszólalt.

– Láttam őket – suttogta dühtől remegő hangon.

– Miről beszélsz?

A hordó mögött Ribs testet öltött. Piszkos volt az arca, a haja tincsekben lógott le a vállára. Már fel is öltözött. Lassan átvágott a pincén, és megállt a barátai mellett. Először Komakóra vetett egy szigorú pillantást, majd Mrs. Ficke-re irányította minden dühét.

– Brendanről és a többiekről.

Az idős asszony mozdulatlanná dermedt. Kampós végű keze a láng fölött maradt, gyorsan elrántotta. Pislogott néhányat, és összevonta a szemöldökét.

– Nem lett volna szabad felmenned – mondta végül.

– Mit tettek velük? – vonta kérdőre Ribs. Már majdnem kiabált. – Ha dr. Berghast megtudja…

– Ha dr. Berghast megtudja.

– Ha elmondom neki, mit műveltek…

– Ha elmondod neki.

– Ezt rohadtul meg fogják bánni. – Ribs keze ökölbe szorult, és fenyegetően az asszony felé lépett.

Mrs. Ficke-nek azonban arcizma sem rándult.

– Jaj, madárkám, te tényleg nem érted ezt az egészet – közölte szánakozva. – Amit odafent láttál, az Henry műve, nem az enyém.

– A büdös francot! – ordította Ribs.

Komako megfogta és hátrébb húzta a barátját.

– Mi folyik itt, Ribs?

A lány ádáz tekintettel megpördült.

– Szörnyetegek lettek, Ko – hadarta. – Aprócska szobákba vannak bezárva. És mindannyian… – Megborzongott.

Oskarnak leesett az álla.

– Kicsodák? Az eltűnt gyerekek?

Komako kilépett a tehetségét eltompító körből, és dühtől forrva a markába gyűjtötte a port. Rátört a szédülés, éles fájdalom kúszott fel az alkarján, ahogy a por életre kelt. Vetett egy pillantást a lépcsőre, de a nagydarab férfit nem látta.

– Csak tessék, rajta – mondta közönyösen Mrs. Ficke Komako bemutatója láttán. – De akkor senki sem fogja megetetni, megmosdatni és tisztába tenni őket. Azt hiszitek, Henry gondoskodik róluk? Nekem és Mr. Edwardnak köszönhetik, hogy még életben vannak.

Komako ökle körül sűrű fekete por tekergőzött.

– Mutassa meg! – követelte a lány. – Mutassa meg, mit tett!

KOMAKO MÉG SOSEM tapasztalt ekkora haragot, ilyen erőt. Megrémisztette. Odafönt találkoztak Edward Albanyvel, és Ko érezte, milyen könnyen összeroppanthatná a gégéjét egy porból font kötéllel, dacára a férfi termetének. Edward épp a ládát hozta a koszos edényekkel és csészékkel. Megtorpant, bambán bámult a lány keze körül kavargó sötétségre. Aztán a nővére türelmetlenül elhessentette, és továbbvezette a többieket.

Az asszony a negyedik ajtó előtt állt meg a sivár folyosón.

– Ő itt Deirdre – mondta, miközben előhúzott egy kulcscsomót. – Olyan… hm… két éve van nálunk. Nem igazán tud magáról, szóval maradjatok távol tőle. Már így is halálosan rémült szerencsétlen. Pont az hiányozna, hogy még jobban megijessze valami.

Komako ökle izzott. A hideg már a válláig kúszott, a fájdalom kisugárzott a csontjaiba. Tudta, hogy el kellene engednie, de volt a fájdalomban valami újszerű, ami tetszett neki.

– Ko, a szemed… – szólalt meg Ribs.

– Tiszta fekete lett – suttogta Oskar aggodalmas arccal.

Komakót nem érdekelte. Jól érezte magát. Azonban amint megpillantotta az összeaszott lányt a szobában, ahogy Mrs. Ficke letérdelt mellé, és megsimogatta a hátát, a haragja egy csapásra elszállt. Egyszerűen eleresztette a port; az anyag azonnal összeomlott, és hamuként szállt alá a ruhájukra, a cipőjükre, a padlóra.

A gyöngédség látványa tette, ami az asszonyból sugárzott.

Deirdre a szoba közepén állt. Az ablakot mésszel festették le, ami most halvány derengéssel töltötte meg a kis helyiséget. A lány fehér haját az arca elé húzta, mintha szégyenlős lenne, vagy szégyellné magát. Apró testének alsó felével valami nem stimmelt. A bokája, a térde, a combja mintha megkérgesedett és megcsavarodott volna, akár egy göcsörtös fa: a lábfeje a gyökérzet, a lábszára a törzs. Ujjai megnyúltak, háncsot növesztettek, és apró, zöld leveleket hoztak. Komako akaratlanul is viszolygást érzett. Oskar levegőért kapott. Ribs szemébe könnyek gyűltek.

– Micsoda… ő? – suttogta Komako.

– Gliftorzó – válaszolta Mrs. Ficke. – Ez ő. Egyben valami borzalmas dolog. – Egy kis rongybaba hevert a sarokban, amit most az asszony a kislány karjának egyik görbületébe csúsztatott. – Ennyi marad belőlük, szegény teremtésekből. Nyilván helytelennek tűnik, ha hagyjuk, hogy Henry ezt tegye velük. Bármelyikükkel. Így hát megtesszük, amit tudunk, idehozzuk őket, gondjukat viseljük. Többnyire szomorúak és zavarodottak. Nem tudom, mennyi marad meg belőlük legbelül. Ami a külsejüket illeti… nem jelentenek veszélyt.

– Maga… gondoskodik róluk? – kérdezte Ribs megfontoltan.

Az asszony a kislány füle mögé simította a haját, felfedve sápadt, szív alakú arcát, csukott szemét.

– Senki más nem teszi meg.

– Mi az a gliftorzó? – kérdezett rá Komako.

Az idős nő arca megfeszült.

– Számkivetettek, mint én. Annyi a különbség, hogy amikor a kicsik vesztik el a tehetségüket, Henry választási lehetőséget kínál nekik. Beszél nekik Mr. Thorpe betegségéről, hogy mi lenne az intézettel, ha a glifikus meghalna és az orzin kitárulna. És azt mondja, ők segíthetnek. Megóvhatják a barátaikat. Cserébe visszakapják a tehetségüket. Hát ezért egyeznek bele, hogy tegyenek egy próbát.

– Miféle próbát? – suttogta Komako. Bár már előre tudta a választ.

– Hogy megalkossák belőlük az új glifikust. Ugyanolyanná formálva őket, hogy Mr. Thorpe halála után átvehessék az orzin irányítását, az őröket és így tovább. Ó, persze sosem sikerül. Nem lehet így glifikust alkotni. De Henry a fejébe vette, hogy a számkivetettek jelentik a megoldást mindenre. Egész mostanáig. – Az idős nő megcirógatta a kislány arcát. A hangja fáradtnak érződött. – Már kifutott az időből.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Oskar.

– A glifikus haldoklik, gyermekem. A draugr közeledik. A holtak át fognak áramlani ide. Az orzint be kell zárni örökre, és ennek már csak egy módja van.

– Micsoda?

– Ki kell vágni a glifikus szívét, és belesüllyeszteni az orzinba.

– Kizárt – vágta rá azonnal Ribs. – Engem ebből hagyjanak ki!

– Ez undorító – hüledezett Komako.

Mrs. Ficke komoran elmosolyodott.

– A világ rusnya hely, kedveseim. Sajnálatos módon elmaradt az előzetes egyeztetés, amikor létrejött. És akkor a keserű igazság: Henry Berghast nem hagyhatja, hogy az orzin bezáruljon. Csak azon keresztül tudja magához hívni a draugrt.

– Az orzinon keresztül? – suttogta Ribs, és a társaihoz fordult. – Tényleg azt mondta, hogy az orzinon keresztül?

Komako sem volt biztos benne, hogy jól hallotta.

– Be akarja hívni a draugrt a Cairndale-be? De miért tenne ilyet?

Mrs. Ficke hangja ellágyult.

– A draugr jelenti a különbséget a rettegés és a félelem között, madárkám. A félelem ellenérzésekkel tölt el. Olyasmi, amit legszívesebben… eltörölnél. – Megsimogatta a kislány haját. – Ez jobban megfelel a draugr ízlésének. Ami azt illeti, Henry Berghasttól sokkal több félnivalótok lenne.

– Vagy talán csak úgy lehet elpusztítani a draugrt, ha behívja az intézetbe – jegyezte meg Ribs mogorván.

– Nem figyeltél eléggé – rázta a fejét Mrs. Ficke. – Henry már a születésetek előtt is a draugrra vadászott. A draugr erejét még sohasem tudta felmérni senki. Ha hasznosítani lehetne, ha valaki magába tudná szívni…

– Magába szívni? – kérdezte rémülten Komako.

Mrs. Ficke tett egy mozdulatot kampós kezével. Felragyogott a szeme, szomorúan, fényesen.

– Ezt próbálom elmagyarázni nektek. Henry Berghast nem akarja elpusztítani a draugrt, madárkáim – suttogta. – Át akarja venni a helyét.

37

A SORS FURCSA GÉPEZETE

KÖZELEDETT VALAMI. Valami rettenetes.

Doncastertől északra, egy másodosztályú vasúti kocsiban, Alice Quicke elgondolkodva bámult ki az ablakon. Érezte azt a lényt, érezte, hogy szélsebesen és fenyegetően közeledik felé a világ gerincén keresztül. A kulcsboszorkány a lábánál lévő kosárban feküdt, és dorombolt. A revolvere a kabátja zsebében lapult megtöltve. Alice gyorsan megmarkolta. Csak sötétedés után érnek az edinburghi Princess Street állomásra.

Margaret Harrogate a szemközti ülésen ült, és nem engedte meg magának, hogy elgondolkodjon. Nem gondolt a törött gerincére, nem gondolt arra, hogy soha többé nem fog járni, és arra a rossz érzésre sem, ami a hatalmába kerítette. A kerekesszék, amit Miss Quicke készített neki, halkan kopogott a fülke faberakásos ajtaján. A rétek fölött kivilágosodott az ég, azután megint besötétedett.

Henry Berghast is érezte a Cairndale-ben, fenn északon. Abban a nyirkos cellában állt, amelyikben Walter volt megbilincselve. Felemelte a kezében lévő lámpást. A vérszívó már két napja nem evett és nem ivott, sőt az ópiumot sem fogadta el, és most magzatpózban hevert mozdulatlanul a lámpás halvány fényében. Talán beteg volt? Vagy haldoklott? Berghast nem tudta. Eszébe jutott a két fiú, akik már napokkal ezelőtt átkeltek az orzinon, és még nem tértek vissza. Megbökte a mozdulatlanul fekvő, halottnak látszó vérszívót a csizmája orrával. És hirtelen az a kellemetlen, egyszersmind szokatlan érzése támadt, hogy az események kezdenek kicsúszni az irányítása alól.

Amikor a cella ajtaja végre nyöszörögve becsukódott, és a zár kettőt kattant a sötétben, Walter Laster felemelte a fejét, és hallgatózott. Nagyon gyenge volt. Jacob már közel járt, nagyon közel. A fémbilincsek mostanra egészen lazán forogtak csontos csuklóján, de akárhogy erőlködött, nem tudta áthúzni rajtuk a kezét. A tökéletes sötétségben bedugta a hüvelykujját a szájába, és szopni kezdte, mint egy csecsemő. Azután a fájdalommal nem törődve ráharapott, és tépni, marcangolni és rágni kezdte.

A glifikus barlangjában senki sem tartózkodott, ezért senki sem látta, hogy a glifikus remegve, vergődve ébredt fel álmából. Érezte a hatalmas zűrzavart, és érezte, hogy az a fehér lény, amelyik nem tartozott a másik világba, elpusztítja magát. De egy másik jelenlétet is érzett, egy élő gyermeket, akinek fájdalmai voltak, és egyedül maradt a másik világban. Ki volt az? Megpróbálta elérni a tudatával, ám azt egy gonosz, mohó lény töltötte ki. Nem voltak elég erősek.

A lelkek összegyűltek a Szoba körül. Marlowe fázott, éhes volt, és erősen szorították Jacob kötelei. Látta, hogy a holtak köde némán lebeg a lépcső tetején. Várakoztak. Figyelték. Brynt is köztük volt, az ő drága jó Bryntje. Egy pillanatra sem vette le a szemét Marlowe-ról, és habár az arca folyamatosan átalakult, mint a fény, s a teste csupán egy légoszlopból állt, a tekintete sohasem változott. Komor volt, élettelen és közömbös. Marlowe elfordította a fejét.

Közeledett valami. Abigail Dawenshaw a pipereasztala előtt ült, hosszú, egyenes haját fésülte, és megpróbálta értelmezni az eseményeket. Alig múlt dél. A gyerekek továbbra sem kerültek elő. Henry Berghastot nem találta sehol. És volt egy bezárt helyiség a dolgozószobája alatt. Rémülten megborzongott, amikor az ajtó előtt állt, és annak a furcsa lénynek a légzését hallgatta. Letette a fésűt, és elgondolkodva lecsavarta az egyik tégely tetejét.

A vakítóan fehér ég alatt Komako kihajtott Edinburghból Edward Albany kordélyán. Oskar és Ribs elaludt mellette. Az utakon sűrű volt a reggeli forgalom. Komako nem értett a lovakhoz, de úgy tűnt, a kanca ismeri az utat, és nem volt nagyon mély a sár. Komako szíve tele volt félelemmel és haraggal. Oskar horkolni kezdett mellette.

Kilométerekkel távolabb, a skót hegyek túloldalán, egy húsból és inakból álló lény esetlenül futott, és nedvesen csillogott. Lymenion olyan erős volt, hogy puszta kézzel ki tudott csavarni egy fát, de most aggodalmas gondolatok gyötörték. Oskar – gondolta. – Oskar, Oskar…

Fehér felhők úsztak a tompa fényben. Az árnyak összementek, majd hosszúra nyúltak.

Az órák fogaskerekei ütemesen kattogtak a világ minden részén.

CHARLIE OVID A MARADÉK EREJÉVEL nekifeszítette a vállát az orzin sűrű bőrének, érezte, hogy megnyúlik, és felveszi az alakját, azután két kézzel megmarkolta a kést, és kétségbeesetten utat vágott magának. Végül kidugta a fejét a nyíláson, levegő után kapkodott, és bőrig ázva remegett a félhomályos teremben.

Átjutott. Sikerült.

Megkönnyebbülés töltötte el. Érezte. A gondolatai lomhák voltak, mint egy nagyon hosszú alvás után.

Mennyi ideig lehetett távol? A fal egyik kiszögellésén világított egy lámpás. Charlie egyedül volt. Próbált felállni, de nem járt sikerrel. Remegve összegömbölyödött a földön, a gyökerek között, úgy füstölgött belőle a hideg, mint a gőz, és vacogott a foga. Az ujjai karomszerűen behajlottak, az ízületei kékesfeketék voltak. Az anyja gyűrűje megégette az ujját.

Hogy mi történt abban a másik világban, arra csak homályosan emlékezett. Marlowe ott maradt, még mindig ott volt. És jött az a férfi, fekete szakállal, sötét kesztyűben. Charlie levegőért kapott – eszébe jutott valami. Felemelte zavaros tekintetét. A kesztyű.

A zsákjához kapott. A kesztyű benne volt, biztonságban, egészben, üres ujjai behajlottak. Egy különös szerkezet csillogó fából és vasból. Körülötte az orzin mindent titokzatos, túlvilági, kék ragyogásba vont. Charlie bizonytalanul talpra kecmergett.

Elbotladozott a lépcsőig, lement az alagútba, végigfutott a nyirkos sötétségen. A léptei visszhangzottak, a zsák súlyosan himbálódzott. Végül felment a csigalépcsőn Berghast dolgozószobájába.

A kandallóban ropogott a tűz. A férfi az íróasztala mellett ült ingujjban, és a naplójába jegyzetelt. Felpillantott, levette a szemüvegét.

– Charlie Ovid! – mondta lágyan. – Hát élsz.

A doktor tekintete a zsákra siklott Charlie oldalán.

– Megtaláltad. Nagyszerű. – Könnyeden felállt, megkerülte az asztalt, éber tekintete a fiút fürkészte. – Eltelt két nap, és itt vagy. Hogyhogy nem haltál meg? – Metsző pillantást vetett rá. – Ugye nem használtad a kesztyűt?

– A… a kesztyűt? – dadogta. – Nem, én… nem hiszem.

A doktor elvette a batyut Charlie-tól, előhúzta a kesztyűt, a fénybe tartotta, és megforgatta. Csillogott a szeme.

– Mhm. Hol a jegyzetfüzet?

– Nincs a… a…

Berghast elfordult, és az íróasztalára borította a zsák teljes tartalmát. Jegyzetfüzet, kés, toll, a térkép. Homlokráncolva átpörgette a notesz lapjait, majd félretette.

– Ezt meg mire véljem? Nem írtál le semmit? Hisz megmondtam: irányok, távolságok, adatok a Szobáról, az állapotáról… – Valószínűleg észrevett valamit a fiú tekintetében, mert elakadt, majd megfontoltan azt mondta: – Egyedül jöttél.

Charlie remegett.

– Meghalt? A fiú.

Charlie megrázta a fejét, kétségbeesetten próbált emlékezni.

– Nem… nem hiszem. A Szobában volt. Nekem… el kellett jönnöm. Nem akartam otthagyni, de ő nem jöhetett velem…

A doktor hideg, szürke pillantása beléfúródott, csodálat és düh keveredett benne. Ujjai a kesztyű felé araszoltak, mint egy pók.

– Emlékszel rá? – suttogta.

Charlie émelygett, és szégyellte magát. Hátrahagyta Marlowe-t, a barátját, és még csak nem is emlékezett rá, hogy megtette. Próbált összpontosítani: árnyak öltöttek alakot a ködben, elsuhantak.

A férfi még mindig őt figyelte nemtörődöm tekintettel.

– Nem emlékezhetsz mindenre – mondta halkan. – Az nem is lehetséges. De mondd, mi másra emlékszel még?

Az idős férfi olyan különös hangsúllyal ejtette ki a szót, hogy ijesztőnek hatott.

A fiú beszélni kezdett, de olyan zagyva összevisszaságban buktak ki belőle a szavak, hogy Berghast feltartott kézzel csendre és nyugalomra intette. Azután leültette a kandalló elé. Csengetett az inasának, és néhány perccel később Bailey – magasan, szigorúan, mogorván, mint mindig – belépett egy tálcával, amelyen forró tea és keksz volt.

– Először is egyél és igyál! Segíteni fog. – Szemernyi kedvesség sem volt a hangjában. Miután a fiú evett, újból faggatni kezdte. – Mondj el mindent!

A fiú engedelmeskedett, elmondta, amit tudott. Eleinte nehézkesen, zavarodottan beszélt, de közben újabb részletek jutottak eszébe. Az emlékezete tiszta volt, és éles, mielőtt alámerült az orzinba; ám most lassan össze tudta rakni a foszlányokat a Szobához vezető útról. Leírta a holtak városát, beszámolt a lényről a mellékutcában, hogy Marlowe hogyan szállt szembe a lelkekkel. Eszébe jutott a fehér, vérző fa, a romos ház. De utána… mindent homály fedett, bármennyire is erőlködött. A fekete ruhás férfi. Fájdalom. Vagy félelem volt? A víz érintése az arcán. Futott. Csúszkálás, botorkálás át az orzinon. Ahogy a meleg teát kortyolta, érezte, hogy kezd elmúlni a remegés, de még mindig gyenge volt, és szédült egy kicsit. A tenyerébe fogta az arcát.

– Halottnak kéne lenned – motyogta Berghast. – Még egy öngyógyító sem képes ennyi ideig túlélni, segítség nélkül. – Charlie-ra nézett, ahogy ott ült a fejét fogva, és valamin megakadt a szeme. – Mi az ott az ujjadon?

Charlie megfordította a csuklóját, így már látta az anyja gyűrűjét.

– Honnan szerezted? – vonta kérdőre Berghast. Hevesen megragadta a fiú csuklóját, a tűz felé tartotta a karját, de láthatóan félt megérinteni a gyűrűt. Felvett egy papírvágó kést, és egy hátborzongató pillanatra Charlie már azt hitte, le akarja vágni róla a gyűrűt, azonban a doktor csak megkapargatta az ezüstöt. A felső réteg lepattant, felfedve a sötét vasból és fényes, fekete fából álló sávokat.

Épp, mint a kesztyű anyaga.

– Te jó ég – álmélkodott Berghast. – Hát ezért élted túl.

– Engedjen el! – szólt rá a fiú; nem tudta kiszabadítani a karját. – Ez az enyém!

– Nem – jelentette ki a férfi. – Ez senkinek sem a tulajdona. A fémet átalakították, de felismerem a darabjait. Ez, Mr. Ovid, az egyik elveszett szerkezet. Felfoghatatlan ereje van, és régebbi, mint a Cairndale. – Megszorította a fiú karját. – Ne hazudj nekem! Hol szerezted?

– Ez… az édesanyámé volt. – Charlie zihált, nem akarta elmondani. – Az apámtól kapta.

– Az apádtól. – A doktor szorítása elernyedt.

Charlie visszarántotta a karját, mintha megégette volna. Bedugta a hóna alá.

– Az apám tehetség volt. Itt élt, de elvesztette a képességét, és akkor elküldték.

– Az lehetetlen. Tehetség nem származhat tehetségtől.

A fiú makacsul bámult a doktorra, nem kapta félre a pillantását. Tudta, honnan származik. Nem amiatt, amit a dossziéban olvasott. Valahogy újfajta bizonyosság éledt benne, kristálytisztán. Ezen semmi nem változtathatott, sem Berghast, sem bárki más szava.

A doktor furcsamód közönyösnek tűnt. Felállt, a kesztyűt magánál tartotta, az ajtóhoz lépett, de a keze tétovázott a kilincsen.

– Ezt még át kell gondolnom – mondta. – Lenyűgöző összecsapás volt, Mr. Ovid. A gyűrűt egyelőre megtarthatod. Gyerünk, menj, és pihend ki magad!

Charlie zsibbadtan felállt, nem értette az egészet.

– Nem megyünk vissza? – kérdezte. – Marlowe-ért… Egyedül van ott.

Berghast a homlokát ráncolta.

– Mit akarsz, mit tegyek?

– Itt a kesztyű. És a gyűrű is. Gondoltam…

– Te csak ne gondolkodj! – csattant fel Berghast. – Most már semmit sem tehetünk érte. A barátod volt, és cserben hagytad. Te hagytad magára, és most már késő. Marlowe talán életben marad az orzinban. De a lelkek eljönnek érte.

– A lelkek? – A fiú remegett. Most már látta, hogy nincs választása.

– Hagyj magamra, Charlie Ovid! – zárta le a doktor a beszélgetést. – Te is ezt szeretnéd a leginkább, nemde?

Végleges, lesújtó undor sugárzott a hangjából. Berghast alakja kirajzolódott a kandalló fényében, kezében az ősi kesztyűvel, az örök feledésbe veszett múlt egy darabkájával, mely egyszer már felfedte igazi valóját, és talán megteszi újból.

Charlie összetörten elhagyta a szobát.

HOSSZÚ, HIDEG NAPOT töltöttek Albany kordélyán a kanyargós utakon, mire visszajutottak a Cairndale-hez, és áthajtottak az intézet kapuján.

Későre járt, a nap már egészen leereszkedett a nyugati égbolton. Akadálytalanul átcsusszantak az őrségen, majd a kordély végiggurult a kaviccsal felszórt behajtón az udvarházig. Lymenion odakint várta őket a hidegben, ormótlan, húsos és síkos teste csillogott a holdfényben. Oskar arcán megkönnyebbülés tükröződött, amikor meglátta, azután mind a négyen bementek az épületbe.

Nem osontak fel a szobáikba, felesleges lett volna, hanem bementek a tanterembe, óvatosan becsukták maguk mögött az ajtót, és behúzták a függönyöket, hogy ne lássák meg őket. Rettenetesen nyugtalanította őket az, amit Edinburghban megtudtak, Mrs. Ficke beszámolója – nem tudtak volna elaludni. Komako összepréselte a tenyerét egy gyertya fölött, a kanóc meggyulladt, azután leültek Miss Davenshaw asztala mögé a földre, és gondolkodtak.

Reménytelen.

Mind így gondolták. Ha Komako eltöprengett ezen, éktelen harag gyülemlett fel benne. De ettől függetlenül döntésre jutott.

– Be kell zárnunk az orzint – mondta a többieknek. – Ezt Mrs. Ficke is tudja. Elmondta, hogyan lehet megcsinálni. A Pók fél, ezt próbálta megmutatni nekünk. Évszázadok óta őrzi, és ha most az orzin kitárul, mindez fölösleges volt.

Ribs mogorván meredt maga elé.

– És… ha egyszerűen lelépnénk azokkal, akik hajlandók meghallgatni minket?

– De hová? – szólalt meg Oskar, kipirult orrát dörzsölgetve. – A menekülés nem megoldás, Ribs. Ha a holtak elszabadulnak, hová bújhatnánk?

– Rrrrh – helyeselt Lymenion.

Ribs egyesével megropogtatta az ujjait, komoran meredt zöld szemével a gyertyafényre.

– Hogy állsz a késekkel, Ko? Mert én nem fogom kivágni a szívét. Pfuj.

Komako a homlokát ráncolta.

– Húzzunk gyufaszálat! Így igazságos.

– Akkor találj ki mást, mert én ezt nem csinálom!

– Én-én-én megteszem – mondta Oskar halkan.

Némán bámultak rá. Ribs csak tátogott.

A fiú elvörösödött a rá szegeződő tekintetektől.

– Engem nem zavarnak a holttestek – mondta. – Hisz azokhoz értek. Így csináltam Lymeniont. Csak… kell egy kis segítség.

Zaj támadt a sötétségben. Mindannyian megfordultak, mert az ajtó halkan kinyílt mögöttük a homályban. Charlie lépett be rajta. Piszkos volt, kimerültnek látszott, mint aki órák óta a folyosókat járja, sírva. A ruhái rongyosan lógtak rajta, maga előtt tartotta a kezét, és fájdalmasan befelé görbültek az ujjai, mint a karmok. Amikor meglátta a többieket megtorpant.

– Jézusom, Charlie! – szisszent fel Ribs. – Mi történt?

Komako odament hozzá. Megrohanta egy érzés. Nem megkönnyebbülés vagy aggodalom, inkább düh és boldogság, amitől teljesen összezavarodott. Megérintette a fiút piszkos kesztyűjével.

– Hol voltál? Charlie, mi történt veled? – kérdezte.

– Otthagytam – suttogta a fiú. – Otthagytam Mart. Én tettem, Ko. Az én hibám.

A lány a tenyerébe fogta Charlie arcát, finoman lefelé húzta, hogy a szemébe nézzen.

– Hé! – mormolta. – Minden rendben lesz. Hol van? Charlie, hol van Marlowe?

– Én… nem emlékszem – mondta, közben az öklét a homlokához szorította. – Átmentünk az orzinon, Ko. Én és Mar. Bementünk oda.

A fiú leült közéjük a gyertyafénybe, és mindent elmondott nekik, amire csak emlékezett, bármennyire is töredékes volt. Hogy hogyan vette rá őket Berghast, hogy vállalják az utat, Marlowe anyjának meggyilkolását; az orzin jeges tüzét; a holtak városát, a kesztyűt; amit a doktor felfedett az anyja gyűrűjéről. A többiek szótlanul hallgatták. Komakónak belesajdult a szíve, amikor Marlowe-ról beszélt, és látta a fájdalmat Charlie arcán. Nem tudott visszaemlékezni rá, hogy magára hagyta. Mintha ez lett volna a legrosszabb az egészben. Csak azt tudta, hogy megtörtént, és a barátja még mindig ott van, egyedül, kicsi, és fél.

Miután Charlie végzett, Ribs vette át a szót. Elmondta a fiúnak, hogy mit tudtak meg Edinburghban. Semmit sem hagyott ki; hogy mit mondott Mrs. Ficke Berghastról, hogy mik a gliftorzók, és beszámolt a Deirdre nevű lányról is.

– Berghast tette ezt velük – mondta Ribs. – Borzalmas volt látni őket, Charlie.

Végezetül kibökte azt is, mit hallottak az orzinkinyitásról, és hogy milyen iszonyatos áron lehet csak örökre bezárni. Valamiképp ki kell vágniuk a glifikus szívét a kéreg alól, mely úgy fonja körül, mint egy páncél. Hozzátette, hogy Oskar önként jelentkezett a feladatra, s közben vizslató pillantással méregette a fiút.

Charlie megköszörülte a torkát.

– De mi lesz Marlowe-val? – kérdezte halkan, a társai arcát fürkészve. – Ha az orzin örökre bezárul, akkor… nem juthat ki.

Ribs komoly tekintettel nézett rá.

– Charlie, mi mind szeretnénk viszontlátni Marlowe-t. De ha az orzin felhasad, mire visszatérne, már senkit sem találna itt.

– El se hiszem, hogy ezt mondom, de Ribsnek igaza van – erősítette meg Komako.

– Nem hagyom őt ott.

– Charlie – szólalt meg Oskar idegesen –, Marlowe képes életben maradni az orzinon belül, igaz? Szóval van még időnk, hogy kitaláljunk valamit. – Ekkor a húsgólem felé fordult, mintha az mondott volna neki valamit. – Lymenion szerint megkérdezhetnénk egy idős tehetséget. Lehet, hogy nekik lenne valami ötletük. Azt mondja, talán van rá mód, hogy Marlowe-t is kihozzuk, és az orzint is bezárjuk.

Ahogy Charlie felemelte az arcát, látszott, mennyire riadt a tekintete.

– Van még valami – mondta halkan. – Azt hiszem, Jacob Marber is ide tart.

Komako felkapta a fejét.

– Jacob…? Idejön?

– Ez csak… afféle megérzés. Nem tudom megmagyarázni.

– Ó, a pokolba! – háborgott Ribs. – Most azonnal át kéne mennünk a szigetre, és bezárni az orzint. Amíg még van lehetőségünk rá. Mielőtt a draugr és a holtak átjönnének.

– Viszont ha a glifikus meghal, az őrségnek is annyi – jegyezte meg Ko. – Akkor pedig Jacob Marber szabadon besétálhat ide. Nincs teljesen jó döntés, nincs helyes út. Ha bezárjuk az orzint, Marlowe a túloldalon reked, Jacob meg kénye-kedve szerint mászkálhat be az intézetbe…

– Viszont ha nem tesszük meg, átjönnek a holtak meg a draugr, és szétzúzzák az egész átkozott világot – fejezte be Ribs viszolyogva.

Oskar lassan kifújta a levegőt.

– Dr. Berghastot csak az érdekli, hogy csapdába ejtse a draugrt – suttogta. – Ő nem fog segíteni nekünk.

Komako felállt, beletúrt zilált hajába. Kimerült, azóta nem aludt, hogy a Póknál jártak, nem evett, nem is mosdott. Megmasszírozta a nyakát. A többiek olyan várakozóan meredtek rá, mintha ő tudná a megoldást. Egyedül Charlie nem nézett oda. A fiú mintha megváltozott volna: idősebbnek tűnt, és elszántabbnak.

A szobában egyre sötétebbek lettek az árnyak.

– Hát jó – szólalt meg fáradtan Ko. – Ki kell találnunk, hogyan menthetjük meg Marlowe-t, ennyi biztos. De történjék bármi, az orzint be kell zárni örökre.

MIUTÁN A TÖBBIEK elmentek megmosakodni és átöltözni, s talán próbáltak pihenni egy kicsit, Charlie felült az ablakpárkányra, és a lassacskán sötétbe boruló tájat nézte. Észrevett egy ködpamacsot a távolban. Olyan, mint egy holt lélek, gondolta – bár valójában egy holt lélekhez semmi sem hasonlítható. A gyertya leégett. Mintha kiüresedett volna a szíve; csak lebámult a kezére, és semmit sem érzett.

Húsz perccel később Komako visszatért, s így talált rá. A lány sem tudta, miért is jött vissza, mindenesetre Charlie már nem volt egyedül. Felnézett Kóra.

– Fogalmam sincs, mit tegyek, Ko – suttogta. – Nem tudom, hogyan hozhatnám rendbe. Az én hibám, hogy Marlowe még mindig ott van.

Komako rátette a kezét a fiú ujjaira, némán, figyelmesen. Majd miután Charlie nem szólt semmit, odahajolt hozzá, és arcon csókolta. Az ajka puha volt, mint a virágszirom. Charlie meglepetten meredt rá.

A lány tekintete komor maradt.

– Nem lesz semmi baj, Charlie – mondta. – Kitalálunk valamit, ebben biztos lehetsz.

Charlie nyelt egy nagyot, elvörösödött, és megcsóválta a fejét.

– Hát persze.

– Ne add fel a reményt!

Charlie nem is akarta feladni, azt nem engedhette meg magának.

– Marlowe még életben van, Ko – szólalt meg váratlanul, izgatottan. – Érzem. Próbál…

Aztán csak letörten bámult ki a ködpamacsra.

– Mi az, Charlie? – suttogta Komako.

– Próbál visszajönni – mondta halkan a fiú.

38

A HOLTAK ORSZÁGA

KÖRÜLVESZ MINKET

A GONDOLAT LASSAN BONTAKOZOTT ki a glifikus tudatában, mint egy virág.

Jacob Marber közeledik.

Az idő úgy lebegett körülötte, mint a köd, nem volt benne jövő, sem múlt, és a glifikus a kezdetről és a végről álmodott, ahogy mindig. Haldoklott. Ezt ugyanúgy érezte, mint a puha talajt az ujjai alatt, mint a napsütést a feje fölött lévő monostor leomlott kövein. Már akkor is élt, amikor még nem léteztek nemzetek, s közönyösen figyelte az élők ténykedését. Generációk váltak porrá, és túlélte őket, s egy ilyen hosszú életben az emlékezés volt a legfájdalmasabb. Most megmozdult, minek nyomán érezte, ahogy az alagútban, a kövek között és az orzin körül megmozdulnak, megremegnek a gyökerek lomha nyúlványai.

Jacob Marber hamarosan átjön.

Érezte az ősöreg öngyógyítót, azt a Berghast nevű férfit, aki elvesztette a tehetségét, aki félt attól, hogy a glifikus meg fog halni, és elixíreket hozott neki, hogy életben tartsa. Rettenetes mohóság lakozott benne, mint a soha ki nem hunyó tűz. Érezte a többieket is, a tehetségeket a tó túlsó partján álló házban, akik néha eljöttek hozzá, és engedélyt kértek tőle arra, hogy átkelhessenek az orzinon. Érezte a sötét alakokat, amelyek az orzin túlsó oldalán mozogtak szüntelenül, mint a víz a folyóban, de nem volt hová menniük. És érezte azt a gonosz, kétségbeesett, dühös, embertelen, kiismerhetetlen, fekete lényt is. A glifikus miatta tartotta bezárva az orzint, és csak tőle félt. És azt a még sötétebb erőt, melyet olyan régen száműztek, mintha soha nem is létezett volna.

A glifikus gyökereivel most a föld alá nyúlt, érezte a talaj hűvösségét. Ott rejtőzködött, csöndben, a férfi, aki füstből állt. Marber. Hasadék nyílt a réteken, ott, ahol az őrök nem vehették észre, és Jacob épp most bújt át rajta. A Cairndale őrei nem állíthatták meg. És a glifikus ekkor meglátta, hogy mit fog elveszíteni, mit fog megszerezni; a jövője és a múltja egy egésszé állt össze.

Most érezte, hogy a fiú az orzin bőrét kaparássza a körmével, és megpróbálja kitapogatni azokat a hegeket, amelyeket a társa ejtett rajta a késével. A glifikus nem tudta megállapítani, hogy ez valóság vagy álom. De a fájdalom erős volt, és valóságos, forrón terjedt szét a nyúlványaiban. Remegni kezdett, és remegés közben kiküldte az álmokat az álmodóknak, mint a virágport a szélbe.

Hamarosan.

– Ó! – suttogta a föld alatti sötétségben.

Tudasd velük, mutasd meg nekik, hívd ide őket, mielőtt túl késő lesz!

HENRY BERGHAST MEGLEPŐ módon félelemmel telve ébredt. Zavartan körbenézett, azután lassan magához tért. Álom. Csak egy álom volt.

A dolgozószobájában ült, a gallérja kigombolva, az ingujja feltűrve. Későre járt, a függöny rései között látta a sötétlő égboltot. A kandallóban már kialudt a tűz. A csontmadár kattogott és zizegett a kalitkában. Berghast megdörzsölte az arcát, megmozgatta megmerevedett hátát, és csengetett Bailey-nek.

Azóta várt, mióta Charlie visszatért a holtak országából a kesztyűvel. Most már csak egy csalétek kellett, ami előcsalogatja a draugrt.

De az is nemsokára meglesz. Megálmodta.

Odalépett a keskeny mosdóállványhoz, hideg vizet töltött a tálba, befröcskölte vele az arcát, majd megtörölte az ingével, azután belenézett a tükörbe. A szemhéja duzzadt volt, a szeme táskás és öreg. Eltakarta fehér szakállát a tenyerével, és úgy meredt a tükörképére, mintha egy idegent látna, azután hátrasimította a haját, kihúzott egy fiókot, és kivett belőle egy ollót meg egy borotvát. Lassan borotválta le a szakállát, közben gyakran megbámulta a kialakulóban lévő, furcsa látványt. Nem ismerte ezt az arcot. Lenyűgöző érzés volt elgondolkodni a dolgok valódi arcán, ami a felszín alatt rejtőzik. Az, amit mindenki igaznak hitt, őt is beleértve, valójában csak látszat volt, illúzió. Közben megszabadult a szakállától, azután leborotválta a szemöldökét, majd levágta a haját, végül lendületes mozdulatokkal végighúzta a borotvát a koponyáján, időnként leöblítve a pengét a hideg vízben. Miután az összes szőrtől megszabadította a fejét, csontos koponyája, amelyen néhány apró sebből vér szivárgott a penge nyomán, furcsán festett a tükörben.

Bailey bekopogott az ajtón. Az inas arca kifejezéstelen maradt Berghast új külseje láttán. A magas, csontos, mogorva férfi biccentett, majd odanyújtott Berghastnak egy törülközőt, mintha a gazdája kifejezetten ezért hívatta volna. A doktor elvette tőle, és ismét a tükör felé fordult.

Kezd elmenni az eszed – mosolyogta a tükörképének.

Szőrtelen, itt-ott vértől maszatos tükörképe visszamosolygott rá.

Észrevette, hogy az inas őt figyeli.

– Nos, Bailey – dünnyögte –, olyannak kell lennünk, mint a víz. Tisztának, üresnek.

Visszament a dolgozószobájába, Bailey csendesen követte. Berghast ekkor észrevette, hogy a titkos alagút ajtaja nyitva van. A sötét bejáratnál egy alacsony, rongyos, borzas hajú alak áll, véres körmökkel. Kékes derengés szivárgott a bőréből. Lehet, hogy már régóta ott állt. Talán öröktől fogva. Berghast pontosan ezt látta álmában.

A ragyogó fiú.

Marlowe.

Marlowe visszatért hozzá.

ABIGAIL DAVENSHAW hirtelen felriadt. Felkelt az ágyból, odalépett a nyitott ablakhoz. A torkában dobogott a szíve, miközben a késő délutáni levegő az arcát simogatta.

A gyerek visszatért.

Marlowe visszatért.

Abigail tudta, hogy helyes a megérzése. Egész testében remegett. Az intézet udvara kihalt volt, a levegőben enyhe füstszag terjengett, mint a megégett leveleké. Abigail a tó szagát is érezte. De nem volt semmi nesz, nem hallotta a növendékek hangját, semmi jelét nem tapasztalta életnek. Tisztán látta Marlowe-t az álmában, ezért tudta, hogy igazából nem álom volt. De más dolgokat is látott. Ritkán álmodott képekben, de ma igen. Fogalma sem volt, hogy ez olyan-e, mintha látna. Álmában egy férfi vágott át a réten, fekete kabátban és kalapban, s tudta, hogy Jacob Marber volt az. Aztán lángokat látott, sírást hallott, és rájött, hogy az a saját zokogása.

Tudta, hogy el kell mennie Berghasthoz, el kell mondania neki, hogy mit álmodott. Ugyanakkor már előre ostobán érezte magát. Elnézést, uram, de rosszat álmodtam… Ennek ellenére meg volt győződve arról, hogy oda kell mennie. Magára terített egy vállkendőt, gondosan megigazította a haját és a ruháját, feszesebbre húzta a szemét fedő kendőt, azután felkapta a nyírfa botot, hogy gyorsabban haladjon, és kinyitotta a szobája ajtaját.

Néhányan sietős léptekkel elhaladtak mellette a folyosón. Abigail a lépteik zaja és a szaguk alapján, ami a száraz gyapot és a vizelet szúrós bűzére emlékeztetett, azonnal meg tudta állapítani, hogy az idős lakók vannak odakint, akik számára olyanok voltak, mint a kísértetek.

– Miss Davenshaw – szólította meg egy remegő hang. Mr. Bloomington volt az, az egyik legidősebb tehetség, akinek a szobája azon a folyosón nyílt. – Jobb lenne, ha bent maradna a szobájában, és egy darabig nem mozdulna ki. Mr. Smythe-nek is ezt tanácsoltuk.

Abigail félretette a büszkeségét, és a férfi felé fordult.

– Miért maradnék a szobámban? Úgy tűnik, mintha segítségre lenne szüksége, uram.

A férfi zihálva kapkodta a levegőt, mint aki fél.

– Visszatért, Miss Davenshaw. Visszatért. Nem tudjuk, hogyan, de átjutott az őrségen. Gondoskodnunk kell a gyerekek biztonságáról. Kimegyünk elé.

Abigail egy pillanatra kissé összezavarodott, mert azt hitte, hogy a férfi Marlowe-ról beszél. De Mr. Bloomington valószínűleg kiolvasott valamit az arckifejezéséből, mert rekedtes hangon hozzátette:

– Az ifjú Jacob tért vissza, Miss Davenshaw. Jacob Marber közeledik a réteken.

– És mit fognak tenni? – suttogta döbbenten Abigail.

– Azt, amit már régen meg kellett volna tennünk – felelte az idős férfi. – Megküzdünk vele.

39

NÖVEKVŐ SÖTÉTSÉG

AZ AIRNDALE-BE VEZETŐ, HOSSZÚ, kanyargós út környéke annyira kihalt volt, hogy Margaret Harrogate megijedt.

A csöndtől.

Az út mellett fás ligetek és szántóföldek váltották egymást, de az alkonyi félhomályban nem látott sem varjakat, sem más élőlényeket. Úgy tűnt, a tölgyfák lombjai is elhúzódnak az úttól a közelgő sötétség felé. A bérkocsi zörögve haladt tovább.

Miss Quicke lehunyt szemmel, eltűnődve simogatta az ölében doromboló kulcsboszorkányt, mintha egy ártatlan házi kedvenc lett volna. Margaret látott már olyan macskát, amelyik kéjesen lehunyta a szemét, és ha az ember nem nézte meg alaposabban a kulcsboszorkányt, akkor az is így nézett ki, nem pedig úgy, mint egy szörnyeteg, egy fegyver, amely egy másik világból érkezett, és négy szeme van. Márpedig ez egy gyilkos fegyver volt. De Miss Quicke gyengéden simogatta. Margaret megvetően felhorkant, és kinézett a poros ablakon. Úgy szorította a térdét, mintha egyenesen akarná tartani a lábát. Gyűlölte a gyengeségét, de azt mondogatta magának, hogy ez nem számít. Szánalmas vagy, Margaret – gondolta. – Mit szólna ehhez Mr. Harrogate?

De a nyomozó is megváltozott, és nem csak azért, mert bensőségesebb lett a viszonyuk Margarettel. A kulcsboszorkány miatt. Miss Quicke mindig vigyázva nyúlt érte, a macska állandóan dorombolva nekidörgölőzött a bokájának, és néha hosszan egymás szemébe néztek, mintha összetartoznának. Margaret emlékezett rá, hogy mit látott Wappingban. A kulcsboszorkány akkora lett, mint egy oroszlán, nyolc lába nőtt, villámgyorsan mozgott, és a fekete bundája úgy hullámzott, mint a víz. Azután Margaret előtt felrémlett a hatalmas, üvöltő draugr látványa, ahogy jelenlétével kitöltötte a teret. Megdörgölte a szemét.

Rosszul álltak a dolgok. Hogyan szállhatnának szembe egy ekkora fenyegetéssel? És miután Marber ellopta és magával vitte az egyik hajlítót, az a lény, amit Miss Quicke társként kezelt, egyre jobban el fog vadulni tőlük, végül elveszítik fölötte az irányítást. A kocsi hirtelen megbillent, Margaretnek meg kellett támasztania magát a kezével. Miss Quicke kinyitotta a szemét, és ránézett. Margaret hallgatott. Szerencsétlen Frank Coultonra gondolt, aki elborzadt volna attól a gondolattól, hogy vérszívó lesz belőle, és Marbert fogja szolgálni. Jacob nagyon szomorúnak és higgadtnak tűnt, amikor találkoztak vele, és ez meglepte Margaretet. Megdörzsölte a homlokát, és eszébe jutott dr. Berghast. Ki tudja, megkapta-e az üzenetet, amit a csontmadár vitt neki, melyben a vérszívóra és a Mr. Thorpe-ra leselkedő veszélyre figyelmeztette… Margaretet felzaklatta, amit a dajka mesélt a doktor kísérleteiről, viszont azzal nyugtatta magát, hogy Berghast mégiscsak az az ember, aki évek óta küzd a draugr ellen. A legfőbb reményük.

Figyelmeztetni kell a veszélyre.

– El kell vinnünk onnan a gyerekeket – mondta halkan Alice. – Nem maradhatnak az intézetben.

Margaret higgadtan bólintott.

– Így igaz. Ez a maga feladata lesz. Én megkeresem a glifikust, és megvédem Waltertől.

– És Berghasttal mi lesz? – kérdezte Alice, mintha belelátott volna Margaret fejébe.

– Haragszom rá azért, amit tett – válaszolta Margaret. – De ez egyelőre várhat. Bizonyára van magyarázata rá, hogy miért hozott rossz döntést. És nem tudhatjuk, talán az ő helyében mi sem cselekedtünk volna másképp. A doktor ismeri a draugr természetét, és nála jobban senki sem tudja, mit tenne velünk.

– Ez úgy hangzik, mintha mentegetné őt.

– Szó sincs róla – vágta rá Margaret élesen. – De mindenekelőtt meg kell bizonyosodnunk róla, hogy a glifikus biztonságban van, és az orzint nem fenyegeti veszély. Máskülönben valami sokkal rosszabbal kell szembenéznünk Henry Berghastnál.

– A draugr be fog törni az intézetbe? – kérdezte Miss Quicke.

– Jacob Marber fog jönni, és ő a draugr utasításait követi.

– Coulton is vele lesz.

Margaretbe hirtelen belemart a bűntudat.

– Igen.

– Nem fogom újra cserben hagyni. Megölöm őt, Margaret. Megszabadítom Franket a szenvedésétől.

A tekintete olyasvalaki hűvös elszántságát sugározta, aki ölt már embert, és Margaret újfent megállapította, hogy ez a nő veszélyes.

Amikor odaértek a Cairndale omladozó kőkerítéséhez, Margaret kinyitotta az ablakot, megütötette a kocsi tetejét, mire a fogat megállt.

– Még valami – szólalt meg Mrs. Harrogate. – A glifikus őrsége, ami a birtok határát védelmezi, nem fogja beengedni a vendégünket. Csak ha… elbukik. – A kulcsboszorkányra nézett. – Elnézést kérünk, de itt kell hagynunk téged addig, amíg visszatérünk, vagy segítségre lesz szükségünk.

A macska lassan kieresztette a karmát, begörbítette a hátát, és ásított, mind a négy szemét lehunyva.

– Mi történne akkor, ha megpróbálnánk átvinni? – kérdezte a nyomozó.

Margaret bosszúsan szusszantott.

– Ezt még sohasem próbálta meg senki. Tényleg ki akarja deríteni?

Miss Quicke válasz helyett kinyitotta az ajtót, és kiszállt. A kulcsboszorkány is kiugrott, azután elszaladt, és elnyelte az alkonyi félhomály. Miss Quicke váltott néhány szót a kocsissal, azután visszaült a helyére, a jármű megbillent a súlya alatt. De mielőtt az ajtó becsukódott, Margaret megpillantott egy magas, kalapos alakot a kőkerítés mellett a távolban, ám a következő pillanatban eltűnt a szeme elől.

A kocsi elindult, átgördült a kapun, majd végiggurult a kavicsos bejárón egészen az épületig. Az udvarház barátságtalannak, magányosnak és elhagyatottnak tűnt. Senki sem ment ki, hogy üdvözölje őket, egyetlen növendék sem játszott az udvaron. Ahogy Margaret felpillantott, a szeme megakadt valamin.

Dr. Berghast dolgozószobájából fény szűrődött ki.

HENRY BERGHAST VÉGIGHÚZTA a kezét kopasz fején, egészen a tarkójáig. A bőre bizsergett.

– Marlowe – mondta lágy hangon. – Hát visszajöttél.

A gyerek az ajtóban imbolygott. Nagyon sápadt volt az arca. Berghast látta a horzsolásokat a csuklóján. Marlowe értetlenül körbenézett a szobában, mintha sejtette volna, hogy hol van, de nem emlékezett volna pontosan.

– Nyugalom, gyermekem! – dünnyögte Berghast, és kinyújtott karral megközelítette, mint egy nyugtalan lovat. – Gyere, ülj le! Biztosan fáradt vagy.

A gyerek engedelmesen belépett, és beleült a kandalló előtt álló fotelek egyikébe. Amikor megszólalt, erőtlen és rekedt volt a hangja, mintha régóta nem beszélt volna.

– Charlie-val… Charlie-val akarok beszélni – közölte. – Itt van?

Berghast megkerülte az íróasztalát, felvette a kesztyűt, azután odament a kandallóhoz, és rakott még a tűzre. Bailey behúzódott az árnyékba, és szótlanul figyelte őket.

– Charlie biztonságban van, gyermekem – nyugtatta meg Berghast. – Örülni fog neked.

A fiú bólintott.

Berghastot egy pillanatra elfogta a bűntudat annak láttán, milyen kicsi és kimerült a gyerek. Félt attól, hogy Marlowe nem fog időben visszaérni, de nem a testi épsége miatt aggódott, hanem attól tartott, hogy nem tudja felhasználni. Abban a pillanatban rádöbbent, hogy örökre elveszett benne valami. De már régóta élt, és túl sok évtized suhant el mellette, túl sok ember tűnt el mellőle ahhoz, hogy elmerengjen az efféle dolgokon. A halál az élet része, és nem tett különbséget fiatal és idős között. Természetesen őt is utoléri majd, de emiatt nem fog könnyeket ejteni.

Észrevette, hogy a fiú a kezében lévő kesztyűt nézi.

– Mr. Ovid elhozta nekem – mondta. – Azt reméltük, hogy a segítségével visszamehetünk érted, és kiszabadíthatunk. Már épp készültünk rá, hogy elinduljunk érted.

– Ott volt Jacob Marber – suttogta a fiú. – Megtalált minket.

Berghast és Bailey összenéztek, mintha szavak nélkül kommunikáltak volna egymással.

– Láttad Jacobot? Biztos vagy benne?

A fiú bólintott, kék szeme éberen csillogott.

– Mire emlékszel még?

– Mindenre.

Berghastot mélységes elégedettség töltötte el.

– Hát persze. Hisz te az orzin része vagy. Mindent tudni szeretnék, gyermekem. Felteszem, Jacob megpróbálta ellopni a kesztyűt.

A kisfiú ismét bólintott.

– De azután visszaadta nekem.

A doktornak erre ráncba szaladt a homloka. Pontosan tudta, a draugr milyen mohón áhítja ezt a szerkezetet, így nem értette, Jacob Marber hogyan adhatta vissza a gyereknek.

– Most pedig ide tart – tette hozzá a fiú csöndesen. – Magát akarja megölni.

Berghast odament a falon lógó képhez, a kezét összekulcsolta a háta mögött. A homályban úgy tetszett, mintha a vonalak mozgolódnának, tapogatóznának.

– Tehát cserben hagytak engem – mondta. – A te Miss Quicke-ed és Mrs. Harrogate kudarcot vallottak.

– Alice jól van? – kérdezte Marlowe elcsukló hangon.

– Nos, elég leleményes a hölgy.

A fiú fáradtan megdörgölte az arcát a csuklójával.

– Ez a térkép nagyon különleges – mutatott Berghast a falon lógó képre. – Ha jobban megnézed, láthatod, hogy nem tintával rajzolták. Ez por, Marlowe. Ezt a térképet porral rajzolták, a vászon pedig emberi bőr. Ó, ez felzaklat? Akkor megnyugtatlak: ez egy porműves bőre, aki az egyik legöregebb és leghatalmasabb volt a fajtájából, és ő kívánta úgy, hogy használjuk fel. Nézd csak, hogy mozog a por ebben a pillanatban is! Azért, mert a világ, ahonnan eljöttél, szintén változik. Állandó mozgásban van. – Berghast előrehajolt, megint elfogta a bűntudat. Halkan szuszogott. – Olyasvalaki ajándékozta nekem, akit sok-sok éve láttam utoljára. Ó, mind elvesztjük azokat, akiket szeretünk, ilyen ez a világ. Az illető hölgynek egy ugyanilyen kép lóg a falán, így amikor ez megváltozik, akkor az övé is. Egymáshoz kapcsolódnak.

Egy hosszúra nyúló pillanatig egyikük sem szólalt meg. Csak a csontmadarak kattogtak a kalitkában.

– Jacob nem ölte meg az anyámat, igaz? – kérdezett rá Marlowe, de olyan halkan, hogy a doktor alig hallotta.

Amikor Berghast felfogta a szavakat, olyan meglepetten pillantott fel, hogy egyből tudta, az arca elárulta az igazságot.

– Nem – vallotta be kelletlenül. – Valóban nem tette. Ezt ő mondta el neked? Arról is beszélt, kicsoda az anyád?

Marlowe lesütött szemmel bólintott.

– Akkor már érted, miért hazudtam neked – folytatta Berghast. – Jacob Marber romlott, zavarodott lélek. Az anyád sajnálatos módon ennél sokkal rosszabb. De neked nem kell olyanná válnod, mint ő. Én csak nem akartalak… összezavarni az igazsággal.

– Charlie is ezt mondta. Hogy nem kell olyannak lennem, mint az anyám. Van választásom.

– Ezek szerint ő egy nagyon okos fiú – mondta a doktor komoran, mintha nem is igazán a saját hangján szólalt volna meg. Visszament a tűzhöz, letelepedett szorosan a gyerek mellé. A kezében forgatta a kesztyűt, a sötét fára meredt. Minden idegszála megfeszült. Már nagyon közel járt ahhoz, amin oly sok ideje munkálkodott. Most nem véthetett hibát. – Tudod, mi ez? – kérdezte halkan. – Persze, egy kesztyű. De annál sokkal több. A tudás tárháza, mint egy… könyv. Egy könyv, melyet még a nyelvek születése előtt írtak. Tudsz benne olvasni? Most már tudod, tudod, milyen bebocsátást nyerni valaki más elméjébe. Volt egy kérdésem, nagyon sok évvel ezelőtt, amire a világon senki nem tudott válaszolni. De ez elmondta nekem, amit tudni akartam. – Beszéd közben két kezében dédelgette a kesztyűt. A sima, fekete felület nem verte vissza a fényt, tökéletesen sötét és háborítatlan volt.

– Hogyan? – kérdezte Marlowe kétkedve.

Berghast elmosolyodott.

– Megmutatom neked.

Óvatosan letette a kesztyűt a díványra, majd piszkálni kezdte a tüzet, s mikor a lángok már hevesen lobogtak, beledobta a szerkezetet. Természetesen nem gyulladt meg. De ahogy átjárta a hő, a külső páncélja átlátszóvá vált, mint az üveg. Így Berghast már látta a benne tekergő-sikló füstöt. Kiemelte egy szénfogóval, és odavitte Marlowe-nak.

– Fel kell venned – mondta. – Ne félj, egészen hűvös, nekem elhiheted.

A fiú rémülten engedelmeskedett, majd amikor a kesztyű a helyére csusszant, álmélkodva pillantott fel. Nem égette meg a bőrét. Hatalmasnak látszott csöppnyi karján, még mindig áttetsző volt, úgy látta a felszínén keresztül a kezét, mint a kavicsokat a vízben. Berghast letérdelt elé, kifordította a kisfiú karját, hogy lássa üvegesen csillogó tenyerét.

– Ha azt akarod, hogy a draugr elpusztuljon, és a barátaid biztonságban legyenek, akkor ne mozgasd a kezed.

– Hogyan működik?

De mintha a fiú már tudta volna a választ; olyan volt, mintha tudná, és félne.

– Ez nem a mi világunkban készült – mondta Berghast, továbbra is a kesztyűre szegezve tekintetét. – Az orzin szikrája kell ahhoz, hogy működjön. Ezt nem mi készítettük azért, hogy átmenjünk oda. Ők készítették, hogy át tudjanak jönni ide.

– Ők? – suttogta Marlowe.

Berghast nem felelt. Már látta a saját elmosódott, torz tükörképét, ahogy elhajlott és megtört az üvegtenyéren. Alatta pedig a füst gyönyörű, tekergő mintázatát.

– Mutasd meg! – suttogta a kesztyűnek. – Mutasd meg, amit keresek!

Mintha a szoba falai körülötte lassan eltűntek volna, mígnem ott maradt egymagában, heves eltökéltséggel a kesztyűre meredve. Aztán meglátta: hogy hogyan vezetheti a draugrt az orzinhoz, hogyan kell csapdába ejteni, és hogyan szívhatja be az erejét a saját testébe. Olyan színeket látott, amiket nem tudott volna megnevezni, káprázatos fény világította meg az arcát, nem érezte a testét és az izmait. Hatalmas erő áradt ki a tudatából, mint egy hang, mint a zene. Nem értett meg mindent abból, amit látott, mintha egy olyan nyelven szóltak volna hozzá, amit nem értett tökéletesen, csak itt a képek beszéltek. Azután a kesztyű hirtelen elsötétült. Berghast hátrazuhant, és sűrűn pislogott. Úgy bizsergett a bőre, mintha valami végigsimította volna.

De már tudta, hogy mit kell tennie.

A draugrt csak úgy lehet elpusztítani, ha megfertőzik. Ezt már régóta tudta, csupán arra nem jött rá eddig, hogy ehhez egy számkivetett, egy bukott tehetség vére kell. Ahogy a tehetségek táplálékul szolgáltak a draugr számára, úgy a számkivetettek megmérgezték.

Kissé remegve feltápászkodott. Felfordult a gyomra. Elvette a kesztyűt Marlowe-tól, és viszolygással nézett a gyerekre. A kesztyű kihozta a kölyökből azt a részét, ami eddig rejtve volt.

– Valamikor én is tehetség voltam – mormolta a doktor. – Tudtad ezt? Öngyógyító, mint a barátod, Mr. Ovid. Amikor elvesztettem az erőmet, azt hittem, többé nem leszek hasznos. De már rájöttem, hogy ez csak a kezdet. Az állandó áramlásban az én életem mindig ennek a folyónak a része lesz.

A kisfiú keze kipirosodott, és repedezett lett ott, ahol a kesztyű hozzáért.

– Magamba fogom szívni a draugr erejét, Marlowe, mert űr tátong bennem. És egy részem átkerül belé, ami el fogja pusztítani. Nem marad életben ezen a világon. – Berghast megsimította tar koponyáját, az ablakon látta visszatükröződni a mozdulatot. – Mi, akik elvesztettük a tehetségünket, olyanok vagyunk, mint egy-egy üres edény. A forma megmarad, de nincs belül semmi, ami kitöltené. Visszatérünk egy kezdetleges állapothoz. Viszont én újból megtelek, a draugr erejével.

A fiú riadtan bámult rá.

– Mr. Thorpe minden perccel egyre gyengébb. Ha meghal, az orzin széthasad, és onnantól nem lehet a draugrt csapdába ejteni. Van fogalmad róla, hány barátomat emésztette fel? Miatta halványult el a tehetségem. Ezt most nem hibázom el. – Kihúzta magát, a fiú fölé magasodott. – Te leszel a csali. Ide kell csalnod hozzám. Eljön, ha te hívod.

– De honnan fogom tudni, mit kell tennem?

Berghast felmutatta az öklét.

– Annyira egyszerű, mint összezárni a markod. A természeted része. Gyere, megmutatom! – Azzal felkapott egy gyertyát az asztalról, és odavezette Marlowe-t a kisasztal feletti tükörhöz a bejáratnál. – Nos, mit látsz?

A fiú rémülten belenézett a tükörbe – és egy draugr nézett vissza rá. Majd lassan a szarvak visszahúzódtak, a megvastagodott koponya újból felvette a gyerek alakját.

– Tudni fogod, mit kell tenned – mondta szinte gyöngéden Berghast, és rátette nagy kezét Marlowe vállára. – Ez a förtelem ott él benned. A részed. Nincs választásod.

ITT VAN. Jacob megérkezett.

Walter a cellában kuporgott, és érezte, hogy ömlik a kezéből a vér a hüvelykujjai helyén. Az arca és az álla fémes ízű volt, a nedvesség mindent elborított, és hullámokban tört rá az elviselhetetlen fájdalom.

De Jacob már közel járt, Jacob eljött… Csak ez számított.

Csakhogy Walter még nem tette meg azt, amire Jacob megkérte. Még nem látogatta meg a glifikust, még nem vágta el a torkát, még nem. Felállt, fájdalmasan megroppant a térde, és lassan körbejárta a sötét helyiséget. Miután lerágta a hüvelykujjait, kiszabadította a kezét, és tudta, hogy ezek után semmi sem állíthatja meg.

Csattogtatni kezdte tűhegyes fogait. Becsukta a szemét, és látta.

Jacob, az ő drága, gyönyörű barátja, Jacob. Lassan végigsétált az alkonyi félhomályban a Cairndale omladozó kőkerítése mellett, közben végighúzta fölötte a kezét. A korom és a por úgy kavargott körülötte, mint a megelevenedett füst. Az őrség gyenge volt, igen, függetlenül attól, hogy a glifikus még élt, és Walter látta, hogy Jacob kinyújtja a kezét, rászorítja a láthatatlan falra. Az meghajlott a keze alatt, mint az elkorhadt fa, és remegni kezdett. Ez nem álom volt. Walter látta, hogy Jacob összegyűjti az erejét, és egy vékony, keskeny rés keletkezik előtte a levegőben, mely lassan szétnyílt. Ekkor hatalmas robaj hallatszott, a kőfal szétrobbant, és a gyönyörű, fényes és erős Jacob Marber komor arccal belépett a Cairndale területére.

De volt vele valaki, egy társ, aki négykézláb bemászott utána a nyíláson. Ki lehetett az? Walterbe belemart a féltékenység, és elhatározta, hogy segíteni fog az ő drága barátjának, mert az a másik vérszívó nem elég jó neki, nem, ezért el kell távolítani. El kell pusztítani. Ki kell belezni. Igen. Jacob kedvéért, ezzel csak segít Jacobnak.

Viszont először is meg kell látogatnia a glifikust. El kell végeznie a feladatát. Érezte, hogy mi közeledik, érezte a közelségét. Tudta, hogy tűz lesz, és vér és rettegés, mire elmosolyodott. Odament a hűvös fémajtóhoz, és rászorította a fülét. A Cairndale alatt kanyargó alagutak hatalmasak és némák voltak. Mindjárt elérkezik a pillanat. Dalolt benne a vér.

Igen, valaki hamarosan le fog jönni a lépcsőn.

És akkor Walter szabad lesz.

A GYÖKEREKKEL ÁTSZŐTT, meleg barlangban a glifikus érezte, hogy felfeslik az élete, szálanként kibomlik, mint egy elnyűtt szőttes. Éles fájdalom hasított a koponyájába, amikor az őrséget szétzúzták, és abban a pillanatban rájött, hogy Jacob Marber visszatért. Előre megjósolta, hogy így lesz, meg is álmodta, és most bekövetkezett. De már túlságosan gyenge és törékeny volt ahhoz, hogy bezárva tartsa az orzint, és fenntartsa az őrség erejét. És Marber tudta ezt.

A meleg sötétség körülvette. Már a saját halálát látta. Volt idő, nagyon régen, amikor úgy gondolta, hogy szomorú lesz, de az az idő is eljött, amikor már úgy vélte, megkönnyebbülést hoz számára. Azonban egyik érzés sem kerítette hatalmába. Úgy mozgott benne a változás, mint a vére. Olyan régóta létezett ezen a világon, hogy az emberöltő napoknak tűnt a számára, és úgy tekintett az emberekre, mint egy gyerek a rovarokra. Eszébe jutott, hogy milyen gyönyörűek voltak a spanyol armada hatalmas hajói és az árbócok erdeje a csatornán, miközben felkelt a nap. A napfény olyannak látszott, mint a vitorlázat, és Valladolid trombitái vágyakozással voltak tele. Eszébe jutottak a lángoló monostorok Essexben, amikor a hódítók hosszú hajókon érkeztek a folyón, a hajóik falán pajzsok sorakoztak, a hajóorrban pedig sárkányok szelték a levegőt. A falvak lakói rettegtek tőlük. Emlékezett a bálokra Edinburgh kertjeiben, Jakab király idejében, és az első hőlégballonra, amely átrepült a Clyde-folyó fölött, és az utolsó májusfára a falu főterén abban az időben, amikor még a felszínen járkált. És a Greenmarketen álló bitófákra télen, amikor belepte őket a jég, és megcsillant rajtuk a napfény, a párafelhőkre, amelyek a holtak szájából áramlottak ki, amikor levágták őket a kötélről hajnalban, a 18. században. És egy újszülött arcocskájára, akit egyszer Szicíliában tartott a karjában. Rózsaszínű volt, mint a nyár végi barack, és megcsodálta, miközben a csecsemő anyja kimerülten aludt mellette a szalmán. És arra a gyerekre, aki megbámulta, miközben lesétált a hajóhídon Alexandria kikötőjében. Ez és még sok minden el fog tűnni a világból, amikor megszűnik létezni, elvesznek azok a hihetetlenül gyönyörű dolgok, amelyek már csak benne éltek, azok a pillanatok, amelyek olyan törékenyek voltak, mint a víz felszínén csillogó fény, s elsősorban emiatt érezte magát szomorúnak, magányosnak és esendőnek. Mert ezek az érzések voltak az utolsó maradványai annak, ami egykor emberré tette, amikor még ő is közéjük tartozott.

Megremegett a talaj. A glifikus érezte, hogy valahol az alagútban valami végigsúrolja a falakat és a gyökérkötegeket. Közeledett valami. A halála.

40

MINDEN ÉS SEMMI

A POHARAK UGRÁLNI és csilingelni kezdtek Henry Berghast asztalán. A doktor elfordult a tükörtől, a pillantása találkozott Bailey tekintetével. A függönyökön keresztül egy fényes villanás látszott. Marlowe kiszabadult Berghast szorításából, odafutott az ablakhoz, és kinézett. Valami világítani kezdett a sötétben, valami lángra lobbant.

– Ő az – suttogta a kisfiú. – Jacob.

Berghast is odament, elfordította a kilincset, és kitárta az ablakot. A ház előtt éppen akkor állt meg egy ismeretlen kocsi, azután kinyílt az ajtaja, és az a női nyomozó, Miss Quicke kikukucskált rajta. Mit keres ez itt?

Ekkor kiáltozást hallott, és felrobbant valami. A melléképületek lángokban álltak. Az idős tehetségek odasiettek, ők kiáltoztak. Ha valóban Marber tört be az intézet területére, akkor az őrök elbuktak, vagyis… nem voltak elég erősek.

A doktor megfordult, és ránézett Bailey-re, aki szótlanul állt az árnyékban.

– Kérem, gondoskodjon Mr. Lasterről! – mondta metsző hangon Berghast. – Azután semmisítse meg a papírokat a dolgozószobámban! Én magammal viszem a fiút. Gyere! – mondta Marlowe-nak. – Sietnünk kell.

A fiú dacosan felszegte állát, váratlanul megtelt elszántsággal.

– Gyerünk! – csattant fel Berghast.

– Nem megyek – közölte Marlowe. – Látni akarom Charlie-t. Azt mondta, láthatom.

Berghast higgadtságot erőltetett magára.

– Vannak dolgok, amik sokkal fontosabbak annál, mint hogy te mit akarsz, gyermekem. Ha most elkésünk, soha többé nem látod a barátodat. Jacob Marber és a draugr gondoskodik róla, hogy így legyen.

Berghast látta, hogy a fiú nem hisz neki, de most nem volt ideje arra, hogy győzködje. Megpördült, és teljes erőből pofon vágta a gyereket, annyira, hogy Marlowe összecsuklott, eszméletlenül zuhant a földre.

Berghast dühös volt, mert azt hitte, a glifikus őrsége még egy darabig ki fog tartani, és több ideje van. Talán alábecsülte Marber erejét. Évekkel ezelőtt Berghast legyőzte, de akkor még megvolt a tehetsége. Most nem lenne képes rá.

De ez már nem marad így sokáig – gondolta elégedetten.

Kivett egy ősrégi kést az asztala legalsó fiókjából, azt, amit Charlie-nak is odaadott, hogy átvághassa az orzint. Becsúsztatta a mellényzsebébe, majd felhúzta a vasból és a fából készült kesztyűt. Az apró fogacskák a csuklójába martak. Az utolsó pillanatban eszébe jutott a naplója, amiben a titkait őrizte, és a biztonság kedvéért azt is kivette az asztalfiókból, odavitte a kandallóhoz, és beledobta a tűzbe.

Marlowe-t a vállára vetette, az alagút bejáratánál leakasztott egy lámpást a falról, és lesietett a sötétségbe.

ELKÉSTEK.

Marber és a vérszívója, Coulton már bejutott az intézet területére. Alice félig futva odatolta Margaretet az épület bejárata elé, a kerekesszék fájdalmasan nyikorgott és zötyögött, de az özvegy nem panaszkodott. A keze az ölébe terített pokrócon pihent, ádáz külsejű késeit szorongatta benne. Az udvarházon túl lángolt valami. Oldalról megkerülték az épületet, átsiettek az oszlopfolyosón, és megálltak a mező szélén.

Beletelt egy kis időbe, mire Alice-nek sikerült értelmeznie a látványt.

A tűz fényében alakok álltak egymás mellett, hosszú sorban. Hálóruhát és köpenyt viseltek, és a sötétség felé fordultak. Összesen nyolcan voltak, idős, reszketeg és legyengült tehetségek, akik már évtizedek óta a Cairndale-ben laktak.

– Mit csinálnak ott, Margaret? – suttogta Alice. – Margaret, mit…

– Azt, amit mindig – felelte az özvegy. – Felkészülnek a harcra.

– Nem harcolhatnak – csattant fel Alice. – Nézzen csak rájuk! A szilárd ételt sem tudják megrágni.

Dühösen kitapogatta a nyakában lógó kulcsot. A kulcsboszorkányt sehol sem látta. De ha egyszer az őrség elesett, be tudna jönni… Egyre jobban hasonlított egy macskához, és egyre kevésbé lehetett irányítani. Néhány gyerek oldalt toporgott, az eseményeket figyelték. Pár arc az ablakokban is felbukkant.

– Ne feledje, miért vagyunk itt! – figyelmeztette Mrs. Harrogate. – Szólnunk kell dr. Berghastnak, hogy védje meg a glifikust.

Alice elővette a zsebéből a revolvert.

– Ha az a rohadék már bejutott, szerintem ezzel elkéstünk – morogta.

Ekkor meghallott egy ismerős hangot.

– Miss Alice! – hangzott a sürgető kiáltás. – Alice!

Charlie volt az.

Alice megfordult. A fiú a kamaszok esetlen mozgásával kiszaladt a konyha bejáratán keresztül, és a barátai is vele voltak: az a japán lány komoly tekintetével, a dundi, fehér hajú fiú, aki ritkán szólalt meg, és egy húsból meg inakból álló, ormótlan alak döcögött mögöttük. Alice önkéntelenül hátrált egy lépést, és a szája elé kapta a kezét. Végül felbukkant a vak nevelőnő is, aki ide-oda forgatta a fejét a lángoló melléképületek halvány fényében, mintha mindent látott volna.

Marlowe nem volt velük.

Charlie a nyomozó nyakába ugrott, átölelte, Alice pedig csak megkönnyebbülten pislogott. A fiú kimerültnek látszott. A többiek Mrs. Harrogate köré gyűltek, aggódtak a sérülése miatt, és kíváncsiak voltak, hogy miért lángolnak a rét túloldalán a melléképületek. Valószínűleg akkor szaladtak le a szobáikból, amikor Alice és Margaret megérkezett.

– Nem tudják megállítani Marbert – közölte Miss Davenshaw. – Túl erős lett. Még dr. Berghast is elmenekült előle.

Margaret odakapta a fejét.

– Ezt hogy érti?

– Eltűnt – felelte Miss Davenshaw. – Egész nap kerestem, de hiába.

Alice kigombolta a kabátját, és megigazította a kalapját. Történt valami a rét túloldalán. Az idős tehetségek mozdulatlanná dermedtek.

– El kell tűnnünk innen – mondta Alice lassan. – Most rögtön. Mindenkinek el kell mennie innen.

Charlie a lángokat és az idős tehetségeket nézte a mezőn.

– Nem mehetünk el, Miss Alice. Valamit előbb meg kell tennünk – mondta halkan. – Mielőtt Marber ránk talál.

Margaret nekigurította a székét Alice-nek.

– Erre most nincs időnk – közölte bosszúsan. – Meg kell keresnünk Henryt.

– Azt hittem, meg akarja menteni a glifikust.

– Nem lehet – szólt közbe a japán lány. Lehúzta a kesztyűjét. – Bármit is tesznek, már nem tudnak rajta segíteni. De az orzint bezárhatják.

Mrs. Harrogate szikrázó szemmel nézett rá.

– A vérszívót azért küldték, hogy nyissa ki.

– A vérszívót? – Charlie hátratántorodott, a szája félelemtől remegett. – Úgy érti, azt a vérszívót, amelyik rám támadt Londonban?

– Igen.

– Charlie, hol van Marlowe? – kérdezte Alice. Rátört a félelem.

A fiú kétségbeesetten nézett a japán lányra.

– Sajnálom, én annyira sajnálom… Odabenn van, Alice, az orzinon belül. Mind a ketten átmentünk, de ő még nem jött vissza. El akartam menni érte, de dr. Berghast nem engedte. – A lángoló mező irányába hadonászott. – Ha Jacob Marber itt van, akkor már elkezdődött…

– Mi kezdődött el?

– A glifikus… Haldoklik.

Mrs. Harrogate a távolba nézett, a mezőt pásztázta.

– Lehet, hogy a gyerek nagyobb biztonságban van odaát, legalábbis jelen pillanatban. Mondd, lányom, hogyan lehet az orzint bezárni?

Komako lesimította a copfját.

– Át kell jutnunk a szigetre. A glifikus teste kell hozzá.

– Henry ott lesz a szigeten. És a draugr is.

– Jézusom! – rázta a fejét Alice. – Ez túl veszélyes. Láttuk a draugrt, tudjuk, micsoda. Nem harcolhatunk vele. – Megmarkolta Charlie vállát, és maga felé fordította. – Figyelj csak, ha az orzin kinyílik, Marlowe vissza tud jönni, igaz?

– Igen…

– Hát, már ez is valami.

– De mire tér vissza? – nyöszörögte a fiú. – Beáradnak a holtak. Láttam őket, Alice, tudom, mit tesznek az élőkkel. Iszonyatosak… Marlowe ezt nem akarná.

– Miss Quicke – szólalt meg Mrs. Harrogate a székében. – Vissza fogjuk szerezni a fiút. Ha kell, a draugron keresztül. Egy nyíláson jött át Londonban, igaz? Csinált egy átjárót. Rá fogunk jönni, hogyan tehetjük meg mi is. De az orzint be kell zárni.

Charlie szemébe könnyek gyűltek.

– Meg kell próbálnunk, Alice – kérlelte.

Alice nem tudta, mit mondjon. Persze hogy Charlie-nak igaza volt, mindannyiuknak igazuk volt. Abban a pillanatban a mező felől éles visítás hallatszott. A nő megfordult, és megpillantotta Jacob Marber összetéveszthetetlen alakját, amint lassan sétált a cilinderében, hosszú kabátja csattogott körülötte. Alice kihúzódott oldalra, át a kőfalon, hogy jobban lássa. Marber felemelte a kezét, és felfordított tenyeréből kinőtt a sötétség.

Az idős tehetségekkel is történt valami. Előhívták a képességeiket, és rátámadtak Marberre. Hárman hihetetlen sebességgel rohantak felé, és már nem látszottak gyengének. Ketten futás közben megvastagodtak, egyre nagyobbra nőttek, és leszegték a fejüket, mint a faltörő kosok. A harmadik idős férfi, hálóruhában, egyre magasabb lett, a végtagjai megnyúltak, ezért hamarosan lehagyta a két társát, és leengedte hatalmas kezét, mintha ki akarná lapítani Marbert. Az egyik idős nő lemaradt tőlük, látszólag a föld fölött lebegett, közben furcsa, fehér fény áradt belőle, ami a csillagfényre emlékeztetett. A többiek is átalakultak, de Alice nem tudta egészen kivenni, hogyan.

Azt viszont tisztán látta, hogy Marberrel nincs rendjén valami. A körülötte kavargó, sötét por, ami az ökléből szállt fel, elindult a két hatalmas, izmos óriás felé, majd hirtelen visszahúzódott, és megint Marber körül kavargott. Jacob remegett. Azután az óriás ráhelyezte a kezét a porra, és teljes erejéből lenyomta. Alice már kezdte azt remélni, hogy mindannyian tévedtek, és alábecsülték az idős tehetségek erejét.

Ekkor észrevette, hogy egy sápadt lény, amit alig lehetett észrevenni a tűz halvány fényében, egyenesen az egyik tehetség felé mászik, aki gyengébbnek látszott a többieknél, lemaradt tőlük, lehajtotta a fejét, és egy botra támaszkodott. Alice azonnal felismerte Coultont. Ösztönösen felemelte a fegyverét, és célzott, de mintha Coulton megérezte volna, hogy rá összpontosít, mert hirtelen irányt váltott, és az idős férfi mögé került. A következő pillanatban elrugaszkodott, belemélyesztette az agyarait és a körmeit az idős tehetségbe, s lenyomta a fűre.

Alice leadott egy lövést, de nem talált célba. Azt remélte, hogy legalább elijeszti a vérszívót, azonban tévedett. Amikor Coulton felemelte a fejét, véres volt az arca, az álla, a nyaka és a rongyos inge.

Bármit is csinált az idős tehetség, elmúlt a hatása. Marber iszonyatos erővel hátralökte az óriást, a többiek pedig eltűntek a porfelhőben, így Alice már nem látta őket.

Az döbbentette meg a legjobban, hogy milyen gyorsan zajlott le az egész. Mintha csak percek teltek volna el Marber felbukkanása óta. Ránézett a gyerekekre, és látta, nekik sem volt idejük arra, hogy megmozduljanak, vagy tegyenek valamit, csak döbbenten nézték, hogy a fekete porvihar mindent elnyel, ami az útjába kerül.

– Mi történik? – kérdezte Miss Davenshaw.

– Hol vannak? – kiáltotta a japán lány. – Látjátok őket?

De senki sem látta őket, csak a hatalmas porvihar kavargott a rét fölött. Egy darabig semmi sem történt. Azután kilépett a porból Marber, s egyenesen rájuk szegezte a tekintetét. A vérszívó a lába mellett mászott, mint egy kutya. Az idős tehetségek halottak voltak.

– Indulnunk kell – jelentette ki Alice, és sarkon fordult.

Csak ekkor vette észre, hogy Margaret Harrogate eltűnt.

CHARLIE VÉGIGNÉZTE, ahogy Mrs. Harrogate halkan megfordul a kerekesszékkel, és elindul a tó felé. Az ölében ott csillogott a két kés. Amikor Alice meglepetten körbenézett, Charlie hallgatott, nem mondta el neki, hogy mit látott, és hová ment Mrs. Harrogate. Anélkül is tudta mindenki.

De Charlie-nak a holt lelkek jártak a fejében, képtelen volt szabadulni a gondolattól. Maga előtt látta a csillogó, közönyös alakokat, ahogy egymás hegyén-hátán tömörültek a sűrű ködben, az orzin túloldalán. Vártak. Mintha az élet hője vonzotta volna őket. Homályosak voltak az emlékei, de felrémlett előtte, ahogy ott nyüzsögtek, csillapíthatatlan éhséggel, újra érezte a hideget a mellkasában. El sem tudta képzelni, mi lenne ezzel a világgal, ha átjutnának.

A gondolat csak halványan fogalmazódott meg benne, és a következő pillanatban Alice kiverte a fejéből, amikor őt is lökdösni kezdte az intézet bejárata felé a többiekkel együtt.

– Gyerünk, gyerünk! – kiáltozta, a bámészkodó növendékeknek is integetve. – Igyekezzetek!

Miután mindenkit beterelt az ajtón, rémülten átbotladoztak a félhomályos konyhán, beszaladtak az étkezőbe, azután átrohantak az előcsarnokon a lépcső felé. Charlie megpillantotta Mr. Smythe-t, aki az ellenkező irányba terelgette a védenceit, de túl messze voltak ahhoz, hogy odakiáltson nekik, és igyekezniük kellett.

A ház hideg volt, és csöndes, de az ablakokon keresztül beszűrődött a lángok fénye, narancssárgára festette a falakat, az arcukat és a kezüket. A hátuk mögött üvegcsörömpölés és üvöltözés hallatszott. Azután a kiáltások elhallgattak.

– Jön – sziszegte Alice.

A gyerekek közül néhányan, akiket Charlie név szerint nem ismert, beszaladtak a szobákba, becsukták maguk mögött az ajtót, és hangtalanul összekuporodtak. De amikor Charlie hátrafordult, és meglátta egy futó alak árnyékát a falon, tudta, hogy a vérszívó elől nem lehet elbújni. Jobban félt tőle, mint bármitől ezen a világon, s elfogta a remegés. Egy hosszú, egyenes folyosón voltak, és a lény gyorsan közeledett.

– Szembe kell néznünk velük – suttogta dühösen Komako. – Nem rejtőzhetünk el.

– Miss Davenshaw hol van? – kérdezte Oskar.

Charlie körbenézett. Útközben elvesztették a nevelőnőjüket.

– A rohadt életbe! – csattant fel Alice.

Minden rosszul sült el. Elindult visszafelé, de abban a pillanatban megremegtek a falak, mintha valami rájuk akarta volna dönteni a házat. Alice egy darabig habozott, azután leakasztott a nyakából egy hosszú kulcsot, kétségbeesetten megsimogatta, rémült arccal. Charlie attól félt, hogy össze fog omlani. De a következő pillanatban beugrott egy macska az egyik nyitott ablakon, mintha megidézték volna.

– Nem kapkodtad el a dolgot! – förmedt rá dühösen Alice.

A macskára.

Charlie-nak elkerekedett a szeme, de nem ért rá ezen gondolkodni, mert hirtelen furcsa robaj hallatszott, és amikor kinézett az ablakon, látta, hogy a másik épületszárny, az, amelyikben Berghast dolgozószobája volt, lángolni kezd. Sötétség kezdett kavarogni odakint, elhomályosította az eget. Marber pora volt, bekerítette, elszigetelte őket. Be kellett jutniuk Berghast szobájába, az alagútba, mielőtt a lángok elzárják az utat. Ekkor érezte, hogy Ribs megrángajta az ingujját, és amikor megfordult, megpillantotta a vérszívót, ahogy feléjük mászott, és közben leborította a fali tartókról a gyertyákat. Az egyik kezében egy lámpást tartott, és Charlie rémülten végignézte, ahogy hozzávágta az egyik ajtóhoz, mire az ajtó lángra lobbant.

Elevenen fognak elégni.

– Indulnunk kell – kiáltotta Alice. Végigrohantak a folyosón, a kanyar után megálltak, és Alice dühösen kikukucskált a sarkon. – Miért nem támadt még ránk? Gyorsabb nálunk, már utol kellett volna érnie minket. Mintha, mintha…

Rémülten elhallgatott, ahogy kiléptek a kanyarból.

– …mintha terelgetne bennünket – fejezte be a mondatot Komako.

Charlie követte a lány tekintetét, és megpillantotta Marbert. Elállta az útjukat, az ökle körül porkötelek tekeregtek. Charlie az árnyékok közt nem látta a szemét, de Marber leszegte a fejét, és fekete szakálla rálógott a mellkasára, mint egy sötét kötény. Az arcán tátongó seb még mindig vérzett. Lassan elindult feléjük.

– Charlie! – sziszegte Komako. Megfogta a fiú csuklóját, maga felé fordította, és higgadt, hűvös hangon azt mondta: – El kell menned a glifikushoz, és be kell zárnod az orzint. Ezt mi elintézzük. Indulj!

Charlie tekintete ide-oda cikázott Ko és Marber között.

– Nem… nem hiszem, hogy képes vagyok rá – hebegte.

Mögöttük a vérszívó karma a falat kaparászta.

Alice meghallotta, miről beszélnek, és odanyomakodott hozzájuk.

– Meggyógyulsz, igaz? – kérdezte metsző hangon. – Ez a tehetséged.

Charlie zavartan bólintott.

– Igen…

Alice abban a pillanatban megmarkolta a gallérját, az ablak felé fordította, és kilökte rajta. Charlie az üvegszilánkokkal és fadarabkákkal együtt zuhanni kezdett a lángoló udvar felé.

BERGHAST LEDOBTA MARLOWE-T az orzin termének a padlójára, mint egy zsákot.

Emlékeztette magát, hogy nem kell kapkodnia. A lámpást az ajtó előtt felejtette, amikor kinyitotta a lakatot, de nem hiányzott, mert az orzin kék fénnyel világított. Ettől függetlenül óvatosabbnak kell lennie. Ez az egyetlen esélye.

Ekkor azonban rájött, hogy nincsenek egyedül.

Homályos alakok ólálkodtak a derengő fényben, szürkék, mint a por. Arccal az orzin felé fordultak, a válluk lekushadt, karjuk ernyedten lógott a törzsük mellett. Hatan voltak; nem vették észre a doktort és a gyereket.

Holt lelkek.

Berghast lekuporodott, úgy figyelte őket. Egy hetedik is előbújt az orzinból, álmatagon mozgott, nedves lábnyomokat hagyott a kőpadlón. Pár lépést előrebotorkált, majd megfordult, a fénylő, kék felületre meredt, és nem mozdult.

Berghast halkan, kalapáló szívvel nekiállt az előkészületeknek. Emlékezett a szavakra, amiket a kesztyű villantott fel neki, és halkan, az orra alatt mormolni kezdte a ráolvasást. Nem hitt a spirituális és láthatatlan erőkben, azt is tudta, hogy az ősök hite tele volt ostobasággal és babonákkal, de követte a kesztyű utasításait. Óvatosnak kellett lennie.

A gyerek megmozdult a földön.

– Megütött – nyöszörögte.

Berghast homloka pár pillanatra ráncba szaladt.

– Nem hagytál nekem más lehetőséget – morogta. – Nem örültem, hogy ezt kellett tennem, úgyhogy többet ne kényszeríts rá! És most hallgass; nem vagyunk egyedül.

Ahogy a kisfiú meglátta a szellemalakokat, elhallgatott.

A doktor gyorsan dolgozott. Óvatosan megközelítette az orzint, a lelkek viszont nem foglalkoztak vele. A kesztyűt a bal kezén viselte, nekinyomta a kék felületnek. Az orzin hártyája elvékonyodott, darabokra foszlott; máris gyengült.

Berghast elgondolkodva simított végig a koponyáján nagy, érdes kezével. Lassan körbejárta a ciszternát, lehajolt, elvágta az ősi késsel a belógó gyökereket. A kés könnyedén siklott, a glifikus nyúlványaiból ömlött a vér.

A holtak meg se moccantak.

Végül odavitte a fiút az orzin pereméhez, levette róla a cipőt, feltűrte a nadrágja szárát. A gyerek nyugodt volt, nagy szemével a szürke alakokat nézte körülöttük. Berghast belelógattta Mar sápadt, vékonyka lábát a jéghideg lébe. A kék színű fényben a fiú arca viaszosan csillogott.

– És most várunk – közölte Berghast.

Marlowe ijedten nézett fel rá.

– Tudom, hogy azt hiszi, bizonyos dolgokat meg kell tennie – suttogta. – De nem muszáj. Maga nem rossz ember. Van választása.

– Ó, én már választottam – felelte a férfi halkan. – Ezt választottam.

Tudta, hogy a fiú szavainak nincs jelentősége. Jacob Marber már bejutott az intézetbe, és átverekedte magát az idős tehetségeken. Hadd jöjjön csak! – gondolta, és komoran elmosolyodott. – Hadd lássa, mi lesz belőlem! A kesztyű belemart a csuklójába, mintha a kis fogak marcangolták volna. Megint elkezdte dünnyögni a ráolvasást azon az ősi nyelven, a szavak lüktettek a torkában.

Gyere, gyere, gyere, gyere!

Hogy ezután meddig vártak néma csöndben? Berghast úgy érezte, a világ nyugalomba süpped, hogy eltűnt a Cairndale, eltűnt Marber, eltűntek a holt lelkek, a tűz és a pusztítás. Csak egy férfi és egy fiú létezett a ciszterna partján, akik a tükörképüket bámulták a vízben.

Azután felbukkant a ciszternában egy árnyék. Volt valami odalent, és egyre közelebb jött, mind nagyobb és nagyobb lett.

– Ó, igen! – suttogta elégedetten Berghast. Behajlította a kesztyű ujjait. – Megérkezett az anyád, gyermekem. Elkezdhetjük végre.

A gyerek döbbenten meredt a lényre. Abban a pillanatban Berghast elkapta a karját, és ejtett egy vágást a csuklóján. A fiú felkiáltott. Ömleni kezdett a vére, mire a draugr, ez a gyönyörű lény, közelebb úszott.

A holt lelkek egyszerre eltátották sötét szájukat, és felsikoltottak.

KOMAKO VÉGIGNÉZTE, ahogy Alice Quicke kilöki Charlie-t az ablakon. A barátja a szétszálló szilánkokkal együtt a kövezet felé zuhant. Ismerte a fiú tehetségét, ezért tudta, hogy nem lesz baja, ettől függetlenül felkavarodott a gyomra.

Marber felé fordult.

– Maga foglalkozzon azzal a másikkal! – mondta Alice-nek. – Jacob az enyém.

Oskar elszántan összepréselte az ajkát. Lymenion fenyegetően, mogorván mellé lépett. De Alice nem figyelt rájuk: a padlón térdelt, és egy furcsa, fekete macskával vitatkozott. Végül felpillantott Komakóra.

– Azt mondja, hogy addig nem segíthet nekünk Marberrel szemben, amíg Marbernél van a hajlító.

Komako értetlenül pislogott.

– Egy kulcs, ez egy kulcs – hadarta Alice. – El kell vennünk tőle, különben a kulcsboszorkány nem tud segíteni nekünk. – Ahogy Ko arcára nézett, bosszúsan összeráncolta a szemöldökét, majd leakasztott a nyakából egy madzagot, és felemelt egy hosszú, díszes kulcsot. – Olyan, mint ez. Most nem tudom elmagyarázni. Keressétek meg a kulcsot, és próbáljátok meg elvenni tőle!

– Oké, értem.

Alice hátrahúzta a revolver kakasát, és olyan gyorsan fordult meg, hogy a kabátja csattant egyet mögötte.

– Igyekezzetek! Mi ketten Ribsszel elintézzük a vérszívót.

Lassan elindult arra, amerről jöttek, vérszomjas tekintettel.

Marber higgadtan közeledett Komakóék felé a hosszú folyosón. Az arca szét volt nyílva, a szakállába beleszáradt a vér. Már alig emlékeztetett arra az ifjúra, aki sok évvel ezelőtt megmentette Komakót és a húgát, Tesit a felbőszült tömegtől Tokióban; aki átölelte, amikor a húga halála miatt zokogott. Eszébe jutott az az ember, aki a halott fivéréről mesélt neki, akin kétségbeesetten szeretett volna segíteni, és bevallotta, bármit megtenne azért, hogy visszakaphassa. Az a bármi a draugr volt. Talán a draugr már akkor is megkörnyékezte és körüludvarolta, amikor Komakót támogatta, és a karjában tartotta. A lányt már régóta gyötörte a bűntudat emiatt. Úgy érezte, cserben hagyta Jacobot, mert észre kellett volna vennie, hogy milyen feneketlen a gyásza. Segítenie kellett volna neki abban, hogy kimásszon belőle, de a saját vesztesége túlságosan lefoglalta. Azóta igyekezett észben tartani azt az igazságot, amit eddigi rövid életében megtanult: azáltal, hogy átadta magát a saját szenvedésének, hozzátett valamit a világ szenvedéséhez. De talán Jacobot észérvekkel meg lehetett győzni. Talán maradt még olyan része, amihez Komako hozzáférhetett. De ha mégsem, akkor is sokkal erősebb lett azóta, és ezt Jacob nem is sejtette. De majd megtudja.

Ahol Jacob elhaladt, kialudtak a gyertyák, és füstölni kezdtek. A férfi úgy közeledett hozzájuk, mint a sötétség hírnöke. Miközben nézte, Komako újra kilencéves lett Tokió deszkákkal burkolt, kanyargós utcáin, miközben esett az eső, Tesi imbolygott, s Jacob rémülten és dühösen meredt rá, már majdnem szeretettel.

– Jacob! – kiáltotta Komako. – Tudom, hogy te nem ezt akarod.

Marber megtorpant, amikor meghallotta a hangját, azután ránézett Oskarra és Lymenionra, majd hátrafordult.

– Te vagy az, Komako? – Olyan fáradtan szólt a hangja, hogy a lánynak majdnem megszakadt a szíve. A füst és a por hirtelen eloszlott. Jacobnak zavaros volt a tekintete. – Állj félre az útból, kérlek! Nem akarlak bántani benneteket. Berghastért jöttem.

– Megölted az idős tehetségeket. Láttam!

– Szerettem volna ezt elkerülni. Figyelmeztettem őket, de nem hallgattak rám. Alice Quicke-nél van valami, ami kell nekem. – Elhallgatott, Komako arcát fürkészte a távoli lángok fényében. – Te semmit sem tudsz erről az egészről, igaz?

– Ne hallgass rá, Ko! – suttogta Oskar a folyosó túlfeléről. – Hazudik.

De Komako nem volt annyira biztos ebben.

– Mit akarsz dr. Berghasttól?

Jacob széttárta a kezét. A bőre alatt mozgott valami sötét. A kalapja karimáját mélyen a homlokába húzta.

– Meg akarom ölni – felelte halkan. – És a kulcsboszorkány segíteni fog nekem. És miután végeztem Berghasttal…

– Igen?

– …megölöm a draugrt. És mindannyian biztonságban lesztek.

– Miért?

– Azért, mert gonoszak. Mind a ketten.

Komako végre megtalálta a szemét, és belenézett. Elszorult a torka, de nem fordította el a fejét.

– De te is gonosz vagy, Jacob. Te is az lettél. Már öltél. Még több gyilkosság nem fog változtatni ezen.

Közben egyre közelebb ment Marberhez. Lymenion a fal mellett, a sötétben lopakodva követte. Talán három méterre lehetett Marbertől, amikor megpillantotta a kulcs fejét. Egy láncon lógott, mint egy zsebóra, kikandikált a mellényzsebéből.

Jacob magasabbnak, vadabbnak látszott, és úgy bicegett, hogy közben furcsán kitekeredett a teste, mintha az egyik oldala megsérült volna, ahol rosszul gyógyultak a sebek. Komako érezte, hogy a hideg fájdalmasan beszivárog a csuklójába és a karjába, miközben magához hívta a port. A szemcsék belehatoltak, és egyre nagyobb űr keletkezett a belsejében. Egyetlen szempillantás alatt lezajlott az egész, és Komakót megelégedéssel töltötte el a tudat, hogy Jacob nem is sejti, milyen erős lett, mennyit tanult, és mennyivel ügyesebb. Jacob felé lökött egy porcsápot, mint egy ostort, elkapta a kulcsot, elszakította a láncot, majd visszarántotta, és beleejtette a kulcsot a tenyerébe.

Jacobnak egyetlen arcizma sem rándult.

Csak felsóhajtott, mintha pontosan ettől félt volna, feltolta a kalapja karimáját, és belenézett Komako szemébe. A tekintetéből kimerültség, csüggedt harag és kegyetlenség áradt. A lány rádöbbent, hogy nem tud megküzdeni vele.

Arra se maradt ideje, hogy eliramodjon. A por sötét szalagok formájában áramlott ki Jacobból, benne volt, a része volt. Megszorította Komako térdét és a bokáját, a könyökét az oldalához préselte. A lány meg akart szólalni, de Jacob pora megszorította a torkát.

A férfi lassan elindult Komako felé.

Ekkor Lymenion kiugrott a háta mögül, és támadásba lendült. Akkora erővel csapott le, mint egy tehervonat, hanyatt lökte Marbert, és csépelni kezdte az öklével. Beleremegtek a falak, a plafonról hullott a vakolat, és Jacob derékig belesüppedt a padlóba. Szinte csak egy dühödt villanás az egész. Lymenion addig ütötte volna, amíg átpréseli a padlón, de valami elkapta az öklét, mire megállt a keze a levegőben. Azután hátratántorodott, zavarodottan kapkodni kezdte a fejét, mintha egy láthatatlan erő pofozgatta volna.

– Lymenion! – sikoltott fel Oskar. – Lymenion!

A húsgólem dühödten ütötte öklével a levegőt, mintha egy méhraj támadta volna meg, és a por végül olyan sűrű lett körülötte, hogy eltakarta. Oskar tovább ordított, miközben Jacob felült, ökölbe szorította a kezét, mire a Lymenion körül kavargó sötétség összepréselte a húsgólemet, és Lymenion szétrobbant. A bűzös húscafatok beterítették a padlót, a falakat és a folyosót.

Komakónak csengett a füle, és képtelen volt megmozdulni. A kulcsot a markában szorongatta, de a porkötelek túlságosan erősek voltak. Kétségbeesetten ránézett Jacobra.

– Gondolj Bertoltra! Vajon ő ezt akarta volna?

– Talán – suttogta Jacob.

Olyan benyomást keltett, mintha döntésre jutott volna, és az arcvonásai megkeményedtek.

– Úgy szerettelek, mintha a bátyám lettél volna! – zokogta Komako. – Kérlek!

Jacob felemelte a kezét, a bőre alatt a sötétség kavargott, a keze körül pedig a gyönyörű, fekete por.

– Tudom – felelte szomorúan.

A por akkora erővel ütötte meg Komakót, hogy beleverte a fejét a falba. A koromvihartól semmit sem látott, és amikor fel akart kiáltani, a szája megtelt füsttel, majd az élő por a torkán és az orrán keresztül beáramlott a tüdejébe.

MARGARET HARROGATE felborította a kerekesszéket, amikor megpróbált kiszállni belőle a tó partján, a megsüllyedt móló végén.

Nagyot esett. A sötétben a kések után tapogatózott, amelyek az ölében hevertek. Jó előre felkészült erre az eshetőségre, egy vastag, gyapjú könyökvédő védte, és most húzni kezdte magát a csónak felé; eloldozta, és belemászott.

Mögötte a sűrű füstfüggöny kavargott és vibrált, a tó felszíne visszatükrözte a lángokat. Sietve elmormolt egy imát Alice-ért és a gyerekekért. Mindannyiukért. Azt remélte, hogy elmenekülnek, és hátra sem néznek.

A csónak billegett. Margaret megmarkolta a lapátokat, és lassan kisiklott a tóra. Kék fénypelyhek kavarogtak a levegőben a szilfa körül, mint az izzó pernye. Margaretnek fájt a karja és a válla. Bizonyos időközönként tompa dörrenéseket hallott a domb felől. A sűrű füstfelhőben itt-ott felvillant a narancssárga ragyogás: valami égett.

Miután kikötött, kiküzdötte magát a csónakból, gyorsan kikötözte, majd a könyökével felhúzta magát a sziklás emelkedőn a monostorig. Addigra a könyökéről lenyúzta a bőrt, és vérzett. Margaret megállt, maga elé rakta élettelen lábát, felült, és gondolkodni kezdett. A glifikus, az orzin, Berghast és a draugr…

Sikoltást hallott.

Halkan, kísértetiesen zengett, szomorúsággal és vágyakozással telve, de ugyanúgy átitatta a gyűlölet és az éhség. Margaret beleborzongott. A hűvös kövekhez nyomta az arcát: a sikoltás a föld alól jött.

Margaret keservesen megkerülte az épületet. Megpillantott egy nehéz ajtót, amely nyitva volt, és egy lámpás lógott mellette a kampón. Berghast. Margaret bemászott, átvonszolta magát az előcsarnokon, lekúszott egy kőből vájt csigalépcsőn, és zihálva megérkezett a terembe. Egy ciszterna. Kékes derengés szállt fel belőle. A falakat és a plafont behálózták a gyökerek. A rémes sikoly betöltötte a teret, visszhangot vert a falakon. Szürke, homályos alakok állták körül a ragyogást, a szájuk eltátva: az ő torkukból tört fel a hátborzongató hang.

Az asszony megszédült. Ott, a kút peremén, ahol egy hatalmas árnyék emelkedett ki a kék fényből, meglátta Henry Berghastot. Beletelt egy kis időbe, mire Margaret felismerte, mert a férfi kopaszra borotválta a fejét, és levágta a szakállát. Különös, csillogó kesztyűt viselt. Háttal állt Margaretnek, és leszorította Marlowe-t.

A fiú csuklóját megvágták, Berghast pedig a ciszterna fölé tartotta a gyerek kezét, hogy a vér belefolyjon. Marlowe arca már hamuszürkére sápadt.

Margaret a késekért nyúlt.

ABIGAIL DAVENSHAW VÉGIGSIETETT Berghast dolgozószobájának szőnyegén. A botjával tapogatta ki az utat, és hallgatózott. A sarokban halkan, gépiesen kattogtak a csontmadarak. Odakint a folyosón valaki elfutott az ajtó előtt, beszűrődött lépteinek tompa zaja.

Abigail óvatosan kikerülte a foteleket és az asztalt. A levegőben megperzselődött papír és bőr szaga terjengett. Valahonnan beáramlott a hideg levegő: nyitva maradt az ajtó, amelyik ahhoz a furcsa, bezárt szobához vezetett.

Abigail lekiáltott:

– Hahó! – A hangját elnyelte a mélység. – Dr. Berghast? Miss Davenshaw vagyok…

Semmi.

Összeráncolta a szemöldökét, és beharapta az ajkát.

Hát legyen!

Elindult lefelé. Lábujjaival óvatosan kitapogatta a lépcsőfokokat, nehogy leessen, mert tudta, hogy senki sem találná meg odalent, miközben az intézet porig ég.

De nem esett le, és amikor leért, azonnal megállapította, hogy megváltozott valami, mert máshogy kavargott a levegő. A szoba ajtaját kitépték.

– Helló! – szólalt meg bizonytalanul.

Emlékezett arra a szuszogásra, amit az ajtó túloldaláról hallott, ezért nagyon óvatosan mozgott. Úrrá lett rajta a félelem. De bármi is volt odabent, mostanra távozott vagy meghalt. Rajta kívül egyetlen élőlény sem tartózkodott ott.

A botja beleütközött valamibe, ami a cella padlóján hevert. Halk lánccsörgést hallott. A cipője megcsúszott valamin, és a fémes szagból rájött, hogy egy holttest vérében áll.

Lehajolt, és kitapogatta a halott arcát. Bailey volt az, Berghast inasa. Valami kiharapott egy darabot a torkából, a karján és a mellkasán is mély sebek vöröslöttek. Mintha egy vadállat támadta volna meg.

Abigail megnedvesítette az ajkát, felegyenesedett, és visszament a dolgozószobába. Odament a kandallóhoz, kitapogatta az egyik piszkavasat, és óvatosan kihúzta a félig elégett naplót a tűztérből. Ennek a szagát érezte korábban. Arra gondolt, hogy ha Berghast meg akarta semmisíteni, akkor talán értékes dolgok lapulnak benne. Azután odament az íróasztalhoz, megpróbálta kihúzni a fiókokat, és keresgélni kezdett, hátha talál még valamit. A falakból áradó hő alapján érezte, hogy a tűz a dolgozószoba felé közeledik. A hóna alá csapta a naplót, átvágott a szobán, lenyomta a kilincset, és kilépett a folyosóra.

CHARLIE RETTENETESEN FÉLT.

Amikor berohant Berghast dolgozószobájába, a kulcscsontja még nem forrt össze teljesen, de a számtalan apró vágás már begyógyult a testén. El kellett jutnia a glifikushoz, hogy kivágja a szívét, de az oda vezető úton vagy a barlangban bármikor szembetalálhatta magát Walterrel. A vérszívó fájdalmas sebeket ejtett rajta Londonban, amelyek nagyon nehezen gyógyultak be. A mai napig élénken élt az emlékezetében, ahogy a fenevad felmászott a falra, mint egy hatalmas, fehér pók, és rávetette magát a plafonról, s amikor erről álmodott, verejtékben úszva ébredt.

És most e felé a lény felé tartott. Minden ezen múlt.

Azonban nem volt ideje ezen gondolkodni. A szőnyegen megtorpant, gyorsan körbenézett, de Berghastot és az inasát sehol sem látta. A csontmadár a rúdján kattogott, a kandallóban még fehéren izzott a szén. Charlie odalépett az ajtóhoz, amely a tó alatt húzódó alagúthoz és a szigethez vezetett. Ha öt perccel hamarabb lép be Berghast szobájába, összetalálkozott volna Miss Davenshaw-val, miközben a vak nő kikotorta a kandallóból a naplót, és ha találkozik vele, akkor talán tanácsot kér tőle. De mire megérkezett, a nevelőnő már a lángoló Cairndale labirintusában kanyargott, a félig elégett naplót a mellkasához szorította. Charlie nem fog találkozni vele.

A fiú hármasával vette a lépcsőfokokat, majd vakon végigrohant a síkos, fekete alagúton. Áporodott volt a levegő. Elfelejtett gyertyát vagy lámpást hozni magával. A léptei egyenletesen tocsogtak a vízben, habár folyamatosan attól rettegett, hogy bele fog ütközni valamibe. De nem ment neki semminek, nem botlott meg, és nem esett el.

Azután érezte, hogy az alagút enyhén emelkedni kezd, tisztább lett a levegő, és a távolban egy halvány, szürke fényfolt látszott. Amikor kiért a szigetre, átmászott a leomlott köveken, és megpillantott egy lámpást a nyitott ajtó mellett. Halk sikoltást hallott az orzin terme felől. Ezek szerint volt odalent valaki. Arra jutott, bárki is hagyta itt, az illetőnek ezek szerint nincs szüksége a lámpásra, úgyhogy magához vette, megkerülte a romos kápolnát, és belépett.

A csupaszon meredő gerendák és az éjjeli égbolt alatt bandukolt előre a lámpással a kezében, fáradtan, eltökélten. A kriptánál megpillantott egy régi fáklyát egy fémkosárban. Kinyitotta a lámpás ajtaját, meggyújtotta a fáklyát, és lement a katakombákba. Elhaladt a vigyorgó koponyák mellett, az ősi csontok háborítatlanul hevertek koporsóikban.

Miközben egyre beljebb haladt a gyökerek között, küzdelem és erőszak nyomait fedezte fel. A gyökereket kitépték a falból, és a barlang felé vérnyomok vezettek. Charlie biztosra vette, hogy a vérszívó járt itt.

Ekkor futásnak eredt, sokszor megbotlott, elesett, majd a gyökerekbe kapaszkodva felegyenesedett. Túl nagy zajt csapott, de nem törődött vele. Amikor beért a glifikus gyökerekkel átszőtt barlagjába, a látványtól mozdulatlanná dermedt.

Walter és a glifikus a plafonon lógott egymásba gabalyodva. Mindent elborított a vér. A glifikus gyökerei tőből kitépték a vérszívó egyik lábát. A karját, a mellkasát és a gerincét tucatnyi gyökér fúrta át, egy vastag nyúlvány a torkára tekeredett, a szeme felakadt. Halott volt.

De a glifikus is meghalt. Walter feltépte a fogával a torkát, s most a vénséges lény feje furcsa szögben lógott, a nyakából még mindig folyt a vér.

Charlie remegett, egyszerre érzett fájdalmat és megkönnyebbülést. Így legalább nem neki kellett végeznie a glifikussal.

Ekkor jött rá, hogy semmit sem hozott magával, amivel kivághatná a szívét. Ahogy körbenézett a fáklya fényében, a szeme megakadt a vérszívó karmán. Lerágta a hüvelykujjait. Charlie odanyúlt a lény véres csuklójához, megcsavarta, és a glifikus kérges mellkasának nyomta.

Nagy megkönnyebbülésére a karom belemélyedt, a nyomán sűrű, sötét folyadék szivárgott ki. Felvágta a glifikus mellkasát, széthúzta a hasítékot, s amikor már elég mélyre vágott, belenyúlt. A keze valami puha, ruganyos anyagot tapintott ki. Charlie vadul kirántotta a szívet.

Cuppanó hang kíséretében szakadt ki, és még meleg volt. Az ököl nagyságú szervet fekete nyálka borította. Charlie zihálva a kezébe fogta, és elöntötte a szomorúság. Akármi is volt igazából, ez az ősöreg, jóságos lény óvta meg őket, miközben az orzinhoz láncolták, hogy őrizze a holt lelkeket a túloldalon. Cseppet sem tűnt igazságosnak. Charlie visszafelé botorkált, mandzsettájával megtörölgette a szívet. A nyálka alatt fény pulzált, lassan, úgy pislákolt, mint a parázs.

Ekkor mély, morgásszerű hangot hallott, a talaj megremegett, mintha egy hatalmas vonat gurult volna el alatta. A falak is remegni kezdtek, a plafonból hullott a föld. Charlie rájött: a sziget össze fog omlani.

Sarkon fordult, és futásnak eredt.

MIKÖZBEN ALICE ELINDULT visszafelé a sötét folyosón, érezte, hogy remeg az épület. Tudta, hogy Ribs a közelben van, de persze nem látta. Készenlétben tartotta a revolverét. Marber a háta mögött volt, és Komakóval, Oskarral meg a húsgólemmel harcolt. A folyosó némán, hűvösen nyúlt el előtte. Alice megállt, és hallgatózott.

Szinte érezte Coulton közelségét, tudta, hogy a sötétben várja, és csattogtatja a fogát. Felhúzta a kakast, majd lassan körbefordult. A gyertyák nem égtek.

– Tudom, hogy itt van, Coulton – mondta higgadtan.

Lassan elindult, a sötét beugrókat és az ajtókat kémlelve. Hirtelen arra gondolt, hogy talán tévedett: a vérszívó eléjük került, és most Marbernek segít.

– Coulton!

Azután rácsöppent valami meleg a vállára. Lassan felemelte a fejét, és felpillantott.

Coulton a feje fölött lógott a plafonon, hosszú fogai elővillantak, miközben vigyorgott, és a szája sarkából csöpögött valami. Rávetette magát Alice-re, ledöntötte a földre, kiütötte a kezéből a fegyvert, és tépni kezdte a kabátját, a karját, a bőrét, s a nyakában lógó hajlító után kapdosott.

Alice némán, vadul küzdött ellene, még önmagát is meglepve. Beleharapott Coulton arcába, a szemét nyomta a hüvelykujjával. A vérszívó hirtelen felvonyított, leugrott róla, a torkát szorongatta, és körbe-körbeforgott, mint egy eszelős. Ekkor Alice megpillantotta a levegőben lebegő, véres üvegszilánkot.

Ribs.

Coulton is meglátta. Nekiszaladt a falnak, a levegőbe lendült, és ott ért földet, ahol Ribsnek kellett állnia. De a lány már nem volt ott, csak az üvegszilánk hevert a földön. Coulton felvisított, és megint forogni kezdett.

Alice közben nekihátrált a falnak, üvegszilánkok után tapogatózott a földön. Talált egyet, éppen abban a pillanatban markolta meg, amikor Coulton megint rávetette magát. Mélyen belenyomta a vérszívó hasába, azután kihúzta, és döfködni és vagdalkozni kezdett vele. A csuklóját és a karját elborította a vér.

A vérszívó csúnyán beleharapott a vállába, és kitépett belőle egy darabot, de több kárt nem tett benne. Azután a hátára zuhant, a hasát szorongatta, a lába rángatózott.

Alice feltápászkodott, és elbotladozott mellőle. Meg akarta keresni a fegyverét, s meglátta, hogy az a levegőben lebeg. Ribs a vérszívóra célzott, majd meghúzta a ravaszt, a dörrenés fülsiketítően hatott a hosszú folyosó falai között. Az a lény, ami egykor Coulton volt, az oldalára fordult, és nem mozdult többé.

Alice alig tudta elhinni. Rászorította a kezét a vállára, odabiccentett Ribsnek, azután futva elindultak a többiek felé, ahonnan a küzdelem és a pusztítás hangjai hallatszódtak.

Amint bekanyarodtak a sarkon, Alice-nek megroggyant a térde a látványtól. Oskar egy beomlott fal mellett hevert a földön, vérző arccal. Lymenion eltűnt, de a falakat és a plafont vérfoltok és húscafatok borították. Alice hirtelen megszédült. A beomlott fal mögött, a rommá zúzott szobában egy fekete, nyolclábú, csupa fog forgószél küzdött Jacob Marberrel. Marber rátekerte a porköteleket a kulcsboszorkány nyakára, és hátrafelé húzta, miközben az irdatlan lény a lábát és a karját karmolta. Alice gyorsan körbenézett, és megpillantotta Komakót. A lány a földön térdelt, felpillantott rá fekete haja alól, és kinyújtotta felé a tenyerét. Nála volt a hajlító.

Alice nem habozott, nem gondolkodott, viszont érezte, hogy a fájdalom belenyilall az oldalába, ott, ahol Marber megsebesítette, és megfertőzte a porral. Előrehajolt, a sebnek nyomta a tenyerét, átölelte, majd felemelte a kezét, kitárta a karját. Olyan érzés volt, mintha a vizet kanalazná félre az útjából. Látta, hogy Jacob eltántorog a kulcsboszorkánytól, majd a keze a levegőbe lendült, pont úgy, mint Alice. Az arcán zavarodottság tükröződött.

A kulcsboszorkány kivágódott egy téglahalom alól, és morogva nekiesett Marber védtelen mellkasának.

Alice térdre rogyott. Túl nagy erőfeszítésébe került, hogy megbénítsa Marbert. Jacob feléje fordult, a nő arcát kémlelte, miközben a kulcsboszorkány megcélozta a szívét.

Nagyon gyorsan történt minden. A kulcsboszorkány egy füstfalnak ütközött. Alice érezte, hogy egy porkötél rátekeredik a torkára, azután pörögve átrepült a szobán, és kizuhant az erkélyre. Minden porcikája sajgott, elhomályosult a látása. Felemelte a fejét, és látta, hogy a kulcsboszorkány belemélyeszti a fogát Marber torkába. Jacob földhöz vágta a lényt, míg a macska a fejére csapott. A padló és az erkély remegni kezdett, ahogy dulakodtak, majd kisodródtak Alice mellé. A nő látta, hogy Marber borzalmas ütést kap a kulcsboszorkánytól, a férfi feje természetellenes pózban hátracsuklott. Azután leszakadt alattuk az erkély. Alice épp csak meg tudott kapaszkodni a küszöbben, miközben Marber a kövekkel és a téglákkal együtt lezuhant az udvarra.

Ekkor Alice érezte, hogy egy fogsor belekapaszkodik a kabátja gallérjába, felemeli, és behúzza a szobába. Egy darabig zihálva és zokogva hevert a törmelékek között. Életben maradt.

Amikor felemelte a fejét, látta, hogy kulcsboszorkány biceg, és nem nehezedik rá a bal első mancsára. Még mindig nagy volt, akkora, mint egy termetesebb kutya, de már csak négy lába volt, és úgy nézett ki, mint egy macska. A pofáját és a szőrét vér borította, talán a sajátja, talán Marberé. Alice kinyújtotta a karját, átölelte a macska nyakát, az arcát belefúrta a bundájába. Az állat úgy ontotta a hőt, mint egy kályha, és a szőrének olyan szaga volt, mintha megperzselődött volna.

– Köszönöm – suttogta Alice; az arcán végigfolytak a könnyek. – Köszönöm, köszönöm…

Oskar és Komako belépett a romos szobába. Komako nagy ívben kikerülte a kulcsboszorkányt, odament az erkélyajtóhoz, és lenézett. Marber összezúzott, véres keze kilátszott a törmelék alól. A lány egy pillanatra lehunyta a szemét. Azután odament Alice-hez, és odaadta neki a hajlítót, amit Marber Londonban vett el a nőtől. A kulcsboszorkány mind a négy ragyogó szeme résnyire szűkült.

– Ko! – szólalt meg Ribs hangja a közelükben. A füst halványan körberajzolta az alakját. – Nem maradhatunk itt. Jacob Marber valószínűleg nem egyedül tört be a Cairndale-be. Annak az átkozott draugrnak is itt kell lennie.

– Igaza van – helyeselt Oskar. Vérzett a homloka.

A ház nyöszörgött és remegett körülöttük. Kevés idejük maradt. Alice kinézett az erkélyajtón keresztül a szigetre, a poron és a füstön át meglátta a szilfa terebélyes lombját. Kékes fénnyel ragyogott.

– Szerintetek Charlie be tudta zárni?

– Nem – felelte Komako Alice mellé lépve. – Még nem. Tud járni?

Alice agyában újra felrémlett az a hatalmas rés a levegőben, Londonban. Ezek a gyerekek még sohasem látták. Csak ő. Végignézett rajtuk, a sérült kulcsboszorkányon, és tudta, hogy így nem küzdhetnek meg a draugrral.

– Le kell mennünk az udvarra – mondta, ahogy döntésre jutott. Remegve feltápászkodott. – Szerintem még itt van a közelben a kocsi, ami idehozott bennünket. Ki kell juttatnunk innen benneteket.

Letérdelt a kulcsboszorkány elé, és odatartotta az orrához a tenyerét, amelyen a hajlítók hevertek. Azután letette őket a földre, felállt, és hátralépett.

– Ez a tiéd – mondta halkan.

A kulcsboszorkány óvatosan megszaglászta a kulcsokat, majd felemelte a fejét, és Alice arcát fürkészte.

– Gyerünk, menj csak! – suttogta Alice. – Szabad vagy.

A kulcsboszorkány félrebillentette a fejét, mintha megértette volna. Egymás után bekapta és lenyelte a kulcsokat, kiugrott a folyosóra, végül eltűnt.

A gyerekek szótlanul végignézték az egészet.

– Hülye amerikaiak! – morgolódott a láthatatlan Ribs. – Nem bírnak meglenni ilyen patetikus gesztusok nélkül.

– Most meg mi bajod? – kérdezte Alice.

– Az, hogy legközelebb várhatna a nagyjelenettel addig, amikor már biztonságban vagyunk.

A nyomozó kiment a folyosóra, menet közben megtapogatta a fegyverét, a kabátja mögötte csattogott.

– Soha senki sincs biztonságban – mormolta –, és nincs olyan, hogy legközelebb.

MIKÖZBEN ALICE ÉS A GYEREKEK keresztülfutottak a lángoló házon, Margaret megmarkolta a késeit, és lassan, hangtalanul húzni kezdte magát a terem padlóján. A szürke alakok mozdulatlanul álltak, halálra rémítették az özvegyet. Tudta, hogy segítenie kell szerencsétlen Marlowe-nak, és meg kell állítania Henry Berghastot. Az egész az ő hibája volt. Észre kellett volna vennie, hogy Berghast nem az, aminek látszik.

Összeszorította a fogát, és tovább kúszott. A kisfiú lerogyott a ciszterna szegélyénél, ahogy a doktor elengedte. Margaret a meglepetés erejében bízott.

Már csak néhány méterre volt tőle, amikor észrevette, hogy a férfi mit csinál. A draugr fekete foltja ráfeszült az orzin felszínére; tajtékzott, mert csapdába esett. Berghast pedig beledugta abba a mocsokba a kezét, és kiszívta belőle az erejét. Azután lassan felfelé húzta, és a draugr felemelkedett az orzin bőre alatt hatalmas, csaknem négyméteres termetével. Küzdött, és Marlowe felé fordította vak fejét. Ahogy felemelkedett, a szürke alakok elhallgattak, de a szájuk tátva maradt, némán feketéllett.

A csönd visszhangot vert Margaret fülében, egészen beleszédült. A fiú vére még mindig a ciszternába csorgott. Margaret megrázta a fejét, hátha kitisztul.

Abban a pillanatban Berghast felegyenesedett és megfordult, mintha számított volna az asszony felbukkanására. A szeme alatt sötét karikák húzódtak, a bőr ráfeszült kegyetlen állára és arccsontjára.

A hangja egyszerre tűnt ismerősnek és idegennek.

– Ó, Margaret! – mondta. – Tudom, hogy figyelmeztetni akart Walterre Mr. Thorpe miatt. Már késő. Halott.

Margaret megpróbálta elrejteni a pengéket, de elkésett. Berghast meglátta, azonban nem törődött vele. A háta mögött a draugr fájdalmasan, szánalmasan vergődött.

– Láttam a bérkocsit az udvaron – folytatta lágy hangon Berghast. – Mi történt magával? Rémesen fest.

Lassan körbejárta Margaretet, azután lekuporodott hozzá, s elkapta a csuklóját. A kesztyűje durva volt, a fakorongok széle éles. A hidegétől finom pára szállt fel ott, ahol megérintette a nőt. Kicsavarta Margaret kezéből a késeket. Az özvegy halkan felnyögött, nagyon kiszolgáltatottnak érezte magát. A draugr lassan tekergett, mint a füst egy befőttesüvegben.

Akkor valami mocorgás támadt Berghast mögött. A férfi hátrafordult, Margaret pedig megpillantotta Marlowe-t, ahogy a doktor mögött térdelt, és két kézzel markolta Berghast fedetlen karját. Elképesztő fénnyel ragyogott, a bőrén keresztül látni lehetett a koponyáját, sötétlő szemgödrét, a csontokat és az ereket a karjában. A kisfiú összeszorította a fogát. A fény kirobbant belőle.

Berghast bőre fortyogni kezdett ott, ahol a gyerek megszorította.

Margaret nem tudta mire vélni, amit látott, felfoghatatlannak tűnt. Azonban Berghast felpattant, és nekivágta a gyereket a falnak, a koponyája nekicsattant a kőnek. A fény kihunyt, a kisfiú a padlóra rogyott.

A doktor bőre ragyogni kezdett.

– Miért csinálja ezt? – kiáltotta Margaret, és hirtelen elöntötte a harag. – Azért jöttem, hogy figyelmeztessem. Azt gondoltam, meg akarja védeni őket, a gyerekeket. Henry, én hittem magában! Éveken át segítettem, ahogy korábban a férjem. De maga egy szörnyeteg…

– Nem, nem vagyok az – felelte Berghast. – Csak létezik egy sokkal magasztosabb cél is.

Hátracsavarta Margaret két karját, az özvegy már attól félt, hogy eltöri. Aztán eleresztette Margaret egyik kezét, és elővette a saját kését.

– Henry…!

A férfi egészen a markolatig beledöfte a kést a hasába. Margaret halkan felkiáltott a fájdalomtól és a meglepetéstől.

Berghast belenézett a szemébe.

– Nem vagyok szörnyeteg, kedvesem – mondta újból, fogva tartva az asszony pillantását. – Mert egyáltalán nem élvezem ezt.

Azután kihúzta Margaret hasából a kést, és otthagyta.

CHARLIE KIHOZTA a csöpögő szívet a kriptából.

Körös-körül kék ragyogást látott. Úgy tartotta az ingébe bugyolált szívet, mint egy csecsemőt, érezte meleg, síkos felületét, ringott a karjában, ahogy a fiú lépegetett.

A távolban az intézet lángokban állt, a fiú a tűzoszlopokat figyelte. A karja és a lába véres volt a rajta esett karcolásoktól, de a sebek már összezáródtak. A légzése is lecsillapodott, miközben megkerülte a monostor romjait, átvágott az egykori hálótermen, majd lefelé indult a kőlépcsőkön, felkészülve rá, hogy beleeressze a szívet az orzinba.

Odalenn vakító, kék ragyogás fogadta. Remegve botladozott be a kamrába. Az orzin túl fényes volt. Ahogy félrefordította a fejét, megpillantotta a szürke alakokat. Nem hatolt át rajtuk sem a fény, sem a sötétség. Charlie felé fordultak, és a fiú ekkor felismerte őket. Megváltoztak, már nem voltak olyan gyönyörűek, és nem tekergőztek szalagokként, de így is tudta, hogy a holt lelkek azok.

Azonnal megrohanták. Hangtalanul, elképesztően gyorsan mozogtak. Charlie megremegett az érintésüktől, de próbálta óvni a glifikus szívét – ami most elképesztően keménnyé vált, és kék fénnyel ragyogott fel. Charlie keze megperzselődött tőle, fájdalom öntötte el.

Már két-három lélek vetette rá magát a fiúra, úgy nekinyomódtak, hogy már nem bírta tovább tartani a szívet, és az kicsúszott a kezéből. A holtak egy csapásra elengedték Charlie-t, és a kéken ragyogó szív köré gyűltek, majd marcangolni kezdték.

– Ne… – nyögte a fiú, ahogy elborzadva térdre rogyott.

A holtak ügyet sem vetettek rá, csak a szívet zabálták, teljesen eltüntették. A szájuk és az ujjuk feketéllett a nyálkás folyadéktól.

Ahogy felpillantott, észrevette, hogy valami csapdába esett az orzinban. Egy hatalmas, ragacsos alak tekergett benne, nekifeszült az orzin felszínének. Vaskos és hosszú volt, a bőrét mintha kátránnyal öntötték volna le. Aztán meglátta az orzin fölé hajoló Berghastot, egyik kezén a kesztyűvel, míg a másik keze könyékig elmerült a lény ragadós anyagában, mintha megmarkolta volna, hogy ne mozdulhasson el onnan. Berghast reszketett, és a bőre azzal a kék fénnyel ragyogott, ahogy Marlowe-nál látta. Charlie ekkor megértette: a doktor kiszívta a draugrból az erejét.

A hasadás az orzinon egyre tágult. A fiú rádöbbent, hogy ő és mindannyian kudarcot vallottak. Elvesztette a glifikus szívét, az orzint többé nem lehetett bezárni.

Körbenézett, és megpillantotta Mrs. Harrogate-et és Marlowe-t. Mind a ketten mozdulatlanul hevertek a földön, az egyik oszlop közelében, és úgy tűnt, hogy Mrs. Harrogate odahúzta Marlowe-t. Az özvegy hasa véres volt, és Charlie tudta, hogy haldoklik. Marlowe csuklója is vérzett, és nagyon sápadtnak tűnt. Túl későn érkezett.

De a kisfiú erőtlenül elmosolyodott.

– Charlie… – mondta halk, rekedt hangon. – Tudtam, hogy eljössz.

Charlie megkönnyebbülten felsóhajtott. Megdörgölte a szemét.

– Annyira sajnálom, Mar! Elvesztettem a glifikus szívét. Azt hittem, bezárhatom az orzint, de elvették tőlem… Én próbáltam megállítani őket…

A kisfiú felsóhajtott, lehunyta a szemét.

– Mar?

Mrs. Harrogate-re nézett; az özvegy szeme nyitva volt, és Charlie-t figyelte.

– A késem – nyögte halkan. – A ciszterna mellett. Még megállíthatod.

Elfordította a fejét. Charlie követte a pillantását, és meglátta a félelmetes fegyvert, amely Berghast közelében hevert a földön.

– A glifikus meghalt – mondta, és visszanyelte a könnyeit. Nem tudta, ezek után mire menne bármivel is. – A holtak át tudnak jönni. Nem lehet bezárni az orzint. Már nem számít, késő.

– Sohasem késő – sziszegte Mrs. Harrogate a fájdalomtól összeránduló arccal.

Charlie tekintete egy darabig ide-oda cikázott az özvegy és a barátja között. Berghast még mindig az orzin fölé hajolt, a kezét beledugta a lény mocskába, és elszívta az erejét.

A fiú végül lekuporodott, oszlopról oszlopra haladva megközelítette Berghastot a kék fényben. De a késig nem tudott eljutni. Lehunyta a szemét, lassan lélegzett, és megpróbálta kiüríteni a tudatát. Hirtelen csönd lett, elárasztotta a nyugalom. Azután kinyújtotta a kezét, és nyújtotta és nyújtotta, érezte, hogy a karjában egyre jobban megfeszülnek az izmok, a csontjai kiugrottak a helyükről, ami szédítő fájdalommal járt, azután az ujjai hozzáértek a kés markolatához. Kinyitotta a szemét. A kés nehéz volt, és meleg. A karja úgy nézett ki, mint egy kígyó. Az is fájdalmas volt, amikor visszazsugorodott a normális méretére. Charlie szíve őrülten kalapált.

Megcsinálta! Megcsinálta az áthajlást!

A mámorító érzés egy pillanat alatt elszállt. Berghast még mindig a draugrt markolta. Magasabbnak és szélesebbnek látszott, és mintha tele lett volna szikrázó energiával. Túl késő, mindig túl későn érkezik…

Charlie kirohant az oszlop mögül, és beledöfte a kést a doktor hátába.

A fény vibrálni kezdett. Berghast abban a pillanatban elengedte a draugrt, a lény elernyedt, és élettelenül belesüllyedt az orzinba. Berghast dühösen megfordult, és Charlie látta, hogy a haja és a szakálla eltűnt. Az arcvonásai eltorzultak, a szája görcsös vigyorba meredt, a szeme belesüppedt az üregébe. A bőrén kék színű energia sercegett, és noha éktelen haragra gerjedt, megboltott, és térdre esett, mintha a draugr lecsapolása túlságosan kimerítette volna.

Charlie megpillantott egy másik kést a ciszterna peremén, gyorsan felkapta, és Berghast elé tartotta, de a férfi nem mozdult meg. Térden állt, leejtette a vállát, és hangosan zihált.

Viszont amikor Charlie bele akarta döfni a szívébe a kést, Berghast elkapta a csuklóját kesztyűs kezével. Charlie elviselhetetlen, izzó fájdalmat érzett. Valami történt vele, mert ahogy a doktor szorította, úgy érezte, mintha a lénye egy része megsemmisülne.

– Mit csinál…? – kiáltotta kétségbeesetten.

– Te… – zihálta Berghast. – Te… ezt… nem érted.

Egy végtelennek tűnő, borzalmas pillanatig semmi sem történt. Charlie vonaglott a fájdalomtól. A bőrét égette a kesztyű, de ami ennél is rosszabb volt, hogy érezte, amint a lénye egy része lassan leválik róla. Berghast nem engedte el a csuklóját, de mást nem tudott tenni, túl gyenge volt. Azután Charlie mozgást látott a férfi mögött. A haldokló Mrs. Harrogate odavonszolta magát az orzinhoz, azután felnyúlt, s meglökte a férfi vállát. És Berghast, aki annyi szenvedést és fájdalmat okozott, elengedte Charlie csuklóját, és lassan beledőlt az orzinba.

Olyan volt az egész, mint egy álom.

Berghast csapkodni kezdett, megpróbált a felszínen maradni, ám ekkor az orzin mélyéről felúszott a draugr, elkapta Berghast nyakát, és lehúzta a mélybe.

ALICE ÉS A GYEREKEK a Cairndale folyosóin futottak, de néha a tűz miatt meg kellett állniuk, és más utat keresniük. A folyosókon apró holttestek hevertek, Alice próbált nem rájuk nézni. Csak menj, menj előre! – mondogatta magának.

A széles lépcső fölött betört az ólomüveg ablak, a talpuk alatt csikorogtak a szilánkok. Körülvették őket a lángok. A plafonból lezuhant egy darab, Alice megbotlott, de még időben sikerült elrántania a törmelék alól Oskart. A keze és a haja kormos volt, a haja megpörkölődött, és sajgott a válla. A fiú szeme elkerekedett a rémülettől.

Végre kijutottak a hűvös, éjszakai levegőre. A lángok narancssárga fénybe borították a környéket. A kocsi eltűnt. Alice a kapusház felé intett, és azt kiáltotta, hogy a lovak még nem lehetnek messze, még be vannak fogva, és biztosan megtalálják őket odakint a réten. Szándékosan nem nézett rá a leszakadt erkély maradványaira és Jacob Marber kilógó kezére. A kulcsboszorkányt sehol sem látta.

Alice a kapu felé terelte a gyerekeket. Túl sokan voltak ahhoz, hogy beférjenek egy kocsiba, de valahogy be fognak férni, be kellett férniük, és Alice elhatározta, hogy halálra fogja hajszolni azokat a lovakat, ha muszáj.

Ekkor megpillantott egy alakot, aki az egyik melléképület ajtajában kuporgott, és hangosan zihált. Alice lassított, és megállt. A gyerekek eltávolodtak tőle, a kaviccsal felszórt behajtón szaladtak a kapu felé. Alice odament az ajtóhoz, és óvatosan letérdelt.

Komako észrevette, hogy lemaradt.

– Alice! – kiáltotta. – Mennünk kell! Alice!

De Alice nem válaszolt. Meredten bámulta Coultont, aki az ajtófélfának támasztotta a hátát, és a hasára szorította karomszerű ujjait. Alice szemügyre vette a férfi véres arcát, fájdalomtól eltorzult száját és hosszú, tűhegyes fogait. Coulton sötét szemében értelem csillogott.

– Alice… – nyögte halkan.

Alice közelebb hajolt hozzá. Nem félt tőle. Látta rajta, hogy felismerte, és meglátott benne valamennyit abból a férfiból, akit ismert, és akiben megbízott. Mintha Marber halála után magához tért volna, és elborzadt volna attól, amit látott.

– Kérem… – suttogta szinte sírva. – Kérem, öljön meg!

Alice megnedvesítette az ajkát. A ház lángolt, lassan összeomlott. Tele volt halottakkal. Alice kipislogta a könnyeket a szeméből, azután elővette a revolverét, hátrahúzta a kakast, és Coulton mellkasára szorította a csövét, oda, ahol a szívének kellett lennie. A férfi megfogta véres kezével a nő kezét, vele együtt tartotta a fegyvert, és bólintott.

– Frank… – suttogta Alice.

Mondani akart még valamit, de a férfi rátette az ujját a ravaszra, és meghúzta. A fegyver ugrott egyet Alice kezében, a csövéből füst szállt fel.

CHARLIE ÖSSZESZEDTE maradék erejét, és a kőperem fölé hajolt. Akadozva lélegzett, és a fejét rázta. Berghast tett vele valamit. A csuklója iszonyatosan fájt. Odalent az orzin mélyén, ahová a draugr lehúzta Berghastot, történt valami. A kék színű fény remegni kezdett, egyre halványabb lett, azután úgy tűnt, hogy a fényesség felfelé emelkedik a mélyből, és a felszín felé közeledik. Charlie hátratántorodott.

A halottak voltak, a holt lelkek. A szürke alakok lassan, módszeresen törtek át az orzinon, egyik a másik után. Már húszan-harmincan lehettek, és még több jött. Összegyűltek, imbolyogva álltak, a fejüket forgatták, mintha kerestek volna valamit.

A vízszint is megemelkedett, és a furcsa, fényes lé kifolyt a ciszternából, lassan szétterült a padlón. Charlie odabotladozott Mrs. Harrogate-hez, és odahúzta Marlowe mellé az oszlopokhoz. Közben a szemét a szürke alakokon tartotta; némelyikük feléjük fordult.

De amikor odaért az oszlophoz, látta, hogy elkésett. Az özvegy halott volt.

– Nem, nem, nem, nem, nem! – üvöltötte Charlie a fejét fogva. – Kérem, Mrs. Harrogate! Nem!

A víz kiömlött köréjük. Minden elromlott. Remegni kezdett a plafon. A sziget lassan darabjaira hullott.

Marlowe felült, üveges tekintettel meredt a holtakra. Olyan kicsi volt…

– Hé, Mar! – Charlie lekuporodott mellé, és odahajolt hozzá. Igyekezett higgadtan beszélni. – Vissza akartam menni érted.

– Tudom, Charlie.

– Ezek szerint egyedül is megtaláltad a hazautat.

Marlowe erőtlenül elmosolyodott.

– Úgy tűnik.

A sziget újból megremegett, és a távolból robbanás hallatszott. Charlie rémülten pislogott. Berghast tett vele valamit, amitől még mindig szédelgett. A víz már a bokáját nyaldosta.

– Mindenképpen el kell mesélned, hogyan csináltad, de most el kell mennünk innen, Mar. Tudsz járni?

Marlowe megrázta a fejét.

– Nem.

– Dehogynem! Segítek. Gyere!

De Marlowe finoman eltolta a karját. Charlie nem értette. Követte Marlowe pillantását, aki az orzint nézte. A padlóra folyt belőle a víz, a terem aljzata ismét megremegett. Charlie hirtelen megértette, mi jár a barátja fejében.

– Nem lehet – suttogta. – Elvesztettem a glifikus szívét. Nincs esélyünk.

– Charlie, én be tudom zárni.

Charlie megpróbált hitetlenkedve felnevetni, de a torkából feltörő hang inkább zokogáshoz hasonlított.

– De hogyan? Semmit sem tudsz erről.

Azonban a kisfiú nyugodt arca láttán Charlie rájött, hogy nincs oka kételkednie benne.

– Brynt tudja, hogyan kell – magyarázta Marlowe. – Megmutatja nekem.

Charlie hátranézett, és meglátta a szürke alakot, akit a kisfiú figyelt. Sokkal nagyobb volt a többieknél, erős karját az oldala mellett tartotta, és Marlowe-t nézte. Kétségkívül Brynt volt.

Charlie-nak könnyes lett a szeme, és bólogatott, ahogy a barátja arcára nézett.

– De mi lesz veled? – suttogta. – Biztosan van valami más megoldás. Kérlek!

A kisfiú beharapta az ajkát. Charlie már akkor tudta, amikor kimondta, hogy nincs más megoldás. Marlowe feltápászkodott, megtámaszkodott az oszlopon, véres kézlenyomatokat hagyott rajta. Charlie is felállt. Mrs. Harrogate a lábuknál feküdt rongyos, fekete ruhájában. Charlie összepréselte az ajkát.

– Rendben, akkor én is veled megyek – közölte. – Itt a gyűrűm, ez ugyanolyan szerkezet, mint a kesztyű…

– Nem jöhetsz velem – felelte Marlowe azon az őrjítően higgadt hangon.

Mintha megváltozott volna, s nem csak a fájdalom és a kimerültség miatt. Sokkal… összeszedettebbnek látszott, mintha magára talált volna. Mintha megpillantotta volna azt az embert, akivé válni fog, és el is indult ezen az úton.

– Neked itt kell maradnod, Charlie. Szükségem van rád ezen az oldalon.

– Miért?

Marlowe elmosolyodott, úgy, mint régen, bár a mosoly nem illett fájdalomtól eltorzult, véres és színtelen arcához.

– Azért, mert neked kell valahogyan visszahoznod onnan.

Charlie annyira kétségbe volt esve, hogy erre nem tudott mit mondani.

Csak nézte, ahogy a kisfiú odabotladozik az orzinhoz, az arcát visszatükrözte a hullámzó víz, a csuklóját a mellkasához szorította, és behúzta a vállát. Nagyon kicsinek látszott. Brynt termetes, szürke alakja követte. Marlowe elkezdett az orzin fényével ragyogni, s erről a fiúnak eszébe jutott az a nap, amikor először találkozott vele Londonban. Hogy milyen meleg és puha volt a keze, amikor megfogta az övét. Azután eszébe jutott az a cella is Natchezben, és az anyja bőrének az illata, amikor magához ölelte, és Charlie hallotta a szívverését. El kellett fordítania a fejét, mert megint sírni kezdett.

A halott Brynt a kezét nyújtotta Marlowe-ért.

Charlie megrémült. A kék ragyogás felerősödött, s társult hozzá egy gyászos, fájdalmas hang. A néma, szürke alakok a kút körül a fényhez gyűltek, majd szétmorzsolódtak benne, és eltűntek. Charlie barátja pedig, aki olyan volt számára, mint egy testvér, a legigazabb testvér a világon, belépett az orzinba, alámerült, és összehúzta az orzin bőrét a feje felett. Charlie figyelte, ahogy a kisfiú egyre csak húzza és húzza, míg az ádáz ragyogás egyre halványult, végül kihunyt. A kamra sötétbe borult, az orzin hűvösnek, fénytelennek látszott, mint a kő. Marlowe kék ragyogása megszűnt, örökre eltűnt ebből a világból.

ALICE LEÁRNYÉKOLTA A KEZÉVEL a szemét, és a lángoló udvarházat bámulta. A Marber keltette porfelhő lassan feloszlott. Azután meghallotta Ribs kiáltozását. A kocsi a tó közelében magasodó szikláknál állt. Alice futva elindult lefelé a lejtőn, a csizmája megcsúszott a puha sárban, és megelőzte Oskart. Komako már a roncs mellett toporgott tanácstalanul, nem szólt egy szót sem.

A lovak valószínűleg megijedtek, amikor a melléképületek kigyulladtak, elügettek idáig, azután megpróbálták áthúzni a kocsit a sziklákon, ami felborult, és két kereke összetört. Az egyik ló belegabalyodott a hámba, de nem próbált kiszabadulni, csak mozdulatlanul feküdt, mintha kimerült volna. Alice úgy látta, nem sérült meg. A másiknak rémülten forgott a szeme, mert megérezte Ribs szagát. Három ló kiszabadult a lángoló istállóból, és azok is a sziklák környékén kóboroltak. Valószínűleg követték a másik két lovat. Riadtak voltak, és amikor valamelyik gyerek meg akarta közelíteni őket, gyanakvóan eloldalaztak.

Alice rászólt Ribsre, hogy hagyja békén a lovat, azután kinézett a szigetre, ahová átküldte Charlie-t. Történt odaát valami, valami furcsa. A fák apró fényfoltokat eregettek, amelyek körözve szálltak az égbolt felé, és a romokat különös, kék fény világította meg, ami visszatükröződött a tó sötét felszínén.

Az egyik ló felhorkant, és felkapta a fejét, a másik rúgkapálni kezdett, és megpróbált felállni.

– Nyugalom! – mormolta Alice, és felemelte a kezét. – Semmi baj. Semmi baj. Nyugodj meg!

A ló kissé lecsillapodott. Alice óvatosan megközelítette, azután lehajolt, megsimogatta a nyakát, közben halkan dünnyögött.

Azután Oskar rémülten felkiáltott. Alice bosszúsan hátralépett, s ekkor ő is meglátta.

A rongyos és füstölgő Jacob Marber úgy közeledett feléjük, mint a megtestesült harag. Alice még ekkora távolságból is látta, hogy véres a szakálla, és leszakított füle helyén seb tátongott. Felemelte a kezét.

– Az ég szerelmére! – csattant fel Alice.

Elővette a revolverét, és leadott öt lövést a férfi mellkasába. Marber megtántorodott, de nem esett el. Alice gyorsan, higgadtan kinyitotta a forgótárat, kiürítette belőle az elhasznált töltényeket, és újakat rakott bele. Túl hamar engedte el a kulcsboszorkányt.

Oskar hirtelen felemelkedett a levegőbe, és a sziklák felé repült, mint egy rongybaba. Miután lezuhant, nem mozdult meg. A többi gyerek megpróbált elmenekülni, kiáltozva szétszéledtek a sötétben. Komako térdre rogyott egy porfelhőben. És Marber egyenesen Alice felé tartott. Miután megtöltötte a fegyvert, a nő fél térdre ereszkedett, megtámasztotta a coltot a csuklóján, és kilőtte Marber alól mind a két lábát.

Ez megállította. A lába kivágódott oldalra, és eldőlt. Alice már felállt, Oskar és Komako felé rohant, közben rákiáltott Ribsre, hogy fogja ki a lovakat a hámból. Ekkor a sziget felrobbant.

A hatalmas, furcsa lángok kék színűek voltak, és a tó fölé is benyúltak. Alice megtorpant, mert eszébe jutott Charlie, amitől összeszorult a szíve. De erre most nem volt ideje. Marber feltápászkodott, üvöltve fenyegette Alice-t, és futva közeledett felé, mintha nem találták volna el a golyók, mintha nem zuhant volna rá az erkély, mintha nem tépázta volna meg a kulcsboszorkány. Alice felemelte a revolverét, de tudta, hogy nem lehet megállítani. Így nem.

Ekkor valami hatalmas feketeség kiugrott a sötétségből, belevágódott Marberbe, a fejét harapta és karmolta, Marber pedig elgurult a sziklák felé. Alice még sohasem látta ilyen félelmetesnek a kulcsboszorkányt. Megrémült tőle.

De nem nézte végig a küzdelmet. Felkapta Oskart a sárból, azután odarohant Komakóhoz, felsegítette. Felmásztak a lovakara, amelyeket Ribs időközben kiszabadított. Hármasával ülték meg őket, ráhajoltak a nyakukra, és vágtázni kezdtek. Alice hátranézett a válla fölött, és látta, hogy a kulcsboszorkány Marbert szorongatja, azután odavonszolja a szikla pereméhez, végül mind a ketten átbuktak fölötte. A tó vize összezárult fölöttük, hullámokat vetett, azután kisimult. A lángoló sziget összeomlott, mintha alulról húzta volna le valami. Alice arcán könnyek csorogtak, a válla izzott, ahol a vérszívó megharapta. A hátuk mögött lángolt az intézet a sötétben. A lovak vágtattak.

EPILÓGUS

KELETEN VÖRÖSEN KELT fel a nap. Charlie a romok között találta meg Miss Davenshaw-t a hajnali félhomályban. Ő volt az egyetlen túlélő. Charlie kiszabadította, odacipelte a sziklákhoz, és lefektette. A vak nő véres volt, és kormos, a ruhája elszakadt, s belepte a hamu. Charlie betakarta egy megperzselődött pokróccal, amit a füstölgő romok közül mentett ki, azután simogatni kezdte a nő arcát, és némán azért könyörgött, hogy ne haljon meg. Még mindig fájt a csuklója Berghast szorítása nyomán. A Cairndale Intézetnek már csak két fala állt, az idős tehetségek meghaltak, a glifikus is halott volt, a jószágok elpusztultak az istállóban, a szolgálók és a kertészek is oda lettek, és a fiatal tehetségek is, akiknek a nevét Charlie már sohasem fogja megtudni. A sziget helyén csak egy repedezett mélyedés maradt, amit még nem tudott bevilágítani a halvány fény.

Marlowe.

Charlie-nak Marlowe járt a fejében. Ott volt a szigeten, és elveszett. Beleereszkedett a kéken ragyogó orzinba, a holt lelkeket elsöpörte maga elől, kioltotta a kék fényt a kezével, azután felrobbant a sziget. Charlie lehajtotta a fejét, könnyek folytak végig az arcán. Visszament a szigetre, hogy megkeresse a barátját, de persze nem találta meg. Számára már csak ez a világ létezett. Később visszament a romokhoz, körbejárta, és feltúrta a törmeléket, miközben Miss Alice, Komako, Ribs és Oskar nevét kiáltozta, de nem kapott választ, senkit sem talált. Végül megpillantotta Miss Davenshaw-t egy szemöldökfa alatt, ott, ahol korábban a keleti szárny bejárata nyílt. Olyan fehér lett a hamutól, mint egy vérszívó. Az volt a legnehezebb az egészben, hogy nem tudta, a barátai megégve és összeroncsolódva fekszenek-e a romok alatt, vagy elmenekültek.

Tanácstalan volt. Nem tudta, mitévő legyen. Nem tudta, mi történt Jacob Marberrel és a vérszívókkal, őket sem találta meg. Kiszabadította Miss Davenshaw-t, megpróbálta felébreszteni, és miután nem sikerült, kétségbeesetten körbenézett, s felcipelte a nevelőnőt a sziklákhoz, hogy minél távolabb legyen a füstölgő romoktól. Miss Davenshaw egy félig elégett, bőrkötéses füzetet szorongatott a kezében. Charlie megpróbálta lefejteni róla az ujjait, de hiába.

Azután visszament a romokhoz, és az egyik épségben maradt fészerben talált egy taligát. A robbanás után szétszóródott szilánkok megvágták a kezét, csöpögött a vére, amíg lassan kitolta a talicskát, de ez a fájdalom nem zavarta. Elvégre öngyógyító volt.

Lement a tópartra, kiemelte Mrs. Harrogate-et a csónakból, felfektette a taligára, és a mellkasára hajtotta a kezét. Nem tudta, mi egyebet tehetne, de nem szívesen hagyta ott. Ezután feltolta Miss Davenshaw-hoz, aki továbbra is mozdulatlanul feküdt. Charlie sejtette, hogy a füst miatt hamarosan megérkeznek a környék lakói, legkésőbb kora délelőtt, azután felbukkannak a rendőrök és az újságírók is. Bár Skócia nem ugyanaz, mint Mississippi, de akkor sem akart az egyetlen túlélő lenni. Egy fekete fiú, akit pusztulás és fehér holttestek vesznek körül.

De amikor a nap felbukkant a tó fölött, Miss Davenshaw magához tért. Nyöszörögve felkönyökölt, és forgatni kezdte a fejét.

– Ki van itt? – kérdezte rekedt hangon.

Charlie annyira megkönnyebbült, hogy egy darabig nem tudott megszólalni.

– Én vagyok az, Charlie – felelte végül, miközben hangtalanul zokogott, és rázkódott a válla.

Ezúttal Miss Davenshaw hallgatott, és különféle érzelmek tükröződtek az arcán.

– Csak mi maradtunk, Charlie? – kérdezte végül. – Nem maradt senki más?

– Csak mi maradtunk, Miss Davenshaw. Átkutattam a romokat. Nem találtam senki mást.

Ekkor látta meg a vért a vak nő ruhaujján, ahol az imént hozzáért. Csodálkozva meredt a tenyerére. Nem gyógyult be rajta a vágás.

KÉSŐBB VISSZAGONDOLVA RÁJÖTT, hogy ez Berghast műve volt, ott az orzin mellett. Valamiképp tüzes szorításával kitépte a fiúból a tehetségét, kibelezte, s otthagyta, mint egy üres burkot. Ugyanolyan hétköznapi lett, mint bárki más.

Becsavarta megégett csuklóját egy rongyba, amit az ingéből tépett le, és vérző kezét is bekötözte. Lüktetett a fájdalomtól. Annyira döbbent, kimerült és szomorú volt, hogy még teljesen fel sem fogta a veszteségét.

– Ön szerint visszatér? – kérdezte Charlie a nevelőnőt suttogva, ijedten.

– Ó, Charlie… – motyogta Miss Davenshaw, majd egyik sebesült kezével átkarolta a fiút.

Mrs. Harrogate holttestét egy lepedő alatt hagyták az intézet udvarán, mert tudták, hogy a helybéliek el fogják temetni a halottakat. Ezt Miss Davenshaw javasolta. Átkutatták a romokat, és találtak egy utazótáskát meg pár konzervet. A nevelőnő beküldte Charlie-t a fészerbe, ahol egy lefelé fordított virágcserép alatt a fiú talált egy erszényt, tele érmékkel, és egy köteg bankjegyet. A réten heverő holttesteket messziről elkerülte, s amikor meglátott egy apró kezet a romok alatt, sarkon fordult, és oda nem ment vissza többet.

Mikor az árnyak megrövidültek a tó fölött, már úton voltak. Ahogy örökre maguk mögött hagyták a birtokot, Charlie megpillantott néhány lovast, akik átugrattak az omladozó kőkerítés fölött. A melléképületek még füstöltek a távolban.

Valamivel később felvette őket egy kereskedő a kocsijára, így vele tették meg az út további részét Edinburgh felé. Amikor odaértek a Princess Streetre, bementek az állomás épületébe, és vettek két jegyet Londonba.

Miss Davenshaw azt mondta, hogy ott el tudnak tűnni, és Charlie nem kérdezte meg tőle, hogy miért, vagy ki elől vagy meddig. Csak markolta a bőröndöt, közben szúró fájdalmat érzett a tenyerében, amely nem akart szűnni. A nevelőnő közölte, hogy ismer egy címet, ami az intézethez tartozott. Egy darabig ott fognak maradni, amíg eldöntik, hogy mi legyen a következő lépés.

Természetesen a Nickel Street Westre gondolt.

FOKOZATOSAN MEGBARÁTKOZOTT a gondolattal, hogy most már számkivetett, aki elvesztette a tehetségét. Az apja nyomdokaiba lépett. Ha már többé nem gyógyítja meg magát, akkor olyan lett, mint Alice, az anyukája és még sokan mások, akiket szeretett és tisztelt. Csodálkozott rajta, hogy annyira nem törte össze a változás. Reggelente, amikor felébredt, és érezte a sötét London levegőjét a bőrén, felhúzta a csizmáját, és az ujjaiban bizsergett a vér, eszébe jutott, hogy Marlowe egyedül van a holtak városában. A saját bajai ehhez képest semmiségnek tűntek. Visszagondolt arra a szerencsétlen fiúra, akit halálra ítéltek Natchezben, összezavarta a tehetsége, félt tőle, és azt hitte, egyedül van a világban. Mintha az egy egészen más ember lett volna, akinek legszívesebben elmondaná: Tudom, hogy ez most rossz, de nemsokára jobb lesz.

Mert tényleg úgy lett, ezt most már tisztán látta. Megismerte Mart, Kót, Ribset és Oskart, megtudott dolgokat az apjáról, belépett az orzinba, és a holtak világában járkált. A korábbi élete álomnak tűnt, s amit utána tapasztalt, sokkal valóságosabbnak. Látta a holt lelkeket kiemelkedni az orzinból, érezte jeges érintésüket, ahogy elvették tőle a glifikus szívét. Látta, ahogy kiszívták a draugr erejét, és hogy a barátja elmerül az orzinban, bezárva azt maga mögött. Valami újfajta szomorúság költözött belé. Nem pusztán a vesztesége miatt. Charlie egyetlen menedéke a világban porrá égett körülötte. A barátai eltűntek, talán meghaltak. Akármi is volt ő most, és akármivé válik, többé már nem ugyanaz az ember, mint korábban volt.

Néhány héten keresztül Mrs. Harrogate lakásában maradtak, amiről Charlie-nak hátborzongató emlékei voltak. Még most is hallotta a vérszívó kaparászását a falon, és érezte a karmát a torkán. A holtak városa is eszébe jutott, ami Londonhoz hasonlított, és emlékezett a vizes ház előcsarnokára is, s minden alkalommal megborzongott, amikor kiment a kapun. De ritkán hagyták el a házat, kizárólag azért, hogy beszerezzék a legszükségesebb dolgokat. Fel kellett törniük a zárat, hogy bejussanak, aztán Charlie megjavította az ajtót, amennyire tudta, de nem lehetett rendesen becsukni, ezért mind a ketten óvatosak voltak. Miss Davenshaw ritkán szólalt meg, a gondolataiba merült, és annak a naplónak a megszállottja lett, amit elhozott az intézetből. Charlie órákon keresztül olvasott fel neki belőle a gázlámpák fényében, vagy néha meggyújtottak egy gyertyát a dívány mellett.

A fiú képtelen volt megszabadulni attól az érzéstől, hogy Marlowe nem halt meg, benne van az orzinban, valahol a túloldalon, és még életben van. Semmi sem indokolta, hogy ezt feltételezze, kivéve, ahogy Mar elbúcsúzott tőle, és a saját megérzése. Egy éjjel beszélt erről Miss Davenshaw-nak. A nevelőnő nem mondott semmit, csak átölelte, és hosszan a karjában tartotta.

A NAPLÓ, AMIBŐL FELOLVASOTT, dr. Berghasté volt. Megperzselődött, több lap hiányzott belőle, és a hátsó borítója leszakadt. A papír szaga olajra, füstre és halott dolgokra emlékeztetett, és amikor Charlie összedörzsölte az ujjait, azoknak is olyan szaga lett. Néha félre kellett tennie a naplót, mert arra a borzalmas éjszakára emlékeztette. Keveset értett meg abból, amit felolvasott. Mintha egy kísérlettel kapcsolatos feljegyzések lettek volna, számok, dátumok, színek és napszakok. Ettől függetlenül mindent kötelességtudóan felolvasott. Azt a három nevet is, amelyek mellett helymeghatározások szerepeltek, és Miss Davenshaw számtalanszor felolvastatta vele. Ilyenkor a nő elfordította a fejét, és a homlokát ráncolta.

– Ezek a glifikustól származnak – suttogta Miss Davenshaw, s izgatottan felegyenesedett. – Ők az utolsó gyerekek, akiket megtalált. Még odakint vannak valahol.

Charlie-nak eszébe jutott, hogyan mentette meg Miss Quicke és Mr. Coulton abból a natchezi cellából. Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta.

– Hogyan fogja így bárki megtalálni őket?

Miss Davenshaw nem felelt, csak rászólt, hogy jelölje meg azt az oldalt, és folytassa az olvasást. A három név után több lap is hiányzott, de azután megint bejegyzések következtek, és Miss Davenshaw hirtelen felmordult, és rászólt Charlie-ra, hogy olvassa fel újra. Az a rész egy Addie nevű nőt említett, aki egy csontokból épített kommunában élt. Addie szerint lehetséges, hogy őrizzék az átjárót, és a szörnyeket odalenn tartsák – írta Berghast. – De nincs igaza. Ha van valahol egy ajtó, az előbb-utóbb mindig kinyílik. Ez a rendeltetése, mint mindennek a világon: azt szeretné, hogy elérje, amire rendeltetett. Nem teheted meg, hogy becsukod a szemed, és reméled, hogy a borzalom majd eltűnik. Csak úgy ölhetsz meg egy szörnyeteget, ha megküzdesz vele a barlangjában.

Charlie szép lassan megértette. Berghast egy orzinról írt.

Egy másik orzinról.

AZUTÁN EGY NAPON léptek dübörögtek a bejárati ajtónál, valaki lenyomta a rosszul záródó ajtó kilincsét, és Charlie megpillantotta Alice Quicke-et. A nő döbbenten meredt rá, piszkos volt a ruhája, a szeme alatt sötét karikák húzódtak. Tíz évvel idősebbnek látszott. Majd a következő pillanatban felbukkant mellette Komako és Oskar és Ribs, habár Ribs bal karja fel volt kötve, és szögletes arca még a szokásosnál is sápadtabbnak tűnt. Mindannyian nevettek, egymás szavába vágva beszéltek, még Miss Davenshaw is elmosolyodott.

– És Lymenion hol van? – kérdezte, miután elcsendesedtek.

Oskar összeráncolta a szemöldökét.

– Segített megállítani Jacob Marbert. De újra el tudom készíteni. Csak a megfelelő… alapanyagokra van szükségem.

– Ezt úgy érti, hogy büdös hús kell neki – magyarázta Ribs. – De Lymenion nem tűnt el örökre. Egy húsgólemet nem lehet megölni, igaz?

– Igaz – felelte határozottan Oskar.

– Köszönjük, Eleanor, ennyi elég lesz – mondta Miss Davenshaw. Úgy tűnt, kezd visszatérni a régi énje, és büszkén kihúzta magát. – Kezdjük a legfontosabbal! Ha jól sejtem, még nem ettetek. És mikor fürödtetek utoljára? És mi van rajtatok?

Miközben Miss Davenshaw végigtapogatta a védenceit, Komako ránézett Charlie-ra. Az arcán olyan vonzalomféle tükröződött, amitől Charlie elvörösödött. Vajon mit látott rajta? A lány szeme a sebhelyre siklott Charlie tenyerén. A fiú szégyenlősen eldugta a kezét. Komako gyűrött volt, mosdatlan és fáradt, de Charlie még így is nagyon szépnek találta a lányt. Hosszú copfját a feje köré csavarta.

– Mi lett a kezeddel? – kérdezte Ko halkan. – Charlie…

A fiú nem tudott válaszolni, csak megrázta a fejét, és elfordult.

– Azt hittük, meghaltál, még én is elhittem – mondta a lány. – Mind láttuk, hogy a sziget felrobbant.

– Igen, én… én kijutottam.

– Ez elég nyilvánvaló.

Komako felvonta a szemöldökét, és Charlie megpillantotta azt a szarkasztikus lányt, aki annyi bosszúságot okozott neki. De azután megint együttérzés és kedvesség áradt a tekintetéből, ami szomorúvá tette Charlie-t, habár ő maga sem tudta, miért. Csak később jutott az eszébe, hogy Komako nem kérdezett rá Marlowe-ra. A lány távolságtartóbb és visszahúzódóbb lett, és Charlie megértette, hogy mindannyian megváltoztak, és már semmi sem lesz úgy, mint régen.

ÖSSZEGYŰLTEK A KANDALLÓ KÖRÜL, és Alice elmesélte, hogy mi történt velük. Beszámolt Jacob Marber haláláról, Lymenion hősiességéről, és arról, hogy a vérszívó, vagyis Coulton, megtámadta őket. A kulcsboszorkány mindannyiukat megmentette. Mire a sziget összeomlott, Ribs karja erősen vérzett, és lóháton hagyták maguk mögött a lángoló Cairndale-t, és egyenesen Edinburghba mentek. Összesen tizenöten menekültek meg. Mrs. Ficke-nél maradtak, az öreg alkimistánál, amíg Ribs meggyógyult. Az újságok elképesztő találgatásokba bocsátkoztak az intézet pusztulásáról. A rendőrök szemtanúkat kerestek. Alice attól félt, hogy Berghast vagy a draugr vagy valami annál is rosszabb még mindig vadászik rájuk, ezért nem akart Skóciában maradni. Éppen ezért eljöttek Londonba, és a többi tizenegy gyereket Susan Crowley gondjaira bízták. Alice tudta, hogy nála biztonságban lesznek. Ribs, Oskar és Komako természetesen nem akart vele maradni, ezért eljöttek a Nickel Street Westre, mert Alice-nek nem jutott más az eszébe.

Miután Alice elhallgatott, Miss Davenshaw röviden beszámolt Mrs. Harrogate-ről és dr. Berghast naplójáról. Végül azt is elmondta a többieknek, hogy Berghast írt egy másik orzinról. A bejegyzés sajnos hiányos volt, de talán találnak még valamit a naplóban, ami a segítségükre lehet.

– Van egy másik átjáró – közölte tárgyilagosan. – Van egy másik út, ami abba a másik világba vezet.

Komako megrázta a fejét.

– És mire megyünk ezzel, Miss Davenshaw?

Charlie ránézett, azután körbehordozta a tekintetét a többieken.

– Marlowe átment az orzinon, és bezárta, miután Berghast belezuhant. Szerintem még életben van odaát. Ki kell derítenem, Ko. Biztosan kell tudnom.

– Szerinted… túlélte? – suttogta Oskar.

Charlie bólintott.

– És Berghast? – kérdezte Komako. – Szerinted ő is túlélte?

Charlie egy darabig hallgatott.

– Nem tudom – felelte végül.

Ribs résnyire húzta zöld szemét.

– És mit akarsz tenni, Charlie? Az a rohadék elvette a tehetségedet.

– Valóban, Miss Ribbon – szólalt meg Miss Davenshaw, arcát a lány felé fordítva. – De sokféleképpen lehet élni ezen a világon. Nem minden változás veszteség.

Charlie-nak vadul szikrázott a szeme. Tudta, hogy a többiek le akarják majd beszélni róla.

– Meg fogom keresni. Elmegyek a másik orzinhoz. Megtalálom, és kihozom onnan Marlowe-t.

Egy darabig mindenki hallgatott. Alice levette a kalapját, beletúrt piszkos, sárga hajába, azután visszatette a kalapot. A tekintete kemény volt, mint a gránit.

– Rendben – mondta, és Charlie szemébe nézett. – Akkor keressük meg!

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is köszönettel tartozom az ügynökömnek és a barátomnak, Ellen Levine-nek. Nélküle ez a könyv nem jött volna létre. Egyetlen író sem kívánhat magának nála elkötelezettebb, kedvesebb és kiválóbb pártolót.

Ezenkívül köszönettel tartozom még Audrey Crooksnak a fáradhatatlan támogatásáért, Alexa Starknak, Martha Wydyshnek, Nora Rawnnak, Stephanie Manovának és a Trident Media összes munkatársának, akik lehetővé tették a könyv létrejöttét.

Megan Lynchet, a Flatiron Books munkatársát az ég küldte. Minden író ilyen érzékeny és kifinomult szerkesztőre vágyik. Szerencsésnek mondhatom magam, mert vele dolgozhattam.

A következőknek tartozom még köszönettel: Kukuwa Ashun, a szervezés nagymestere, aki az első pillanattól az utolsóig a kezében tartott mindent. Keith Hayes, a lenyűgöző borító tervezője. Malati Chavali, Marlena Bittner, Katherine Turro, Nancy Trypuc, Cat Kenney és Claire McLaughlin, akiknek elképesztően nagyszerű ötleteik voltak. Erica Ferguson, a kiváló szerkesztő. Ryan Jenkins és Hazel Shahgholi, a felbecsülhetetlen értékű korrektorok. A Flatiron csodálatos hely.

Szintén köszönettel tartozom Jared Blandnak, a McClelland & Stewart munkatársának, aki kezdettől fogva rendíthetetlenül támogatta ezt a könyvet. Nagyon szerencsésnek érzem magam, hogy a látóterébe kerültem, és rajta tartotta a szemét az írásomon. És a következőknek tartozom még köszönettel: az M&S munkatársai, elsősorban Tonia Addison, Erin Kelly, Sarah Howland, Ruta Liormonas. Alexis Kirschbaum, a Bloomsbury munkatársa, aki jóindulatúan viseltetett a projekt iránt, lelkesedett érte, és ezzel erőt adott nekem. Valamint köszönöm a Bloomsbury csapatának, ahol elsősorban Philippa Cotton, Emilie Chambeyron, Stephanie Rathbone nevét emelném ki, és Rich Greenét, a Gotham Group munkatársáét, aki csodákra képes, hitt bennem, és támogatott.

És mindenekfölött, mindig: köszönet Jeffnek, Kevinnek, Briannek, a szüleimnek. Cleónak és Maddoxnak, akik világokat álmodnak meg szóban mindennap. És Esinek, a szerelmemnek, a művészemnek, akivel minden kezdődik és végződik.

JEGYZETEK

1 Szellem, démon.

2 Kislány.

3 Tolófal.

4 Nagynéni, idősebb nő.

5 Fából készült, alacsony, alulról fűthető asztalka.

6 Idegen.

7 Könnyű pamutkimonó.

A SZERZŐRŐL

J. M. Miro a kanadai Steven Price álneve, melyet az SFF írásaihoz használ. A Hétköznapi szörnyetegek az első regénye. A polgári nevével írt művei közül a leghíresebb a 2016-os By Gaslight, amit több rangos irodalmi díjra is jelöltek.