Csakis az igazat

Holly James

Álomgyár (2022 nov)

Címke: romantikus, regény

romantikusttt regényttt

Lehet, hogy a kívánságod nem úgy teljesül, ahogy szeretnéd… De azt kapod, amire tényleg szükséged van.

A hollywoodi PR-os, Lucy Green nemsokára betölti a harmincat. Azt reméli, végre előléptetik, és hogy a barátja is megkéri a kezét. Azonban a szülinapja előestéjére megbeszélt randira a fiú nem megy el – ami nem először történik meg. Így Lucy egyedül marad a bárban, vagyis nem teljesen egyedül, hiszen a pult másik oldalán egy jóképű csapos áll. A lány a koktélja felett búslakodva azt kívánja, legyen tökéletes másnapi születésnapja. De a dolgok valahogy balul sülnek el, ahogy az gyakran előfordul, amikor a kívánságok valóra válnak…

Amikor Lucy felébred a nagy napon, nem tudja rávenni magát, hogy végigcsinálja szigorú fitnesz- és szépségápolási rutinját – melyekről eddig azt mondta magának, szereti őket. Ráadásul nincs kedve csak egy kanál joghurtot enni reggelire, és a kényelmetlen alakformáló fehérneműbe se akarja beleerőltetni magát.

Amikor a lány megérkezik az irodába, rájön, nemcsak magának, de senki másnak sem tud hazudni többé. Sem az ügyfeleinek, sem a barátjának, sem a görény főnökének. Most, hogy nem tudja eltitkolni, mit érez, Lucynak meg kell küzdenie az összes olyan igazságtalansággal, melyekkel nap mint nap szembesül a munkahelyén, a párkapcsolatában és az élete minden más területén… Az igazság nagyot fog szólni.

Holly James amerikai írónő ezzel az éles szemmel megírt, varázslatos regénnyel mutatkozik be a magyar közönségnek. Olyan hazugságokkal és igazságtalanságokkal foglalkozik, amikkel a mai világban találkozhatunk, és mindezekre kaphatunk feloldozást a történet által.

HOLLY JAMES

CSAKIS AZ IGAZAT

1. fejezet

Lucy Green egy szakadék szélén táncolt.

Valójában egy bárszéken ült, és az italát bámulta, miközben barátjára, Calebre várt, aki megint sokáig dolgozott. Ha nem fogja lemondani az estét, rendelnek még egy kört, felmennek a fiú lakására, szexelnek egy elég közepeset, aztán Lucy úgy alszik majd el, hogy közben a barátja fogcsikorgatását hallgatja, mert Caleb nem volt hajlandó éjszakai fogvédőt hordani. Lucy így töltené húszas éveinek utolsó éjjelét.

De ez teljesen rendben volt. Lucy rendben volt. Minden rendben volt.

– Kérsz esetleg valami mást? – kérdezte a csapos.

– Tessék? – pillantott fel a lány, és egy sármos arc nézett vissza rá. Amikor bejött ide, nem igazán vette észre a férfit, csak rendelt egy italt, aztán rögtön csekkolta is az e-mailjeit, mert már húsz perce kilépett az irodából, annyi idő alatt pedig meg bármi történhet a hírességek világában.

A férfi úgy festett, mint a legtöbb pultos L. A.-ben: magas, kisportolt, akár még színész is lehet. Kivéve, hogy a ma estiből nem közöny áradt, hanem meleg érdeklődés, mely arra késztette Lucyt, hogy kihúzza magát, és figyelmét a csapos felé fordítsa. A férfi nagy kezében egy rongyot gyűrögetett, majd a lány poharára mutatott.

– Nem úgy tűnik, mintha ízlene az italod. Szeretnél valami mást?

Lucy lenézett a Martinijére, és látta, ahogy két olívabogyó pislog vissza rá, mint nyársra húzott szemgolyók. Főnöke, Joanna kedvelte ezt az italt, Lucy pedig szeretett volna olyan kifinomult lenni, mint ő.

– Jó lesz ez, köszönöm. A csapos felkacagott.

– Ugyan már, nem igaz. Épp csak belekortyoltál. És elég jó Martiniket készítek – hajolt közelebb, mintha egy titkot osztana meg.

Lucy elhúzta a száját, és rájött: valójában nem kedveli a Martinit. Bár szeretett volna egy nap olyan stílusos lenni, mint Joanna, akit mélyen csodált, talán nem az italválasztásával érheti ezt el. Nem akart berúgni. Nem tehette meg. A holnapi nap túlságosan fontos lesz, valószínűleg az előléptetésére is sor kerül. De azért talán jól jönne egy másik ital.

– Oké, akkor tölts valami mást! – tolta a férfi felé a poharat.

A csapos megfogta a gondosan elkészített koktélt, és egy laza csuklómozdulattal a bárpult alatti mosogatóba öntötte.

– Ahogy szeretnéd – villantott Lucyra sorozatba illő mosolyt.

Vállára vetette a konyharuhát, és megfordult.

Lucy a bárszéken az ajtó felé fordult, és leste, jön-e Caleb.

A tengerparti stílust idéző bárnak nagy üvegfala volt, rézlappal ellátott fehérmárvány bárpultja, a falakról, a bárszékekről és a székekről pedig türkiz és barackszín részletek köszöntek vissza. Inkább hívogató volt, mint lehangoló, amilyennek Lucy a legtöbb bárt találta. Nyitott volt, és szellős, nem rejtegetett titkokat a sötétben.

Caleb még mindig nem jött.

Lucy újra ránézett a telefonjára, de a fiú húsz perccel ezelőtti üzenete óta nem érkezett új.

Késni fogok.

Lucy feljebb tekert a beszélgetésükben, hogy megnézze a szelfijüket, melyet a lakás előtt készítettek, ahol bérleti szerződést írtak alá. Két hét múlva fognak összeköltözni. Lucy már számolta a napokat, és várta, hogy végre ne kelljen dobozokon bukdácsolnia a lakásában, és végre a barátjával élhessen. Caleb kedves volt, okos, ambiciózus, melegszívű – néha Lucy el sem hitte, hogy ennyi kritériumnak megfelelt. Az a típusú férfi, akivel Lucy el tudta képzelni, hogy összeházasodnak és a külvárosba költöznek, ahol majd egy nap a két gyerekük a medence körül kerget egy kiskutyát. Két év járás után készen állt arra, hogy igent mondjon, ha a fiú térden állva álmai jegygyűrűjét kínálja neki, és ha lehet hinni Hollywoodnak, akkor holnap, a születésnapján, meg is teszi.

Bárcsak időben oda tudna érni egy randira!

Hogy elterelje figyelmét a várakozásról, inkább a közösségi médiát kezdte nézegetni, mert furdalta a kíváncsiság, jól viselkednek-e a sztárok. Ez volt a legjobb forrás, hogy értesüljön az ügyfelei legfrissebb drámáiról. Először saját problémás kliensére, Leo Ashre keresett rá. Leót Lucy megörökölte, amikor junior PR-os lett cégénél, a J&J Publicnál. Leo a húszas évei végén járó rocksztár volt, aki tinikorában lett híres, és már végeláthatatlan mennyiségű botrányt tudott a háta mögött. Ezután jött Lucy főnökének egyik sztárkliense, Ms. Ma, egy női rapper, aki másnap fog kiadni új videoklipet, mely biztosan lángra lobbantja majd a zeneipart. Botrány jele egyik fronton sincs.

– Tessék – mondta a csapos. – Valami más.

Lucy elé csúsztatott egy martinis poharat, töltve levendulaszínű folyadékkal. Apró buborékok kígyóztak a közepéből, mintha pezsgő is lenne benne. A pohár szélére egy szelet citromot helyeztek.

– Mi ez? – kacagott fel Lucy. Közelebb húzta magához, és cukor illata csapta meg az orrát. – Úgy néz ki, mint amit egy pomponlány rendelne a huszonegyedik szülinapján.

– Lehet – vigyorgott a férfi. – De fel fog vidítani.

– Ki mondta, hogy ne lennék vidám?

– Te magad. Azzal, ahogy nézegeted a telefonod, az ajtót lesed, és olyan italokat rendelsz, amiket nem is szeretsz.

Lucy arcát forróság öntötte el. Úgy érezte, teljesen kitárulkozott, meztelenül áll egy idegen előtt. De a pultos mogyoróbarna tekintete nem kegyetlenségről árulkodott. Csak megfigyelt.

– Valakinek nagyon jó a szeme – mosolygott rá Lucy.

– Ezért fizetnek – vetette át újra a mosogatórongyot a vállán. – Ezért, és a sorsfordító koktéljaimért.

Gödröcske jelent meg a férfi arcán, és Lucy könnyedén el tudta képzelni, hogy ragyogóan nézne ki szmokingban a vörös szőnyegen.

Lenézett a poharára, és a játékos lila pezsgéstől ahhoz támadt kedve, hogy kívánjon valamit. Helyénvalónak tűnt egy ilyen mérföldkövet jelentő születésnap előestéjén. Ráadásul jól is jönne némi szerencse a nagy napon.

Lucy mosolyogva a csapos felé billentette poharát.

– Nos, holnap van a születésnapom, úgyhogy egészségedre!

Ahogy a pezsgő buborékok elérték a nyelvét, majd az ital lágyan legördült torkán, magában azt kívánta, a másnap legyen tökéletes.

– Milyen? – kérdezte a csapos.

– Pont olyan. Sorsfordító.

A férfi helyeslően bólintott.

– A munkám itt véget ért. Boldog szülinapot holnapra!

2. fejezet

Bár valamiféle földrengésre, vagy legalábbis valami jelre (fájó csípő, szőrszál az állon, fojtogató bűntudat, amiért eredményei ellenére mégsem ért el semmit) számított annak kapcsán, hogy éveinek száma immár hármassal kezdődik, Lucy születésnapja úgy indult, mint egy bármilyen átlagos nap.

Egyedül ébredt az ágyában, mert Caleb végül nem jelent meg a bárban. Bocsi, bébi, nem fogok tudni odaérni. Találkozunk holnap este. Lucy, bár nem lepődött meg, azért csalódott volt. Felpillantott a púderkék mennyezetre, melyet tavaly nyáron festett át, hogy felfrissítse a kis lakást – egy Így frissítsük fel kis életterünket című cikkben talált ötlet adta az inspirációt. Sóhajtott egyet. Nagy nap volt a mai. Igen, egyrészt a harmincadik születésnapja, másrészt pedig ma kellett bebiztosítania előléptetését a J&J Publicnál, a hollywoodi cégnél, ahol dolgozott. Az előléptetésért munkahelyi ősellenségével, az elviselhetetlen Chase McMillannel vetélkedett.

Chase gyorsan felmászott mellette a szamárlétrán: először gyakornok volt, majd junior asszisztens, asszisztens, végül junior PR-os – emiatt Lucy és a hozzá közel állók csak „kis törtetőnek” gúnyolták. Be kellett látni, Chase tehetségesnek számított a munkában, ugyanakkor elég érzéketlen alak, és gyakran elhappolt olyan dolgokat Lucy elől, melyeket a nő érdemelt volna meg. Azért versengtek, hogy megkapják a nemrég megüresedett vezető PR-os pozíciót, és Lucy átkozott pocsékul fogja érezni magát, ha nem az övé lesz.

Iszonyatosan várta, hogy megkapja a pozit. Az aznap esti ünneplést is várta, a Perch étterem tetőteraszára szervezett születésnapi bulit.

Ahol megünnepli az előléptetését is.

Először is a munkaebéden kell remekelnie, ahova Joannával és Lily Chúval megy, a legkapósabb hollywoodi sztárocskával, akiről már azt suttogták, biztos megkapja az Oscart egy független filmbeli alakítása miatt, ami nagyot robbant. Lucynak nem volt ismeretlen terep, hogy hírességekkel ebédeljen – gyakorlatilag szerepelt a munkaköri leírásában. A J&J Public, fél Hollywooddal egyetemben, azért versengett, hogy magához csábítsa Lilyt, és Lucy érdeme lesz, ha ez majd sikerül. Lily & Lucy: már a neveik csengése is nagyon tetszett neki. Tudta, hogy meg tudja nyerni maguknak a színésznőt. És ha Lily Chút megnyeri, azzal az előléptetését is elnyeri.

Lucy magában számba vette aznapi teendőit.

1. Megnyerni a cégnek Lily Chút.

2. Bebiztosítani az előléptetést.

3. Kecsesen átlibbenni életének csodálatos harmadik évtizedébe.

4. Eget rengető születésnapi bulit tartani Los Angeles egyik belvárosi tetőteraszán, ahol a barátja majd végre megkéri a kezét.

Készen állt. Készen állt. Csak ki kellett másznia az ágyból, és elkezdenie a napját.

Karjával feje fölé nyújtózott. Roppant egyet a könyöke, de ez máskor is előfordult, nem az öregedés jele volt. Ledobta magáról a paplant, az ágy szélére ült, és látta, hogy az anyja telefonon hívja.

Igazából már volt egy nem fogadott hívása és két sms-e az anyjától – ezeket azért nem hallotta, mert a szülinapján megajándékozta magát azzal, hogy lenémított telefonnal aludt.

Felvette mobilját az éjjeliszekrényről, és az anyja nevére pillantott a kijelzőn. Eltűnődött azon, hogy azzal is megajándékozza magát: nem veszi fel. Kétség sem fért hozzá, a beszélgetés a szülinapi jókívánságokon kívül azt is jelentené, hogy édesanyja az orra alá dörgölné, hogy Lucy immár a harmincas éveibe lépett, még mindig nem házasodott meg, és nincs gyereke – amit ő, Maryellen Green már huszonhét évesen kipipálhatott.

Lucy egyke volt, úgyhogy tőle függött a család vérvonalának fennmaradása, így Maryellen gyakran tette szóvá mindenki előtt, hogy lánya bal gyűrűsujján még mindig nem díszeleg gyémánt, ezenkívül pedig nagy erőbedobással kötögetett babaruhákat és takarókat. Általában, amikor telefonáltak, ha Lucy jól hegyezte a fülét, biztos lehetett benne, hogy kötőtűk zaját hallja a háttérben, miközben anyja a füle és a válla közé szorított telefonba beszél – képtelen volt beismerni, hogy a kihangosító sokkal könnyebbé tenné az életét.

Lucy ámult azon, hogy már az anyja nevének puszta látványától képes őt elönteni a bűntudat. Megadta magát, és felvette a telefont.

– Szia, anya!

Klikk, klakk, klikk, klakk. Menetrendszerűen.

– Boldog szülinapot, Lucy drágám!

– Köszi!

Mivel haladnia kellett a napjával, Lucy kikerült egy könyvekkel telezsúfolt dobozt, és a fürdőszoba felé vette az irányt. Mindig előrelátó volt, így elkezdte elpakolni azokat a dolgokat, melyek nem tűntek nélkülözhetetlennek a költözés előtti két hétben. Lakásában mindenfelé dobozok díszelegtek, akár egy garázsvásáron. A dobozokban műtárgyak, edények, cipők véletlenszerű egyvelege állt. Lucy hatékonysága hosszú távon biztos meghozza gyümölcsét, azonban napi rutinjából némileg akadályversenyt varázsolt.

– Gondolom, készülsz a nagy napra, ugye? Láttam azt a filmet Lilyvel, és egész egyszerűen fantasztikus benne. Remélem, jó benyomást teszel rá – folytatta az anyja.

Lucy kezdett ingerült lenni. Az anyja szeretett bennfenteskedni, és mindig képben lenni azzal, mi történik, mintha Lucy nem tudná maga irányítani az életét. Nem is emlékezett, hogy mesélt volna az anyjának Lilyről, Maryellen pedig még azt is tudta, melyik nap fognak találkozni. Ráadásul a keresztnevén emlegette őt, mintha ismerné.

– Igen, ez a terv, anya.

Klikk, klakk, klikk, klakk.

A kötőtűk beszűrődő zaja olyan volt, mint a felrobbanni készülő bomba ketyegése. Lucy szerette az anyját, tényleg, de tudta, merre tart a beszélgetésük, és őszintén szólva, nem igazán volt türelme hozzá a nagy napján.

– Remek. És mi van veled és Calebbel? Tudod, jobb, ha minél előbb összeházasodtok, hogyha szeretnétek gyer…

– Azt sem tudom, akarok-e gyereket, anya! – csattant fel Lucy, és közben maga is meglepődött. Nem azon hökkent meg, hogy a szülinapi köszöntés röpke tíz másodperc alatt átcsapott a gyerektémába, hanem azon, ahogy ő maga reagált. Még ha ő is mondta ki a szavakat, a vallomás szinte arcon csapta, még össze is rándult közben. Mindig ott volt agya egy zugában a gyerekvállalás kérdése, egyfajta sejtésként, jövőbeli reményként, de soha nem foglalkozott a témával igazán mélységében – mivel, őszintén szólva, nem volt rá ideje.

A világ szerint akarnia kellett gyereket, és minden ezt sugallta neki már a játékoktól kezdve – babák, babaházak –, melyekkel kislányként játszott. Aztán jöttek az esti mesék és a díjnyertes filmek az anyai szeretet csodálatos és halhatatlan erejéről. Úgy kábé mindenki szerint ennek kellett lennie élete céljának. Különben valami biztos nincs rendben vele, selejtes, önző, egy nap biztos úgyis meggondolja magát – már minden szólamot hallott.

– Ez nevetséges, Lucy, persze hogy akarsz gyereket! – vágott közbe az anyja mintegy végszóra. – És most már harminc vagy, szóval…

– Szóval mi?! Elértem valamiféle határidőt? – Lucy úgy érezte, magával ragadja valami. Valami láthatatlan, ami egyszerre volt bénító és felszabadító. Mielőtt megálljt parancsolhatott volna magának, kibuggyantak belőle azok az érzések, melyekről soha nem beszélt.

– Tudod, ez elég igazságtalan. A húszas éveinket azzal töltjük, hogy próbálunk nem teherbe esni, aztán pont, amikor elkezd felfele ívelni a karrierünk, ketyegni kezd az óra, és ott lesz rajtunk a nyomás, hogy gyereket szüljünk még harmincöt előtt, mert akkor már hopp, túl öregek leszünk! Röhejesen kicsi ez az időablak egy ekkora döntéshez. És akkor elvárják, hogy gyereket akarjak – hogy minden nő gyereket akarjon! Lehet, hogy egyszer akarok, de kaphatnék legalább időt arra, hogy gondolkodjam rajta?

A mondat vége kiáltásba fordult, és visszhangként verődött vissza a fürdőszobatükörről. Lucy pislogva nézett a tükörből visszatekintő kipirult nőre, és azon tűnődött, vajon honnan a pokolból került ide.

Anyja a telefon másik végén szóhoz sem jutott.

Lucy nem tudta, még mit mondhatna, így csak ennyit tett hozzá: – Megyek, készülődnöm kell spinningórára, anya.

Letette a telefont, és a tükörképére bámult. A kitörésén kívül, mintha egy idegené lett volna, minden olyan volt, mint máskor: kék szemek, szőke haj pár milliméternyi lenövéssel, napcsókolta bőr. Sötét kis karikák ültek a szeme alatt, de azok már azóta ott voltak, hogy elkezdett junior PR-osként dolgozni. Úgy viselte őket, akár egy kitüntetést. És persze minden reggel jó alaposan elfedte őket egy kis Bobbi Brown korrektorral, hogy senki más ne láthassa kimerültségét.

Akire rábámult, ő maga volt, Lucy Green, nem valami imposztor. Azok az imént pedig a saját, őszinte gondolatai. Nem tudta, akar-e gyereket, legalábbis most még nem. És tényleg a nagy napján kell válaszolni erre, amikor annyi dolga van?

Úgy döntött: nem, és megkönnyebbült, hogy az anyja nem hívta azonnal vissza választ követelve.

Megragadta a mosdókagyló szélét, hogy kicsit összeszedje magát a kiabálás után. A középiskolás évek alatt elkövetett csínyekhez hasonló felszabadító érzés öntötte el, amikor rádöbbent, hogy még soha nem beszélt így az anyjával.

Ettől egy kicsit megszédült.

Ragyogó fehér fürdőszobája csak úgy csillogott körülötte. A falakról rézkaspókból pozsgás növények lógtak. Lucy bemászott a fürdőkádba, hogy kinyissa az ablakot, hátha segít a friss levegő. Ahhoz képest, hogy Los Angelesben volt, Santa Monica levegője frissnek számított. Kinyitotta az ablakot. Fürdőszobájába levegő áramlott, melyben narancsvirág és só illata keveredett egy csipetnyi kipufogógázzal. Lucy nagyot szippantott belőle, hogy kicsit kitisztítsa a fejét. De nem időzhetett tovább a kádban. Legjobb barátnője, Nina nemsokára megjön, hogy azután együtt menjenek spinningre.

Lucy besétált a gardróbba, közben kikerült egy rakás dobozt, melyekben a téli kollekciója pihent – erre így tavasz vége felé már nem volt szükség. Megkereste a maximum tartást biztosító sportmelltartóját. Sokféle sportmelltartója volt, a puha, merevítés nélküli daraboktól kezdve a kényszerzubbonyra emlékeztető, merevítős, elöl cipzáras melltartóig, amitől az edzés végére tele lett piros nyomokkal a bőre, de ez a darab legalább nem engedte, hogy összevissza ugráljon a melle. Hát igen, lehetett választani, mi a kényelmetlenebb: ha ugrál a mellünk, vagy ha valami összeszorítja. De mivel Lucy tudta, hogy edzőjük, Troy úgyis addig fogja izzasztani őket, míg a combizmaik lángolni nem kezdenek, a lehető legszorosabb opciót választotta.

Belenyúlt a melltartóba, és kisimítgatta a kivehető párnázást, azon tűnődve, egyáltalán miért mozdult el, amikor a mellbimbója egy helyben maradt. Karjain áthúzta a melltartó pántjait, és jó szorosra húzta. A merevítés a bordáiba nyomódott, ahogy összekapcsolta. Nagy levegőt vett, hogy felkészüljön a cipzár felhúzására. Azonban az félúton felfelé megakadt.

– Jaj, ne! – nyögte, és attól tartott, bekövetkezett a rettegett „elakadt cipzár” forgatókönyv, amihez türelemre és időre volt szükség. Neki egyik sem volt, ha tartani akarta a spinningedzés-zuhanyzás-reggeli-munkába indulás szigorú menetrendjét. Óvatosan meghúzta, és lazán ide-oda igazgatta a kis műanyag cipzárat, erre a már becipzárazott rész szétnyílt, és az anyag két oldala, mint két levél kunkorodott fel. A cipzár megakadt középen, és se lefelé, se felfelé nem volt hajlandó moccanni.

Tanácstalanul pillantott le a melltartóra. Mivel az egész szerkezet szorította, Lucy bennrekedt egy mindenfelé szétálló göncben, ami röhejesen nézne ki a pólója alatt. Már azt fontolgatta, ollóhoz folyamodik, de aztán úgy döntött, Ninát hívja segítségül, úgyis bármikor betoppanhat. A két lány főiskola óta elválaszthatatlan volt, fogták egymás haját hányás közben, egymás összetört szívét gyógyítgatták, és rengeteg, öltözködéssel kapcsolatos vészhelyzetből mentették ki a másikat, beleértve azt az esetet, amikor Lucy beszorult egy ruhába, karjaival a feje felett, és semmit sem látott.

Lucy felvette a leggingsét és a zokniját, majd elindult megkeresni az edzőcipőjét. Az edzőtáskájában tartotta a gardróbajtó mellett, de a fekete nejlontáska üres volt. Talán a legutóbbi pakolászása alkalmával véletlenül bepasszírozta egy dobozba, gondolta, és beletúrt a Sálak feliratúba. Nem talált mást, csak egy halom puha nyakravalót, melyek a dél-kaliforniai időjáráshoz illettek – műselyem és selyemsálak, melyek inkább csak laza színfoltként díszelegtek az ember nyakán, mint meleget adtak. Lucy átfésülte a cipős polcát is, de csak több sor színes magas és lapos sarkú cipőt talált. Épp a Kabátok feliratú doboz felé nyúlt, amikor csengettek.

Összevonta a szemöldökét. Ninára nem vallott, hogy csengetett volna, mindig kopogott.

Lucy átvágott kis lakásán, még több dobozt kikerült, és közben a Calebbel közös új lakásra gondolt, majd kilesett a kukucskálón.

Egy szemmagasságban lengedező virágcsokor nézett vissza rá a másik oldalról.

A lány kitárta az ajtót. Friss liliom és rózsa illata csapta meg.

– Bol-dog szü-li-na-pot! – énekelte Nina a csokor mögül.

Lucy arrébb lépett, és beengedte. – Virágot hoztál nekem? – kérdezte csodálkozva, mert egyetlen olyan alkalomra sem emlékezett tizenkét éves barátságuk alatt, amikor Nina virágot vett neki. Talán ez valami olyasmi, amit a harmincasok csinálnak.

– Nem én hoztam – felelte Nina. Belépett, és a csokrot egy vázába állította Lucy étkezőasztalán, mely a bejárati ajtótól alig pár méterre volt. A kis szobát azonnal be is töltötte a virágillat.

– Csak pont az ajtónál álltam, amikor jött a futár.

Lucy az üdvözlőkártyát kereste.

Boldog szülinapot! Bocsi a tegnapiért. – Caleb

Elolvasta az üzenetet, és érezte, bár csökken a barátja miatt érzett ingerültsége, nem szűnik meg. Értékelte a gesztust, de azon tűnődött: ha minden a terv szerint halad, akkor vajon örök életre egy munkamániás férjhez láncolja magát, aki maga helyett virágokat küld?

– Caleb küldte? – kérdezte Nina.

– Ühüm.

Nina végighúzta ujját egy liliom szirmán.

– Bocsánatot kér, amiért egy újabb randit hagyott ki?

– Boldog szülinapot kíván – felelte Lucy, aki persze kihallotta az ítélkezést Nina hangjából.

– Akkor miért áll itt az, hogy „Bocsi a tegnapiért”? – ragadta meg Nina a kártyát.

– Csak elfoglalt – vette vissza Lucy a kártyát.

– Te is elfoglalt vagy, mégis szánsz rá időt – vont vállat Nina. Ezzel Lucy nem tudott vitatkozni.

Nina felvonta a szemöldökét, és végre észrevette, mi a helyzet melltartóügyben.

– Mi folyik itt? – mutatott Lucy félig bekapcsolt sportmelltartójára.

– Beszorultam. Túl szoros, hogy áthúzzam a fejemen.

Segítenél?

Lucy Nina felé tolta a mellkasát, barátnője pedig habozás nélkül bevetette magát.

A lány föl-le rángatta a makacs cipzárat, közben beharapta az ajkát és hümmögött.

– Húzd le! – utasította Lucy.

– Azon vagyok.

– Próbáld meg srégen.

– Azon vagyok.

Nina összevonta sötét szemöldökét. Ugyanolyan színű haját vállig érő fonatokban viselte. Lucyt megcsapta a frissen mosott sportnadrágjának és mentolos dezodorának illata, olyan közel álltak egymáshoz. Nina nyakigláb, nyúlánk lány volt, jó tíz centivel magasabb Lucynál.

– Fogd az alját! – utasította Lucyt.

Lucy engedelmeskedett, és közben azon ámult, hogy két ember kell ahhoz, hogy kiszabaduljon egy fehérneműből.

Nina agresszíven nekitámadt a cipzárnak. Erősen megragadta, és rántott egyet felfelé. A cipzár engedett, a rántás erejétől Nina keze Lucy orráig szaladt egy éles ütéssel.

– Aú!

– Jaj!

Lucy az arcához kapott, és valami nedveset és meleget érzett.

Szeme rögtön megtelt könnyel.

– Jaj, istenem, annyira sajnálom! – kért bocsánatot Nina, és berohant a konyhába, magára hagyva a kábult Lucyt.

Apró csillagok jelentek meg Lucy homályos, nedves látóterében. Elemelte kezét az arcától, és látta, hogy tenyerét vér pöttyözi. Valamilyen oknál fogva ez nevetésre késztette.

– Orrba vágtál, és most vérzik az orrom! Mindezt egy melltartó miatt!

Nina visszarohant, kezében egy rakás zsebkendővel és konyharuhába csavart jégkockákkal. Az egészet Lucy arcához nyomta, majd leültette egy konyhai székre. – Fogd ezt, és csípd össze az orrod!

– Köszönöm – felelte Lucy orrhangon, és hálás volt, hogy barátnője ápolónőként dolgozott, és pontosan tudta, mit kell tenni, még ha ő maga is okozta a sérülést.

Lucy nyugton ült, és megvárta, amíg a fémes íz elhagyja a torkát. Régebben is volt, hogy vérzett az orra, de mindig száraz levegő vagy nyomáskülönbség, vagy nagyon-nagyon erős megfázás váltotta ki. Soha nem az, hogy arcba vágták.

Lucy ismét nevetésben tört ki.

– Nem hiszem el, hogy vérző orrot kaptam tőled szülinapomra!

Nina szégyellte magát, de ő is nevetett.

– Ígérem, nem ez az ajándékod!

Lucy letette a zsebkendőket és a jeget egy kis asztaldíszként szolgáló florárium mellé, melyet még egyszer Ninával egy borozós-alkotós est során készítettek, amikor Caleb lepattintotta őt. Szipogott egyet, majd megnézte az időt. – Talán ez egy jel arra, hogy ma nem kéne spinningre mennem.

– Egy jel? Az, hogy orrba vágtalak?

– Igen, és az, hogy beszorultam a melltartómba, és nem találom a spinningcipőmet.

– Ott van.

Lucy követte tekintetével, amerre Nina mutatott, és látta, hogy a cipő ott hever az orra előtt, a kanapé és egy olyan doboz mellett, melyen a Nappali – könyvek felirat díszelgett. Kétszer is elment mellette, és nem vette észre. Ettől a felismeréstől azon kezdett tűnődni, hogy vajon ezek a jelek nem inkább tudatalatti erőfeszítések voltak arra, hogy szabotálja az edzést?

Elkezdett általánosságban a spinningedzéseken gondolkodni. Mindig korán kelt emiatt, közben úgy érezte, majd kipurcan, de azért meggyőzte magát, hogy élvezi. Tény, remek testmozgás volt, de vajon tényleg arra volt szüksége, hogy az első dolog reggelente az legyen, hogy valaki üvöltözését hallgassa? És vajon tényleg szüksége volt arra, hogy egy olyan formába kényszerítse a testét, ami nem is volt a természetes állapota, ami néha őszintén fájt, és amiért foggal-körömmel küzdenie kellett, csak hogy főként esztétikai okokból meg tudja tartani?

A spinningóra egyetlen előnye az volt, hogy így legalább minden reggel találkozott Ninával. De akkor ennyi erővel egy laza futásra is elmehetnének reggelente. Hirtelen kiviláglott előtte ez az egész.

– Nem akarok többé spinningre járni! – közölte.

– Micsoda? De hát mindennap megyünk! – rökönyödött meg Nina, mintha valami szentségtörést hallott volna.

– Tudom, és utálom. Mindig fáj, és hangos, Troy meg kábé elmebeteg.

– Mi van? Azt hittem, bírod Troyt!

Lucy elméjét betöltötte a spinningedzést tartó Troy képe: a férfi úgy nézett ki, mint egy életre kelt Ken baba. Tökéletes kar és láb, filmsztármosoly, napszítta, szőke haj. A csávó kemény, megszállott volt, és ha Lucy egynél többször megállt pihenni, leüvöltötte a lányt.

– Miért, te bírod Troyt?

Nina habozott, hosszú ujjai összecsíptek egy liliomszirmot. – Hát, tudom, egy kicsit kemény, de ez része a csomagnak. Motiváló.

– Az lenne?

Némán egymásra bámultak, az igazság ott lógott a levegőben.

Lucy gyomra kordult egyet, és a görög joghurtra gondolt, amit edzés után szokott enni, és elhatározta, hogy most inkább kipróbálja azt a kávézót az utcában, ahol friss, meleg, olvadó sajttal, tojással és sonkával megpakolt bagelszendvicseket lehet kapni. Sokkal jobban hangzott.

– Mi lenne, ha helyette reggeliznénk egyet?

Nina gyanakvóan méregette barátnőjét, de végül lazán megvonta a vállát.

– Végül is, neked van szülinapod.

3. fejezet

A járdára kitett asztalok egyikére ültek le, mellettük magaságyások és petúniák díszelegtek. Csütörtök reggel nem nyüzsögtek olyan sokan a reggelizők. Ha a barátnők hétvégi brunchra jöttek, mindig a közeli kertészetben kötöttek ki, miközben egy órát vártak az asztalukra. Ez volt az oka, amiért Lucynak olyan sok pozsgása volt. A kávézóban általában még más, sportruhát viselő westside-i lakosok ücsörögtek, könyvet olvasó, kávét kortyolgató emberek, és mindig volt egy-egy anyuka is babakocsival.

Nina aprókat kanalazott a joghurtos-granolás táljából, követve a magára erőltetett alacsony kalóriatartalmú reggeli szabályait. Lucy beleharapott élete legcsodálatosabb bagelszendvicsébe: a péksütemény két fele között olvadt, jalapeño paprikával fűszerezett cheddar sajt volt, bacon, habkönnyű omlett. Lucy általában követte Ninát abban, amit ők csak odafigyelő táplálkozásnak hívtak: tiszta ételek, léböjtök, keto ételek, alacsony szénhidráttartalmú dolgok. Néha olyan dolgokat ettek, melyek íze inkább hasonlított kartonpapírra, mint ételre, és melyek után Lucyt egész nap kínozta az éhség, a hangulatára is kihatva. Mindezt azért, hogy megfeleljen valamiféle normának, melybe beletartozott a szűk ruha, a feszes idomok, nyáron a bikinitest, azért, hogy ő lehessen a világ által elvárt karcsú nő, miközben néha csak arra vágyott, hogy megehessen egy nyavalyás szendvicset.

Hirtelen őrültnek, szinte kegyetlennek érezte a gondolatot, hogy megtagadjon magától valami olyan mennyeit, mint a bagel, melybe épp belemélyesztette a fogát. Állán egy sajtdarabka fityegett. Besöpörte a szájába, majd elégedett kis nyögést hallatott. Arra gondolt, lehet, hogy meg kéne kínálni Ninát, de tudta, hogy úgyse fogadná el, és egyébként is, magának akarta az egészet.

Nina egyetlen áfonyaszemet kotort a kanalára, és úgy ette meg, mint egy madárka.

– Szerinted Caleb meg fogja kérni ma este a kezed? – kérdezte.

– Nem.

Lucy elképedt. Nem a barátnője egyenes kérdésén – Ninának joga volt ilyeneket kérdezni –, hanem a saját válaszán. És még inkább azon, milyen könnyen csúszott ki a száján ez a válasz.

Némán újra feltette önmagának a kérdést, hogy megbizonyosodjon róla, vajon nem értette-e félre Nina kérdését, és arra válaszolt rosszul.

Szerintem meg fogja ma este kérni Caleb a kezem?

És ugyanaz a válasz jelent meg agyában.

Nem.

Olyan sokáig azt mondogatta magának, hogy igen, igen, igen, és hogy ma este meg fog kérni. A fiúnak annyi alkalma lett volna rá: tengerparti naplementék, Michelin-csillagos éttermek, még az a nap is Disneylandben, ami megkoronázta volna az összes klisét, de Lucyt ez nem zavarta volna – és mégis, a fiú nem cselekedett. És valahogy, még ha Lucy tudta is, hogy a fiúnak aznap éjjel életre szóló lehetősége lenne – Lucy szülinapja, az előléptetése napja, tetőterasz L. A. belvárosában – azt is tudta, hogy aznap éjjel sem fog ez megtörténni.

Hagyta, hadd ülepedjen a válasz, közben nem is igazán tudta, mik az érzései ezzel kapcsolatban. Talán csalódott, hiszen olyan régóta várt erre. De közben talán meg is könnyebbült? Olyan régóta várt, és annak a tudata, hogy ma legalább nem kell megküzdeni a „vajon meg fog-e kérni” stresszével, igencsak… felemelő érzés volt.

Volt benne valami felszabadító bizonyosság. Lucy nem tudta, honnan jött ez, de hirtelen átérezte, milyen lehet, amikor egy hátára fordult, kapálódzó bogár végre visszapenderül a lábaira.

– Nem, nem hinném, hogy ma este megkérné a kezem – mondta Ninának, majd nagyot harapott a szendvicséből.

Nina felvont szemöldökkel mustrálta barátnőjét, hiszen a „ma este meg fog kérni” mantrához volt szokva.

Lucy először múlt ősszel osztotta meg abbéli sejtését Ninával, hogy Caleb megkéri, miután egy tökéletes napot töltöttek Palm Springsben. A fiúk golfoztak, a lányok a wellnessrészlegen pihentek, Lucy és Caleb napközben visszaosontak a szobájukba szexelni egyet, majd csatlakoztak a többiekhez a medencénél, és Lucyt annyira magával ragadta a napfény, az iszogatás és a melengető nyaraláshangulat, hogy teljesen biztos volt abban, Caleb aznap éjjel megkéri a kezét, Nina pedig sikongatva, frissen manikűrözött kezével tapsikolva szurkolt neki ebben. De aztán Caleb nem kérte meg. És aztán újra és újra és újra nem kérte meg, és aztán el is múlt az újdonság varázsa. Nina visongása mosollyá és biztató bólogatássá, időnkénti feltartott hüvelykujjá szelídült, miközben Lucy még mindig erősködött, hogy ma este meg fog kérni.

Épp ezért Nina most nem kevés szkepticizmussal vizslatta barátnőjét.

– Egészen úgy tűnik, mintha téged ez… nem zavarna.

Lucy tanulmányozta fenséges szendvicsét, és szomorkodott, hogy már csak néhány falat maradt belőle.

– Talán nem is zavar – vonta meg a vállát.

Nina nem vitatkozott vele, és nem emelte ki, milyen álszentül hangzott barátnője hirtelen pálfordulása, miután olyan sokszor végződtek a „ma este meg fog kérni” jóslatok fagyihabzsolásban és mackónadrágban történő sorozatnézésben a kanapén.

– Hát, rendben.

A reggelijükre ugyanannyi időt szakítottak, mint ameddig egy spinningedzés szokott tartani. Élvezték a járdára sütő bágyadt napfényt, az ébredő város zajait, majd mindketten saját lakásuk felé vették az irányt. A főiskola alatt, majd az azt követő néhány évben együtt laktak, de amint mindkettőjüknek beindult a karrierje, külön lakásba költöztek.

De azért így is épp elég közel maradtak egymáshoz: három háztömbnyi távolságra.

Lucy épp mélyet szippantott a reggeli levegőből, amikor az utca túloldaláról egy férfi feléjük füttyentett.

Mivel Lucy nagyvárosban élt, keményen próbálta arra szoktatni magát, hogy ne nézzen oda, amikor valaki füttyentett, szólongatta vagy cuppogott, mintha egy macskát hívna, vagy bármi más pajzán hangot hallatott, de általában a reflex győzött, és a hang forrása felé fordította a fejét.

A férfi úgy nézett ki, mintha valami drogtanyáról vánszorgott volna elő, ahol sötét dolgok történnek fényes nappal. Mocskos ruhája lógott rajta, hátizsákja már-már a combját verdeste, és Lucy azon tűnődött, vajon miért érzi magát feljogosítva arra, hogy zaklassa őket, miközben ők csak az utcán sétálgatnak.

– Hé, hölgyeim! Hová mentek? – kiáltott oda, és sokat sejtetően megragadta az ágyékát.

– Jézusom! – sóhajtott Nina.

Lucy tudta, mit kell tenni ebben a hétköznapi helyzetben: ignorálni a pasast, és tovább menni. Ne válaszolj neki: ez volt az első számú szabály, ha egy nő biztonságban akart lenni odakint a világban, még akkor is, ha az ember legszívesebben megmondta volna az illetőnek a frankót – főként ebben az esetben. Ki tudja, vajon van-e nála fegyver, vagy valami más módon bántani akarja-e őket? És pont ez a bizonytalanság adott ennek a pasasnak és a hozzá hasonlóknak hatalmat a kezébe. Lucy és Nina tudta, nekik van veszítenivalójuk, legyen szó a biztonságérzetükről, a méltóságukról, vagy valami még súlyosabbról. És mivel léteztek ilyen alakok, mint ez a furcsa, vulgáris alak az utcán, arra tanították őket, hogy vagy továbbsétálnak, vagy veszélybe sodorhatják magukat.

Ez is egy olyan hétköznap, mint a többi.

Hirtelen arcul csapta Lucyt ennek az egésznek az igazságtalansága. Mégis, hogy képzel belerondítani a kellemes reggelükbe, és pont az ő nagy napján?! A szülinapján! Lucyt egy ismeretlen erő, melyet se megnevezni, se elhelyezni nem tudott, arra késztette, hogy ne legyen képes tovább figyelmen kívül hagyni az alakot.

Az utca azon oldala felé fordult, ahol a pasas állt, de nem ment át, mert tudta, mégse mehet közel hozzá, még ha viszketett is a tenyere, hogy pofán vágja. Inkább verbálisan vágja pofán.

– Hé! – kiáltotta.

– Jaj, ne, mit csinálsz, Lucy? – suttogta Nina. Lucyt nem érdekelte.

– Hé, seggfej! Elegem van abból, hogy el kell viselnem ezt a szarságot olyan csávóktól, mint te! Nem kérünk a figyelmedből, nincs rá szükségünk, és őszintén, irtó gáz, hogy azt hiszed, tartozunk neked valamivel! Csak azért hiheted, hogy bármiféle hatalmad van, mert a nők csendben maradnak, de én nem, úgyhogy fogd be a pofád, és hagyj minket békén! – Lucy hangja visszhangzott az utcán. A kávézóban szendvicsező emberek lehet, hogy hallották. Lucyt nem érdekelte, ahogy az sem, milyen döbbenet ült ki a férfi arcára.

Úgy tűnt, nem volt hozzászokva, hogy áldozatai visszatámadjanak.

Lucy ráadásképpen még a középső ujját is felmutatta, de ekkor Nina megragadta a karját, és bevonszolta a sarkon. Úgy rohantak fél háztömbnyit, mintha tinik lennének, akik épp megcsapolták a szüleik alkoholkészletét, majd egy kalapbutik előtt álltak meg.

– Úristen, Lucy! Meg vagy húzatva! – fakadt ki Nina, de közben mosoly bujkált az ajkán.

Lucy szíve csak úgy kalapált. Habkönnyűnek érezte magát, még akkor is, ha közben reszketett, mint a nyárfalevél. Hányszor is akarta már ezt megcsinálni? Meg sem tudná számolni – ami jól mutatta, mennyire elterjedt volt a zaklatás. Ez csak egy csávó volt az utcáról, de Lucy úgy érezte, mintha az összes olyan férfinak megmondta volna a magáét, akik azt gondolják, jogukban áll odaszólogatni a nőknek az utcán. Legszívesebben felugrott volna, hogy a levegőbe bokszoljon. Juhú!

Barátnőjére mosolygott, és elnevette magát. – Ez csodás érzés volt! Most viszont húzzunk el innen, mielőtt a csávó utánunk jön, hogy kinyírjon minket!

Amint Lucy hazaért, beugrott a zuhany alá. Ninával egy másik útvonalon mentek haza, arra az esetre, ha a pasas esetleg megpróbálta volna követni őket, így Lucy egypár perc csúszásban volt. De ez teljesen rendben volt, ha ez a pár perc megmentette őt egy pszichopata gyilkostól.

Nina úgy köszönt el tőle, hogy megfogadtatta vele, írni fog sms-t a Lily Chúval történő találkozója után, szép napot kívánt, és megígérte, este ott lesz a Perch tetőteraszán, ünneplésre készen.

A zuhany után Lucy áttúrta a fehérneműs fiókját. A mai napi összeállítását már két héttel ezelőtt kiválasztotta: csak Lily Chu miatt vett egy új ruhát. A J&J Public öltözködési előírásai elég szigorúak voltak. Joanna, mintha csak a kifutóról lépett volna le, tervezői darabokat hordott, Jimmy Choo cipője sarka apró kalapácsként kopogott a folyosón. A férfiak öltözékéhez pedig Jonathan, Joanna öccse és egyben a cég vezérigazgatója határozta meg a szabványt: tökéletesre szabott öltönyök és Ferragamo cipők. A farmeres péntek nem létezett a J&J-nél.

Lucy az alkalomra a pénzt nem sajnálva vett egy egyenes vonalú Max Mara ruhát, mely alá alakformáló fehérnemű dukált, de egyébként is abba nyomorította magát a napok többségében. Természetesen az alakformáló most egy kicsit feszülni fog rajta a reggelinek köszönhetően, de legalább nem kell majd számolnia a perceket, amíg megehet egy marék mandulát délelőtti nasi gyanánt.

Benyúlt a fiókba, és elnevette magát az alakformáló láttán, és végre annak látta, ami valójában a fehérnemű volt: egy kínzóeszköznek. A selymes anyagú, bézs alsó úgy nézett ki, mint ami egy gyerekre jó, és Lucynak úgy kellett felnőtt testét belepasszíroznia, mint egy hurkát, és meg kellett küzdeni a szoros gumival, ami egész nap korlátozta a légzését. Ráadásul minden egyes mosdólátogatáskor még azzal is időt kellett töltenie, hogy kihámozta magát a hacukából.

– Ez hülyeség – mondta csak úgy magának. Vagy talán mindenkinek, nem volt biztos benne. Mindenesetre úgy döntött, nem veszi fel az alakformálót.

Ezután egy csipkés tanga került a keze ügyébe, és hirtelen abszurdnak érezte az apró szövetdarabot. A csípőfarmerekből kilógó, neonszínű tangapántok ideje már rég leáldozott, szóval mi értelme volt a dolognak? Persze, a tanga egyenlő volt azzal, hogy a bugyi vonala nem látszik át, de mégis, muszáj titkolni, hogy a nők alsóneműt hordanak? Csak azért, mert valaki, valószínűleg egy férfi, úgy döntött, bántó a varrás látványa, egy anyagdarabbal a fenekében kellene egész nap mászkálnia? Egyébként is, a fiúk rémálma gimiben nem pont az volt, ha valaki megragadta és jól felhúzta az alsógatyájukat?

Lucy hirtelen maga előtt látta: egy nőgyűlölő, akit iskolás korában zaklattak, most bosszút áll azáltal, hogy a társadalmat meggyőzi arról, a kényelmetlen női fehérneműk a divatosak.

Hogy dacoljon ezzel az őrültséggel, elővett egy pamutbugyit a kényelmes alsónemű-kollekciójából: ebben puha, rugalmas, vidám színű darabok voltak, melyeket Lucy melegítőnadrágok vagy lenge nyári ruhák alatt viselt. Rögtön ilyenekbe bújt bele, amint hazaért a munkából, és ledobta magáról az alakformálót, és a falatnyi csipkét. Néha ilyenekben evett fagyit a tévé előtt, amikor még nadrágot sem volt kedve felvenni.

Amint magára húzta, az intim tájéka azonnal megköszönte neki.

Visszament a fürdőszobába, hogy megcsinálja a frizuráját. Felsorakoztatta a mindennapos kínzás eszközeit: hajszárító, hajvasaló, balzsamok, hajformázó spray-k. Ha ez megvan, indulhat is dolgozni.

Csakhogy egyszerre mindez ugyanolyan abszurdnak tűnt, mint a kényelmetlen fehérnemű.

A haja akkor is teljesen rendben volt, ha nem csinált vele semmit, párásabb napokon talán kicsit veszíteni szokott a formájából. Valahol tinédzserkora körül elhitte, hogy feltétlenül szüksége van hajvasalóra és egy csomó ragacsos hajlakkra. Főiskola alatt még jobban bekeményített: először otthon festette a haját, aztán már minden ötödik héten fodrászhoz járt drága pénzért, és azóta is folyamatosan befektetett a haja karbantartásába.

Beleremegett, ahogy arra gondolt, mégis mibe került neki egy évtizednyi hidrogénszőkeség.

És mindezt miért? – tűnődött, miközben kihúzta a hajvasalót, melynek kerámialapjai a túl sok használattól már elkezdtek lepattogni. Minek a hő és a sok vegyszer, na meg az idő, amikor egész egyszerűen felvállalhatná természetes hajkoronáját, és megkímélhetné magát a fizikai és pénzügyi károktól?

A születésnapja volt ma, úgyhogy ez talán elég indok arra, hogy a haját természetesen viselje.

Nagyjából megszárította a haját alacsony fokozaton, aztán a laza hullámokat átkente egy kis simító balzsammal. Amikor befejezte, örömmel konstatálta, hogy nem izzadt le, ellentétben a legtöbb reggellel, amikor száz százalékig meg szokta szárítani a haját, majd formára vasalni, és ezzel gyakorlatilag lenullázni a tusolás eredményét.

Az órára pillantott, és látta, hogy még több ideje is maradt, mint tervezte. Micsoda kellemes meglepetés, amikor a reggelei általában a fitnesz- és szépségrutinja miatt teljesen ki voltak centizve.

Apropó, szépség: Lucynak még ki kellett sminkelnie magát. Szerette a sminket, de be kellett vallania, ára volt a dolognak.

Egyrészt szó szerint: egy vagyont hagyott ott különböző bolthálózatoknál, eszméletlen mennyiségű hűségpontot halmozva fel ezáltal. De olyan ára is volt, hogy a smink azt jelentette, nem érhet az arcához, nem izzadhat, nem sírhat, nem fújhat orrot, nem viselhet napszemüveget, sőt még csak nem is pisloghat túl erősen ahhoz, hogy ne rontsa el az egészet. Az arca kisminkelése egyfajta műalkotás elkészítése volt, azzal a különbséggel, hogy a műalkotások nem szoktak moccanni, izzadni, tüsszögni, könnyezni vagy viszketni. Hiába használta a legjobb fixáló spray-t, ha megvakarta az arcát, a körme máris tele lett alapozóval. A legóvatosabb orrfújás is azt jelentette, hogy az orra hegyéről egy zsebkendővel letörölte kemény munkája gyümölcsét. Ha elfelejtette megtörölni a homlokát, amikor izzadt, biztos hagyott egy csíkot a ruhaujján. A nyári hőségtől elmaszatolódott szempillaspirál és szemceruza pedig mosómedveszerű pacát hagyott a szeme alatt.

Miért csinálom ezt? – tűnődött, miközben kinyitotta a ceruzákkal, púderekkel, krémekkel, pálcikákkal és ecsetekkel teli sminkesládikáját. Elég régóta viselt sminket ahhoz – amióta gimis korában az anyja végül beadta a derekát –, hogy anélkül meztelennek érezze magát. Már maga sem tudta, hogy a smink saját választása volt-e, vagy valami, amit a társadalom elvár tőle, esetleg mindkettő, de hirtelen tökéletesen tisztán látta, milyen nevetséges elvárás az, hogy el kéne viselnie azt a kellemetlenséget, hogy egy megérinthetetlen, izzadt maszkot hordjon az arcán mindennap – még akkor is, ha szép volt vele.

Rábámult a sminkcuccaira, és ugyanazt látta, mint amikor a hajformázó termékeit nézte: időt, energiát, és egy kisebb vagyont fordít olyan termékekre, melyeknek célja, hogy úgy nézzen ki, mint valaki más.

Felkapta a primerét, és hirtelen ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy ne használja. Ugyanez az érzés járta át a szemceruzájával és szempillaspiráljával kapcsolatban is. Fontolgatta, mi legyen a rózsaszín rúzsával, és úgy döntött, talán a rúzs a legkevésbé szörnyű opció, az arcbőrére pedig felvitt egy kis színezett hidratálót.

Ahogy halvány rózsaszínt kent az ajkára – és tetszett is magának – azon tűnődött, vajon a fizikai megjelenést oly szigorú mércével mérő cégében milyen fogadtatásban részesül majd. De tényleg szüksége volt kosztümben feszíteni ahhoz, hogy bebizonyítsa: kompetens a munkájában?

Ezen tűnődve bement a hálószobába, ahová korábban már gondosan kikészítette az aznapi összeállítását.

Elkezdte fontolóra venni a ruhát, melyet külön a Lily Chúval történő találkozóra választott. Gyönyörű volt, de az már kevésbé volt vonzó, hogy milyen erőfeszítésekkel járna a viselése. Szorítaná a karját, és ha bármit fel kellene vennie a földről, csak leguggolni tudna ahelyett, hogy előrehajol. Az alakformáló nélkül egész nap behúzott hassal kéne mászkálnia, mert az égszínkék bugyi nem szolgált ilyen célokat. Már a gondolatra rosszul lett.

Úgy határozott, a ruha egyértelműen nem éri meg a szenvedést.

Visszament a gardróbba, és a lehetőségeket kezdte latolgatni. Valami különlegeset akart a nagy napjára, valami olyat, amit a kollégái még nem láttak rajta. Egy meghatározó darabot a szülinapja és az előléptetése alkalmából. De hirtelen kevésbé tűnt fontosnak az, hogy valami hangsúlyosat viseljen annál, mint hogy valami funkcionális darab legyen rajta. Szeme a kedvenc kis feketéjére siklott, egy testhezálló, rövid ujjú, dekoltált ruhára, de még abban is korlátozva érezte volna magát. Lucy pillantása ezután egy decens, smaragdzöld, hasonló fazonú darabon állapodott meg, de aztán megpillantotta a kedvenc olyan ruháját, melyet munkán kívül szokott viselni. A darab egy középhosszú, virágmintás ruha volt, mely eszébe juttatta a Ninával töltött vasárnapi brunchokat és egy nyári koncertet a Hollywood Bowlon. Nem volt kérdés, hogy ezt fogja viselni, most azon morfondírozott, miért szerzett be egyáltalán új ruhát az alkalomra.

Amikor pillantása a magas sarkúkkal teli polcára siklott, hisztérikus nevetést hallatott, mintha vicc lenne, hogy egyáltalán fontolóra veszi azt, hogy magára erőlteti valamelyik lábujj-összenyomorító gólyalábat. Ehelyett egy pár puha, velúr, lapos talpú cipőbe bújt bele.

A kevés macerával járó reggelének köszönhetően máris nyert tizenöt percet. Kellemes meglepetésként érte ez a lazaság az általában rohanással teli reggelében. Talán még arra is lesz ideje, hogy megigyon egy kávét.

Felkapta a munkához használt vászontáskáját, megjegyezte, milyen kellemes a könnyed anyag érintése a lába körül, ami feltűnően más volt, mint az összeszorított ruhák és szoknyák, melyekben normál esetben el szokta hagyni a lakást. Cipője kopogás helyett finoman surrogott, ahogy Lucy a folyosón sétált. Megjegyezte, mennyivel gyorsabban tud haladni, és közben azon tűnődött, miért nem öltözködött ilyen kényelmesen mindennap.

4. fejezet

Lucy az autója felé tartva ellenőrizte a közösségi médiát. Tudta, születésnapi köszöntések áradata fogadja majd. Elmosolyodott a régi fotók láttán, melyeken a barátai bejelölték, és a jókívánságokon. Kellemes meglepetésként érte, hogy Leo Ash, szakmai létének átka egy közös képet posztolt róluk, melyen együtt vannak egy rendezvényen. A képen Lucy nyakában sajtóigazolvány lóg, Leo pedig hozza a kócos, tetovált rocksztárimázst. A képaláírásban Leo elég szókimondóan köszönte meg a lánynak, hogy elviseli a szarságait.

Amikor megörökölte a zenészt, először azt hitte, ez egyfajta játékos beavatás, de aztán rájött: igazából egy teszt volt, amin kiválóan átment. Nem volt kérdés, hogy a bukás és a szárnyalás között nincs középút egy olyan hírességgel, akinek romantikus kalandjai, politikai nyilatkozatnak beillő ruhatára, késő esti talkshow-vallomásai, kiszivárgott aktfotói és letartóztatási aktái a lehető legrosszabb módon járták be az internetet. De Leo soha nem gyújtott olyan tüzet, amelyet Lucy ne tudott volna gyors manőverezésével eloltani, mielőtt bárki is túlságosan megégett volna. Ügyesen átformálta a férfi különcségeit szerethetővé, és gondoskodott róla, hogy mindenki továbbra is kedvelje őt. Például akkor, amikor a Las Vegas-i autós kápolnában tartotta esküvőjét, melyet egy szupermodellel kötött, akit csak két hete ismert, és amit aztán gyorsan semmissé is tett – ezt Lucy úgy állította be, mint az inspirációt a zenész negyedik és egyben legjobb stúdiólemezéhez. Olyan is volt, amikor a férfi arra kérte, hogy egy valódi oroszlán is szerepelhessen egyik klipjében, és Lucy keresett egy tisztességes állatmenhelyet, hogy találjon egyet, majd gyártott egy szívmelengető történetet Leóról és új, kétszázhúsz kilós barátjáról. Az egészet megkoronázta azzal, hogy a rajongók a videó végén találtak egy linket, mely elirányította őket egy honlapra, ahol adakozni tudtak a veszélyeztetett fajok érdekében. Lucy egy kicsit elnéző volt vele, tekintve, hogy a hírnév már fiatalon átrendezte a zenész életét, és majdhogynem egy alternatív valóságban élt. A hibái és iszonyatosan figyeleméhes természete ellenére az évek során megkedvelte a férfit. Az sem ártott, hogy a hangja olyan volt, mint a szögesdrótba tekert fekete bársony, a „merengő rosszfiú” imázs pedig már-már védjegyévé vált.

Lucy egy szívet formázó csókot dobó emojival válaszolt Leo posztjára.

Aztán imádkozott, hogy ne robbantson ki semmiféle botrányt pont az ő nagy napján.

Miközben bemászott a kocsijába, telefonja többször is csilingelt, jelezve, hogy szülinapi köszöntő sms-eket kapott. A munkába csak pár kilométert kellett megtennie, de az is fél órába telt az állandó dugóban. Elég lassan haladt ahhoz a forgalom, hogy Lucy végig tudja pörgetni az üzeneteit. Elolvasta, amit Caleb küldött: Boldog szülinapot!, egy szívecske emojival. A többi üzenet unokatestvérektől és régi barátoktól jött – akik évente pontosan egyszer, a szülinapján üzentek neki –, és az apjától.

Mire Lucy leparkolt az irodaház alatti hűvös, beton sírkamrában, a reggeli kellemetlenségek ellenére is felöltötte pókerarcát, és készen állt arra, hogy szembenézzen a nappal. Megérintette az orrát, hogy megbizonyosodjon róla, már nem vérzik, majd beszállt a liftbe az irodaház egypár másik dolgozójával együtt, akiket nem ismert. Még ha nem is tudta senki nevét, mind eleget látták már egymást jövet-menet ahhoz, hogy megismerjék a másikat, és Lucy nem tudta figyelmen kívül hagyni az öltözékét ostromló kíváncsi tekinteteket és a szinte csupasz arcára irányuló lopott pillantásokat. A hálószobájában érzett magabiztosság, annak a bizonyossága, hogy felvállalhatja megjelenését, minden egyes felfelé megtett emelettel egyre csak olvadt.

Felért a hatodik emeletre, és belépett az előcsarnokba, melyből saját irodája is nyílt. A J&J Public krémfehér-türkiz előcsarnokában egy lekerekített recepcióspult állt, a térben elhelyezett friss virágok és fekete bőrbútorok tökéletesen ötvözték Joanna és Jonathan női és férfi energiáit. Amikor Lucy megérkezett, megpillantotta két junior munkatársát, akik épp valamiről cseverésztek.

Mikayla a recepcióspult mögött ült, ami munkaállomása is volt egyben, Annie pedig, aki Joanna Jenkins legújabb, fiatal, nyakigláb asszisztense volt, lazán előredőlt, égimeszelő tűsarkain egyensúlyozva. Lucynak már a cipő látványa is fájt. A lányok abbahagyták a beszélgetést, és Lucyra bámultak. Súlyosan kisminkelt arcukon többféle érzelem is tükröződött: főként zavar, de egy mélyen gyökerező és reflexszerű ítélkezés is, melyet egy csipetnyi félelem követett, hogy talán, ha valaki betölti a harmincat, akkor egyik napról a másikra hirtelen nagyot zuhan a szépséggel kapcsolatos mércéje.

– Szia, Lucy! Boldog szülinapot? – üdvözölte Mikayla, aki valószínűleg nem kérdésnek szánta a mondatot, de képtelen volt palástolni a Lucy megjelenése miatt érzett zavarát. Annie tetőtől talpig végigmérte.

– Jó reggelt! – köszönt Lucy, és máris saját irodája biztonságába akart menekülni. – És köszönöm a jókívánságot.

– Nincs mit – felelte Mikayla. A lány, aki általában mindenkire ráragyogott, aki csak belépett a J&J Public ügynökségbe, most bizalmatlan mosolyt villantott Lucyra. – Minden rendben ma reggel?

Lucy elpirult. A lányok ahhoz voltak hozzászokva, hogy ő is ugyanazokban a magas sarkúkban és szűk ruhákban jelenik meg reggelente. A nyári ruha és a minimális smink azt jelentette számukra, hogy valami biztos nincs rendben. Talán elment Lucynál az áram, és csak ez a ruhája volt tiszta, vagy szakított a barátjával, és maga alatt van, vagy talán tegnap egyéjszakása volt, és munka előtt nem volt ideje hazamenni átöltözni. Azt el sem tudták volna képzelni, hogy Lucy saját választása volt az, hogy így nézzen ki.

Lucy rájött, hogy nem hibáztathatja őket, hiszen, akár csak őt, már őket is nagyon fiatal koruktól arra nevelték, hogy tegyenek egyenlőségjelet egy nő külseje és kompetenciái, intelligenciája, kedvessége és munkahelyi pozíciója közé – emberi értékét a szépségében mérték.

Feldühítette Lucyt ez a lista, úgyhogy abba is hagyta magában a felsorolást. A lényeg az volt, hogy a lányok így működtek, és nem ők tehettek róla.

– Csak úgy éreztem, ma máshogy csinálnék dolgokat – nyugtatta meg fiatalabb kolléganőit.

Úgy pislogtak rá, mint két üvegszemű őzike, és Lucy tudta, ha egész nap meg akarja védeni külsejét, az elkeseredett csata lesz. Annie felvonta egyik szemöldökét, és körmeivel az asztallapon dobolt. – Jonathan találkozni szeretne ma veled, Lucy. Csak egy kis egyeztetés.

A reggelire megevett csodálatos szendvics bukfencezett egyet Lucy gyomrában.

Nem akart kettesben lenni a férfival, és erre számos oka volt, de legfőképpen nem a nagy napján akart vele találkozni. Egyáltalán nem.

– Nem akarok Jonathannel találkozni. Kényelmetlenül érzem magam vele – árulta el.

A szavak csak úgy kicsúsztak a száján, és mindhárman ledöbbentek tőle. Annie arca rándult egyet, Mikayla eltátotta a száját, Lucy pedig érezte, ahogy forróság önti el orcáját.

– Ööö… oké – felelte Annie, mintha Lucy valami olyan nyelvet beszélt volna, melyet nem ért. – Megmondhatom neki…

– Ne! – kiáltotta Lucy, mire mindkét lány arca megrándult. – Úgy értem: kérlek, ne mondd meg neki!

Lucy nem értette, mi lett úrrá rajta, amiért megvallotta ezt. Évekig eltűrte a könnyed érintéseket, a diszkrét közeledéseket, a nem helyénvaló megjegyzéseket, mert túlságosan szerette a munkáját, hogy kockáztassa annak elvesztését. Csak két ember volt a földön, akik tudták, hogyan érez Jonathannel kapcsolatban, és egyik sem azok közül volt, akik épp úgy bámultak rá, mintha elment volna az esze. Az összes ember közül, akinek megvallhatta volna ezt, pont Mikaylát, a mindent látó recepcióst, és Annie-t, Jonathan személyi asszisztensét kellett választania.

Legszívesebben elsüllyedt volna a föld alá.

– Mennem kell – mondta, és elsuhant, magára hagyva a két döbbent lányt.

Végigsétált a folyosón, elhaladt a rácsos hálóba rendeződött kis bokszok mellett, majd az irodája felé vette az irányt, amely háromajtónyira volt Joanna sarokirodájától. A folyosó másik sarkát Jonathan irodája foglalta el. Lucy nem szeretett belépni a faajtó mögé.

A lány beért az irodájába, egy takarosan berendezett fülkébe, ahonnan rálátás nyílt L. A. nyugati részére. Tisztán tartotta, akár csak a lakását, dekoráció gyanánt pozsgások és színes művészeti alkotások szolgáltak. Junior PR-tanácsadóként csak annyi helye volt, amennyiben egy asztal, egy számítógép, egy könyvespolc és egy szék elfért a látogatók számára. Joanna irodájában kanapé is volt, egy pálma, egy komód friss virágokkal és egy tévé. Lucy még nem áhítozott minderre, de a senior PR-osoknak már két székhez volt helyük, és talán egy páfrányuk is volt.

Lucy letette a táskáját, és leült az asztalához. Kezébe temette a fejét, mély levegőt vett.

Az imént vallotta meg, hogy nem szereti a vezérigazgatót – éppen aznap, amikor előléptetésben reménykedett! Ez nem ígért sok jót. Ráadásul Annie és Mikayla pillantása Lucy korai tinikorát idézték, amikor még nem sminkelhette magát. Amikor minden idősebb lány csillogó szemfestékben és ragacsos szájfényben páváskodott, ő pedig úgy érezte, kimarad valamiből, és megítélik. Mély nyomokat hagytak benne ezek a serdülőkori érzések, és az előcsarnokban kapott pillantások felébresztették benne a szunnyadó, tinikori bizonytalanságot, és azon kezdett tanakodni, vajon hibát követett-e el.

Szerencsére a fiókjában tartott egy sminkkészletet vészhelyzet esetére. Termékminták, ajándékok, vagy épp megunt árnyalatok, melyeket képtelen volt kidobni, ha már fizetett értük. Kihúzta a második fiókot, és benyúlt egy csomag post-it és egy tartalék egér mögé, hogy kivegye a kis neszesszert. Kicipzárazta, és épp előhalászott egy szempillaspirált, amikor valaki belépett az ajtón.

Oliver volt az, Lucy kedvenc embere a J&J-nél és második kedvenc embere a világon Nina után. Kezében egy extravagáns muffint tartva mosolygott rá. A sütemény tetejét fehér máz borította, rajta aranypelyhek díszelegtek, egy szintén aranyszínű gyertya pedig úgy állt ki a közepéből, akár egy felkiáltójel.

– Boldog szü… – Oliver félbeszakította magát, amikor meglátta Lucyt, kisfiús arcára aggodalom ült ki.

Oliver arcán az érzelmek olyanok voltak, mint egy képeskönyv rajzai: minden eltúlzott és egyértelmű volt, mintha az lenne a lényeg, hogy kevésbé jó felfogóképességűek is megértsék. A fiú azt állította, ez a színjátszós időszakból maradt meg gyerekkorából, amikor zengő hangját és túlzásba vitt gesztusait vetette be, hogy jól látható legyen a színpadon.

Elég ironikus volt, hogy pont egy PR-cégnél dolgozott. A jó PR-szakember a káoszkezelés mestere volt, amiben az is benne foglaltatott, hogy tudott megnyugtató, sőt, biztató arcot vágni olyankor, amikor egy ügyfél körül forró lett a levegő. Minden rendben, majd én kézbe veszem az ügyet. Ezeket a szavakat Lucy már meg sem tudná számolni, hányszor mondta ki – és szinte minden egyes alkalomra igaz volt, hogy semmi nem volt rendben, és az, hogy kézbe vegye az ügyet, jó pár új ősz hajszállal ajándékozta meg, és egy év mínusszal az életéből. Olivernek nem volt meg az ehhez szükséges higgadtsága. Szívesebben ítélkezett inkább átküldött képernyőfotókkal és privát üzenetekkel, és gyakran küldött Lucynak botrányos híreket a legfrissebb celeb-malőrökről olyan szövegekkel, mint például: Sok szerencsét ehhez, vagy #ennekannyi. Egyszer azt is mondta Lucynak, hogy soha nem lesz belőle PR-os, mert ha az ő ügyfele összetörné a Lamborghinijét, majd tíz operatőr előtt belehányna a csatornába, ahogy azt egyszer Leo Ash tette, akkor ő megmondaná neki, hogy ne viselkedjen úgy, mint egy pöcs, és nőjön már fel végre. És épp ezért ő a káosz szélén is maradt – mint Joanna asszisztense. Őszintesége Lucyt két lábbal a földön tartotta. A lány munkahelyén Oliver volt egyszerre a józanság és a durva ítélkezés hangja, aki emlékeztette Lucyt arra, hogy a sztár-PR, bár egy fogaskerék a globális kereskedelem hatalmas kerekében, nem ment életeket.

– Jól vagy? – kérdezte a fiú, miután félbehagyta a szülinapi köszöntést.

Akárcsak a lányok az imént, Oliver is azt feltételezte, hogy valami nincs rendben. És valóban volt néhány dolog, ami nem stimmelt: Lucy kiabált az anyjával, orrvérzést kapott egy melltartó miatt, bevallotta, hogy nem bírja Jonathant, valamint két huszonéves elkaszálta az önbizalmát – és mindez reggel kilenc előtt. De Oliver ezekről nem tudott. A kérdését kizárólag Lucy külsejére alapozta, és Mikaylával és Annie-vel ellentétben vele Lucy könnyedén szembefordult.

Barátságuk hosszú évekre nyúlt vissza: látták egymást részegen, aludtak egymás kanapéján, közös Netflix-jelszón osztoztak. Oliver mellett Lucy biztonságban tudhatta magát. Ráadásul pasi volt, ami Lucy számára valahogy azt is jelentette, hogy sokkal szabadabban rá tudta engedni frusztrációját.

Lucy letette a szempillaspirált, és megkerülte az asztalát.

Kinyúlt a muffin után.

– Köszönöm. Miért kérdezed, hogy jól vagyok-e? – fordult a sráchoz. Ki fogja mondatni vele. Habozás nélkül mélyesztette bele a fogait a krémes mázba. Normál esetben nem enne ilyesmit. Bármely más körülmények között udvariasan elfogadta volna Oliver ajándékát, az asztalán hagyta volna, talán ujját belemártotta volna a mázba, hogy megkóstolja, aztán amikor senki sem látja, a kukába hajította volna. De a cukorbomba pont úgy tűnt, hogy gyógyír Lucy furcsa reggelére. Ha minden erejét megfeszítette volna, akkor sem tudott volna ellenállni neki.

– Meg akartam gyújtani, és talán még énekelni is – ráncolta a homlokát a döbbent Oliver.

Lucy kihúzta a gyertyát, és leszopogatta róla a mázat.

– Nagyon finom! – mondta, majd visszatette a maradék felet az asztalára. A tömény sütitől köhögnie kellett, úgyhogy felállt, hogy vizet hozzon. Érezte, hogy Oliver az öltözékét vizslatja.

Lapos talpú cipőjében jó tíz centivel alacsonyabb volt kollégájánál.

– Mi van rajtad?! – kérdezte a fiú. Tessék, kimondta a kérdést, melyre Lucy várt.

– Valami kényelmes, a változatosság kedvéért.

Oliver felvonta a szemöldökét. Szemüveget viselt, telt orcáját mindig enyhe pír színezte. Lucyt egy Michelangelo festette kerubra emlékeztette – Nyugat-L. A.-ben élő, felnőtt férfi nagyságú kivitelben.

– Tudod, hogy azoktól a cuccoktól, amikben itt egész nap mászkálok, vízhólyagjaim lesznek, fáj a hátam, és a göncök a bőrömbe vágnak, ami aztán vörös nyomokat hagy rajtam? Hogy komolyan, nem is tudnék választani, melyiktől szeretnék jobban megszabadulni, amikor hazaérek: a sminkemtől vagy a ruháimtól? Nem tudom, ki találta ki, hogy egy bizonyos módon kell kinéznem ahhoz, hogy komolyan vegyenek, főként a munkahelyemen, de azt gondolom, ez igazságtalan. Talán még kompetensebb is lennék a munkámban, ha nem kellene a harisnyáimon és az alakformálómon és a magas sarkúkon, és az összes ilyen szarságon aggódnom! – fakadt ki Lucy, majd felfordította a sminkes neszesszerét, mert meggondolta magát, és mégsem akart már semmit használni belőle. Hagyta, hogy a tartalma az asztalra hulljon.

Oliver nézte, ahogy a tubusok szétgurulnak, és ahogy egy tégely „mindenhez passzoló” aranyszínű szemhéjfesték felpattan, és dühös kis törésvonallal megreped. Egy csipetnyi riadalom árnyékolta be arcát, de Lucy életében a férfiak közül ő volt a legérzékenyebb a női létet sújtó frusztrációkra.

– Észszerűen hangzik – helyeselt.

– Persze hogy észszerű. Csak az kell, hogy mások is egyetértsenek velem, hogy végre ne gondolják azt, hogy valami nincs rendben velem, ha nem úgy vagyok mindig felöltözve, mint egy Barbie-baba, és nincs állandóan festék az arcomon. Látnod kellett volna, hogy néztél rám. És azt, ahogy Annie és Mikayla bámultak rám az előtérben. Úristen, és mondtam nekik valamit, amit nem kellett volna.

Lucy visszaemlékezett a találkozásukra, és hirtelen késztetést érzett, hogy megegye a muffin másik felét is. Visszaült a székére, és a szájába tömte.

Oliver elsősegélynyújtó módjára akcióba lendült. Hosszú ujjai hegyével becsukta az iroda ajtaját, és megkerülte Lucy asztalát. Maga felé fordította a lány székét, és letérdelt elé.

– Lucy, ma jött meg? – kérdezte puha suttogássá lágyított hangon.

Lucy lenyelt egy csokoládés falatot. – Jézusom, Oliver! Nem! – meredt a barátjára.

– Jó, jó, jó. Nem kell kiabálnod velem. Csak zaklatottnak tűnsz, és fura ruhákat viselsz, és édességgel tömöd a képed, szóval azt…

Lucy egy újabb pillantással elhallgattatta.

– De hát te hoztad az édességet!

– Igazad van! Tényleg én hoztam. És… sajnálom.

Lucy zsémbesen összefonta maga előtt a karját. Hirtelen ingerült lett.

– Ne kérj bocsánatot, isteni volt. De tudod, nevetségesen igazságtalan, hogy ha a menstruációm lenne a magyarázat a hangulatomra – ami nem így van –, akkor azt takargatnom kéne.

Oliver zavarodottan pislogott rá, olyan óvatossággal, akár egy aknamezőn átkelni készülő katona.

– Oliver, konkrétan becsuktad az ajtót, hogy egy olyan fiziológiai folyamatról kérdezz, amin a testem havonta keresztülmegy, mintha ezt szégyellni kéne. Mintha titok lenne, hogy a méhnyálkahártyám minden egyes hónapban távozik belőlem, és közben olyan érzésem van, mintha forró kések szurkálnának, és legszívesebben csak összegömbölyödnék, és sírnék.

– Úristen, ilyen érzés?! – hőkölt vissza megrökönyödve a kollégája.

– Igen, finoman szólva. És elvárják tőlünk, hogy mindent ugyanolyan erőbedobással csináljunk, mint máskor – Lucy oldalra nyújtotta a karját, mintha szörfözne. – Nem szabad arról beszélnünk, mennyire fáj a cicink, és hogy olyan bugyikat is be kell szereznünk, melyekben elférnek az óriási betétek. Úgy kell tamponokat csempésznünk a mosdóba, mintha valami tiltott áru lenne, mert ne adj’ isten, még valaki megtudja, hogy vérzünk. A pisis tamponszálról sem beszélünk. Gondolom, még soha nem is hallottál róla – húzta össze Lucy a szemét, és vádlón Oliverre szegezte ujját. A fiú rémülten hátrahőkölt, ajka némán azt formálta: pisis tamponszál?

– Ha a pasik menstruálnának, biztos, hogy havi három hetet dolgoznánk csak. A görcsök elegendő indokot jelentenének a fizetett betegnapokra – ja, tuti lennének olyanok, hogy görcs napok. Neked ez soha nem rontotta el a tengerparti vakációdat, és soha nem kellett biciklisnadrágban aludnod, nehogy összevérezd a lepedőt. Soha nem kellett számolgatnod a napokat, és pánikolnod, ha a mensid pár napot késett, vagy azon tűnődnöd, vajon mivel érdemelted ki, ha épp kétszer olyan hosszú ideig tartott. Nem éltél át olyan hangulatingadozásokat, ahol a csúcsok és a szakadékok hullámvasútjában nincs középút. Nem vagy kiszolgáltatva egy olyan ciklusnak, amibe semmi beleszólásod nincs.

Amikor hangja elhalkult, Lucy rájött, hogy a jelek szerint igen sok gondolata volt a menstruációjáról.

Oliver cipősarkára nehezedett, és tenyerével végigsimított a nadrágján. – Ne haragudj… Nem tudtam, hogy ilyen.

– Persze hogy nem! Hiszen sosem beszélünk róla! – Lucy még hadonászott is a karjával, hogy nyomatékosítsa mondandóját. – Szó szerint a fél bolygó rendszeresen keresztülmegy ezen, és több susmus van körülötte, mint arról, ami a Pentagonban megy. És meg kell, hogy mondjam, az is igazságtalan volt tőled, hogy azt feltételezted, ez van velem ma reggel. Furcsa női viselkedés: biztos a hormonok. Talán csak rossz napom van!

Oliver úgy meredt rá, mint aki nem tud mivel visszavágni.

És talán így is volt. És talán, most az egyszer, ez így is volt rendjén.

Valaki kopogott az ajtón, és kitárta anélkül, hogy megvárta volna a választ. Valaki olyan, akit Lucy a háta közepére sem kívánt.

– Jó reggelt! – köszönt Chase McMillan azzal a jéghidegséggel, amit kizárólag Lucynak tartogatott.

Lucy jobb napokon sem találta túl kellemes társaságnak a fiút.

Chase az ajtóban állt, és arcán átsuhant a kérdés, vajon Lucy miért nem valami ugyanolyan kaliberűben feszít, mint az ő öltöny-nyakkendő szettje. Vajon miért nincs a lány hajában feleannyi termék sem, mint az ő feje tetején díszelgő barna hullámban? Zavarodottsága önelégült vigyornak adta át a helyét, mivel ő is, akár mindenki más aznap reggel, úgy értelmezte Lucy megjelenését, hogy valami nincs rendben. Az ő esetében ez ráadásul azt is jelentette, hogy biztos volt benne, emiatt most el is húzott a lány mellett az előléptetésért folyó versenyükben.

Lucy legszívesebben az asztal alá rejtőzött volna, de nem akarta megadni Chase-nek ezt az örömöt, tekintve, hogy mi forgott kockát. Felállt a székéből, és érezte, ahogy elönti a bátorság.

– Miben segíthetek, Chase?

– Csak beugrottam, hogy sok szerencsét kívánjak mára Lily Chúval – felelte a férfi még szélesebb mosollyal.

– Nem, nem azért jöttél – vágta rá Lucy, és csípőre tett kézzel megkerülte az asztalt. – Azért jöttél, hogy megfélemlíts.

A szavak anélkül csúsztak ki a száján, hogy végiggondolta volna őket. Oliver nevetve felhorkantott, Chase pedig elsápadt.

– Tessék?

Lucy kutatott az agyában, hogy mit is mondhatna ezután, mert fogalma sem volt, ez honnan jött. Nem kellett sokáig keresgélnie, az igazság többi része is ott volt, kimondásra várva.

– Nem azért jöttél, hogy őszintén szerencsét kívánj. Csak azzal az ürüggyel jöttél, de igazából csak el akartad ültetni a kételyt, mert azt hiszed, kibillenthetsz. Mindketten tudjuk, hogy Lily Chu kulcsfontosságú az előléptetéshez, amit mindketten szeretnénk, te pedig próbálsz lelökni a pályáról. De tudod, mit? Nem fog menni – amikor ezt kimondta, a nyomatékosság kedvéért még mellkasba is bökte a férfit.

Mindketten ledöbbenve léptek egyet hátra.

Lucy nem hitte el, hogy tényleg mellkasba bökte Chase McMillant.

Chase rábámult, arca sima és nyugodt maradt, de szeme zavarról árulkodott. Küzdelemről. Lucy beolvasott neki, és ezt mindketten tudták. Az övé volt a következő lépés.

Gyorsan emlékeztette Lucyt arra, mivel is érdemelte ki az esküdt ellenség státuszt. Arcára visszatért az önelégült vigyor.

– Nos, remélem, elromlott a mosógéped, minden göncöd benne ragadt, és nem volt mit felvenned egy ilyen fontos napon, csak ezt. Gondolom, ez az egyetlen lehetséges magyarázat a… külsődre – ahogy ezt kimondta, tetőtől talpig végigmérte Lucyt.

A lánynak viszketett a tenyere.

Mielőtt felelhetett volna, Oliver közbelépett.

– Nem kéne épp valahol segget nyalnod, Chase?

Chase egy pillantást lövellt Oliver felé, majd kilépett az ajtón.

– A legjobbakat Lilyhez, és boldog szülinapot! – köszönt el jó hangosan, hogy mindenki hallja. Az egész csak műsor volt, és Lucyt elöntötte az undor.

– Atyaég, megőrjít! – mondta, miután Chase elment.

– Brutál jó volt, amit mondtál neki. Jól az arcába vágtad a frankót – dicsérte Oliver.

Lucy mellkasát melegség öntötte el.

– Király volt, mi? – mosolygott.

– Jaja. Főként, hogy sütimáz volt az arcodon, miközben mondtad – felelte Oliver, és hüvelykujjával megtörölte Lucy arcát.

Lucyt teljesen elborította a szégyenérzet. Szája elé kapta a kezét, és legszívesebben a föld alá süllyedt volna.

– Nyugi. Kicsit sem volt feltűnő. Tuti látta – kacagott Oliver. Lucy vállon bokszolta, majd visszaült az asztalához.

Megragadta a neszesszeréből kipottyant kis tükröt, és megnézte a tükörképét. Még mindig csupasz volt az arca, bár kipirult, a haja pedig laza hullámokba száradt, melyek bár nem voltak simák és csillogók, messze álltak attól az idétlen kóctömegtől, amire Chase reakciója alapján számított.

Ledobta a tükröt, majd a barátjára pillantott.

– Oliver, hibát követtem el? Tényleg sminkre és szűk ruhára van szükségem ahhoz, hogy komolyan vegyenek?

A fiú abbahagyta a nevetést, és az ajtó felé nézett. – Az olyan csávók szerint, mint Chase, bizonyára, de azok számára nem, akik ismerik az értékeidet – lágyult el. – De még nekünk is, akik ismerünk és szeretünk, egy kis időbe telhet. Nem egészen vagyunk hozzászokva a hétvégi szettes Lucyhoz az irodában, tudod? De ha fel szeretnéd szabadítani a modern karrierista nő gardróbját a patriarchális rabiga alól, akkor rám számíthatsz!

Megszorította Lucy karját, mire ő felkacagott. Már jobban is érezte magát.

– Amíg az igazságtalanság ellen küzdesz, lehet egy javaslatom? Mindjárt jövök – perdült ki Oliver a szobából, magára hagyva Lucyt.

Lucy mély levegőt vett, és biztosította magát arról, hogy a megjelenése rendben van.

– Jó reggelt, Lucy! – köszönt egy újabb látogató az ajtóból. A tiszta, magabiztos, tekintélyt parancsoló hangot Lucy épp elég jól ismerte ahhoz, hogy minden idegszála megfeszüljön tőle.

Joanna.

Lucy főnöke és egyben mentora. Az ajtóban az épület legstílusosabb nője állt – egyben az a személy, akit Lucynak leginkább le kellett nyűgöznie.

Lucy magában gyorsan összeszedte mindazt, amit a nőtől tanult, hogy nyugodt maradjon, hogy biztató arcot vágjon.

– Jó reggelt, Joanna! – viszonozta a köszönést.

Joanna belépett az irodába, és automatikusan a kulcscsontján fekvő nyaklánc után kapott. Ez az egyszerű gesztus elárulta idegességét. Lucy már évekkel ezelőtt kiszúrta. Ez volt az egyetlen módja, amivel a határozott, erős, magabiztos Joanna kimutatta sebezhetőségét. Egyetlen pillantással uralni tudott egy tárgyalótermet, egy díjnyertes hollywoodi rendezőnek is meg tudta mondani, hogy kapja össze magát, meg tudta állni a helyét egy nagyszabású tárgyaláson, de nem tudta elrejteni ezt a tikket. Mindig megérintette a nyakláncát, ha épp ideges volt.

Lucy azt feltételezte, rendhagyó megjelenése miatt ideges a főnöke, akár tudatában van ennek, akár nem.

– Csak beugrottam, hogy boldog szülinapot kívánjak – mondta, azonban a pillantása többről árulkodott.

– Köszönöm.

Mielőtt bármelyikük is szólhatott volna még egy szót, Oliver viharzott be az ajtón, kezében egy színpompás sálat lobogtatva.

– Oké, nem volt alkalmam becsomagolni, és este akartam odaadni a bulidon, de azt hiszem, egy kicsi feldobná a bohém szettedet. Ó! Joanna! Jó reggelt! – hőkölt hátra Oliver, amikor meglátta a nőt, és majdnem arrébb is ugrott.

– Jó reggelt, Oliver!

Mindhárman egymásra néztek, és a kis irodára kínos csend telepedett. Lucy látta, ahogy kiül Joanna arcára a kíváncsiság, hogy Lucy vajon miért viseli azt, amit, és vajon Oliver miért asszisztál ehhez a külsőhöz.

– Minden rendben? – kérdezte. Oliver és Joanna is Lucyra meredt.

Az belefért, hogy Lucy kioktassa Olivert, ám nem igazán akart leckét adni a nőkre vonatkozó igazságtalan öltözködési normákról olyasvalakinek, aki Chanelt viselt, és aki az előléptetését tartotta a kezében.

Megpróbált valami mentséggel előhozakodni a külseje kapcsán, tényleg megpróbált, de nem forgott a nyelve. Ahhoz a kifogáshoz akart nyúlni, amit Chase is felhozott – elromlott a mosógép, a ruháim benne ragadtak –, de nem bírta kimondani. Nyelve torlaszként ékelődött a szavak megfogalmazása és kimondása közé.

De valamit mondania kellett, mert a főnöke bámult rá. Sutba dobta az óvatosságot, és nekifutott.

Ennek az eredménye egy torkából felbugyborgó ömmfffbböhup lett, ami csak még jobban összezavarta mindhármukat.

Oliver egy kacajjal ütötte el a helyzet élét.

– A vízvezetékrendszerrel történt valami, szegény Lucy lakását elárasztotta a víz. Épp takarítja egy brigád, de nem akart elkésni, hiszen nagyon fontos nap a mai.

Lucy hálával teli pillantást küldött felé. Aztán Joannára nézett, és mivel nem volt jobb ötlete, csak megvonta a vállát.

– Sajnálom – szólt Joanna, majd a karórájára pillantott. – Remélem, azért nem rontja el a szülinapodat. Nemsokára találkozunk.

A nő ezután azok hatékonyságával surrant ki az ajtón, akik mindig sietnek.

– Ez meg mi volt?! – kérdezte Oliver, amint Joanna elment. – Csak álltál ott, és tátogtál, mint egy hal. Értem, hogy bassza meg a patriarchátus, de nem tudtál volna kitalálni valamit? – csattant fel, és elkezdett fejpántot hajtogatni a sálból.

– Bocsi. A szavak ott voltak a nyelvem hegyén, mondani akartam valamit a mosógépről, de semmi nem jött ki. Olyan volt, mintha nem tudtam volna…

Egy gondolat ütött szöget a fejébe. Egy olyan kristálytiszta, ugyanakkor irracionális gondolat, hogy nem is tudta, mit kezdjen vele. Elméjében úgy tartotta ezt a gondolatot, akár egy kirakós darabkáját, és hozzáillesztette az összes furcsa eseményhez, mely aznap reggel történt vele. És minden egyes alkalommal illeszkedett a képbe.

– Úristen – motyogta.

Oliver karját Lucy feje fölé emelte, a sálat a hajához szorította. Nem volt ismeretlen számára a vészhelyzetekben való segítségnyújtás. Joanna kérésére már szállított csereöltözékeket forgatásokra, megjavított eltört tűsarkú cipőket, és biztosan talált már egy tartalék fejpántot is, hogy orvosolja egy ügyfél „rossz haj” napját. A legkevésbé sem lepte meg Lucyt, hogy Oliver készségesen segít.

– Mi az? Emeld fel! – utasította.

Lucy összefogta a haját, és felemelte a nyakáról. Oliver ügyesen a lány fejéhez feszítette a sálat. Szorosan meghúzta, hogy ne csússzon el. Lucy agyában hirtelen bizonyossággá vált az a vad igazság, ami eddig gondolatcsíraként motoszkált benne.

– Oliver! Nem tudok hazudni.

A fiú leengedte Lucy haját, és épp nekilátott ahhoz, hogy tincseket húzzon ki, és megigazgassa a sálat. – Micsoda? Még szép, hogy tudsz! Mindenki tud hazudni. Ráadásul PR-os vagy: ez szó szerint a munkád része… – a mondat nevetésbe torkollott, Lucy pedig gombócot érzett a torkában, és nagyot nyelt.

Eddig a dolgok, melyekről nem tudott hazudni, mind személyesek voltak: a vallomása anyjának a gyerekekről, a spinningedzés, a reggeli, az, amit a kollégáinak mondott. Arra nem gondolt, hogy a munkája miatt is hazudnia kellene. Nem volt hazudozó, de néha egy kicsit el kellett ferdítenie az igazságot, hogy az emberek azt hallhassák, amit hallani akartak. Az olyan emberek, mint a hírességek, akik azért fizettek neki, hogy a nyilvánosság előtti imázsuk kellemes legyen.

Amint végiggondolta helyzetét, rájött, mennyi hazugságot mondott már ki a munkájáért: ez a ruha remekül néz ki, újra sikeres leszel, ne aggódj, minden rendben lesz. Ez utóbbi volt a PR-os evangélium – azt mondani a különc közéleti személyiségeknek, hogy minden rendben. Vajon mi történne a karrierjével, ha minden egyes hírességnek, akivel dolgozott, el kellene mondania, mekkora zűrzavart csináltak, és hogy valójában nincs minden rendben?

A gondolattól megremegett a térde. A székére rogyott.

– Oliver, ez nem vicc. Azt hiszem, bajban vagyok.

– Miről beszélsz?

Lucy tudta, hogy Oliverrel őszinte lehet, még akkor is, ha teljesen őrültnek hangzott. Ő volt az a barát, akihez odafutna, ha valaha időutazásban venne részt, és meg kéne győznie valakit, hogy a jövőből érkezett. Nina túl logikus gondolkodású volt ahhoz, hogy bevegye ezeket a dolgokat, de Oliver gondolkodás nélkül követné őt az időgépbe.

Mégis látta, hogy a fiú nehezen dolgozza fel, amit mondott neki.

Lucy tudta, hogy őrülten hangzik, amit mond, de minden egyes kimondott szótól egyre biztosabb lett abban, hogy igaza van. Az egész kezdett összeállni. Zavaros volt, ijesztő, és mégis tökéletes értelmet nyert.

– Úgy értem, nem vagyok képes hazudni. Amikor megpróbáltam Joannának valami kifogással előállni a ruháimról, szó szerint képtelen voltam. Fizikailag nem ment. És nem csak a szóbeli hazugságokról van szó – olyan, mintha az összes lehetséges módon el kéne mondanom az igazat. Igaz módon kell… cselekednem – Lucy levegő után kapkodott, majd szája elé kapta a kezét. Felpattant a székéből, és elkezdett fel-alá járkálni.

– Oliver! Ez megmagyarázza! Nem mentem spinningedzésre, mert utálom a spinninget, csak úgy tettetek, mintha szeretném.

Hazugság. Reggelire bagelszendvicset rendeltem, mert istenien hangzott, és nem akartam joghurtot enni három szem áfonyával, mint amit egyébként enni szoktam. Hazugság. És aztán az a csávó az utcán! Lehordtam egy pasit, aki engem és Ninát zaklatott, pedig normál esetben csendben maradtam volna, még akkor is, ha felbosszantott volna. Hazugság. És akkor még meg sem említettem, mit mondtam az anyámnak a jövendő unokáiról, akik talán sohasem lesznek, és aztán miket mondtam Annie-nek, Mikaylának és Chase-nek ma reggel. És amikor készülődtem a munkába, ellenállhatatlan késztetés ragadott magával, hogy ne csináljam meg a hajam, ne sminkeljem ki az egész arcom, és ne viseljek valami olyat, amibe egyébként naponta nyomorítani szoktam a testemet, mert az is hazugság… A jelmez, amit mindennap felveszek. Az nem én vagyok! Az nem az igazság!

Oliver rábámult, pillantása nem igazán arról árulkodott, hogy követné Lucyt az időgépbe, sokkal inkább arról, hogy mindjárt megkérdezi, be van-e épp állva.

Lucy fejében még kattogtak a darabok, és úgy álltak össze, mint félelmetes kis mozaikcsempék. Kellett valaki, aki mellette áll. Valaki, aki hisz neki.

– Oliver, tudom, hogy ez őrülten hangzik, de azt hiszem, tényleg ez történik – mondta a lány, és Oliver karja felé nyúlt. – Kell a segítséged, hogy bebizonyítsam. Kérdezz valami olyat, amiről egyébként hazudnék.

Oliver arca a döbbent hitetlenkedésből a tűnődésen át a kísértésig gyorsabban változott, mint ahogy az Lucynak tetszett volna. Az ördögi csillogás a szemében arra késztette a lányt, hogy felemelje egyik ujját.

– Nehogy!

Oliver nevetést hallatott, mintha épp most sorolta volna fel magában az összes kínos opciót: hányszor látta Lucy a Szürke ötven árnyalata trilógiát, milyen Caleb az ágyban, mit gondol a lány Oliver legutóbbi expasijáról, de végül visszafogta magát.

– Oké. Milyen színű az ingem?

Rózsaszín, rózsaszín, rózsaszín. Rózsaszín volt, bár Oliver valószínűleg lehordaná, ha rózsaszínt mondana, a lazacot vagy barackszínt jobban szerette hallani. Akármilyen színű is volt, passzolt a zoknijához, mint mindig. De most nem ez volt a lényeg. Lucy tudta, mit kell tennie.

Zöld. Csak mondd ki azt, hogy zöld.

Olyan erősen koncentrált, amennyire csak tudott, félt, és valahogy egyszerre tudta is, mi fog kijönni a száján.

– Az inged zö…

Nem ment. Még ha gondolni is tudott a szóra, kimondani már nem.

Megköszörülte a torkát, és ismét nekifutott.

– Az ing, amit viselsz, zö…

Torkához kapott, úgy érezte, mintha a nyelve meg akarná fojtani.

– A rohadt életbe! Tényleg nem tudsz hazudni – tátotta el Oliver a száját.

– Oliver, ez nem jó – mondta Lucy, és arcához szorította a kezét.

– Hát, tényleg nem – felelte barátja, és a karórájára pillantott.

– De most mennünk kell. Csak ne mondj semmit a megbeszélésen, utána folytatjuk.

Lucy idegesen bólintott, közben abban bízott, hogy Oliver tud segíteni, mert muszáj volt valamibe kapaszkodnia. Megtapogatta a haját, és érezte, hogy a fejpánt szorosan a helyén van.

– Köszi az ajándékot. Hogy nézek ki? Oliver meghúzta Lucy egyik hajtincsét.

– Úgy festesz, mint Lily James a Hamupipőkében. Jó lesz.

Menjünk!

5. fejezet

A J&J ügynökségnél hetente kétszer az egész cég összegyűlt megbeszélésre. A körülbelül húszperces meetinget vagy Joanna, vagy Jonathan irodájából tartották. A junior és senior PR-tanácsadók a két sarokiroda közti folyosószakaszon tolongtak, az asszisztensek és gyakornokok pedig kis bokszuknál ülve hallgathatták a műsort. Ezt Lucy igazságtalannak találta: a legalacsonyabb státuszúak maradhattak a legnagyobb kényelemben az egész tortúra alatt! Lucy eltűnődött azon, vajon ez a felállás Joanna és Jonathan gyerekkorából maradt-e meg, amikor a testvéri civakodásaik esetleg a gyerekszobájuk ajtajában zajlottak.

Lucy elfoglalta szokásos helyét Oliver bokszánál, Joanna irodája előtt, de ahelyett, hogy a kis szürke falnak támaszkodott volna, mint máskor, beosont, hogy elkerülje a külsejének köszönhető további kérdéseket a közérzetéről. Oliver nem tett megjegyzést arra, amiért elfoglalta a helyét. Lucy csaknem az ölében ült.

Észrevette Chase-t a szokásos helyén, Jonathan irodája előtt. Olyan volt, mint egy jutalomfalatért pitiző kiskutya. Odanyújtott a férfinak egy csésze kávét, és valami olyasmit mondott, hogy egyébként is a konyhában volt, és nem nagy fáradság.

Lucy még csak meg sem próbálta visszafogottan forgatni a szemét, és remélte, Chase látta.

Lucy Joanna irodája felé pillantott, ahol a nő az ajtókeretnek támaszkodva állt. Olyan volt a testtartása, mintha a saját erejéből tartaná az épületet, és mindenki tudta, hogy a cég kerekei tényleg neki köszönhetően forognak.

A J&J céget Jonathan és Joanna édesapja, az idősebb Jonathan alapította a hetvenes években. A férfi két gyermeke után nevezte el az ügynökséget, az egyenlőség illúzióját keltve, ami valójában csak fityiszmutatás volt Joanna felé. Ha volt is jogos örökös a trónra, akkor az ezerszer is Joanna volt. Kommunikációs mesterdiplomája és vezetői tapasztalata messze túlmutatott öccse kompetenciáin. De a sors fintoraként, amikor apjuk húsz évvel ezelőtt nyugdíjba vonult, Jonathannak adta tovább a kormányrudat, annak ellenére, hogy Joanna jobb jelölt volt. Míg a nő egyetemre járt, és arra készült, hogy átvegye a céget, a simulékony modorú, egyetemről kibukott, élvhajhász Jonathannak csak egy kicsit dörgölődznie kellett itt-ott, és máris biztos befutó lett a pozícióra.

Lucy ugyanolyan hevesen nehezményezte ezt a tényt, mint amilyen odaadóan csodálta, hogy Joanna képes volt megőrizni a hidegvérét mint másodhegedűs, amikor mindenki tudta, hogy ő érdemli a vezérigazgatói posztot.

A szokásához híven a reggeli megbeszélést is ő vezette.

– Jó reggelt mindenkinek! – szólt a hangzavarban. A terem azonnal elcsendesedett.

– Ma nincs sok újdonság, mivel mindenkinek rengeteg munkája van a közelgő nyári szezon miatt, de néhány dolgot meg szeretnék említeni.

Lucy érezte, hogy megrángatják a szoknyáját. Kelletlenül Oliver felé fordult, egyik fülét továbbra is hegyezte, mit mond Joanna.

Oliver a számítógépe képernyőjére bökött, arcára viccből komoly kifejezést öltött. A képen egy tál víz volt, benne egy gyertya, akörül pedig citromok úszkáltak. A kép felett a következő mondat állt: Fordítsd meg az Átkot.

Lucy fintorogva Oliverre nézett, a férfi mosolyogva rándított egyet a vállán, mintha csak azt mondaná: Egy próbát megér.

És talán tényleg?

Joanna még mindig beszélt, épp egy újdonságot osztott meg ügyfele, Ms. Ma videoklipjéről, mely aznapi megjelenése óta már fel is kavarta az állóvizet. A szám szókimondóan felvállalja a női szexualitást és örömöt – ahogy azt a férfi művészek már évtizedek óta tették –, és a kritikusok gyorsan vulgárisnak és közönségesnek bélyegezték. Valakinek annyira nem esett le a lényeg, hogy azt mondta, lealacsonyító a nőkre nézve. Lucy, akinek már elege volt az álszentségből, inkább oda se figyelt, és egy kicsit közelebb hajolt Oliver képernyőjéhez. Szeme sarkából látta, a kollégája még mikre keresett rá: Így vehetsz le magadról egy vudu átkot, Fordítsuk vissza az átkot, Így szabadulj meg a rontástól.

Már attól őrültnek érezte magát, hogy erre gondolt, de… talán miért ne?

Oliver diszkréten az Így szabadulj meg a rontástól című linkre kattintott, ami egy védelmező amuletteket árusító weboldalra vitte.

Lucy elfojtott egy nevetést. Persze, vehetne valamit, hogy megoldja a problémáját. Az emberek megtalálták a módját, hogy szó szerint mindent pénzzé tegyenek, beleértve a rejtélyes majdnem-átkokat is.

Megrázta a fejét, azon tűnődve, ugyan, mégis ki átkozná meg őt.

Mintha csak felelni akarna néma kérdésére, a nagyképű Chase McMillan kinyitotta a száját.

– Tárgyalásokat folytatunk a Lakers titkárságával – kezdte. – Ma együtt ebédelek Shawn Stevensszel, és arra számítok, hogy hamarosan szerződést kötünk vele.

Lucy elszakította tekintetét a rontásűző honlapról, és Chase-ről Jonathanre, róla pedig Joannára vándorolt a tekintete – olyan gyorsan, hogy bele is szédült. Rosszul volt attól a ténytől, hogy mind mosolyogtak.

Oliver megint megrántotta a szoknyáját, és a lány a kezére csapott, mert most feltétlenül oda kellett figyelnie.

A Lakers? Chase a Los Angeles Lakers csapattal tárgyal? És Shawn Stevensszel, a szupersztár kosárlabda-játékossal fog ebédelni, aki három évre húszmillió dollárért szerződött le? És mindezt ugyanazon a napon, amikor ő Lily Chúval ebédel?!

Erről ő miért nem tudott?

A Chase képén elterülő önelégült vigyorból tudta: arcára egyértelműen kiült a megdöbbenés. Chase olyan pimaszul viselkedett, mint egy tinédzser, aki épp most követte el az iskola történetének legjobb csínytevését.

A fenébe, Chase McMillan.

Visszagondolt az alig húsz perccel ezelőtti találkozásukra az irodájában, amikor Lucy nekitámadt, amiért kollégája megpróbálta őt megfélemlíteni. Akkor még nem tudta, mit tartogat a tarsolyában. Elmondhatta volna akkor is neki, de az nem az ő stílusa volt. Nem. Meg akarta várni, amíg egy emberekkel teli terem előtt jelentheti be a hírt, mert sokkal jobb volt néznie, ahogy a lány nyilvánosan feszeng, mintha csak privátban történt volna a dolog.

– Remek hír! – gratulált Jonathan. – Ez mind a cégnek, mind neked személyesen hatalmas győzelem lesz – tette hozzá, majd hátba veregette Chase-t. Lucy érezte, ahogy számos tekintet őt keresi a teremben. Nem volt titok, hogy ő és Chase ugyanazért a pozícióért vetélkedtek, de úgy tűnik, az eddig titok volt, hogy Chase is egy hírességgel ebédel aznap. Néhány pillantás együttérző volt, és Lucy pontosan tudta, miért.

Lily Chu nyerhet akár három Oscart is, a közvélemény szemében még akkor sem fog annyira menőnek számítani, mint egy NBA-sztár – és a J&J a közvéleményből élt. Mindenki tudta, hogy egyenlőtlen a küzdelem.

– Igen, ez mindenképpen lendületet ad a sportrészlegünknek – szállt be Joanna. – De ne feledkezzünk meg a színpadi és filmes részlegünkről sem, mely az iparág legnagyobb neveit képviseli, és melyet a közeljövőben bővíteni szeretnénk – tette hozzá, majd egyenesen Lucyra nézett. Pillantásából azt lehetett kiolvasni, hogy Tegyél magasról a fiúkra, Számítok rád, és Ott vagyok mögötted. Ez egyszerre inspirálta és rémítette meg Lucyt egyetlen összetett érzelemhullámmal.

Aprót bólintott Joanna felé.

– Nagyszerű – vette át a szót Jonathan, arcán arrogáns kifejezéssel. – Mindannyian nagy bejelentésekre számítunk ma délután.

Nem kellett kimondani, mindenki tudta, miről van szó.

A főnökök épp ringbe küldték legjobb harcosaikat, és ideje volt, hogy megküzdjenek egymással. Bármely más napon Lucy készen állt volna a kihívásra, de ma csak az igazat tudta mondani, míg Chase továbbra is egy háromrészes öltönyt viselő köpönyegforgató alak maradt.

Abban a pillanatban Lucy minden kétséget kizáróan tudta, neki annyi.

– Szép napot mindenkinek! – köszönt el Joanna. – Ó, és boldog szülinapot Lucynak! – küldött felé a nő egy mosolyt, amitől Lucy egy kicsit újra nyeregben érezte magát.

Felcsendült körülötte a Boldog szülinapot! kórusa. Kötelességtudóan fogadta a figyelmet, pedig leghőbb vágya az volt, hogy visszarohanjon az irodába, és utánanézzen, hogyan lehet megátkozni Chase McMillant.

Chase beképzelt mosollyal haladt el, és elmenőben Lucy felé hajolt.

– Később találkozunk a Palmban.

Lucy, ha épp nem Oliver fülkéjében állt volna, biztosan elgáncsolta volna a férfit.

Hogy képzeli?!

Ugyanoda viszi Shawn Stevenst ebédelni, ahol neki lesz munkaebédje Lilyvel?! Hát persze. Tudta, hogy kell a másiknak keresztbe tenni.

– Remélem, torkodon akad a steak! – sziszegte kollégája háta felé. Képtelen volt megálljt parancsolni nyelvének.

Nagy sajnálatára Chase meghallotta, megtorpant, és felé fordult.

– Vega vagyok – felelte egy jeges pillantás kíséretében.

– Akkor miért egy steakhouse-ba mész ebédelni? – kérdezte Lucy, és összeszorította az öklét, nehogy a férfi önelégült képébe vágja.

Chase kinyitotta a száját, hogy válaszoljon valamit, de aztán be is csukta, és nem várt mosoly jelent meg ajkán. – Jonathan! – köszönt, majd biccentett, és elment.

Lucy lefagyott – rájött, hogy a vezérigazgató áll mögötte, és imádkozott, hogy nem hallotta a gyerekes veszekedésüket.

Jonathan megköszörülte a torkát, Lucy pedig lassan megfordult.

A férfi magas és jóképű volt, sötét szemekkel és őszülő halántékkal. Clark Kentre emlékeztető gödröcske volt az állán, de a hasonlóság itt véget is ért. Ott állt Lucy előtt, és minden porcikája magabiztosságot sugárzott, mint aki mindig megkapja, amit akar, és a gondolat, hogy mit akar Jonathan, Lucyt arra késztette, hogy egy lépést hátráljon. A férfi végigjáratta tekintetét a testén, amit akkor is megtett volna, ha Lucy nem nyári ruhát és szolid sminket visel. Érezte, hogy a pulzusa felgyorsul, akár egy csapdába esett nyúlé. A férfi mosolygott, és Jonathannal az volt a helyzet, hogy egyáltalán nem volt visszataszító alak. Ravasz volt, és elbűvölő, és mire az ember észbe kapott, a férfi már közel állt hozzá, a hátát tapogatta, a parfümjét dicsérte. A felesége egy vékony, dús keblű, volt szappanoperasztár volt, és két középiskolás gyereket neveltek.

Általános tévhit volt, hogy a családos férfiakra – különösen, ha lányaik vannak – nem jellemzők a visszaélések.

– Jó reggelt, Jonathan! – köszönt Lucy, és hálás volt, amiért az Oliver asztalát körülvevő válaszfal közéjük állt.

A férfi a falra hajolt, karját a tetején pihentetve. Öltönyujja felcsúszott, és megvillant Rolex karórája, mely annyiba került, mint Lucy kocsija.

– Boldog szülinapot! – mosolygott Lucyra. – Joanna azt mondja, nagy nap neked a mai.

– Így van.

– Nos, a legjobbakat kívánom ehhez, de tudom, hogy nincs szükséged szerencsére. Figyelj, ha van pár perced, szeretnék beszélni veled az irodámban. Beugrasz fél tízkor?

A férfi megkopogtatta a fülke falát, majd elsétált, mielőtt Lucy bármit is felelhetett volna.

Káromkodások áradata futott végig Lucy agyán. Még akkor is, ha Annie figyelmeztette, hogy ez lesz, nem örült az invitálásnak. Oliver arcára elcsigázott kifejezés ült ki. Jól ismerte Jonathan módszereit, és tudta, hogy Lucy mennyire tehetetlennek érzi magát. A legtöbb nőnek el kellett viselnie egy csomó irodai szarságot ilyen vagy olyan formában. Lucy főnöke egy dörzsölt, túlságosan bizalmaskodó férfi volt.

És volt egy másik oka, amiért nem akart kettesben lenni Jonathannal. Mivel hirtelen nem volt képes tartani a száját a személyes integritást érintő kérdésekben, nem volt biztos benne, hogy nem fogja-e letámadni, és ott helyben elveszíteni az állását.

Sóhajtva viszonozta Oliver pillantását.

– Szóval, tizenöt percünk maradt, hogy levegyük a rontást? – nézett a fiú az órájára.

Lucy halk nevetést hallatott, nem vetve el teljesen a reményt, hogy némi internetes varázslattal meg tudják majd oldani a dolgot.

Oliver a képernyőjére nézett, és a vízben úszkáló gyertya képére mutatott. – Még megvan az a gyertya, ami a muffinban volt? – kérdezte.

Visszasiettek Lucy irodájába, útközben megálltak a konyhában egy pohárért, öngyújtóért és sóért.

– Ez őrültség! – fakadt ki Lucy.

– Nem kevésbé, mint azt mondani Chase McMillannek, hogy fulladjon meg a hústól, és halljon meg.

– Nem azt mondtam, hogy haljon meg!

– Erősen céloztál rá. A fenébe, a gyertyának feketének kéne lennie! – kiáltott fel Oliver, miután elolvasta a telefonjára átküldött instrukciókat. A félig megtöltött poharat Lucy asztalára tette. Hüvelykujjával a képernyőjét görgette.

– Amúgy is, hogy fog megállni a vízben egy aprócska szülinapi gyertya? – hajolt le Lucy, és szemmagasságba került az asztallappal. Oliver a gyertyát a pohárba eresztette. Ahogy az várható volt, a gyertya fellebegett a felszínre, mint egy fogpiszkáló.

– Reméljük, ez nem egy egzakt tudomány – vonta össze Oliver a szemöldökét. Kihalászta a gyertyát, majd odaadta Lucynak, aztán a sótartóért nyúlt. Szórt egy kicsit a vízbe, majd tovább görgette a képernyőjét. – Oké, most azt írja, hogy el kell képzelned, amint fehér fény hatol a vízbe.

Lucy felvont szemöldökkel meredt rá.

A férfi legyintett, jelezve, hogy lépjen túl rajta.

– Vegyél mély levegőt, miközben csinálod.

Lucy először forgatta a szemét, majd behunyta. Elképzelt egy fehér fénysugarat, mely úgy hatol át a poháron, akár egy lándzsa. Az orrán lélegzett be és a száján ki, és ezt háromszor megismételte.

– Rendben – tépte ki Oliver hangja az összpontosításból. – Most gyújtsd meg, és mondd el a varázsigéd.

– A varázsigém?

– Lucy, ha van bármi más ötleted, szívesen meghallgatom!

Lucy morogva vette magához az öngyújtót. A lángok közel jártak rózsaszín körméhez, és arra gondolt – nem először –, hogy milyen gyúlékony is a körömlakk. – Mit kell mondanom?

– Passz. Csak kérd meg a rontást, hogy távozzon, gondolom. Lucy nagy levegőt vett, és a sós víz fölé tartotta a gyertyát. – Kérlek, Átok, menj el! Fel kell szabadulnom alólad, hogy átvészelhessem ezt a nagyon fontos napot. Köszönöm!

Tekintete találkozott Oliver pillantásával. A fiú az egyetértés jeleként megvonta a vállát.

– Meg kéne várnod, míg teljesen leég, majd kialszik…

Lucy a pohárba ejtette a gyertyát, és a láng sziszegve kialudt.

– Vagy így is csinálhatod. Bizonytalanul egymásra pillantottak.

– Vajon működött? – kérdezte Lucy.

– Milyen színű az ingem? – kérdezte ajkát lebiggyesztve Oliver.

– Zö… – próbálkozott Lucy. – Még mindig rózsaszín.

– A francba.

Lucy hátradőlt a székében, és csodálkozott azon, mennyire csalódott ahhoz képest, hogy milyen abszurd, amit csináltak – épp megpróbáltak rontást űzni.

– Hát, a következő opció, hogy füstölőt gyújtunk. Aztán jön az állati áldozat.

– Oliver!

– Csak azt olvasom, ami a neten van!

Lucy a kezébe temette arcát, és az asztalára hajolt.

– Az összes nap közül miért éppen ma történik ez velem? Mit tettem, amivel kiérdemeltem?

– Igen, tényleg, mit tettél? – kérdezte Oliver, ezzel megszakítva Lucy gyors zuhanását az önsajnálatba.

– Azt hiszed, megérdemlem? – engedte le Lucy a kezét, majd rábámult.

– Nem, persze hogy nem! Arra akarok kilyukadni, hogy vajon mit csináltál tegnap este és ma reggel között, ami ezt okozhatta? Nem tudom, hogy átokról vagy rontásról van-e szó, vagy valahogy irtóra felbosszantottad az univerzumot, de valaminek történnie kellett, nem?

Lucy elgondolkodott az elhangzottakon, és az univerzum szó hangosabban csengett, mint a többi.

Vajon az univerzum tesz vele épp valamit? Talán valami kozmikus erő avatkozott be az életébe egy ilyen kerek születésnapon, hogy leckét tanítson neki az őszinteség értékéről?

– Oliver, azt hiszem, megbolondultam! – jelentette ki Lucy egy kacagás kíséretében.

– Lehet, de kérlek, maradj velem! Mit csináltál tegnap munka után?

Lucy nagy levegőt vett, és közben úgy érezte, ezerévnyire van a tegnap egy ilyen reggel után.

– Elmentem, hogy találkozzam Calebbel, és igyunk valamit, de nem jelent meg…

– Jellemző.

Lucy Oliverre bámult, a fiú pimaszul vállat vont.

– Tehát, ahogy említettem, nem jelent meg, úgyhogy rendeltem egy italt, és… – folytatta Lucy, majd hirtelen megtorpant, mintha csak falnak ütközött volna.

– A kívánság!

– A micsoda?

Lucy a homlokára csapott, és érezte, ahogy kitisztul az elméje.

Hát persze!

– Tegnap este a bárban a csapos készített nekem egy italt, én pedig azt kívántam, hogy a mai nap legyen tökéletes. Nem tudom, mi volt az, nem szerepelt az itallapon. De ő azt mondta, egy sorsfordító koktél. Azt hittem, viccel, de ki tudja…?

Reménykedve pillantott fel Oliverre.

– Várj egy kicsit! – ráncolta a szemöldökét Oliver. – Az volt a kívánságod, hogy a mai nap legyen tökéletes, és most nem tudsz hazudni? Ennek hogy van értelme?

Ahogy Lucy ezt így kimondva hallotta, rájött, hibás az elmélete.

– Nem tudom. Lehet, hogy valami jel elveszett útközben.

– Hol, Aladdin lámpása és Sohaország között?

– Oliver, ez komoly!

– Tudom, és bocsánat – nevetett a fiú. – Azt hiszem, pont ugyanannyi értelme van, mint bármi másnak.

Lucy a kívánságára gondolt, majd arra, hogy egyetlen dolog sem volt tökéletes a napjában, leszámítva talán a reggelire evett szendvicset. Vajon léteztek egyáltalán kívánságok? Valóra tudtak válni, vagy éppen, ahogy ebben az esetben tűnt, visszafelé elsülni? És ami még fontosabb: vissza lehet-e vonni egy kívánságot?

Lucy nem tudta, de azt igen, hogy vissza kell térnie a tett színhelyére, hogy helyrehozza a problémáját.

Felpattant az asztaltól, és megragadta a táskáját.

– Hová mész?

– Vissza a bárba – vágta rá Lucy, mintha nyilvánvaló lenne.

– Három perc múlva meetinged lesz Jonathannel – pillantott az órájára Oliver.

Jaj.

Lucy elszomorodott, több okból is.

– De biztos vagyok benne, hogy be tudsz szorítani egy kiruccanást a bárba, mielőtt ebédelni mész Lilyvel – mosolygott rá megnyugtatóan Oliver, és a lány tudta, milyen szerencsés, hogy van egy ilyen barátja, mint ő. Aki rögtönzött átokűző rituálékat végez az irodájában, elgondolkodik a rosszul sikerült kívánságokon, és megnyugtatja, hogy minden rendben lesz.

Csak át kellett vészelnie egy nem várt találkozót a főnökével, akit nem csípett, egy olyan napon, amikor nem tudta irányítani, mi jön ki a száján. Á, nem nagy ügy.

Jonathan irodája szöges ellentéte volt Joanna szobájának. Míg a nő irodája nyugodt, pasztellszínekben játszó, nőies enteriőr volt, Jonathané tele volt hegyes élekkel, fekete bőrrel, és egy otrombán nagy tévé terpeszkedett benne. Lucy megint azon tűnődött, vajon milyen lehetett a gyerekszobájuk.

Lucy nagy levegőt vett, majd kopogott a nyitott ajtón.

Jonathan az asztalánál ült. A sima ónix asztallap olyan fényes volt, hogy a lány láthatta benne saját tükörképét.

– Ó, Lucy, milyen pontos vagy! – köszöntötte mosolyogva a férfi. Aztán hozzátette azokat a rettegett szavakat, melyektől Lucy szíve csak még jobban kalapálni kezdett:

– Kérlek, csukd be az ajtót!

A lány kötelességtudóan becsukta maga mögött. Tenyere izzadt. Megtörölte a ruhájában, és abban reménykedett, hogy Jonathan csak egy gyors beszélgetést akar, és ő pár perc múlva újra az irodájában lehet, ám már túl jól ismerte a férfit ahhoz, hogy tudja, nem így lesz.

– Foglalj helyet! – mutatott Jonathan az asztala előtt álló székekre.

Lucy belesüppedt az egyikbe, és hallotta, ahogy a puha bőr szisszen egyet a súlya alatt. Az ablakból nyíló kilátásra koncentrált. Joanna ablaka nyugatra nézett: ha derült volt az ég, pont kilátás nyílt az óceánra, a barátságos szoba pedig aranyló délutáni fényben fürdött. Jonathané keletre nézett, a szmogos belváros és a San Gabriel-hegység felé, mely sápadt kísértetként derengett a messzeségben. A kilátás is egyike volt az okoknak, amiért Lucy nem szerette ide betenni a lábát.

– Lucy, tudom, hogy a mai nap számos okból fontos számodra – még egyszer boldog születésnapot –, és meg akartam ragadni az alkalmat, hogy beszéljek veled – mondta a férfi, majd hátradőlt székében, és egymáshoz érintette öt-öt ujját. Egyszerű jegygyűrűt viselt, és Lucy tudta, hogy rendszeresen jár manikűröztetni egy Beverly Hills-i helyre. Nemcsak azért, mert egyértelműen látta a szépen lereszelt körmöket és visszavágott körömágybőröket, hanem mert Annie korábban mondta neki, hogy a férfi nem tud elmenni egy meetingre, mert épp manikűrösnél van.

– Köszönöm – suttogta Lucy, és közben nem értette, a férfi mire akar kilyukadni.

– Szívesen – felelte Jonathan, és közben a kelleténél tovább tartotta fogva Lucy pillantását tekintetével, és Lucy tudta, ezzel a gesztussal a hatalmát akarja megmutatni. Ha kínos csendet akar, hát megkapja.

– Tehát. Tudom, hogy egy jól megérdemelt előléptetésre készülsz, és szeretném tudni, hogy valóban ezt akarod-e.

Lucy csak pislogott, és azon tűnődött, ez most valami teszt-e.

– Hát persze – felelte, és tudta, hogy ez igaz, annak ellenére, hogy nem tudott hazudni.

– Gondoltam, hogy ezt fogod mondani – állt fel Jonathan az asztalától, és begombolta zakóját. Karcsú volt, szálkás, és fantasztikus formában volt ahhoz képest, hogy közeledett az ötvenhez.

– Tudod, te vagy az egyik legtehetségesebb PR-os a cégünknél.

Öröm volt nézni, ahogy fejlődtél és sikereket értél el.

Félúton megállt, és úgy nézett Lucyra, mint aki köszönetet vár a bókjáért.

– Köszönöm – jött is a válasz.

A férfi odasétált Lucy mellé, és kigombolta a gombot, melyet csak az imént gombolt be. Az asztalnak támaszkodott. A térde csak pár centire volt a lányétól. Lucy változtatott a testhelyzetén, és lesimította szoknyáját. Jonathan az asztallapon dobolt ujjaival, a beálló csendtől Lucy hátán felállt a szőr.

– Nekem kellene köszönetet mondanom, amiért ilyen elkötelezett vagy a cég iránt – folytatta a férfi. – Viszont azon tűnődőm, hogy mivel az előléptetésed a levegőben van, és elég kemény verseny folyik ugyanezért a pozícióért, vajon mennyire vagy elkötelezett abban, hogy előrébb vidd a karriered.

Lucy látta, ahogy a férfi állkapocsizma megrándul. A tekintete mereven rá szegeződött. Lucyt elborította a rettegés hulláma, és remélte, hogy a férfi nem arra céloz, amire ő gondol, hogy céloz – hogy ez igazából csak egy szegényesen álcázott felkérés valamire, és normál esetben nem is mert volna rákérdezni. Nem hagyta volna, hogy a férfi megtudja, sarokba szorította a beszélgetés, mert okot adna neki arra, hogy kételkedjen benne és megkérdőjelezze az intelligenciáját. Normál esetben a saját ravaszságát használta volna, hogy eligazodjon a dologban. Megfelelően becsomagolta volna a válaszát, hogy a férfi értse, de azért ne rettentse el őt.

De mivel ma őszinteségi rohama volt, nem így tett.

– Ne haragudj, de nem értem, mire gondolsz – felelte.

A lényegre törés hatékonysága olyan érzés volt, mint friss fuvallat egy fülledt napon. Most az egyszer nem kellett feleslegesen dolgoztatnia az elméjét, nem kellett azon agyalnia, hogy milyen szavakkal tudná leginkább megértetni magát. Nem próbálta értelmezni, amit a férfi mondott, és nem próbálta kitalálni, hogyan válaszoljon.

Lucy meglepően könnyűnek találta, hogy azt mondja, amit gondolt, és csodálkozott, hogy miért nem tette ezt idáig.

Jonathan kuncogott, és megragadta az alkalmat, hogy játékosan hozzáérintse térdét a lány lábához.

– Mindig is csodáltam a bátorságodat, Lucy – mondta, megerősítve, hogy a lényegre törő beszéd már valóban merésznek számított.

– Ha már ilyen őszinték vagyunk, hadd mondjam el egyértelműen – folytatta a férfi, majd kinyúlt, és megszorította Lucy térdét. – Szeretném tudni, mennyire vagy elkötelezett, hogy előrébb lépj a karrieredben.

Nem ez volt az első eset, hogy Jonathan megérintette őt, de ez volt az első, hogy Lucy ellökte a kezét.

Mielőtt még átgondolhatta volna a begyakorolt mozdulatot, hogy a férfi keze lecsússzon – a kéz egy barátságos mozdulattal történő gyengéd eltávolítását, amit a nem kívánt közeledések meghiúsítására használt, és ami ugyanakkor mégsem tűnt védekezőnek – már el is lökte Jonathan kezét, és felállt.

Szíve csak úgy kalapált, akár egy csapdába esett nyúlé, de közben érezte, ahogy a szívverések lassulnak, és egy egyenletesebb, erősebb ritmusra állnak be. Ökölbe szorította a kezét, és nagy levegőt vett, hogy lehiggadjon.

– Mi a baj? – állt fel Jonathan az asztaltól, arcán színlelt aggodalommal.

Lucyban ott mozgolódott a késztetés, hogy hárítson, hogy mentegesse a viselkedését, és bocsánatot kérjen, de az őszinteség tehervonata, ami a napján végigrobogott, elsöpörte ezt.

– Mi a baj?! Az a tény, hogy egyáltalán feltetted ezt a kérdést, baj, Jonathan. Pontosan tudod, hogy mit tettél, és mit teszel velem és a többi nővel itt. És elegem van belőle.

A kiszámított nyugalom leolvadt Jonathan arcáról.

Hátrahőkölt, elképedve figyelve őt.

Könnyek gyűltek Lucy szemébe, az évek óta tartó csalódottság fenyegetett azzal, hogy kiárad. Az, hogy most az őszinteség vonatán ült, nem jelentette azt, hogy nem volt ijesztő a helyzet.

És a vonat nem állt meg.

Lucy lenyelt egy tüzes kortynyi dühöt, és a férfira meredt.

– Azért akarom az előléptetésemet, mert kiérdemeltem, nem pedig isten tudja miért cserébe, amit kínálsz. És nem én vagyok az egyetlen, aki tudja az igazságot rólad, Jonathan, a dolgokat, amiket ebben az irodában a nőkkel teszel, és amiket mondasz nekik. Azt hiszed, hogy te irányítasz, de túl arrogáns vagy ahhoz, hogy belásd, mi vagyunk azok, akiknek hatalmuk van – mondta Lucy, majd megpördült a lapos sarkán, és odasétált az ajtóhoz. A keze remegett, ahogy a kilincsért nyúlt, és nem volt biztos benne, hogy a térde nem fogja-e felmondani a szolgálatot. Az azzal kapcsolatos rémület, amit az imént mondott, minden idegszálát felborzolta, de az őszinteség pimaszsága, mely egyenesen tartotta a gerincét, két lábbal tartotta a földön.

Megfordult, és még egy utolsó pillantást vetett a férfira.

– A nővéred kétszer olyan jó vezető, mint te, és mindenki tudja, megérdemli, hogy ő vezesse ezt a céget!

Kisurrant az ajtón, és olyan erővel csukta be maga mögött, hogy a közeli asszisztensek megugrottak. A bokszok felől rávillanó szempárok olyanok voltak, mint tucatnyi pók egy hálóban. Lucy hirtelen a színpad közepén állt egy vakító reflektor fényében.

És már nem tudta visszatartani az eddig visszafojtott könnyeit.

Egyik kezét az arcához emelte, és a mosdó felé indult. Magán érezte a tekinteteket, leginkább Oliver aggodalmas pillantását. Rugóként pattant fel a székéből, és végignézte, ahogy a lány szinte végigszáguldott a folyosón. Hagyta volna, hogy Lucy belesírjon a ropogós, rózsaszín, nem zöld ingjébe, nem kérdés. Megnyugtató tyúkanyóhangon vigasztalta volna, és elítélte volna a főnököt egy litániányi káromkodással, amíg Lucy meg nem nyugszik – átélték már ezt korábban.

De most Lucynak egyedüllétre volt szüksége. Ki kellett szellőztetnie a fejét a történtek után.

Valószínűleg épp kirúgatta magát.

Belökte a női mosdó ajtaját, tudta, hogy ez majd megállítja Olivert, mint egy barikád. Az irodájába még biztosan benyomulna, de a női vécébe nem.

A J&J mosdói kifogástalanok voltak: fényes gránitfelületek, makulátlan mosdókagylók, mindennap friss csokor virág. Lucy többször is menedéket keresett már a levendulaszínű falú, fénylő helyiségben, de legnagyobb megdöbbenésére az ebben a pillanatban nem volt üres.

Annie állt a mosdókagyló mellett. A tükörből Lucyra mosolygott, miközben manikűrözött kezéről a mosdókagylóba rázta a vizet. Arcára sajnálkozó kifejezés ült ki, amikor megpillantotta Lucy rémületét.

– Jól vagy? – kérdezte Annie egy harcostársnő aggodalmával. A mosdóban való sírás nyílt felhívás volt egy ölelés vagy egy tampon felajánlására, vagy akár arra, hogy együtt szidjanak egy pasit.

Ellentétben azzal, amikor aznap reggel az előcsarnokban találkoztak, Lucy most nyilvánvalóan nem volt jól. Egy köteg kéztörlőt vett ki a falon lévő tartóból, közben szipogott.

– Azt hiszem, épp most vesztettem el az állásomat, amiért kiálltam Jonathannel szemben – felelte.

Nem akarta kimondani, de a szavak csak úgy ömlöttek belőle, ahogy egész nap, azzal a különbséggel, hogy most könnyek is bugyogtak mellé. Az a képesség – sőt késztetés –, hogy megpróbálja megállítani őket, szinte teljesen lecsökkent, és ettől elgondolkodott azon, az őszinteség vajon egyre erősödik-e. Talán a szűrő kikapcsolt, és az igazság a nap hátralévő részében csak úgy ki fog robbanni a testéből, ahogy neki tetszik.

– Mit értesz az alatt, hogy kiállni Jonathannel szemben? – kérdezte Annie, miközben óvatos pillantással tanulmányozta a lányt.

Lucy úgy lobogtatta a kéztörlőt, mint a megadás apró zászlaját.

– Hát, épp most próbálkozott be a lehető legnyilvánvalóbb módon. Ezúttal ellöktem magamtól, amikor hozzám ért – felelte Lucy, majd reszketve levegőt vett, és arra gondolt, ez a lépés szög volt a karrierje koporsójában. Akár el is mehet pincérkedni, mert senki nem fogja Hollywoodban foglalkoztatni azt a nőt, aki ellökte magától Jonathan Jenkinst.

Lucy belenézett a tükörbe, hogy reflexből megigazgassa a szemén lévő sminket, aztán rájött, hogy nincs is rajta. Arra számított, hogy fekete szempillaspirál-patakok áztatják az arcát, de csak kicsit megdagadt, piros szeme nézett vissza a tükörből. Észrevette, hogy feszült csend állt be. Annie merev lett.

Lucy megfordult, és észrevette a lány arcára kiült rémült kifejezést. Krétafehér volt.

– És te jól vagy?

Annie a füle mögé tűrte a haját, a padlót bámulta.

– Jól vagyok – bólintott. Lucy nem volt benne biztos, kit akar meggyőzni.

Lucy magában összeszedte, amit a lányról tudott. Ambiciózus huszonhárom éves volt, frissen került ki a főiskoláról, és alig egy éve volt Jonathan asszisztense. Tovább bírta, mint a legtöbben ebben a pozícióban, és Lucy azon tűnődött, tudott-e valami varázslatos trükköt a kellemetlen férfiakkal való bánásmódra.

Újragondolta mindezt, amikor észrevette, ahogy Annie vékony vállai meggörnyednek, tekintete lefelé fordul. Úgy nézett ki, mint egy magába omló épület. Lucy rájött: nem ő az egyetlen, akit megkörnyékezett a vezérigazgató. Igazából Lucy más nőkkel kapcsolatos megjegyzése, amikor szembeszállt a férfival, leginkább csak megérzés volt, és az, hogy igaza van, egyáltalán nem töltötte el örömmel.

– Hé! Kapja be a csávó, nem? – fogta meg Lucy a lány karját.

Annie felnézett, és megrebegtette valószerűtlenül hosszú szempilláit. Arcán döbbent kifejezés ült.

Lucy is megdöbbentette saját magát, de komolyan gondolta, amit mondott.

– Nem érdemled meg, hogy rosszul bánjanak veled. Egy csomó szarság van odakint, és te még eléggé a karriered elején vagy ahhoz, hogy úgy dönthess, nem fogod ezt elviselni.

Felnevetett, amikor arra gondolt, hogy ő meg valószínűleg épp most tett pontot a karrierje végére.

– Még azelőtt változtathatsz a dolgokon, hogy pont aznap üvöltenéd le a vezérigazgató fejét, amikor elvileg egy nagy előléptetés várna rád.

Annie szomorúan rámosolygott, és Lucy azon tűnődött, vajon a korkülönbségük indokolja-e, hogy úgy hangozzék, mint egy öreg bölcs. De hát a harminc valószínűleg ősöregnek tűnt egy frissen végzett főiskolásnak.

Annie szipogott. Ő is sírt, de valahogy nagyon szépen csinálta, csak nagy, barna szeme csillogása árulkodott erről. Lucy azon tűnődött, hogy vajon ugyanúgy, ahogy arcunk veszít feszességéből, egyre kevésbé sírunk szépen, ahogy öregszünk?

– Igazad van! – felelte Annie, visszanyerve magabiztosságát. Kihúzta magát és bólintott. – Nem ezt érdemeljük, és nem kéne ezt elviselnünk.

Lucy is bólintott egyet, és érezte, ahogy a feminista összetartás tüze melengeti belülről. Ugyanakkor meg volt rémülve, hogy mi fog történni. Vajon milyen sürgető érzés ébredt most fel Annie-ben? Vajon mindketten ki lesznek rúgva?

De talán mivel ez a hajó már süllyedt, úgyis mindegy volt. Annie az ajtó felé indult, léptei kopogtak a márványpadlón. – Köszönöm, Lucy! – mondta visszafordulva.

Amikor elment, Lucy sóhajtott egyet, és elővette mobilját a ruhája zsebéből. A nyári ruha egyik hatalmas előnye volt, hogy a szükséges tárgyakat el lehetett süllyeszteni a zsebekben. Nem kellett a mellei közé passzíroznia a telefonját, miközben pisilt.

Elkezdte csörgetni Ninát, mert szüksége volt egy kívülálló szemszögére is. Természetesen Oliverrel is megbeszéli majd, de valaki olyanra volt szüksége, aki nem volt a jelenet szemtanúja.

– Jól vagy? – vette fel rögtön Nina, és ezért Lucy nagyon hálás volt. Nem volt könnyű munka közben elérni a barátnőjét.

Lucy hallotta a háttérben a kórház zajait: cipők nyikorgását, egy hangszórót, melyből valamelyik orvost hívták, ahogy Nina egy müzliszeletet rágcsált, minden bizonnyal két páciens közötti szünetben.

– Hát, lehet, hogy épp most vesztettem el a munkámat, de legalább nem vérzik az orrom vagy ilyesmi.

– Micsoda? A munkádat? Mi történt?

Lucy felsóhajtott, majd a mosdókagylónak támaszkodott. – Nina, valami nagyon furcsa dolog történik velem, és rájöttem, mi folyik itt. Teljesen őrülten fog hangzani, de esküszöm, igaz.

Szünet állt be a rágásban.

– Hallgatlak – felelte Nina.

– Nem tudok hazudni.

– Oké, akkor mondd el az igazat.

– Nem, nem. Ez történik: nem tudok hazudni.

– Én meg nem tudlak követni.

Lucy tudta, hogy Nina nem fogja érteni a logikát, talán épp azért, mert nem is volt logika a dologban, Nina agya pedig az olyan racionális dolgokra volt ráállva, mint az egyenletek és a józan ész.

– Figyelj, mióta ma reggel felébredtem, képtelen vagyok bármivel kapcsolatban is hazudni.

– És ez rossz dolog?

– Igen! Vagyis bizonyos aspektusokból gondolom, nem az, de nagyrészt igen.

– Nagyrészt – ennek köze van ahhoz, hogy lehet elveszíted a munkádat? – kérdezte Nina újabb szünet után.

Lucy a tükörben tanulmányozta magát. Az arcbőre igazából frissnek és rugalmasnak tűnt. Persze, a szemei kisebbek voltak a drámai hatású szempillaspirál és szemceruza nélkül, de rózsaszín ajkaival és természetes bőrének rózsás ragyogásával inkább úgy nézett ki, mint aki egy kellemes napot töltött a tengerparton, pedig arra számított, majd egy fáradt banya tekint vissza rá a tükörből.

– Igen – sóhajtott. – Az előbb volt meetingem Jonathannel, és megkérdezte, mennyire vagyok elkötelezett az előléptetésemmel kapcsolatban, aztán megfogta a térdem.

– Undorító.

– Az. És aztán gyakorlatilag megmondtam neki, mekkora pöcsfej, és azt, hogy utálom.

– Megint csak azt tudom mondani: ez baj?

– Uhh, Nina. Jonathan a főnököm – morogta Lucy. – Nem tudom, hogy mennek a dolgok az orvosi szakmában, de a PR világában általában nem jó ötlet sértegetni a feletteseinket.

– Oké, Lucy, de a csávó tényleg egy pöcsfej. Már évek óta elviselted a szarságait. Talán helyesen cselekedtél.

– Kétlem.

– Még mindig áll az ebéd Lilyvel?

– Tudtommal igen, bár még nem mentem vissza az asztalomhoz ellenőrizni a ki vagy rúgva e-maileket. Jonathan irodájából egyenesen a mosdóba jöttem, hogy kibőgjem magam.

Elég gyáva feminista harcos vagyok…

– Ne légy ilyen szigorú magaddal! A csávó egy seggfej, és totálisan megérdemelte, amit mondtál neki!

Lucy hagyta, hogy a legjobb barátnőjétől érkező feltétel nélküli odaadás melege átjárja a szívét. Pont ezért hívta Ninát, akár tudatában volt ennek, akár nem.

– Hol van Oliver? – kérdezte Nina, aki jól tudta, hogy szerepét munkaidőben a fiú látja el. Remekül kijöttek egymással, és Lucy iszonyú hálás volt a kis triójukért.

– Valószínűleg odakint vár.

– Ahogy kell is neki, ha már a vécébe rejtőzöl sírni.

– Nem sírok. Már nem.

– Akkor az én munkám itt véget is ért.

Lucy elmosolyodott, hálás volt azért, hogy Nina tudta, mit kell tennie, mint mindig. Nem ment bele mélyen az egész „nem tudok hazudni” dologba, és úgy volt vele, így a legjobb. Azalatt az idő alatt, ami azzal telne, hogy megpróbálná meggyőzni Ninát, hogy az őszinteség szorongatása valós, ő és Oliver legalább tíz másik internetes gyógymódot próbálhatnának ki az átok visszafordítására.

– Köszönöm, Nina! Most vissza kell mennem az irodámba.

– Fel a fejjel, csajszi! Ma van a szülinapod.

Lucy hallotta a mosolyt barátnője hangjában, mielőtt letették. Mély levegőt vett, bólintott egyet a tükörképének, majd az ajtó felé indult, készen arra, hogy szembenézzen a kalamajkával, melyet azzal okozott, hogy ki merte nyitni a száját.

Majdnem beleütközött Oliverbe, aki valóban kint várakozott.

– Jól vagy? Mi történt?

– Nem alakult jól a meeting.

– Azt gondoltam. Mindenki látta, hogy kirontottál Jonathan irodájából, és berohantál a mosdóba – mondta, és felzárkózott Lucy mellé, ahogy a lány irodája felé sétáltak.

Lucy egy kicsit pánikolt azon, vajon milyen pletykát indított el, aztán gondolataiból kitépte a telefonján megszólaló emlékeztető.

Miközben a feje tele volt a Lily Chúval esedékes ebéddel, teljesen megfeledkezett arról, hogy találkozója lesz Zeke Davidsonnal, egy különc figurával, aki a helyi színházi élet új üdvöskéje volt. Elvileg tíz perc múlva Lucy irodájában lesz.

Bár Lucy még nyugtalan volt, és még mindig érezte Jonathan kezének forró nyomát a térdén, hálás volt azért, hogy a munkával el tudta terelni gondolatait.

6. fejezet

Oliver úgy csicsergett, mint egy madár, miközben a lány irodája felé közeledtek, és arról faggatta barátnőjét, mi történt Jonathan zárt ajtaja mögött, valamint elméleteket gyártott Lucy hazugságmentes helyzetéről. Lucy megpróbálta megemészteni a szavait, de a gondolatai Zeke felé kalandoztak. Arról nem is beszélve, hogy Jonathan vagy Joanna bármelyik pillanatban megjelenhet, és kipenderítheti őt. Kevésbé valószínű, hogy ezt akkor tennék, amikor ő egy ügyféllel megbeszélésen ül, így az irodája védelme most mindennél fontosabb volt.

– …kívántál, és talán vissza kell vonnod – fecsegett Oliver.

– Micsoda?

– Figyelsz te egyáltalán?

– Hát persze! Vissza kell vonnom a kívánságomat, hogy újra tudjak hazudni.

– Igen, ezt mondom. Végeztem egy kis kutatást, és az áll a neten, hogy azért nem működött az átok visszafordítása, mert a kívánság és az átok két külön dolog.

Lucy átgondolta az elméletet, nem törődve azzal, mennyire abszurdan hangzott, miközben az utolsó kanyart is bevették az irodája felé.

– Érdekes – felelte.

– Tudom, nem teljesen logikus, de amúgy is, az egésznek semmi értelme, úgyhogy talán van rá remény, hogy ebédig visszafordítsd a dolgot.

– Feltéve, ha ebédig nem rúgnak ki.

– Miért rúgnának ki? – torpant meg egy pillanatra Oliver. Lucy elkeseredetten sóhajtott.

– Röviden: Jonathan megkörnyékezett, én pedig beolvastam neki. Ezért rohantam a mosdóba. Majd később elmesélem az egészet.

Oliver szájából káromkodások zápora zúdult ki, majd halkan feloldódott a levegőben Lucy mögött.

Tíz lépésre voltak a lány irodájától, és Lucy egyik főnökét sem látta az ajtó előtt várakozni, vagy felbőszült bika módjára felé száguldani. Úgyhogy legalább az elkövetkező egy órában még meglesz a munkája, amíg Zeke-kel meetingel.

– Van még időd ebéd előtt beugrani a bárba? – kérdezte Oliver. – Azt mondtad, valami furát ittál, és az internet szerint talán…

– Ó! – kiáltott fel Lucy, aki meg is feledkezett arról, hogy be kéne nézni a csaposhoz, aki valószínűleg tegnap igazságszérumot öntött az italába. Ez, be kellett vallania, bár szintén abszurdnak hangzott, mégis hihetőbb volt, mint a kívánsággal kapcsolatos elmélet. – Igen, mindenképpen beugrom ebéd előtt – felelte.

– Rendben. Én…

Lucy egy sóhajtással félbeszakította Olivert, amikor az irodája elé értek.

– Zeke! Korán jöttél.

Megdermedtek az ajtóban, és a férfit bámulták, aki a Lucy íróasztalával szemben lévő széken állt. Zeke Davidson úgy pózolt, mint egy felfedező, ökölbe szorított kezét csípőjének támasztotta, egyik lábát felemelte, és a szék karfájára tette.

– „Rohamra még egyszer, barátim, egyszer!” – kiáltotta.

Lucy meghökkent mind azon, hogy Zeke a székén áll, mind azon, hogy brit akcentussal szónokolt, pedig Long Beachen nőtt fel.

Oliver észrevette Lucy döbbent tekintetét.

– Jó szórakozást! – suttogta, majd az asztala felé vette az irányt.

– Zeke, azt hittem, csak pár perc múlva érkezel – lépett be Lucy udvarias mosollyal az irodájába.

– Minden meg van bocsátva, asszonyom – folytatta Zeke a brit akcentussal, majd szerencsére leugrott a székről.

Ezekiel Davidson majdnem két méter magas volt, és úgy öltözött, mint egy bohém színész: kardigán, könnyű sál, mely mintegy sztereotípiaként fonta körbe nyakát, kopaszra borotvált fej. Ő volt Lucy leginkább dramatizálni szerető ügyfele, minden „mesés” és „elképesztő” volt, vagy pedig „abszolút a halálát okozta”. Drámai érzéke nem hagyott unalmas pillanatokat, és mivel Lucy ügyféllistáján követelődző dívák és playboyok szerepeltek, akik rendre a bulvársajtóban bukkantak fel, a szeretetre méltóan bolondos Zeke emlékeztette őt arra, hogy a látszat országában dolgozni lehet élvezetes kiváltság is.

– Mit szólsz a brit akcentusomhoz? – kérdezte Zeke.

Lucy örült, hogy jó volt, mert ha nem lett volna az, kénytelen lett volna megmondani neki.

– Fantasztikus – felelte.

– Mesés – trillázott a fiú a normális hangján. – A véleményed abszolút sokat jelent számomra, Lucy. Le lennék sújtva, ha nem tetszene.

– Nyugi, tetszik – kacsintott rá Lucy. – Megkérdezhetem, mihez kell?

Zeke oldalt ült a székben, szöcskelábát a karfán átvetve – lába még így is leért a padlóra.

– Egy új szerephez. Enyém a főszerep az V. Henrik modern feldolgozásában, amit az írók Ötnek neveztek el – feltartotta a kezét, mintha a szó egy robbanó petárda lenne. – És a marketingzsenik úgy döntöttek, hogy csak a római ötös számmal jelölik, így mindenki V-nek hívja, mint a betűt. Teljes katasztrófa.

A hangja nem árulkodott arról, hogy aggódna a katasztrófa miatt, és ez megmosolyogtatta Lucyt.

– Érdekesen hangzik.

– Az is. Próbák a következő hónapban, nyáron premier – Zeke unottan legyintett, majd hirtelen felegyenesedett, lábát maga elé tette a földre, kezét a térdére szorította. A fiú szeretett lassan, kecsesen mozogni, robbanékonysággal párosítva ezt, és roppant izgalmas volt őt nézni. Lucy már többször látta őt a színpadon, és éppen ezért nem tudta levenni róla a szemét.

– Egy pár jegy félre lesz téve a neveddel.

– Már alig várom!

Zeke elbűvölő energiája, nyúlánk termete, és az a gondolat, hogy a színpadon egy tizenötödik századi királyt alakít, Lucyt arra ösztönözte, hogy egy kicsit függessze fel saját hitetlenségét. Annak a gondolata is magával ragadta, hogy a színészek képesek meggyőzni őt arról, hogy bízzon abban, amit mondanak és tesznek – hogy ők másokká tudnak válni.

Lucy vetett egy pillantást az órára, és látta, hogy kevesebb mint két órája maradt arra, hogy megoldja a problémáját, mielőtt találkozik Lilyvel, és egy A listás színésszel való tárgyalás nem az a fajta dolog, amibe az ember szigorú erkölcsösség hatása alatt vág bele. Nem akart hazudni Lilynek, természetesen nem. De lehet, hogy ígérgetnie kell majd néhány dolgot, egy pár túlzással kell előrukkolnia, hogy a színésznő bekapja a csalit. És ezt nem tudja megtenni úgy, hogy a nyelve minden valótlanságnál megbotlik. Hirtelen elgondolkodott azon, hogy ha esetleg valaki másnak adná ki magát, az a személy vajon el tudná-e kicsit ferdíteni az igazságot.

Ez túlzó gondolat volt, de minden más is, ami azóta történt vele, hogy aznap reggel felébredt.

– Zeke, kérdezhetek valamit?

– Bármit. Olyan vagyok neked, mint egy nyitott könyv.

– Amikor színészkedsz, hogyan tudod beleképzelni magad valaki másnak a fejébe, hogy az ő gondolatai jöjjenek ki a szádon?

Zeke szemöldöke megrándult. Úgy tűnt, épp agyal, és keresi a választ. Lucy azon tűnődött, vajon nagy naivan nem épp arra kérte-e meg, hogy elárulja a végső üzleti titkot.

– Hát, csak elengeded a saját gondolataidat – mondta a férfi. – Hagyod, hogy a karakter betöltse az elmédet és a testedet. Úgy gondolkodsz, mint ő, úgy mozogsz, mint ő. Elfelejted, te magad hogy reagálnál egy adott helyzetben, és hirtelen te leszel ő.

Egyszerű receptnek hangzott.

– Ez elég könnyűnek tűnik – mosolygott Lucy.

A színész olyan gyilkos tekintettel meredt rá, hogy Lucy majdnem az íróasztala alá bújt.

– Édesem, ha könnyű lenne, már mindenki bezsebelt volna három Emmy-díjat és egy Oscart.

– Ne haragudj, nem úgy értettem…

– Semmi baj – legyintett Zeke, miután egy eltúlzott sóhajt hallatott. – Biztos vagyok benne, hogy ha könnyű lenne PR-osnak lenni, mindenki kosztümben és gyomorfekéllyel és a fejére tapadt telefonnal rohangászna. Egyébként tetszik a mai laza szetted. A Bohémélet jut eszembe róla.

Lucy arcát forróság öntötte el, de nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon.

– Miért kérdezed? Karrierváltáson gondolkodsz?

A gondolat, hogy esetleg pályát kell váltania, azután, ami Jonathan és közte történt, leolvasztotta Lucy mosolyát.

– Nem – felelte.

– Akkor jó. Nem tudnám elviselni, ha elveszítenélek a csapatomból. Te vagy az egyetlen kedvenc élő emberem ezen a bolygón.

Zeke bokáját a térdére támasztotta, és úgy hadonászott ujjaival az arca előtt, mintha függönyt húzna szét.

– Most azért jöttem, hogy kitaláljuk, hogyan kapjon mindenki két kézzel ez után a csodálatos pasas után. Szóval, beszéljünk a stratégiáról!

Lucy belevetette magát a dologba, megvitatták a közösségimédia-taktikákat, a megjelenéseket és egy interjút a városi színházi egylettel. Terveket készítettek, és kiválasztották, ki, mi és hol ragyogtathatja fel a legjobban Zeke Davidson csillagát. A lány nem botlott meg egyetlen hazugságban sem, mert Zeke mellett egyet sem kellett mondania. A színész az egyenesség híve volt. Amikor befejezték, Zeke két oldalról puszit lehelt Lucy arcára, majd kisuhant az ajtón. Közben megígérte, majd odainteget neki, ha látja a közönségben a premier estéjén az Öt vagy V, vagy ahogy a lány hívni akarja című darabon.

Miután a színész elment, Lucy ellenőrizte az e-mailjeit.

Figyelmen kívül hagyta őket, amíg beszélgettek, és egy óra nemcsak ahhoz volt több, mint elegendő idő, hogy a hírességek pletykavilága felrobbanjon, hanem ahhoz is, hogy beidézést kapjon valamelyik J-től, vagy, ami még rosszabb, a HR-től. Megkönnyebbülésére a postaládájában semmi ilyesmi nem várta. Mégsem tudta megállni, hogy ne lessen ki a két sarokirodára.

Mindkét iroda ajtaja csukva volt, és Lucy szíve normálisabb ritmusra állt be, mivel úgy vélte, az állása legalább ebédig biztonságban van. Jobban kihajolt az ajtón, és elkapta Oliver örökké figyelő tekintetét. Megbillentette a fejét annak jeléül, hogy beszélgetni szeretne, mire a fiú felemelte egyik ujját.

Tudva, hogy Oliver mindjárt jön, Lucy visszafordult az irodájába, készen arra, hogy kipróbálja új elméletét. Engedd el a saját gondolataidat, ahogy Zeke mondta. Hagyd, hogy a karakter betöltse az elmédet és a testedet.

Úgy fog tenni, mintha valaki más lenne. Ez vajon mennyire lehet nehéz? Úgy tűnik, az univerzum épp azt jelezte neki, hogy eddig naponta hazugságokat mondott, minden egyes nap valaki másnak adva ki magát.

Ezt a gondolatot nagyon fontosnak érezte, de nem volt ideje rágódni rajta. Biztos nem, ha még ebéd előtt a bárba kell rohannia a B terv miatt, ha esetleg az A terv – valaki más bőrébe bújni – befuccsolna. Megfogadta, hogy később visszatér a gondolatra, és elemzi annak fontosságát. Akkor is meg fogja tenni, ha megoldja a problémáját, mert biztosan van tanulsága az egésznek.

Bújj valaki más bőrébe.

Pontosan tudta, ki legyen: Daphne. Daphne volt Lucy éjszakai alteregója, amikor nem akarta elárulni az igazi nevét. Daphne Nina alteregójával, Claire-rel együtt született az egyetemi bulik gondtalan időszakában. Amikor a gátlások elmosódtak a múló kéjben, amiről nem akarták, hogy az adott pillanatnál tovább tartson. A nevek csak még hasznosabbá váltak, amikor a diákszövetségi bulik átváltottak kocsmázásba, klubozásba, végül pedig szakmai rendezvényekbe. A főiskolás fiúkból olyan férfiak lettek, akik azt hitték, mindenre fel vannak jogosítva, az alteregók pedig szükségből megmaradtak. Daphne az évek során többször váltott érdeklődési kört és szakmát. Volt orvosi előkészítős, tengerbiológus, egyszer furcsa módon állatpreparátor, sőt, egy kellemes tíz perc erejéig még ügyvéd is. Lucy készen állt arra, hogy eljátssza a PR-os szerepét, akinek össze kell szednie magát egy nagyon fontos ebéd erejéig, hogy el ne szúrja az előléptetését, feltéve, hogy az még mindig aktuális.

Daphne, Daphne, Daphne.

Daphne tudott hazudni, hát persze, hogy tudott. Daphne bármit meg tudott tenni.

Hagyta, hogy az elméje belehelyezkedjen ebbe a nőbe, akit több mint egy évtizeddel ezelőtt teremtett. Úgy illett rá, mintha ráöntötték volna, és Lucy reményei először kaptak szárnyra azóta, mióta felébredt, készen arra, hogy meghódítsa a napját.

Oliver kopogott az ajtókereten, és Lucy megpördült, hogy szembeforduljon vele, készen arra, hogy teljes Daphne-dicsőségében kijelentse: a barátja ingje zöld!

– Úgy nézel ki, mint aki mindjárt rosszul lesz – köszönt Oliver.

– Micsoda?!

Oliver belépett az ajtón, és Lucy felé nyúlt.

– Mindenképp le kéne ülnöd. Úgy nézel ki, mint aki mindjárt összeesik – mondta, majd belökte őt a Zeke által melegen hagyott székbe.

– Oliver! M… mit csinálsz?

Ahogy ezt kimondta, úrrá lett rajta az a nyálkás, pánikszerű érzés, mely közvetlenül hányás előtt szokta hatalmába keríteni a testét, és a szoba megpördült.

– Hányni fogsz? Mit csinált veled Zeke?

Lucy a homlokához tartotta a kezét, és érezte a forróságot.

– Semmit. Csak elmondta, hogyan bújhatok valaki más bőrébe, így jött az ötlet, hogy eljátszom, hogy valaki más vagyok, és talán ő képes lesz hazudni. Úgy érzem magam, mintha lázas lennék.

– Úgy festesz, mint aki teljesen kivan. Azt hiszem, az univerzum nemet mond.

A lány forgatni akarta a szemét, de rájött, már elhagyták az értelem síkját. Oliver elméletének pont annyi értelme volt, mint bármi másnak, úgyhogy akár komolyan is vehette.

Abban a reményben, hogy az igazság majd meggyógyítja hirtelen jött betegségét, Lucy feltápászkodott a székből, és kijelentette: – Nem adom ki magam másnak. Én én vagyok, Lucy Green.

Az émelygés elmúlt, a láz lecsillapodott. A szoba sem forgott tovább.

Összenézett Oliverrel, és némán megegyeztek abban, hogy egyikük sem őrült; tanúi voltak valami megmagyarázhatatlannak, ám mégis valóságosnak.

– Még mindig van időd elmenni a bárba…? – köszörülte meg Oliver félénken a torkát.

– Ööö…

Egy beérkező e-mailt jelző értesítés hangzott fel Lucy számítógépéből. Készen állt, hogy elrohanjon a bárba, ha az helyrehozza a napját, de nem mehetett el anélkül, hogy ne ellenőrizne valami sürgőset.

Lucy leült az asztalához, és rögtön visszatért a hányinger hulláma – de nem egy megkísérelt hazugság miatt.

Az olvasatlan e-mail Jonathantól érkezett.

– Úristen!

– Mi az? Úgy nézel ki, mintha megint hánynod kéne.

– Jonathan azt akarja, hogy menjek az irodájába. Most rögtön. Oliver eltátotta a száját, de nem jött ki hang a torkán.

Lucy próbált minden olyan forgatókönyvet végigpörgetni a fejében, ahol ez a fejlemény nem lenne rossz hír, és pontosan nulla jutott az eszébe.

– Szeretnéd, hogy veled menjek? – kérdezte Oliver.

– Igen – felelte Lucy.

– Nos, mindketten tudjuk, hogy ezt igazából nem tehetem meg – tárta szét a kezét a fiú, és közben elpirult.

– Akkor miért ajánlottad fel?

– Nem tudom! Csak próbálok támogató lenni!

Lucy morgott, jól tudta, hogy nem néznék jó szemmel, ha egy érzelmileg támogató barátot vinne magával a vezérigazgatóval való találkozójára, de mégis meg akarta tenni.

– Ez nem jó, Oliver.

– Én hiszek benned – nézett rá szomorú mosollyal a barátja. Lucy felkapta a telefonját, és az ajtó felé indult.

– Sok szerencsét! – tette hozzá Oliver. A hangja ugyanolyan legyőzöttnek tűnt, mint amilyennek Lucy érezte magát.

Lucy aznap reggel már másodszor találta magát Jonathan irodájában, ahonnan pocsék keleti kilátás nyílt. A férfi az ónix íróasztala mögött pöffeszkedett. Az asztalán nem volt semmi más, csak a számítógépe és egy darab levélpapír, tetején egy töltőtollal.

– Foglalj helyet, Lucy! – üdvözölte.

A szobát betöltő feszültség egy horrorfilmre emlékeztette Lucyt, ahol valami félelmetes vár arra, hogy előugorjon a sötétből. Leült. Érezte pulzusa lüktetését a csuklójában, szíve a torkában dobogott. Jonathan kezének alig egy órával ezelőtti forró lenyomata hirtelen perzselni kezdte a térdét. A férfi magabiztosan ült vele szemben, mint mindig, mintha mi sem történt volna, és Lucy számára iszonyú igazságtalannak tűnt, hogy ilyen szabadon hazudhat egy ennyire komoly dologról. Lágyan rámosolygott, amit Lucy nem bírt elviselni.

– Miért vagyok itt?

Jonathan olyan hangszínen kacagott fel, amit Lucy onnantól örökre összekötött a megvetéssel.

– Lényegre törő vagy, mint mindig, Lucy. A ma reggeli beszélgetésünk és némi gondolkodási idő után úgy döntöttem, az a legjobb, ha a továbbiakban különválnak útjaink. Meg fogom kérni a HR-t, hogy készítsék el a felmondási papírokat. Természetesen bőkezű végkielégítést fogsz kapni a rövid felmondási időre való tekintettel.

Lucy akkor került a legközelebb egy testen kívüli élményhez, amikor egy sajnálatos hollywoodi éjszaka során gyanús anyagot fogyasztott, amit az a DJ adott, akivel Oliver akkoriban járt. Ahogy Jonathan előkelő irodájában ült, a felmondási papírokat szavaktól hirtelen madártávlatból látta saját magát. Néhány másodpercig a plafon körül keringett, mielőtt magához tért, és észrevette, hogy a férfi még mindig beszél.

– Bocsánat, hogyan? – vágott a férfi szavába, és kinyújtotta a kezét. Bár a reggeli incidens után félig-meddig számított erre, a valóság élesebb volt, mint egy penge.

– Te most igazából kirúgsz engem?

– Lucy, ne nehezítsd meg a dolgodat. És ahogy mondtam, bőkezű végkielégítést kapsz – felelte Jonathan, majd kinyúlt a tolláért.

Egy számot firkantott le, tolla arany hegye közben meg-megcsillant. A papírlapot Lucy felé csúsztatta.

A lány átvette, a nedvesség elhomályosította a látását, hogy a dühtől vagy a félelemtől, abban nem volt biztos. Kipislogta a szeméből, majd a J&J levélpapírjára pillantott: Jonathan Jenkins vezérigazgató, állt a logó alatt. Kétszer is megnézte, hány nulla követi a dollárban megadott összeget. Több volt, mint az éves fizetése.

Annyira gyorsan állt össze a kép, hogy Lucy szinte összerándult. Nem tudta megállni, hogy ne pattanjon fel, és ne mondja ki, amit látott.

– Megvesztegetsz engem?

– Hogyan? – sápadt el Jonathan.

– Ne tettesd a hülyét! – csattant fel Lucy, ezután majdnem a szája elé kapta a kezét. Az igazság átka élt és virult, ő pedig folyamatosan nem helyénvaló dolgokat mondott a vezérigazgatónak.

De még így sem tudta abbahagyni.

– Semmi olyat nem tettem, amivel kiérdemelném, hogy kirúgj!

– csattant fel, és meglebegtette a nyomtatványt. – Ez csak egy próbálkozás arra, hogy megszabadulj tőlem, még mielőtt bármit mondok arról, hogy zaklattál.

Jonathan feszengve igazított a testtartásán, nyilvánvalóan nem számított arra, hogy a lány ismét ilyen nyíltan beszéljen, de fogalma sem volt, hogy mivel állt szemben. Egy pillanatra megtorpant, és kezével végigsimította nyakkendőjét, hogy visszanyerje higgadtságát.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – mondta, miután ridegen megköszörülte a torkát.

– Ugyan már! – morgott Lucy. – Pontosan tudod…

– Green kisasszony! – szakította félbe Jonathan sötét tónussal a hangjában, amitől Lucy egy lépést hátrált. A férfi ülve maradt – egy újabb hatalmi játszma. Nem kellett ahhoz felállnia, nem kellett a lány fölé tornyosulnia, hogy megfélemlítse. Hűvös, kimért hangon beszélt.

– Úgy tűnik, félreértés történt. Semmiféle zaklatásról nem tudok. A végkielégítés köszönetnyilvánítás a munkádért. De ha szeretnéd, visszavonom az ajánlatot, és üres kézzel távozhatsz. Akárhogy is, többé nem dolgozol a J&J Publicnál, és ez azonnali hatállyal érvényes.

A mondat valószínűleg a szavak lehető legrosszabb kombinációja volt, amit Lucy életében hallott. Valami összeszorította a torkát, mint ahogy a limonádé savanykássága szokta összehúzni. Csakhogy e mellé nem járt semmi felfrissülés. Csak félelem. És harag.

Ismét a papírra pillantott. Az a sok nulla! Hirtelen együtt érzett azokkal a nőkkel, akiket arra kényszerítettek, hogy pénzt fogadjanak el a hallgatásért cserébe. Vajon létezett elég magas ár? Jonathan nyilvánvalóan úgy gondolta, igen.

Egy másik napon talán csatlakozott volna ahhoz a sok nőhöz, akiket azért fizettek le, hogy befogják a szájukat. De mivel a szája befogása már nem olyasmi volt, amit megtehetett volna, úgy tűnt, több lehetőség áll rendelkezésére.

– Nem rúghatsz ki – jelentette ki akkora meggyőződéssel, ami saját magát is meglepte.

Lassú, baljós vigyor terült szét Jonathan arcán, amitől Lucynak bukfencet vetett a gyomra.

– Mint a vállalat vezérigazgatója, biztosíthatom róla, hogy azt tehetek, amit csak akarok, Green kisasszony.

– Azt majd meglátjuk! – sziszegte Lucy, és az ajtó felé indult, kezében a végkielégítési ajánlattal.

A folyosón éles bal kanyart vett, és elindult az iroda felé, ahová már azután el kellett volna mennie, hogy Jonathan aznap reggel megérintette – sőt, ahova már évekkel ezelőtt mennie kellett volna, amikor az egész elkezdődött.

Mire Joanna asztala elé került, már remegett. A szoba hűvös, nyugodt színei és a háttérben csillámló óceán egy fikarcnyit sem csillapították idegességét.

– Mi a baj, Lucy? – kérdezte Joanna. Az asztalánál ült, és megdöbbent, hogy Lucy ilyen hirtelen bukkant fel, és ilyen határozottan csukta be főnöke ajtaját, mintha az övé lenne a cég.

Az érzelmek forró gombócként szorították Lucy torkát. A lány lenyelte a könnyeit. Az asztalra csapta a végkielégítési ajánlatot.

– A bátyád ki akar rúgni.

Joanna arcára döbbenet ült ki. Gyorsan pislogott egyet, majd a papírért nyúlt.

– Micsoda? – nézett rá fürkészve, Lucy pedig kapkodni kezdte a levegőt.

– Behívott az irodájába, és odaadta ezt.

– Nem… Nem értem – nézett Joanna az összegre. – Miért rúgna ki?

Az igazság, amit Lucy nem akart elmondani Joannának már jó pár éve, robbanásra kész gránátként ült nyelve hegyén. Akárhányszor arra gondolt, hogy megosztja vele a dolgot, mindig útjában állt az a gát, hogy Jonathan az öccse. Hogyan mondhatott volna el a mentorának, a barátjának egy ilyen szörnyűséget? Újra és újra azon aggódott, hogy ez a tett tönkretenné az esélyét az előmenetelre. Ez a kutyaszorító sok álmatlan éjszakába került neki, és többször is tövig rágta tökéletesen manikűrözött körmét.

De eljött az idő. Nem volt másik út. És nem volt más választása.

– Joanna, Jonathan zaklat engem. Ma reggel behívott az irodájába, és megkérdezte, mennyire vagyok elkötelezett a karrieremmel kapcsolatban. Megfogta a térdemet, és azt sugallta, hogy tehetnék bizonyos dolgokat az előléptetésem érdekében. Ezt a szemére hánytam, most pedig ki akar rúgni, és közben le akar kenyerezni, hogy ne nyissam ki a számat.

Lucy már számtalanszor elképzelte a pillanatot, amikor megosztja ezt a hírt Joannával. Ezekben a forgatókönyvekben Joanna reakciói a dühtől a könnyeken át a tagadásig és a Lucyra való kiabálásig terjedtek, hogy takarodjon. A helyzet bonyolult és kényes volt, és most, hogy élőben látta Joanna reakcióját, Lucy rájött, hogy legalább az egyik forgatókönyvbe belefoglalhatta volna azt a sápadt csillogást, ami a nő arcán jelent meg.

Ennek ellenére az a tény, hogy végre elmondhatta az igazat másnak is a két legjobb barátján kívül, felszabadító volt, és olyan súlyt vett le Lucy válláról, hogy egy pillanatra azt érezte, mintha a föld fölött lebegne.

Aztán eszébe jutott, hogy az állása forog kockán, és a lehetőség, hogy tényleg kirúgják, hirtelen nagyon valóságosnak tűnt, és azzal fenyegetett, hogy elnyeli őt egészen.

– Imádom ezt a munkát – mondta, közben remegett a hangja.

– Úgy volt, hogy ma együtt ebédelünk Lily Chúval, és le fogom szerződtetni őt ügyfélnek. Nem rúghatnak ki.

A szavai tompán és elveszetten csengtek.

Joanna felállt az íróasztalától, és Lucy mellé sétált. Kinyújtotta a kezét, mintha meg akarná ölelni, majd tétovázott, végül gyengéden megpaskolta a lány felkarját. Annyi mindent lehetett volna mondani, de Joanna a közvetlen ügyre összpontosított.

– Lucy, majd én elintézem ezt – felelte Joanna. A hangjában egy olyan érzelem bujkált, amit Lucy nem tudott pontosan beazonosítani. – Még mindig áll, hogy Lilyvel ebédelünk, úgyhogy legyél készen egy óra múlva – mondta, miután megfordította csuklóját, hogy az órájára pillantson. Felkapta a végkielégítési ajánlatot az asztalról, és az ajtó felé tolta Lucyt.

– Ne aggódj – mosolygott rá.

Lucy tudta, hogy Joanna a káoszkezelési szakértő képességeit alkalmazza rá. A helyzeten nem segítene a kiabálás és az ajtócsapkodás, még akkor sem, ha azt érezné helyénvalónak. Amennyire Jonathan szerette volna, hogy Lucy csendben távozzon, Joanna valószínűleg ugyanúgy szerette volna, hogy Jonathan „valamit valamiért” ajánlata is észrevétlen maradjon. Ez persze nem jelentette azt, hogy nem akarta zárt ajtók mögött szabadjára engedni nővéri haragját, és ez a gondolat egy hangyányit jobb kedvre derítette Lucyt.

Arra is jólesően gondolt, hogy tényleg Joanna kormányozta a J&J hajóját. Még ha hivatalosan nem is ő volt a főnök, Lucynak bíznia kellett abban, hogy Joanna a segítségére siet.

Amikor Lucy már Joanna ajtaja előtt állt, elkapta Oliver aggódó tekintetét.

Na? – kérdezte némán a fiú.

A lány nem tudta, mit feleljen, mivel még mindig a helyzet hatása alatt állt. Széttárta a kezét, és vállat vont.

Oliver összehúzta a szemét, aztán hüvelyk- és kisujját kinyújtva ivást imitált a kezével.

Lucy egy pillanatra arra gondolt, barátja azt javasolja, dobják sutba a munkát, és fojtsák alkoholba a reggel bánatát – ami annyira nem is hangzott rosszul. Aztán rájött, hogy a jel emlékeztető arra, hogy mielőtt Jonathan behívta őt, épp a csapossal akart találkozni, hogy visszacsinálja a kívánságot, mely tönkreteszi az életét.

7. fejezet

Lucy hívott egy taxit, mert semmiképp sem akart a parkolással szenvedni egy olyan őrült küldetés során, melyre amúgy sem kellett volna a munkájából időt szakítania. Joanna azt mondta, egy óra múlva találkoznak, és Lucy készen állt arra, hogy ezalatt az egy óra alatt szinte bármit megtegyen, hogy megoldja a problémáját.

El sem tudta hinni, amit Jonathannek mondott, már megint, és remélte, hogy Joanna tényleg elintézi a dolgot.

És azt is, hogy valóban nem rúgják ki.

Abban is reménykedett, hogy a csapos segít neki megoldani a hazugsággal kapcsolatos problémáját, mert Joanna szerint még mindig áll az ebéd Lily Chúval, és ő nem akart úgy odamenni, hogy közben átok ül rajta.

A sofőrje megpróbált beszélgetést kezdeményezni útközben, ami nem volt más, csak kínos, és Lucy most az egyszer nyíltan megmondta, nincs kedve csevegni. Miközben ellenőrizte az e-mailjeit, átfutotta a közösségi médiát, és megnézett még néhány boldog születésnapot kívánó sms-t, azon tűnődött, hogy miért nem volt még soha ilyen közvetlen a beszélgetési preferenciáival kapcsolatban. Lehet, hogy azért nem, mert egyedül volt, kiszolgáltatva egy idegen férfinak, aki a volán mögött ült.

Rájött, hogy a taxizás természeténél fogva félelmetes.

A sofőrrel kapcsolatos sötét gondolatait – aki valószínűleg egy teljesen tisztességes ember volt – azzal kompenzálta, hogy busás borravalót adott, amikor megérkeztek.

Ahogy közeledett a bár napsütötte bejárati ajtajához, újra elgondolkodott azon, vajon az őszinteség egyre erősödik-e. Vajon már elvesztette azt a képességét, hogy teljesen ellenálljon neki, vajon a csapossal történő találkozás maximálisan cenzúrázatlan lesz?

Elhessegette a gondolatot, és belökte az ajtót. A hely szinte ugyanúgy nézett ki, mint előző este, azzal a különbséggel, hogy nyitott, szellős tereit mos nem töltötte be beszélgetés és összekoccanó poharak zaja. Igazából teljesen üres volt, leszámítva a bárpult mögött álló férfit.

– Zárva vagyunk! – kiáltotta kedvesen, ahogy Lucy betoppant. A lány egyenesen a bárszékhez ment, amin előző este ült, és figyelte, ahogy a férfi leguggol, hogy kihalásszon valamit a pult alól. Amikor felegyenesedett, és meglátta maga előtt Lucyt, arcán mosoly terült szét.

– Ó, helló, Szülinapos Lány!

– Szia, Helyes Csapos, úgy értem…

Lucy legszívesebben az üveg tequilába fojtotta volna magát, amit a férfi tartott nagy kezében. A csapos szemöldöke felszaladt, arcán kedves mosoly terült szét.

– Bocsánat. Nem emlékszem a nevedre tegnapról – próbálta helyrehozni Lucy, pedig csak egyre rosszabb lett a dolog.

– Adam vagyok, de hallgatok a Helyes Csaposra is – nevetett a férfi.

Lucy biztos volt benne, hogy lángol az arca.

A csapos megtörölgette a tequilás üveget, majd a bárpultra állította. Mogyoróbarna tekintete most is meleg és átható volt, akár előző éjjel. Érdeklődve szemlélte Lucyt.

– Mit adhatok? – kérdezte.

– Azt hittem, zárva vagytok.

– Így is van.

Adam csalódottnak hangzott. Mintha arra várt volna, hogy az előző esti boldogtalan nő újra betérjen másnap délben, és arra kérje, hogy újabb sorsfordító koktéllal nyűgözze le őt.

Erre nincs idő.

– Nem iszogatni jöttem – mondta Lucy, határozottabban, mint tervezte. – Szeretném tudni, mit tettél tegnap este az italomba.

– Tessék?

– Mi volt abban a lila, szénsavas cuccban, amit kevertél nekem?

A férfi telt ajkai ravasz vigyorra görbültek, amiről Lucy határozottan úgy érezte, már látta egy főszerepben. Igencsak jóféle volt a pasi. Valószínűleg ezt már tegnap is észrevette, csak nem vallotta be magának. Az ajkába harapott, és koncentrálni próbált.

– Sajnálom, nem mondhatom el – hangzott a felelet. – Ez a születésnapi specialitásom.

Flörtölt vele, egyértelmű volt, és Lucynak egy másik napon talán kedve is lett volna ehhez. De nem most, amikor a karrierje volt a tét.

Lucy felállt a pult lábtámaszára, így néhány centivel magasabb lett. Tenyerét a márványlapra tette. Hogy ne tűnjön teljesen őrültnek, nem osztotta meg tegnap esti kívánságát, és homályosan fogalmazott.

– Figyelj, valami furcsa dolog történt velem, és csak ide tudom visszavezetni – hozzád. Nem tudom, mi folyik itt, de azt hiszem, azzal az itallal kezdődött, úgyhogy el kell mondanod, mi volt benne.

A csapos hirtelen elsápadt, mint aki rosszul van. Előrehajolt.

– Hé, figyelj, nem tudom, mi történt, miután tegnap este elmentél, de nem tettem semmit az italodba, ami… amitől esetleg…

– Ó! Nem, nem lettem bedrogozva, vagy ilyesmi. Legalábbis nem abban az értelemben – felelte Lucy.

– Huh, akkor jó. Rám ijesztettél – tette mellkasára a kezét a csapos, miközben nagyot sóhajtott. – Már azt hittem, valami szörnyű dolog történt veled.

– Bocsi – felelte Lucy, és füle mögé tűrt egy hajtincset. Lenyűgözte, hogy Oliver sálja még mindig tart. Bosszúsnak érezte magát, nem akarta a csapost megvádolni azzal, hogy valami veszélyes dolgot csempészett az italába. A férfi még mindig aggódónak tűnt a tisztázás ellenére, és Lucy tanulmányozta, ahogy Adam őt tanulmányozza, aminek hatására észrevette, hogy a kellemesen szűk, olívazöld póló mennyire kiemeli a férfi szeme színét.

– Akkor mi a helyzet, ha nem az italoddal történt valami?

Lucy kitépte magát a férfi tekintetének szorításából. Előző este is ilyen erős volt? Vajon csak nem figyelt oda, vagy öntudatlanul is tagadta a dolgot?

Nem számított. Nem ezért jött.

Ismét áthajolt a pulton, és ezúttal Adam elé tárta a teljes képet.

– De, igen, történt valami az italommal. Kívántam valamit, amikor a koktélt ittam, és azóta képtelen vagyok hazudni.

A férfi úgy bámult rá, mintha egy műalkotást tanulmányozna. Lucy ugyanolyan kiszolgáltatottnak érezte magát, mint előző este, amikor a csapos azt mondta neki, hogy boldogtalan. De ezúttal nem lehetett benne biztos, hogy Adam nem fog-e mindjárt nevetésben kitörni.

– Azt kívántad, hogy ne tudj hazudni?

– Nem! Azt kívántam, hogy a mai nap legyen tökéletes, és valami nagyon-nagyon félrement. Most egyáltalán nem tudok hazudni.

– Oké, oké, de ez mit jelent? Nem tudsz hazudni – a férfi nem tudta palástolni szkepticizmusát.

Tényleg nagyon helyes volt, de nem ez volt a megfelelő pillanat ennek megfigyelésére.

– Azt jelenti, hogy amióta megittam azt a lila löttyöt, amit te sorsfordítónak neveztél, az életemen eluralkodott a káosz.

A férfi a konyharuhát gyűrögette, és Lucy megpróbált nem tudomást venni arról, hogy mennyire furcsán vonzó volt a mozdulat.

– Káosz, mert nem tudsz hazudni?

– Igen. Nagyon zúzós reggelem volt, és délután lesz egy iszonyú fontos dolgom, úgyhogy szeretném, ha visszacsinálnád, bármit is tettél – Lucy úgy csapkodott a kezével, mintha a trükk titka legalábbis a pult alatt rejtőzne.

A férfi még mindig Lucyt bámulta, összehúzta a szemét, és tovább gyűrte a rongyot.

– Nem… tudsz… hazudni? – kérdezte csigalassúsággal.

Lucy bólintott, és ahogy forróság öntötte el a nyakát, majd arcát, rájött, hogy belesétált egy csapdába – ugyanabba, amibe Oliver is becsalhatta volna, csak ő, mivel az egyik legjobb barátja , volt annyira rendes, hogy nem alázta meg. Azt nem lehetett tudni, ez a lefegyverző mosolyú, jóképű idegen mire képes.

– Mit csinálsz ma este? – hajolt át Adam, a csapos a bárpulton, szemében pajkosság csillant.

Lucy nyelt egyet, száraz volt a torka. Nem volt más választása, mint elmondani az igazat, de nem volt muszáj kedvesen tennie.

– Szülinapi partim lesz a Perchben.

– Stílusos.

– Igen, hacsak addig nem teszem tönkre az életem, amiatt, amit te tettél az italomba!

– Nem tettem semmit az italodba! – vonta meg Adam széles vállát, majd széttárta a kezét. – Figyelj, vodka volt benne, ibolyalikőr, pezsgő és citromlé.

– Ennyi? – méregette Lucy gyanakodva.

– Igen. Ó, és az igazságszérum, de azt hittem, ez alap.

Lucy kivett egy cseresznyét a kis fekete dobozból, melyben lime szeletek, szívószálak és rubinvörös koktélcseresznyék sorakoztak, és a férfi felé hajította.

A csapos összerezzent, és felnevetett.

– Csak vicceltem! Ilyen nem is létezik!

– Azt hiszem, a CIA nem értene egyet.

– Azt hiszed, kém vagyok? – kérdezte a férfi hirtelen megint komolyan, miközben a pultra támaszkodott.

A lány újabb cseresznyéért nyúlt, de Adam arrébb tolta a dobozt.

– Csak gúnyt űzöl belőlem, pedig én segítségért jöttem – szólt Lucy.

– Így kérsz segítséget emberektől? Azzal, hogy megvádolod őket, hogy ők okozták a problémáidat, aztán meg gyümölcsöt hajigálsz rájuk?

– Én…

Lucy rájött, ez teljesen jogos megfigyelés volt, és bosszankodott, amiért ilyen könnyedén hozott ilyen megállapításokat a férfi. Keresztbe fonta a karját, és rábámult.

– Figyelj, ha nem tettél semmit az italomba, bizonyítsd be.

Készíts nekem még egyet. Most rögtön.

– Még csak tizenegy óra van.

– Úgy nézek ki, mint akit érdekel, mennyi az idő?!

– Oké! – kuncogott a férfi, és mosolyogva hátrált el. – Máris érkezik.

A lány úgy figyelte a csapost, miközben készítette az italt, akár egy fegyőr a rabot.

Adam óvatosan helyezett minden egyes üveget a pultra, mutatva, hogy itt bizony nem történik semmi csalás és ámítás.

– Hogy hívnak, Szülinapos Lány?

Lucy rájött, hogy ő a fogoly, és a férfi azt kérdezhet tőle, amit csak akar, míg ő az italára vár. De a kérdés ártalmatlan volt. És az igazsághoz hozzátartozott, hogy a legkevesebb, amit Lucy tehetett az, hogy elárulja a nevét, tekintve, hogy munkaidőn kívül rontott be hozzá, és követelte, hogy készítsen neki egy koktélt.

– Lucy – felelte.

– Örvendek, Lucy – mosolygott rá a csapos, majd a shakerbe töltötte a lilás likőrt. Lucyt teljesen megbabonázta a férfi látványa. Megpróbált arra koncentrálni, amiért érkezett – visszacsinálni, amit a csapos tett vele, bármi legyen is az –, de Adam kecses mozdulatai és meleg, kissé rekedtes hangja elvonták a figyelmét. A férfi a vodkáért nyúlt, és közben újabb kérdésre nyílt a szája.

– Ne élj vissza a hatalmaddal! – figyelmeztette Lucy. A csapos egy kis citromot facsart a shakerbe.

– Álmodni se mernék róla – felelte, majd lezárta az edény tetejét, és vadul rázni kezdte. Lucy elfordította tekintetét fel-le mozgó karjáról, és a keverőt markoló kéz kidomborodó ereiről.

– Mióta dolgozol itt? – kérdezte, hogy valami másra terelje a figyelmét. Kibámult az üvegfalon a napfényes reggelbe, és arra gondolt, milyen jó lenne lemenni a tengerpartra, és mindenről megfeledkezni.

– Amióta megvettem – felelte Adam, majd a lila folyadékot egy martinis pohárba töltötte. Az ital halk szisszenéssel csorgott a pohárba.

– Tiéd ez a hely?

– Bizony. Úgy hallom, meglepett ez a tény, Lucy. A lánynak tetszett, ahogy Adam a nevét mondta.

Valóban meglepődött. Fogadni mert volna rá, hogy Adam is egy újabb színész, aki pultozással keres egy kis mellékest.

És mivel ez volt az igazság, ki kellett mondania.

– Meglepett, igen. Azt hittem, ez egy mellékállás, miközben egy másik szakmában dolgozol.

Adam egy friss üveg pezsgőért nyúlt. Lucy figyelte, ahogy kitekeri a kis drótot, majd ide-oda csavargatja az üveget, amíg ki nem pattintja a dugót. A pukkanó hangtól a lány megugrott.

– Másik szakma – például színészkedés?

Ha Lucy tudta volna, akkor sem lett volna értelme tagadni.

A lány megvonta a vállát, miközben a férfi felöntötte az italát a szénsavas nedűvel. Adam fogott egy újabb citromszeletet, és finoman a pohár szájához dörzsölte, majd a peremén hagyta. Óvatosan a lány felé tolta a koktélt a márvány bárpulton.

– Elárulok egy titkot, Lucy – szólt halkan. – L. A.-ben nem minden helyes csapos színész is egyben. Néhányan csak… csaposok vagyunk.

Lucy küzdött a szégyenérzet hullámával, ostobán érezte magát, amiért feltételezéseket gyártott a férfiról. – Látom, az utolsó mondatból kihagytad a „helyes” részt.

– Valakinek nagyon jó a szeme – felelt Adam azzal a mondattal, mely előző este Lucytól is elhangzott.

– Szóval, meg fogod inni? Hogy meglásd, visszafordítja-e a rajtad ülő őszinteségi átkot?

Lucy pontosan erre készült. Nem akart piálni közvetlenül a Lily Chúval történő találkozója előtt, de azt sem akarta, hogy a nap hátralévő részében a teljes őszinteség terhével bajlódjon.

Felemelte a poharat, és a férfi felé billentette, ahogy első alkalommal is tette. Nem tudta, mit mondjon – miként vonja vissza a kívánságát. Az, hogy bárcsak tudnék hazudni, nem hangzott valami tisztességesen. Végül a bárcsak visszafordíthatnám a kívánságomat mellett döntött, és belekortyolt ugyanabba a hűvös, finom italba, mint előző este.

Most is ugyanolyan könnyen csúszott, és most is ugyanolyan különösen keveredett egyetlen ízzé, még ha már tudta is, milyen összetevőkből áll.

– Nos? – kérdezte Adam, miután végignézte, ahogy a lány eltünteti az italt.

Lucy az agyát, a testét pásztázta, jelét keresve annak, hogy valami megváltozott.

Ugyanúgy érezte magát, mint a koktél előtt.

– Kérdezz még valamit – kockáztatta meg, és reménykedett, hogy a csapos kíméletes lesz vele.

Adam a pultra könyökölt. Olyan intenzitással tartotta pillantása fogva a lány tekintetét, hogy Lucy örült, hogy a bárszéken ül.

– Oké. Van barátod? – kérdezte végül.

– Igen.

A férfi arcára kiülő kifejezés arról árulkodott, hogy reméli, Lucy hazudik, és a lány rájött, Adam valójában nem tudhatja, vajon igazat mond-e.

– Nem működött. Még mindig nem tudok hazudni – tette hozzá Lucy, csak hogy tisztázza a dolgot.

De ez vajon azt jelentette, hogy hazudni akart arról, van barátja? Vajon Adam azt akarta, hogy hazudjon?

A lány elhessegette a zavaros gondolatokat.

A csapos összevonta a szemöldökét, és Lucy nem tudta megállapítani, mitől csalódott: a válaszától, vagy a sikertelen kísérletüktől.

– Ez talán ilyen éjféli dolog.

– Hogyan?

– Ilyen éjféli dolog… – folytatta Adam, miközben elkezdte elrakni az üvegeket a bárpultról. – Tudod, a tündérmesékben a bűbáj éjfélig szokott tartani, meg minden.

– Hűha… – tűnődött Lucy. – Erre nem is gondoltam, de talán nem hülyeség. Úgy értem, ma van a szülinapom, talán ez egy huszonnégy óráig tartó átok vagy ilyesmi.

– Persze. Ennek határozottan van értelme – vonta meg Adam ironikus mosollyal a vállát. – Talán az igaz szerelem csókját is meg kellene fontolnod, ha már a tündérmesék logikáját követjük.

Lucy összecsippentette a citromgerezdet, és a férfi felé hajította.

– Te hoztad fel a témát! – csattant fel.

– Te pedig töményet iszol fényes nappal átok-visszafordítás címén. Ha nem állsz le a gyümölcshajigálással, meg kell, hogy kérjelek, távozz.

– Én… bocsánat.

– Csak vicceltem – vigyorgott a csapos. – Figyelj, én tökéletesen képes vagyok arra, hogy hazugságokat mondjak, és élvezem a társaságodat, bármily furcsa kéréseid is vannak, úgyhogy az utolsó dolog, amit szeretnék, hogy távozz. De a görögdinnye-szeletkéket elrejtem!

Lucy arcát mosoly melengette, és nem tudta, vajon Adam, vagy az imént benyakalt koktél a felelős érte. Talán egy kicsit mindkettő.

Azon kapta magát, hogy nincs is kedve távozni, volt valami megnyugtató a férfi jelenlétében. Valami biztonságot sugárzó. De tudta, hogy mennie kell, ha időben ott akar lenni az ebéden.

A táskájáért nyúlt, hogy kivegye a pénztárcáját, de Adam egy kézmozdulattal megakadályozta.

– A ház ajándéka.

Lucy már könyékig a táskában járt, megtorpant a mozdulat közben. – Biztos? – kérdezte. Szívesen fizetett volna, de ha ingyen kap a Westside-on egy italt, boldogan elfogadja.

– Abszolút biztos. Nem fizettethetek ki veled egy italt, ami nem működött! – felelte Adam. Mosolya egyszerre volt édes és szarkasztikus, és Lucy ellenállhatatlannak találta ezt a kombinációt.

– Köszönöm – mondta Lucy, majd feltápászkodott, hogy elinduljon, még mielőtt kitalál valami ürügyet, hogy maradhasson.

– Köszi, hogy benéztél, Szülinapos Lány! – integetett Adam. – Remélem, visszanyered a hazudozás képességét! Sok szerencsét a fontos délutánodhoz!

Lucy küldött felé még egy pillantást, majd kilépett a napfénybe.

Odakint megnézte az időt, és azon tanakodott, vajon el tud-e még intézni valamit, mielőtt visszatér az irodába, hogy találkozzon Joannával ebéd előtt.

Az igaz szerelem csókja hirtelen szirének énekeként hívogatta Lucyt, és azt érezte, látnia kell Calebet. Szerencsére az irodája a közelben volt.

Lucy egy hirtelen döntéssel megváltoztatta úti célját a taxihívó applikáción, és sms-t írt a barátjának.

Találkoznunk kell. Beugrom az irodádba.

8. fejezet

Caleb egy vagyonkezelő cégnél dolgozott, egy csillogó irodaépületben Westwoodban. Útközben Lucy a közösségi médiát görgette, és nyugtázta, hogy minden ügyfele jól viselkedik.

Eddig semmi botrányos nem volt aznapra, bár Leo születésnapi posztja besöpört néhány százezer lájkot. Amiben tulajdonképpen semmi extra nem volt, hiszen az internet már attól megőrülne, ha egy tejesdobozról posztolna képet. Minél homályosabb, annál jobb.

Őszintén szólva, Lucy munkája félig bébiszitterkedésből állt, és a Twitter és Instagram huszonnégy órás bébiőrként szolgáltak. Már többször is felriasztotta a lányt egy Google Alert az éjszaka közepén, hogy valaki, általában Leo, posztolt valami súlyosat, és neki pizsamában kellett a kárelhárítást elvégeznie.

Szerencsére a csemetéi most bírtak magukkal – talán születésnapi ajándékként –, mert jelenleg nem lett volna ideje más válságaival foglalkozni.

Vetett egy pillantást Ms. Ma feedjére, és látta, a videó tényleg olyan robbanást váltott ki, mint várható volt. A gyűlölködő kommentek sem maradtak el, melyek szerint közönséges és vulgáris a dalszöveg és az üzenet. Lucynak már megfordult a fejében, hogy minden egyes negatív kommentre egy sor feltartott középső ujjú emojival válaszoljon, de aztán látta, hogy a rajongók serege már megelőzte.

Azt is megnézte, jött-e üzenete Joannától vagy a HR-től a majdnem kirúgással végződő incidens miatt. Remélte, a végkielégítési ajánlat az iratmegsemmisítőben végezte, Joanna pedig helyretette Jonathant. Természetesen lesz nyomon követés azzal kapcsolatban, amit Joannának mondott a zaklatásról, és nem volt biztos benne, ez mivel jár majd. De egyelőre egy nagyon fontos beszélgetést kellett lefolytatnia a barátjával. A sofőrje megállt Caleb épülete előtt, amely egy tükrös, téglatest alakú irodaépület volt pálmafákkal és szökőkúttal. A matematika szerint és a Westside-on megszokott forgalom alapján legfeljebb tizenöt perce volt arra, hogy be- és kijusson, és még ebéd előtt visszaérjen az irodába.

A lány csak néhányszor járt a barátja irodájában. Párszor együtt ebédeltek itt, és a kapcsolatuk elején, amikor Lucy nagyon szexinek és felnőttnek találta, hogy a fiú késő estig dolgozik, egyszer bement hozzá, és vitt neki vacsorát. És még akkor, amikor először és utoljára csinálták a fiú új irodájában, miután Calebet előléptették. Tíz percig sem tartott, mert mindketten féltek, hogy lebuknak. Visszagondolt a kapkodó kezekre és felgyűrt ruhákra, és Caleb remegésére a lábai között, mielőtt ő maga igazán belelendülhetett volna. Ami, ha jobban belegondolt, szinte minden együttlétükre jellemző volt.

Olyan szeretkezésre vágyott, amelytől megáll az idő, amely meghaladja a fizikai testet. De ez talán csak a regényekben és a filmekben létezett. Vagy talán létezett a való életben is, csak ő és Caleb nem voltak kompatibilisek ezen a téren.

Vagy talán, gondolta, miközben felment az épület bejáratához vezető kőlépcsőn, talán csak soha nem beszélt arról, mire is vágyik valójában.

Sötét, intrikus nevetés tört fel belőle, ahogy arra gondolt, milyen kellemetlen helyzetbe kerülne az ágyban. Képtelen lenne hazudni szex közben – na, az vajon milyen lenne?

Ahogy a szexre gondolt, forróságot érzett a hasában, ami arra késztette, hogy nekinyomja magát a hűvös tükrös falnak, amikor beszállt a liftbe. Hirtelen melege lett, és egy kicsit felajzottnak is érezte magát. Többször mély levegőt vett, miközben a lift felszáguldott a tizedik emeletre.

Calebet egy évvel korábban léptették elő a részlege alelnökévé. A cím mindenféle extrával járt: nagyobb iroda, több fizetés, meghívás exkluzív eseményekre. Gazdag emberek pénzét kezelte, és ezért jártak neki olyan dolgok, mint például páholyjegyek a Dodger Stadionba, koktél-öntözte hajókirándulások a Catalina-szigetre, mozipremier jegyek, és persze az az extra, amire senki sem vágyik: lehetetlenül hosszú munkaidő. A közös karrierorientált életmódjuk kezdetben összehozta őket, és Lucy mérhetetlenül megnyugtatónak találta, hogy van valaki, aki megérti a késő éjszakába nyúló munkát az irodában, a rendezvények miatt elvesztegetett hétvégéket és az e-mailek ágyból történő megválaszolását. Egymás mellett éltek, mégis függetlenül, együtt voltak, mindketten a saját céljuknak elkötelezve.

De.

Lucy nagyrészt figyelmen kívül hagyta, hogy a kapcsolatuk háttérbe szorult, és kettejük párkapcsolati működésének részeként könyvelte ezt el. Lemondott randevúk, bocsánatkérő virágok, magányos éjszakák az ágyában… A pasi, akihez úgy gondolta, feleségül akar menni, hűségesebb volt a munkájához, mint hozzá. Vajon ezek valóban a kapcsolatuk sajátosságai voltak, vagy valami nagyobb problémát jelző tünetek?

A reggeli őszinteség sok mindent megmutatott neki, többek között azt is, hogy sokféle módon hazudott önmagának. És miközben a lifttel Caleb irodája felé tartott, azon tűnődött, vajon az egyik legnagyobb ilyen az volt-e, hogy meggyőzte magát arról: boldog a kapcsolatában.

A lift csilingelt, és megállt a tizedik emeleten, Lucy pedig kilépett a márvány előtérbe.

Caleb cége tele volt tipikus pénzügyi arcokkal – USC-s srácokkal, akiknek BMW-jén Trojan rendszámtábla volt, irodájukban mini kosárlabdapalánk, Equinox-tagságuk. Szerencsésnek mondhatta magát, hogy Calebre nem voltak igazak az iparági sztereotípiák, bár Lucy járt már néhány fülledt USC Trojan öregdiák-rendezvényen, mert a fiú régen játszott a csapatban. Caleb inkább az a típus volt, akit a sci-fi regények és a múzeumok érdekeltek, és néha még komolyzenei koncertekre is elment – csupa olyan dolog, amiért kollégái főiskolás korukban leborotválták volna a szemöldökét.

Lucy és Caleb egy könyvbemutatón találkoztak egy Los Angeles-i balzsamos nyárestén. Lucy egyik ügyfele dedikálást tartott a legújabb regénye kapcsán, és Lucy megpillantott egy aranyos srácot hátul, aki fájdalmas arcot vágott, mintha nem akarná, hogy egy ilyen eseményen lássák. Aztán kiderült, hogy hatalmas rajongó, és mindent tud a könyvről és a szerzőről. A megismerkedésüktől kezdve kizárólagos lett a kapcsolatuk, nem randiztak másokkal. Együtt nyaraltak, egymás családjánál töltötték az ünnepeket. Az összeköltözés volt a következő nyilvánvaló lépés, legalábbis Lucy így gondolta.

A recepcióspult irányába integetett, mintha egy ismerőst üdvözölne, bár nem tudta biztosan, hogy a pult mögött ülő személy tudja-e, ő kicsoda. Mindenesetre nem állították meg, és Lucy elsétált Caleb irodájáig.

A fiú az asztalánál ült összevont szemöldökkel, telefonját a füle és a válla közé szorította, és közben a billentyűzeten zongorázott. Felpillantott, és meglepetés tükröződött az arcán, ahogy Lucy besurrant a szobába. A lány ebből tudta, Caleb nem látta az üzenetét, amelyben megírta, beugrik.

Lucy, hogy tudassa, sürgős ügyben érkezett, állva maradt Caleb asztala előtt, ahelyett, hogy leült volna az egyik puha huzatú székre.

Caleb továbbra is pötyögött, és továbbra is ráncolta a szemöldökét, és Lucy azon tűnődött, miért tartja ilyen kényelmetlen pózban a nyakát, amikor a telefont ki is hangosíthatná. Kibámult az ablakon, amíg várt, és a vakító napfényben az utca túloldalát kémlelte. Minden egyes alkalommal, amikor kinézett az ablakon, eszébe jutott, amikor az irodában szexeltek. Bezárták az ajtót, de a mennyezettől a padlóig érő üvegablakkal nem tudtak mit tenni, és pont ez volt az izgalmas a dologban. Ez az izgalom hirtelen most olyannak tűnt Lucynak, mintha csak egy próbálkozás lett volna valami olyan megragadására, ami nem is létezett.

– Ez nem fog működni – mondta Caleb a vonal túlsó végén lévő személynek. – Nem. Hívjon vissza zárás után!

Elköszönés nélkül tette le a telefont, és Lucy meglepetten pislogott, mert fogalma sem volt róla, hogy olyan pasival jár, aki csak úgy rányomja az emberekre a telefont. Caleb visszatette a telefont a töltőre, majd odafordult hozzá.

– Hé, mit keresel itt?

– Nem kaptad meg az üzenetem?

Caleb arrébb pakolt egy rakás papírt az asztala végéből, és előásta a mobilját. Szemöldök ráncolva pillantott rá.

– Most már igen. Mi folyik itt?

Amikor a fiú felnézett, Lucy már megkerülte az asztalát, és egyenesen előtte állt. Megfogta a szék karfáját, és maga felé fordította a széket, így ő Caleb térdei között állt. Nem szólt semmit, csak két kezébe fogta a barátja arcát, és megcsókolta a fiút.

Akár meglepődött Caleb, akár nem, ajkai most is merevek és szorosak maradtak, mintha nem éppen a barátnőjével váltana csókot, hanem mondjuk trombitán játszana. Olyan nehéz volt rávenni arra, hogy nyissa ki a száját, mint egy gyereket a fogorvosi székben. Általában mindenfajta féktelen szenvedélyt néhány ital utánra tartogatott, hogy aztán az egy kapkodós menetben ki is fulladjon. Ez a csók is olyan volt, akár a több száz másik, melyet ezelőtt váltottak.

Az igaz szerelem csókja.

Adam szavai a bárban valamire ráébresztették Lucyt. Nem is annyira az őszinteségi problémája megoldására, hanem inkább az igazság megismerésének olthatatlan igényére. Nem azért jött Calebhez, hogy megtörje a bűbájt, hanem azért, hogy leleplezzen egy hazugságot.

Persze, ha a csók tényleg megoldaná a problémáját, az szuper lenne, mert még mindig át kellett vészelnie az ebédet egy filmsztárral.

Hacsak.

Ahogy sejtette, a csók nem csinált semmit. Félig-meddig azt remélte, változást fog tapasztalni, hogy az életét egyben tartó fonál majd kibogozódik, és újra feltekercselődik. Ehelyett azt érezte, mintha rossz kulcsot próbálna bedugni a zárba, mintha a lábára nem jó cipőt viselne, mintha egy hozzá nem illő ruhát kéne hordania. És rájött, hogy mindig is úgy érezte, nem illenek össze Calebbel, csak soha nem vallotta be magának.

Lucy hirtelen visszahúzódott, és kezébe fogta barátja arcát. Calebnek mandulavágású szeme volt, egyenes orra, és olyan állkapcsa, amely Lucy vonásaival kombinálva a leendő gyermekeiknek tündérien finom vonásokat kölcsönözne, de ez a forgatókönyv másodpercről másodpercre kevésbé tűnt valószínűnek.

– Ez nem volt jó – ahelyett, hogy vallomása meglepte volna Lucyt, még inkább felbátorította. – Soha nem volt jó.

– Oké – pislogott Caleb összezavarodva a lányra. Egymáshoz dörzsölte nedves ajkait. – Te ittál?

– Igen.

– Lucy, micsoda? – vonta fel Caleb a szemöldökét.

– Az inged ké…

Lucy megpróbálkozott a szokásos teszttel, csak hogy lássa, továbbra sem tud hazudni, és most is ugyanazt a legapróbb hazugság elé is feltornyosuló falat érezte.

– Az ingem? Mi van vele? – pillantott le Caleb a mellkasára.

Lucy nézte a fiút a szürke-nem-kék ingjében, és tudta, még ha az igaz szerelem csókja lenne is a megoldás, az sem segítene, mert nem szereti Calebet. Ugyanazzal a bizonyossággal tudta, mint azt, hogy a fiú nem fogja aznap este megkérni a kezét. Vagy éppen ezért tudta. És azt is tudta, hogy mindvégig hazudott magának azzal kapcsolatban, hogy vele akar lenni.

– Szép az inged – felelte habozva.

– Lucy, mi folyik itt? Mi bajod az ingemmel?

Caleb a lány mellett állt, és úgy vetette át kezét a vállán, akár egy fociedző – nem pedig, mint egy megértő társ, egyben potenciális férj. A váll megszorítása Caleb egyik bevált mozdulata volt a másik megnyugtatására, máskor egy kis hátba veregetés. Bátorság, bajnok! Menni fog.

– Utálom, amikor ezt csinálod! – rázta le Lucy magáról a férfi karját. – Inkább egy igazi ölelésre vágyom, mint erre – legyintett. – Azt sem szeretem, hogy vagy olyan veled csókolózni, mint egy félénk gimissel, vagy mint egy részeg diákszövetségi sráccal, és nincs középút a kettő között.

– Ööö… micsoda? – hátrált egyet Caleb.

Lucy nagy levegőt vett. Azért jött, hogy őszinte legyen, nem azért, hogy kegyetlen, és az előző mondata egy kicsit nyersre sikeredett.

Érezte, hogy meg fogja alázni önmagát, de úgy volt vele, hogy inkább letépi a sebtapaszt, mint folytatja a színjátékot.

– Azt hittem, ma este meg fogod kérni a kezem, Caleb.

– Megkérem… a kezed? – bámult rá barátja, szeme fehérje szinte világított.

Calebnek ritkán volt gondja azzal, hogy kitalálja, mit feleljen, mindig volt kéznél egy intelligens válasza. De a döbbent arckifejezésből, a száguldó flippergolyókra emlékeztető, pánikoló szemekből Lucy tudta, hogy barátja nem ugyanazon a véleményen van a jövőjükkel kapcsolatban.

– Lucy, én… Ez nem… Én nem…

– Tudom.

Lucy hirtelen dühös lett magára, amiért ennyire hagyta magát megvezetni. Az a várakozásra fordított sok idő és energia, miközben azt mondta magának, ez az, amit akar…! Valamilyen szinten tudta, hogy a fiú még nem áll készen, de ennek a megerősítése fájt.

Caleb beletúrt homokszínű hajába, és úgy sóhajtott, mintha el sem hinné, mi történik épp.

– Tényleg azt hitted, hogy…?

– Igen, Caleb, tényleg. Azt hittem, mert ez volt a következő lépés. Két éve járunk, össze fogunk költözni, a családunk bírja egymást, mindketten harmincasok vagyunk. Minden könyv, amit olvastam, film, amit néztem, és az arcomba esküvői fotókat toló Instagram-poszt azt sugallja, hogy az életemnek ebben a szakaszában kéne oltár elé állnom Mr. Tökéletessel. De mi nem vagyunk tökéletesek, Caleb. Csak azt mondtam magamnak, hogy azok vagyunk. És az alapján, ahogy rám néztél, amikor megemlítettem a lánykérést, a házasság még csak meg sem fordult a fejedben, ami teljes mértékben igazságtalan, mivel velem éreztetik azt, hogy szar vagyok, ha harmincéves koromra nem kelek el, te pedig úgy küldözgeted nekem a virágokat és mondod le a randikat, mintha a világ minden ideje a tiéd lenne!

Csak akkor jött rá, mennyire felszökött a hangja, amikor egy sima, napbarnított kar diszkréten benyúlt, és becsukta az ajtót; Paige volt az, Caleb asszisztense. Lucy megvárta az ajtó kattanását, és a magányt felhatalmazásnak vette, hogy folytassa.

– Szerelmesek vagyunk mi egyáltalán, Caleb?

Az a tény, hogy Caleb nem rohant oda hozzá, nem zárta karjaiba, nem csókolta meg, és nem háborodott fel azon, hogy Lucy egyáltalán feltesz egy ilyen kérdést, épp elég válasz volt.

– Akkor jól gondoltam.

Caleb arca kipirult, a szemei tágra nyíltak, mintha valami csínytevésen kapták volna. Aztán kinyújtotta a kezét, és úgy festett, mintha a mohás folyami köveken próbálná megőrizni az egyensúlyát.

– Lucy, mi folyik itt most egyáltalán? Csak úgy felbukkansz a semmiből, elkezdesz a házasságról beszélni, és most mi… mi van, szakítunk?

A szavak fájtak, de igazságot hordoztak, ezt Lucy sem tagadhatta.

– Igen, Caleb, azt hiszem, szakítunk. Rájöttem, hogy egész idő alatt valami olyanra vártam, amit még csak nem is szeretnék – hazudtam magamnak. Azt mondtam magamnak, rendben van, hogy nem jelensz meg a randikon, rendben van, hogy testileg nem vagyunk kompatibilisek, rendben van még egy csokor virág. Pedig nincs rendben. És még csak nem is tudom, szeretnék-e egyáltalán két gyereket, kutyát, és kertvárosi házat!

A fiú hátrahőkölt, mintha Lucy felé hajított volna valamit.

– Ugyan, Caleb, kapd már össze magad! – csattant fel Lucy a reakciót látva. – Ne tegyél már úgy, mintha nem tudnád, hogy a nőkön ott van a nyomás, hogy férjük legyen, házuk és gyerekeik. Ne nézz már ilyen ledöbbenten!

– Nem… nem vagyok ledöbbenve – felelte Caleb, és Lucy biztos volt benne, hazudik. – Csak nem vettem észre, hogy… te érezted volna ezt a nyomást.

– Talán, ha jobban odafigyeltél volna, észrevetted volna – folytatta Lucy dühösebben, mint tervezte. – Már fél éve várok arra, hogy megkérd a kezem. Mindig azt mondogattam magamnak, hogy ma este fog megkérni, de aztán soha nem jön el az alkalom!

Caleb megtorpant, félig sértetten, félig nyugtalanul nézett rá, mintha aggódna a lány elmeállapota miatt.

– Lucy, ez őrültség.

– Az lenne? – tárta szét Lucy a karját. – Nem tudom, Caleb. Talán te is egy kicsit őrült lennél, ha a társadalom azt mondaná neked, hogy ez az, amit akarnod kell. De azt hiszem, a pasikat nem emlékeztetik folyton erre, így nekünk marad, hogy megőrüljünk valami olyan miatt, amit soha nem is akartunk!

Hangja szinte megrepesztette az ablakot. Caleb összerezzent, és úgy nézett ki, mint aki bármit megtenne, hogy megakadályozza a kiabálást.

– Szeretnéd… ha összeházasodnánk?

– Nem! – kiáltotta Lucy.

Az „igen” szó már hónapok óta ült a nyelve hegyén, akár egy pattanásra kész rugó. És az igazság pillanatában, amikor lehetősége lett volna kilőnie a szájából, mint egy rakétát, épp az ellentéte robbant ki.

– Caleb, hiba lenne, ha mi ketten összeházasodnánk.

– Oké – bólintott Caleb lassan, egyetértőleg, mintha amit az imént hallott, a világ leginkább magától értetődő dolga lenne.

– Oké? Ennyi?

– Lucy, mit akarsz tőlem? Felbukkansz itt, miután láthatólag ittál fényes nappal, aztán azt mondod, hogy rosszul csókolok, aztán mérges vagy rám, amiért nem kértem meg a kezed, miközben nem is tudtam, hogy házasságban gondolkodunk!

– Ne ítélj meg! Fogalmad sincs, milyen napom van, Caleb!

– Honnan tudnám, ha egyszer nem mondtad el?

A férfi hangja élesen visszhangzott a szobában, és Lucy újabb dologra ébredt rá.

Nem mondott el semmit Calebnek a napjáról. Sem az átkot, sem a vérző orrot – még Jonathant sem. Igazából soha nem beszélt neki Jonathanről. Az a tény, hogy nem fordult hozzá aznap egyik problémájával sem, talán kevésbé a függetlenségének, mint inkább a közönyének volt a jele, hiszen a barátait beavatta. Bizonyos mértékig még Adamnek, a csaposnak is elmesélte.

– Igazad van, tényleg nem mondtam el.

De amikor megpróbálta elképzelni, hogy elmondja neki, képtelen volt.

– Azt hiszem, eddig nem vettem észre.

– Mármint mit?

– Hogy mennyire kevés bennünk a közös.

Csend állt be köztük. Lucy tudta, hányadán állnak, de Caleb még mindig összezavarodottnak tűnt.

– Tehát, csak hogy tisztázzuk: azért szakítunk, mert nem kértem meg a kezed, de te nem is akarsz megházasodni.

– Nem, Caleb – felelte türelmesen Lucy. – Azért szakítunk, mert nem vagyunk jók együtt. Soha nem is voltunk. Csak túlságosan passzív módon vettünk részt a kapcsolatban ahhoz, hogy ezt észrevegyük.

Caleb egy kis idő után bólintott, mint aki megértette. A tény, hogy egyikőjük sem vetette fel, hogy próbáljanak meg aktívabban részt venni benne, csak megerősítette a döntésüket.

– Nem hiszem, hogy össze kéne költöznünk – szólt Lucy.

Egyértelmű volt, de azt érezte, ki kell mondania.

Caleb fájdalmasan, de egyetértően nézett.

Egymásra bámultak, egyikük sem tudta, mit mondjon. Mi maradt még?

– Szóval, azt hiszem…

– Én is azt hiszem – mondta Lucy.

A fiú még egyszer felé bólintott, és ennyi volt. Vége volt. Gyors volt, és kíméletlen, de Lucy legalább megkapta, amiért jött: az igazságot.

Csak akkor sírta el magát, amikor már a liftben volt. A brutális őszinteség jobban fájt, mint gondolta, és ezt a leckét a nap során újra és újra megtanulta. Még ha a szakítás helyénvaló dolog is volt, ez nem jelentette azt, hogy ne fájt volna. Lucy visszanyelte a felbugyogó könnyeit, és egyszerre érzett haragot és megkönnyebbülést. Azt sem tudta, melyik érzés kire irányul, de azt igen, hogy nem Caleb számára az igazi.

Létezik egyáltalán az igazi? – tűnődött, ahogy átvágott a földszinti előcsarnokon. Talán ez csak egy kitalált fogalom volt, amit azért használtak, hogy a nők azt higgyék, csak akkor teljesek, ha együtt vannak valakivel. Talán valójában nem is kellett sietni megházasodni, kutyát venni, gyereket szülni, házat venni, és boldogan élni, amíg meg nem halunk.

Amíg meg nem halunk.

És mi van azzal, hogy a pillanatnak éljünk?

Miért hitetett el magával hazugságokat a jövőjével kapcsolatban, hogy aztán olyan feltételek szerint élje a mindennapjait, melyek nem is tették boldoggá?

Kilépett a napfénybe, és lesétált a kőlépcsőkön. A teret ellepték az ebédelni igyekvők. Telefonáltak, autóra vártak, páran a szökőkút körülötti padon ültek és ettek. A lármától, a zsongástól Lucy élettel telinek érezte magát. Készen állt arra, hogy továbblépjen a jelenben, és ne a jövőn rágódjon, olyan álmokon és terveken, melyek valójában nem is a sajátjai voltak.

– Lucy! – kiáltotta a háta mögül Caleb.

Hangja zengve szelte át az utcát, és Lucy a szakítás utáni tudatállapotban egy másodperc alatt meggyőzte magát arról, hogy túl kemény volt. Hibát követett el. Visszavont minden egyes gondolatot, mely az iroda és a járda között fogalmazódott meg benne. Caleb épp utána fut, bocsánatot fog kérni, ő pedig visszafogadja. Kitalálnak valamit.

Lucy megpördült, hogy átélhesse élőben is fantáziáját, és a ruhája szoknyarésze a lába köré tekeredett. Nem vette észre, milyen közel állt meg a szökőkúthoz, és amikor egy galamb felröppent, akár egy kövér, szárnyas patkány, Lucy megdöbbenve érezte, hogy a madár szárnya súrolja az állát. Nem tudta elhessegetni, elejtette a táskáját, megbotlott, és beleesett a szökőkútba.

A loccsanástól csak távoli bugyborgásként hallatszott Caleb második kiáltása. A víz csak fél méter mély volt, de ez épp elég volt ahhoz, hogy Lucy a klór, az érmék és a teljes megaláztatás keverékében fürödjön meg. Majdnem úgy döntött, inkább megfullad.

Felszínre bukkant, és közben azért imádkozott, hogy senki nem vette elő a telefonját lefilmezni őt. Arcából arrébb söpörte tocsogó haját. Caleb elborzadt arccal állt a szökőkút szélén.

– Jól vagy? – kérdezte.

Ahogy Lucy kimászott, egy adag szökőkútvíz is jött vele, és a betonra fröccsent. Ruhája bőrére tapadt, a hajából csöpögő víz végigfolyt a hátán. Valószínűleg tönkrement az Olivertől kapott új sál.

Mindenki őt bámulta. A szökőkút szélén ebédelő szerencsétlenek megragadták a salátájukat, és arrébb ugrottak az ázott ruhás nő elől. Még Caleb is hátrált egy kicsit, nehogy vizes legyen az öltönye.

Lucy kifacsarta a szoknyáját, és próbálta visszanyerni méltóságát.

– Láttad azt a madarat? Arcon csapott!

Caleb átpillantott a válla fölött, mintha csak a bűnös galambot keresné, de biztosan azt ellenőrizte, vajon hányan bámulják őket.

Lucy kifacsarta a vizet a hajából, és megpróbált mosolyogni, mert hát mi mást tehetett volna?

– Mindegy. Valamit még mondani akartál?

Caleb a zsebébe nyúlt, és Lucy szíve majd kiugrott a mellkasából, tényleg azt hitte, hogy azért rohant utána a srác, hogy visszaszerezze.

De nem.

Nem jegygyűrű volt a zsebében.

Az új lakásuk kulcsa volt az, és Lucy rájött, hogy amire ő várt, az nem más, mint hollywoodi hazugság.

– Vissza tudod ezt vinni az ingatlanirodába? Nekem nem lesz rá időm – Caleb úgy nyújtotta felé az arany kulcstartót, mintha épp egy lándzsát döfne haldokló kapcsolatuk szívébe.

Már eddig is halott volt, csak Lucy tagadásban volt.

És rájött: a szökőkút már megint biztosan az univerzum beavatkozásának a jele. Csakúgy, mint az irodában érzett rosszulléte, a szökőkút is annak volt az eszköze, hogy a lány ne hazudjon – ebben az esetben a hazugság az lett volna, ha visszarohan Caleb karjaiba.

– Persze – vette el Lucy a kulcsot, majd az elhajított táskájáért nyúlt. Szerencsére senki nem rohant el vele, míg ő víz alatt volt. Megkerülte Calebet, hogy felemelje, és közben azon tűnődött, ő miért nem tudta neki felvenni. Számtalanszor tartotta neki ezelőtt a táskáját, de most úgy tűnt, azok a napok hivatalosan is véget értek. Minden párkapcsolati kötelezettsége alól felszabadult.

Lucy száját keserű íz töltötte meg, mintha csak lenyelte volna az érméket a szökőkútból.

– Ó, és azt hiszem, nem fogok menni a szülinapi partidra ma este – tette hozzá Caleb. – Azt hiszem, egy kicsit, hmm, kínos lenne ezen a ponton, nem?

Egy normális napon, amikor az univerzum nem esküdött volna össze ellene, hogy fájdalmas és megalázó módon tárja fel előtte az igazságot, Lucy felnőttként viselkedne, egyetértene Calebbel, a legjobbakat kívánná neki, majd elsétálna.

De ma, ahelyett, hogy bármit is mondott volna, friss exbarátja mellkasára tette a kezét, és belökte őt a szökőkútba.

Miközben elsétált, csobbanást hallott és kiáltásokat, valamint azt, hogy egy ismeretlen, de érdeklődő bámészkodó tapsol.

Lucy megnézte az időt, és magában káromkodott. A tervében, hogy beugorjon Calebhez, és még vissza is érjen ebédidőre, nem szerepelt egy váratlan csobbanás a szökőkútban. Segítséget kellett hívnia, ha szalonképes akart lenni a Lilyvel történő találkozáskor.

Lucy a bűntett színhelyéről elsétált úgy fél háztömbnyit, hogy hívjon egy fuvart, és megcsörgesse azt, aki ebben a helyzetben leginkább a segítségére tudott sietni. Mivel Oliver munkájának része volt, hogy Joanna nevében díváknak fusson köröket, Lucy tudta, nem riadna vissza a kérésétől. Büszke volt rá, hogy a leglehetetlenebb feladatokat is képes teljesíteni. Ha volt valaki, aki képes húsz perc alatt ruhát keríteni neki, Oliver volt az.

Felvette a telefont, és rögtön a lényegre tért.

– Működött? Újra tudsz hazudni?

– Nem. És segítened kell, gyorsan. Kell egy ruha.

– Egy ruha? – kérdezett vissza Oliver. – Mi történt azzal, hogy csessze meg a patriarchátus, és a többi?

– Igen, még mindig tart, de van különbség aközött, hogy kényelmesen és magabiztosan érzi magát az ember, és aközött, hogy beleesett egy szökőkútba.

– Beleestél egy szökőkútba?

– Igen. És szakítottam Calebbel. Majd később elmesélem. Most tudnál segíteni, kérlek? Találkoznom kell Joannával az irodában ebéd előtt, és nem lesz időm még hazaugrani és átöltözni. Kérlek, keríts nekem valamit, amit felvehetek!

– Ööö, emlékeztetnélek rá, hogy bár asszisztens vagyok, nem a te asszisztensed!

– Igen, és a legjobb barátom is, és iszonyú jó vagy a munkádban, és soha nem okozol csalódást. Légyszi!

– Így már jobban tetszik – nevetett Oliver. – Persze hogy segítek. Mire van szükséged?

– Köszönöm – felelte Lucy, és rájött, hogy hízelgéssel kellett volna kezdenie. – Valami nem túl extra, de elegáns cucc kéne. Talán fekete, mert a melltartóm még mindig nedves, és a feketén nem fog átlátszani.

– Nedves a melltartód?

– Igen. Szökőkút, emlékszel?

– Mi a fene történik ott, Lucy? Azt hittem, a bárba mész.

– El is mentem. Mindent elmagyarázok, ha találkozunk az irodában, és adsz egy ruhát, amit felvehetek az ebédhez.

– Remélem, jó kis sztori lesz – felelte Oliver. Úgy hangzott, mintha elégedetlen lenne, de a lány tudta, hogy örömmel fogadta azt a kihívást, hogy nyomás alatt, mintha egy vetélkedő lenne, megtaláljon egy bizonyos ruhadarabot. – Szóval valami feltűnő, a lábadból sokat villantó, bonyolult pántos darab legyen, legalább tíz centis dekoltázzsal, igaz?

– Csak akkor, ha te viseled helyettem – vágta rá Lucy. A fuvarja megérkezett, és reménykedett, a sofőr nem fogja észrevenni, mennyire vizes.

– Csak vicceltem. Mi a keret rá? – kérdezte Oliver.

– Rád bízom, vészhelyzet van.

– Értettem, főnök. Nemsokára találkozunk.

Lucy az autóban folyamatosan az órát nézte, és arra gondolt, szélsebesen kell majd átöltöznie, amikor visszaér az irodába. A hátsó ülésen ülve küldött egy e-mailt az ingatlanirodának az új lakás bérleti szerződésének felbontásáról, és hozzátette, hogy minden felmerülő költség Caleb Allmant terhelje majd. Arról is gondoskodott, hogy erről az e-mailről másolatot kapjon Caleb. Utána sms-t írt Ninának.

Szakítottunk Calebbel.

Nem számított válaszra, hiszen Nina biztosan épp infúziót kötött be, a lázlapra írt valamit, vagy tökéletesre igazgatta valaki párnáját, és ritkán nézte napközben a telefonját. Mégis, azáltal, hogy neki elmondta, még hivatalosabbnak érződött a dolog.

Szingli volt.

És félig meg is száradt, mire az irodaépületéhez ért. Grimaszolt, amikor látta, milyen nedves fenéknyomot hagyott a hátsó ülésen, és úgy döntött, ezt borravalóval kompenzálja. Az épületben lehajtott fejjel suhant el a recepció előtt, és sértetlenül eljutott az irodájába.

Oliver odabent várta. Úgy festett, mintha skatulyából húzták volna elő, mintha egész nap egy ruhatartó zsákkal ült volna ott.

– Varázsló vagy – mosolygott rá Lucy, és megkönnyebbülten sóhajtott.

Oliver tetőtől talpig végigmérte, és szabad kezével legyintett.

– Ha tényleg az lennék, meglengetnék egy pálcát, és visszacsinálnám, bármi is ez az egész. Mondd el, mi is történt?

Lucy becsukta az ajtót, és lerúgta ázott cipőjét. A szekrényében tartott néhány pár lapos talpú cipőt vészhelyzet esetére, olyan napokra, amikor úgy érezte, egy másodpercig sem bír tovább magas sarkúban létezni. Ki gondolta volna, hogy őrült, szökőkutas baleseteknél is jól jöhetnek?

– Elmentem, hogy beszéljek a csapossal – mondta, miközben átsétált a szőnyegen, amely inkább egy rétegnyi merev szőrre emlékeztette. Kihúzta az alsó fiókot, és kivett egy pár fekete, tömbsarkú papucsot.

– Készített nekem még egy koktélt, megittam, és megpróbáltam visszacsinálni a kívánságom – folytatta, majd leült az asztalához, és kinyitotta a dugi-sminkcuccos fiókját. Volt egy terve. Szívesen eltöltené a napot természetes frizurával, de az összetapadt, klóros haj nem fogja megállni a helyét. Egy hírességgel való ebéden biztos, hogy nem. Egy magas konty merész színű ajkakkal viszont annál inkább.

– És ebből hogy következik az, hogy beleestél egy szökőkútba?

– bámult rá kíváncsian Oliver, miközben lehúzta a cipzárt a ruhatartó zsákon.

Fekete, rövid ujjú ruha, kiszélesedő szoknyával. Tökéletes.

Lucy megragadta a fésűjét, és lófarokba fésülte a haját, amit aztán kontyba tekert. Frizuráját hajtűkkel rögzítette.

– Amikor az ital és a kívánság nem működött – kezdett bele Lucy, szájából kiálló hajtűkkel –, a csapos azt javasolta, a problémám megoldására próbálkozzam az igaz szerelem csókjával.

Oliver megkerülte Lucy asztalát, és felakasztotta a ruhát a könyvespolcra.

– Érdekes. De hogy jön a képbe a szökőkút?

Lucy megtalálta a kézitükrét és a tűzvörös rúzsát, majd munkához látott. – Mert – mondta, miközben ajkát festette – az igaz szerelem csókjáról Caleb jutott eszembe, és az, hogy lehet, a kapcsolatunk is hazugság, és mégsem vagyunk olyan jók együtt, mint ahogy azt magamnak mondogattam. Beugrottam hozzá, és az őszinteségnek köszönhetően szakítottunk – fejezte be, majd egymáshoz dörzsölte ajkait, és visszatette a rúzs kupakját.

Oliver nem tudta palástolni félmosolyát.

– Mindig is mondtam, hogy nem kéne beérned vele, és azt mondogatnod magadnak, hogy ő az igazi.

– Köszönöm. Most már tudom – felelte Lucy fanyar mosollyal.

– Csak mondom – tárta szét Oliver a kezét.

Lucy felállt, és az ajtó felé hessegette barátját, hogy átöltözhessen. – Igen, megosztottad velem a véleményed, és én köszönöm. Most pedig menj ki!

– Még nem is meséltél a szökőkútról!

Lucy kitárta az ajtót, és kilökdöste a barátját, mivel tudta, hogy másodpercek kérdése, és Joanna érte jön, hogy induljanak ebédelni. Jobbra-balra tekintgetett, hogy megbizonyosodjon róla, senki nem hallja őket.

– Megtámadott egy galamb, és beleestem egy szökőkútba Caleb irodaépülete előtt – suttogta.

A becsukódó ajtó elnyomta Oliver nevetésének hangját.

Amikor Lucy egyedül maradt, lehámozta magáról nedves ruháját, és az újért nyúlt. Rápillantott az árcédulára, ahogy levette a vállfáról, és magában megköszönte Olivernek, hogy nem kellett csillagászati összegeket fizetni érte. A szoknya egy leheletnyi vintage hangulattal ölelte körül a csípőjét, a ruha felső része pedig teljesen eltakarta a melltartóját. Fontolóra vette, hogy felbérli Olivert, mint személyi vásárlót. Mire belebújt a száraz cipőbe, Joanna kopogott az ajtón.

Lucy mély lélegzetet vett, hogy felkészüljön a napja legfontosabb részére. Megpróbált nem foglalkozni azzal a ténnyel, hogy ma már megsérült, zaklatták, túl van egy szakításon, és majdnem megfulladt – és mindezt déli tizenkettő előtt egy olyan napon, amelyről azt kívánta, legyen tökéletes.

Ráadásul még arra is volt némi esély, hogy a főnöke azt mondja neki, többé nincs munkája.

– Lucy, gyorsan mondanék valamit – üdvözölte Joanna, amikor belépett a lány irodájába. Vetett egy gyors pillantást Lucy öltözékére, de nem kérdezett semmit.

– Csinos a ruhád. Csak szólni akartam, mielőtt elindulunk, hogy minden kézbe lett véve.

Lucy szíve megkönnyebbülten dobbant.

– Úgy, érted, nem vagyok…?

– Nem, nem vagy. Beszéltem Jonathannel, és emlékeztettem, hogy nem vezetheti úgy a céget, mintha a saját személyes klubja lenne – a nő felkacagott, és idegesen forgatta a szemét. Lucy biztos volt benne, hogy mindez a testvérek közötti rivalizálásból ered. Joanna arcára ezután valami sokkal komolyabb kifejezés ült ki.

– Viszont foglalkoznunk kell azzal, amit említettél a veled való bánásmódjáról. Ez egy nagyon súlyos vád.

Lucy arcát forróság öntötte el az elkerülhetetlentől való rettegés miatt.

– Tudom – felelte.

Joanna szemével végigpásztázta Lucy irodáját: a számítógépét, a neszesszerét, a könyvespolcról lógó, nedves ruháját. Tekintete elidőzött a ruhán.

– Úgy tűnik, nehéz reggelen vagy túl – fordult Lucy felé. – Biztos vagy az ebédben?

– Hát persze!

Joanna mosolygott, de csak visszafogottan.

– Nem is vártam mást tőled. Bár meg kell mondanom, lenyűgöző a képességed, hogy stressz alatt is teljesítesz, ez még nem kell, hogy indokolja magát a stresszt. Túl sok az elvárás a nőkkel szemben, hogy alkalmazkodjanak, holott valójában a kihívásoknak kellene változniuk, melyekkel szembesülnek.

Lucy magában egyetértett.

Joanna közelebb hajolt, szeme cinkosan megvillant.

– Úgy értem, az, hogy el tudod viselni, még nem jelenti azt, hogy el is kell.

A nő nagyot sóhajtott, majd folytatta.

– Nem szívesen kérem ezt tőled, de tudom, hogy iszonyú jó vagy abban, hogy szét tudd választani magadban a dolgokat, hogy átvészeld ezt a nagyon fontos ebédet Lilyvel. Majd akkor foglalkozunk ezzel a másik üggyel, ha visszatértünk. Készen állsz?

Lucy úgy ébredt aznap reggel, hogy készen áll, és a nap eseményei ellenére még mindig így érezte.

– Igen!

9. fejezet

Joanna egy ezüst Mercedest vezetett, amitől Lucy úgy érezte magát, mintha Meryl Streep lenne Az ördög Pradát visel című filmben. Azzal a különbséggel, hogy ő most az anyósülésen ült, nem pedig hátul, mint az egyetlen ember, akinek a szava igazán számított a divatszakmában.

A Palm Beverly Hills szívében volt, egy kőhajításnyira a Rodeo Drive-tól. Fényes kirakatok, cirkáló Ferrarik és ápolt pálmák mellett haladtak el. Joanna autójában halkan szólt a zene, valami zen meditációs csatorna volt bekapcsolva. Az egész autót nyugalom lengte be az utcai zajokat extrán kizáró ajtóknak köszönhetően, és a puha rugózástól az embernek az volt az érzése, mintha egy űrrepülővel siklana.

Lucy már egyszer ült Joanna kocsijában, korábban, egy hasonló találkozó során, amikor a poplisták egyik uralkodó királynőjének udvaroltak. Lucy akkoriban csak egy tanítvány volt Joanna szárnyai alatt, akinek meg kellett tanulnia, hogy megy ez az egész.

Joanna diszkréten mentorálta őt, sosem volt az a fajta, aki explicit módon hívta volna fel a másik figyelmét arra, mire kell odafigyelni. De Lucynak elég éles volt a szeme ahhoz, hogy felismerje, ha Joanna az ő érdekében szemléltetett valamit.

És ahhoz is elég éles volt a szeme, hogy tudja, Joanna neki tartogatta Lily Chút, mert lehetőséget akart adni számára.

Mindenki tudta, hogy Lily a szupersztárság küszöbén áll, és az ilyen esetekkel általában a J&J egyik vezető PR-osa, vagy akár maga Joanna szokott foglalkozni. De Joanna egy olyan kapu mögött tartotta Lilyt, amelyhez csak neki és Lucynak volt kulcsa.

A hite egyszerre volt inspiráló és megfélemlítő.

Joanna lelassított az étterem előtt, felkészülve arra, hogy átadja az autót a parkolásért felelős személyzetnek. Lucyhoz fordult, és lejjebb csúsztatta napszemüvegét.

– Lucy, azt hiszem, nem is kell elmondanom, mekkora lehetőség ez. Nem véletlenül te vagy itt, nem pedig valaki más.

Lucy melegséget érzett a mellkasában, még akkor is, ha ez az inspiráló megfélemlítés gombócként nyomta a torkát. Egy pillanatra elgondolkodott azon, elmondja-e Joannának az igazat: hogy nem tud hazudni, és hogy ez biztos megnehezíti az ebédet Lilyvel. De látta a hitet a nő szemében. Az abba vetett hitet, hogy a megfelelő személyt választotta, és Lucy jobb, ha nem hagyja őt cserben.

– Sehol máshol nem lennék most, Joanna – felelte Lucy, és megnyugtatónak találta saját szavait.

Egész hónapban erre a pillanatra készült, amióta csak megtudták, hogy Lily PR-ost keres. És a pillanat végre elérkezett. Az a tény, hogy bevallotta, sehol máshol nem szeretne lenni – és ennek igaznak is kellett lennie –, megerősítette a bizalmát abban, hogy sértetlenül átvészeli ezt az ebédet.

És akkor kiszállt az autóból, és megpillantotta Chase McMillant, amint az étterem felé tart Shawn Stevens társaságában. Lehetetlen volt nem észrevenni őket, Shawn majdnem kétszáztíz centis volt, és közelről követte egy férfi, aki csak az ügynöke lehetett, és aki a zakója alatt pólót viselt, füléhez pedig telefont szorított.

Lucy elkapta Chase tekintetét, és a tőle telhető leggonoszabb pillantást küldte felé.

Chase visszanézett rá, és Lucy azon tűnődött, vajon Joanna félrenézne-e, ha odamenne, és felpofozná.

Ördögi gondolatok nyüzsögtek a fejében a szabotázsról: megmérgezhetné Chase salátáját, elgáncsolhatná Shawn Stevenst, ezáltal tönkretéve a szezonját, vagy felállhatna az asztalra, és szétkürtölhetné, hogy Chase McMillan egy másokat hátba szúró csicska, aki csak saját magával törődik.

Egyszer, nagyon régen, jóban voltak. De aztán világossá vált, hogy mindketten nagyon jók a szakmájukban, és ugyanazt akarják. Nem egyszer Chase győzedelmeskedett egy-egy lehetőség megragadásában, csak azért, mert ő szólalt meg először, vagy hangosabban, vagy agresszívebben – olyan viselkedést tanúsított, amitől Lucyt alattomosnak vagy főnökösködőnek bélyegezték volna. Úgy happolt el előle dolgokat, hogy a kisujját is alig mozdította, és Lucynak kétszer olyan keményen kellett dolgoznia, hogy lépést tartson vele. Az egyenlőtlenség fájdalma az ismétlődéssel halványabb lett, és a lány Oliveren kívül ritkán panaszkodott bárkinek is. Leginkább csak fásult volt az egésztől.

De ettől még az a tény, hogy Lucy látta, amint a fiú újabb lehetőséget akar lenyúlni tőle, fellobbantott benne valamit – és ha Lucy hagyja, tomboló tűz kerekedik belőle.

Úgy akarta Chase-t kilökni elméjéből, ahogy Calebet taszította a szökőkútba, és a saját találkozójára akart koncentrálni. De rémületére kollégája odaintegetett nekik.

– Joanna, Lucy! – kiáltott Chase, mintha egy rég nem látott barát lenne, aki majd kiugrik a bőréből, hogy újra találkoznak. A még mindig telefonáló ügynök félreállt, Shawn pedig a fiú mellett maradt.

Természetesen nem ignorálhatták. Nem csak udvariatlanság lenne, az üzletnek sem tenne jót.

Joanna elvette a jegyét a parkolásért felelős személyzettől, és megnyerő mosollyal közeledett a két férfi felé.

– Chase, nem is tudtam, hogy össze fogunk itt futni. Mesteri szinten űzte a káoszkezelést.

– Igen, micsoda véletlen! – hazudta szemrebbenés nélkül Chase. – Ez itt Shawn Stevens az L. A. Lakers csapatból – folytatta, és a mellette magasodó férfira mutatott, akit nem kellett bemutatni. Lucynak majd kitört a nyaka, hogy a szemébe tudjon nézni.

– Shawn, ő itt Joanna Jenkins, az alelnökünk. Ő pedig Lucy, az egyik PR-os kollégám – fejezte be Chase a bemutatást, majd méreggel átitatott mosolyt villantott Lucyra, mire ő is küldött felé egyet.

– Örvendek, Shawn. Nagy rajongója vagyok – szólt Lucy.

Munkája miatt belekóstolt abba, amit ő és Oliver csak a sport és a szórakozás mintavételi tálcájának neveztek. Minden egyes témakörről eleget tudott ahhoz, hogy beszélgetést tudjon folytatni, felismerje az arcokat, ismerje a neveket, emlékezzen a fontos statisztikákra és számadatokra. Kiváló volt a kvízesteken. A sportolót kétszer látta élőben a pályán, és számtalanszor a tévében. Tudta, hogy iszonyú vaskos újoncszerződése van, hogy a Nike is szerződött vele, és hogy átlagosan húsz pontot szerez meccsenként.

És még csak nem is volt az ügyfele.

– Helló, Lucy és Joanna – köszönt Shawn a magasságához dukáló mély hangon. – Mind együtt ebédelünk?

– Nem! – vágta rá Lucy és Chase egyszerre.

Atyaég, ez mennyire kínos lehet már?! Nevetéssel ütötték el a dolog élét.

– Nem, Lucy és én egy másik ügyféllel vagyunk itt – tette tisztába a dolgot Joanna. – De nagyon örülök, hogy megismerhetem. Chase-nél kitűnő kezekben lesz.

Lucy megfigyelte Joanna taktikáját. Lily még nem volt ügyfél, de ha Shawn Hollywood egyik üdvöskéjével látja őket, tudni fogja, hogy a J&J-nél komolyan veszik az üzletet, és ő is részesülni akar majd ebből.

Mintegy végszóra, egy elegáns autó állt meg, és Lily Chu úgy lépett elő a hátsó ülésről, mint egy igazi sztár. Fekete, derékig omló hajához fehér jumpsuitja adott kontrasztot. Magas sarkúja lángvörös volt, napszemüvege aranyszínű. Az ügynöke a kocsi másik oldaláról mászott ki – ő volt a negyedik ebédvendég, és egyben Joanna egyik személyes barátja. Joanna biztosította őt, hogy ennek semmi köze nincs Lucy esélyeihez, hogy megszerezze Lilyt ügyfélnek, csak ha vannak az embernek kapcsolatai, akkor meg kell mozgatni őket.

Lucy megpördült, hogy üdvözölje őket, és igyekezett közben Chase lábára lépni. Ahogy megfordult, látta, hogy a férfi összerezzent, és ettől csak még őszintébb lett a mosolya, amivel Lilyt üdvözölte.

A személyes ismeretségre való tekintettel hagyta, hogy Joanna vegye át a vezetést, de hamarosan kezet fogott Lilyvel, és belépett az étterembe. Három asztalnyira ültek Chase és Shawn bokszától. A Palm előkelő steakhouse volt bőrhuzatú székekkel, puha fényekkel és kimeríthetetlen borlappal. Az egyik falon hollywoodi nevezetességeket ábrázoló giccses freskó díszelgett, a másik előtt izzó fényekkel kivilágított bár húzódott. Bájcsevegtek egy kicsit. Lily arról beszélt, milyen Los Angelesbe költözni, mennyire más itt, mint Észak-Kaliforniában. Olyan részleteket árult el az új filmjéről, amitől az emberek rohantak volna a Varietyhez egy spoilergyanús szenzációval. Fiatal volt, és kissé zöldfülű, de Lucy meg tudta állapítani, hogy a megfelelő segítséggel egy szupernóva fényességével fog ragyogni. Ráadásul elbűvölő és őszinte volt, és minden, amit Lucy remélt. Lucy épp annyira akart a barátnője lenni, mint amennyire a PR-tanácsadója.

– Úgy érzem, még annyi mindent kell tanulnom – mondta Lily füstös hangján, mely nem illett össze hamvas vonásaival és vékony testalkatával. Olyan hangja volt, mint egy jazzénekesnőnek, és emellé úgy nézett ki, mint aki meggyőzően el tud játszani egy tinédzsert annak ellenére, hogy huszonegy éves. Megforgatta borospohara szárát, megvillantva rubinvörös körmeit.

– Ezért veszem körül magam sikeres nőkkel a szakmában. Ajándékozzatok meg a kollektív bölcsességetekkel, kérlek! – nevetett.

Milyen üdítő, gondolta Lucy. Egy fiatal színésznő, aki hajlandó tanulni. A legtöbb celebpalánta csak tízmillió Instagram-követőt akart, és a Vanity Fair címlapjára kerülni. Lucy mindkettőt meg tudta szerezni Lilynek, de olyan integritást érzett benne, amit ritkán látott a feltörekvő, fiatal hollywoodi sztároknál. És ezt akarta táplálni.

– Mi az a dolog, amire leginkább úgy tekintesz, hogy bárcsak tudtad volna, amikor annyi idős voltál, mint én? – kérdezte Lily, talán még jobban felfedve fiatalságát, mint amennyire szándékában állt. A kérdést Joannának címezte, mivel ő nyilvánvalóan több évnyi bölcsességet tudott megosztani, Lucy pedig kikapcsolt, hiszen már úgyis ismerte, amit Joanna mondana.

Chase bokszát vizslatta, ahol úgy tűnt, ő és Shawn már országos barátok, és hirtelen elöntötte a harag. Rájött, hogy annyira aggódott amiatt, hogy hazudnia kell, hogy alig vett részt a beszélgetésben. Chase meg ott kacagott a Lakers sztárkosarasával.

Nem fogja lenyúlni tőle az előléptetést! Ő pedig nem fogja elszúrni ezt az ebédet, csak azért, mert fél, hogy mi lesz, ha kinyitja a száját!

Érezte, ahogy a torkán felkúszik az őszinteség, és mielőtt megakadályozhatta volna, a szavak már bugyogtak is ki belőle.

– Figyelj, Lily! Ez a város kemény hely. Mindig van valaki, aki arra vár, hogy átvegye a helyed, ha csak egy pillanatra is lankad a figyelmed. Bármit is akarsz elérni a karrieredben, azt minden erőddel akarnod kell, és meg kell küzdened érte. És a megfelelő emberekre van szükséged a csapatodban. Olyan emberekre van szükséged, akik osztják az elképzeléseidet és az etikádat, akik ismerik az értékeidet és küzdenek érted, mert a siker nem csak úgy megtörténik. Te magad teszed lehetővé.

Lily döbbenten pislogott rá, és Lucy csak akkor vette észre, hogy Joanna szavába vágott, amíg meg nem látta, hogy a nő szája tátva maradt a mondat közepén.

– Bocsánat – motyogta Lucy, és az arca felizzott. – Ez az, amit bárcsak tudtam volna, amikor fiatalabb voltam.

A pincér – ég áldja – pont ezt a pillanatot választotta, hogy odajöjjön felvenni a rendelésüket.

Joanna és Francine, Lily ügynöke, salátát választottak. Lucy pedig tudta, hogy nincs értelme úgy tenni, mintha bármi mást akarna rendelni, mint a három különféle sajttal megpakolt burgert.

Arra viszont egy percig sem gondolt volna, hogy Lily tekintete majd minden mozdulatát követi, miközben visszaadja a pincérnek az étlapot, hogy Lily még csak nem is pillant a saját étlapjára, és aztán mosolyogva kéri a pincértől ugyanazt, amikor rá kerül sor a rendelésnél.

Lily figyelme Lucy felé irányult. Még a székében is felé fordult, állát pedig kezébe támasztotta.

– Szóval, Lucy, kik szerepelnek még az ügyfeleid között? – kérdezte.

Lucy megpróbálta letörölni a döbbenetet arcáról. Soha nem gondolta volna, hogy egy sajtburger lesz az út egy hollywoodi sztárocska szívéhez, de úgy volt vele, nem fog ezen rágódni, amíg Lily úgy néz rá, mintha ő lenne a Wonder Woman.

– Nos, főként a színpadi és filmes részlegünkön dolgozom, de néhány írót és zenészt is képviselek.

– Király – jegyezte meg Lily. – És milyen PR-stratégiát alkalmazol rájuk? Iparáganként eltérőt?

Lucy érezte, hogy belecsusszan a munkáról való beszélgetés könnyed kényelmébe. Lily gyakorlatilag interjúztatta, Lucy pedig brillírozott. A szavak könnyedén áramlottak, és nem kellett hazudnia semmiről. Néhányszor Joannára siklott a tekintete, hogy megbizonyosodjon róla, nem haragszik-e, amiért félbeszakították, de csak büszkeséget olvasott le az arcáról.

Lazán végigmentek a stratégiai játszmán, de nem is tűnt stratégiai játszmának. Kellemes beszélgetés volt egy ebéd közben, melyen történetesen valaki olyan is részt vett, aki hamarosan több millió dolláros filmsztár lesz.

Lucy már a sajtburgere felénél tartott – ami három éve az első burgere volt –, amikor Joanna elnézést kért, mert fel kellett vennie a telefont. Lucy megragadta az alkalmat, hogy Chase-re és Shawnra sandítson. Nem is érdekelte, hogy még mindig úgy csevegnek, mint a régi cimborák, mert remekelt a Lilyvel való beszélgetésben.

Győzzön a legjobb PR-os!

Dagadó optimizmusa viszont leapadt, amikor Joanna feldúltan jött vissza az asztalhoz.

– Lucy, válthatnánk pár szót, kérlek? – kérdezte.

Azt látni, hogy Joanna megingott, azt jelentette, hogy valami súlyos történt. Lucy csak azt tudta elképzelni, hogy egy A listás sztár hatalmas botrányt robbantott ki. De bármi volt is a dráma, nem akart jelenetet rendezni a szakmai ebédek helyszínén. Valaki mindig néz, Lucy tudta. Udvariasan megtörölte száját a szalvétával, és elnézést kért.

Joanna hallótávolságon kívül kísérte őt, és Lucy közben magukon érezte Chase tekintetét.

– Közbejött valami. Egyfajta vészhelyzet – mondta a nő. – Vissza kell mennem az irodába, most azonnal. Sajnálom, hogy kisétálok, de bízom benne, hogy le tudod zárni.

Lucy tudta, hogy Joanna szándékosan fogalmazott homályosan. Ha több részletet akart volna megosztani, megtette volna.

– Rendben, Joanna. Kézbe veszem a dolgot – felelte Lucy.

Joanna bólintott, majd mosollyal az arcán visszamasírozott az asztalhoz, és bocsánatot kért Lilytől és ügynökétől, amiért el kell mennie. Megígérte nekik, hogy jó kezekben lesznek Lucynál is, aztán úgy rohant ki az ajtón, mintha lángolna a szoknyája.

Lucy a legrosszabbtól tartott, de tudta, hogy még le kell zárnia az ebédet. Érezte, ahogy Chase válaszokra várva vizslatja, és egy apró vállrándítással felelt neki, majd visszatért a helyére. Ott lazán megnézte a telefonját, hátha jött valami hír Olivertől – ő volt a belsős forrása a Joanna ügyfeleit érintő hírekkel kapcsolatban –, de nem várta üzenet.

Lucy elnézést kért, majd folytatódott az ebéd. Óvatosan visszaterelte őket oda, ahol abbahagyták, és evés közben a Lily jövőjére vonatkozó tervekről beszélgettek. Az ebéd végére Lucy rájött, hogy egyszer sem kellett hazudnia. Vagy egyre jobban ment neki, hogy elkerülje a valótlanságokat, vagy pedig Lily a legőszintébb híresség volt, akivel valaha találkozott.

És aztán Lily kimondta azokat a szavakat, melyeket Lucy leginkább hallani szeretett volna.

– Lucy, szeretném, ha te lennél a PR-osom.

Lucy mosolya túl széles volt ahhoz, hogy palástolni tudja.

– Ez a mai nap legjobb híre – osztotta meg Lilyvel.

Amikor már kint voltak az utcán, megölelték egymást, és telefonszámot cseréltek.

Lily eltűnt a puccos autója hátsó ülésén, Lucy pedig megengedte magának, hogy örömében piruettezzen egyet. Chase épp a tökéletes pillanatot választotta, hogy kilépjen az étteremből, és lássa, ahogy a lány úgy táncol, mint egy bolond. Lucy gyorsan letette mindkét lábát a földre, és még mindig magában mosolyogva elsietett a járdán. Kipipálta a mai nap legnagyobb célját. Alig várta, hogy elújságolja Olivernek és Ninának – sőt, az anyjának is –, hogy mindannyian osztozzanak az izgalmában.

Elővette a telefonját, hogy elkezdjen sms-eket írni, amikor ismerős hang ütötte meg a fülét.

– Te vagy az, Szülinapos Lány?

Megfordult, és érezte, hogy még szélesebb lesz a mosolya.

– Helyes Csapos! Mit keresel itt?

Adam megindult felé a járdán. Alkarjáról egy hátizsák lógott, másik kezében almát fogott. Eddig Lucy csak deréktól felfelé látta, a bárpult mögött. Laza szerelésben volt, farmert és fekete tornacipőt viselt.

Adam megállt Lucy előtt, és rámosolygott. Boldognak tűnt, hogy látja, és a nőnek be kellett vallania, hogy ugyanígy érzett.

– Friss gyümölcsöt kellett szereznem, mert valaki mindet rám dobálta – felelte, és a háta mögé mutatott, egy közeli szupermarketre, majd hangos harsanással az almába harapott.

– Egészen Beverly Hillsig el szoktál jönni gyümölcsöt venni?

A férfi a válla felett az üzlet előtti zöld ponyvatetőre nézett, mintha csak most jött volna rá, hol van.

– Általában nem, de ma valami idevonzott.

Mindketten ajkukon bujkáló mosollyal nézték egymást.

– Látom, átöltöztél. Hogy halad a fontos délutánod?

Lucy lepillantott az öltözékére, és rájött, hogy a férfi volt az egyetlen, aki nem kérdezte meg, hogy minden rendben-e, amikor nyári ruhában és smink nélkül látta.

– Mindent egybevetve egyelőre jól alakul a délutánom.

– Örömmel hallom. Egy kicsit feszültnek tűntél, amikor beugrottál a bárba. Bármi változás hazugságfronton?

– Attól tartok, semmi – ráncolta a szemöldökét Lucy, Adam pedig ismét beleharapott az almába. Lucy észrevette, milyen vakítóan fehér a férfi foga az alma piros héja mellett. Nézte, ahogy megnyalta az ajkát, és ahogy a torka mozgott, amikor nyelt.

– Emlékszel arra a kérdésre, amit korábban feltettél nekem? – bökte ki gondolkodás nélkül. A férfi felvonta a szemöldökét.

– Nos, ha még egyszer megkérdezed, más választ fogsz kapni.

Adam megrágott egy lédús falatot, utána csuklójával megtörölte a száját.

– Az, hogy mit csinálsz ma este? Remélem, nem kellett lemondanod a születésnapi partidat egy olyan hazugság miatt, amit nem tudtál kimondani.

– Nem, a buli még mindig áll. És nem erre a kérdésre gondolok.

Adam újabbat harapott és kivárt, és Lucy tudta, direkt csinálja. Nagyon is jól tudta, mire gondol a lány.

– Á, értem már – bólintott. – Már nincs barátod. Ugyanarról a pasasról van szó, aki tegnap este egyedül hagyott Martinit szürcsölgetni?

– Pontosan. Az igaz szerelem csókja elméleted megihletett, és aztán kiderült, ez valójában kapu a kapcsolatunk végéhez.

– Uhh. Sajnálom.

– Semmi gond. Meg kellett történnie. És az őszinteség igazából segített.

A férfi újabbat harapott soha el nem fogyó almájából, majd lassan bólintott, mintha Lucy valami nagyon mélyet mondott volna.

– Mi az?

– Talán a problémád valójában egy megoldás – vonta meg Adam a vállát.

– Hogy érted? – szűkítette össze Lucy a szemét.

– Az egész reggelt azzal töltötted, hogy megpróbálj visszacsinálni valami olyat, ami úgy tűnik, csak jobbá teszi az életed. Talán ez a félrement kívánság nem is átok, hanem inkább áldás – felelte Adam, majd a nyomaték kedvéért pillantását még Lucy tekintetébe kulcsolta, majd az utolsó falat almát is eltüntette.

Lucy döbbenten pislogott. Áldás?

Nem volt ideje újabb gondolatot megfogalmazni, mert a telefonját hirtelen elárasztották az értesítések. Egyszerre csipogott, csörgött és rezgett: Lucy e-mailt, sms-t, hangüzenetet is kapott. Még Instagramon is jött üzenete.

– Úgy tűnik, valaki nagyon a figyelmedre vágyik – jegyezte meg Adam.

– Ööö… elnézést – motyogta Lucy zavartan, miközben megpróbálta kezelni az áradatot.

Az e-mail-postafiókjában a HR-től várta egy új üzenet, amitől a torkában kezdett dobogni a szíve, az ebédje pedig nagyot bukfencezett gyomrában. Gyorsan átolvasta az e-mail előnézetét, és látta, hogy az egész cégnek kiküldték.

Kedves Kollégák,

Visszaéléssel kapcsolatos vádak jutottak el hozzánk, és igyekszünk azonnal intézkedni.

Ez alatt pedig egy e-mail állt Annie Fergusontól, Jonathan asszisztensétől, melyet szintén az egész vállalatnak kiküldtek.

A J&J cégnél töltött tíz hónapom során nem megfelelő bánásmódot szenvedtem el Jonathan Jenkinstől…

Ezalatt pedig még egy e-mail állt, szintén Annie-től, melyet csak neki küldött el.

Szia Lucy,

Gondolkodtam azon, amiről beszéltünk, és csak szólni akartam…

Az előnézetek olvasásával töltött tíz másodperc alatt Oliver nem egy, hanem öt üzenetet küldött neki.

Atyaég. Csekkold az e-maileket! JESSZUSKA.

Annie porig égeti a céget! AZONNAL gyere vissza az irodába! 911 911 911

Pánikszerű gondolatok cikáztak Lucy fejében, majd ütköztek össze. Bele is szédült. Mit tett Annie? Vajon engem is belevont?

Vajon emiatt hívták Joannát ebéd közben? Mi fog történni?

Nem voltak válaszai, így csak ennyi jött ki a száján: – Ó, baszki.

Adam csendben kacagott. Lucy megfeledkezett róla, hogy a férfi ott áll előtte.

– Minden rendben? – kérdezte a csapos.

– Nem, nincs. Mennem kell. Francba!

Körbefordult, mintha errefelé parkolt volna le az autójával, aztán rájött, hogy Joannával érkezett, így egyedül kellett visszajutnia az irodába.

– Jaj, ne, ne, ne, ne, ne! Most azonnal vissza kell mennem az irodába, és nincs nálam a kocsim – mondta pánikban Lucy. Mit tette Annie? Próbálta emlékeztetni magát, hogy nincs meg a teljes képe, mert nem olvasta el az összes e-mailt, de tudta, valami komoly dolgot indított el, amikor beszélt a lánnyal a mosdóban. És aztán elment, és Joannának is bevallotta. Valami, amit évekig elhallgatott, hirtelen nagyon hangossá vált.

– Kell egy fuvar? – kérdezte Adam. Hüvelykujjával a válla fölé mutatott. – Pont itt parkoltam le, nem lenne fáradság.

– Igen! – kiáltotta Lucy egy pillanatnyi habozás nélkül. Hangjától egy bevásárlószatyrokat cipelő nő megugrott, miközben elhaladt mellettük a járdán.

Adam nem rezzent meg a kiáltástól, sem attól, hogy valaki úgy nézett rájuk, mintha bolondok lennének.

– Oké, gyerünk – intett neki, és a parkolóház felé indult.

Lucy a férfi után sietett, és szinte futnia kellett, hogy lépést tudjon tartani vele. Alig értek be a parkolóház árnyékába, amikor Adam lelassított a motorkerékpár-parkoló részlegnél.

Lucy majdnem beleütközött, amikor a férfi megállt egy csillogó, fekete-krómozott motor előtt, ami úgy nézett ki, mint a halál két keréken.

– Ugye viccelsz?

Nem is tudta, kitől kérdezi ezt: magától, Adamtől, vagy az univerzumtól. Talán mindenkitől. Soha életében nem ült még motoron, ami az egyik legnagyobb félelmei közé tartozott. És most ott állt, és rábámult arra, ami az aktuális problémájának megoldása lehet.

A kegyetlen fordulat elgondolkodtatta, vajon tényleg bünteti-e épp valami.

– Figyelj, Szülinapos Lány, vagy velem jössz, vagy várhatsz egy taxira, és ülhetsz a dugóban. És az alapján, ahogy az előbb néztél a telefonodra, mintha épp vége lenne a világnak, arra tippelek, hogy minél gyorsabban vissza kell érned a melóba.

Lucynak nem igazán volt ideje vitatkozni, bár már a motorozás puszta gondolatától egész testében reszketett.

– Ezt fel kell venned, ha te ülsz hátul – adta oda Adam a hátizsákját. Aztán a bukósisakot is felé nyújtotta.

– Rendben – bólintott Lucy idegesen, majd mindkettőt átvette.

– Remek. Hova megyünk? – kérdezte Adam, majd átvetette egyik lábát a motoron, és valamit berúgott, majd elkezdett hátrafelé sétálni a járgánnyal, ki a parkolóból.

Lucy nyolcvan százalékban biztos volt benne, hogy meg fog halni.

– Szülinapos Lány! Nem vagyok gondolatolvasó!

Lucy nagyokat pislogott, majd megrázta a fejét, hátha felébred, és ez az egész eltűnik.

Adam még mindig a motoron ült, és iszonyú szexi volt, Lucy pedig még mindig a hűvös parkolóházban állt, és azon tűnődött, vajon mikor vett az élete ilyen drámai fordulatot.

– Jól van, bocsánat. Igazából csak néhány háztömbnyire van a bártól. A Waterfield irodaház az.

– Értettem. Gyerünk!

Adam berúgta a szelepet, vagy a motort, vagy az akármicsodát, mindenesetre a föld alatti betonkalitkában a járgány úgy kezdett üvölteni, akár egy sárkány.

– Hol a bukósisakod? – kiabált át Lucy a zajon.

– A kezedben! Szállj fel!

– De… nem illegális bukó nélkül motorozni?

– Hölgyem, tönkreteszi a lovagiassági törekvéseimet! Felszállna a motorra, kérem? – mondta Adam félig nevetve, félig morogva, miközben szemét forgatta.

Lucy habozott, mérlegelve a tervük előnyeit és hátrányait.

Egyrészt látott már Dél-Kaliforniában pólóban és tornacipőben motorozó, általában tetovált karú srácokat, és a látványtól mindig kellemesen bizsergett a gyomra. Viszont mindig volt rajtuk bukósisak. És Lucy biztos volt benne, hogy illegális volt motorozni bukósisak nélkül. Azt nem tudta, mekkora a bírság, ha valaki megszegi a törvényt, de a halál kockázata jobban frusztrálta, mint egy befizetendő összeg.

Viszont Adam úgy nézett ki, mint aki arra született, hogy motorozzon, és pontosan tudta, mit csinál. Ahogy nagy kezei a kormányt markolták, ahogy pólója feszült a vállán, ahogy majd barna haját összekócolja a szél…

Te jó ég, miért is tétovázott Lucy? Lehetősége volt rá, hogy hozzásimuljon a férfi testéhez, és egy szívdobogtató, talán-meghalunk-együtt útra induljon vele, és nem ugrik rá a lehetőségre?

A nap talán legprimitívebb őszinteségi rohama úgy rúgta meg, mint egy ló, egyenesen a lábai között, és ettől magához tért.

Kibontotta a kontyát, hogy felvegye a sisakot, és vállaira vette a hátizsákot. Felemelte az egyik lábát, hálát adva, hogy Oliver valami olyat választott neki, aminek bő a szoknyarésze, és beült Adam mögé.

A férfi hátranyúlt, és megragadta Lucy bokáját, egy kis támaszra téve a lábát. Érintése a lány csupasz bőrén olyan volt, mint egy villámcsapás.

– Tedd ide a lábad – mondta, majd hátranyúlt Lucy karjaiért is, és a dereka köré fonta őket. – Karokat ide.

Lucy közelebb húzódott hozzá, és szorosan átölelte, közben érezte, hogy a szíve hevesen dobog. Kíváncsi volt, vajon Adam is érzi-e a hátán.

– Légyszi, ne ölj meg minket! – kiáltotta.

Inkább csak érezte, mint hallotta Adam nevetését. Hasizmai a lány karjának feszültek.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – jött a válasz.

Lucy összeszorította a szemét, miközben kihajtottak a garázsból. Csak akkor merte kinyitni őket, amikor néhány háztömbbel arrébb lelassítottak egy lámpánál. Végigpásztázta a testét, és megállapította, nemhogy nem halott, nagyon is él.

Amikor a lámpa zöldre váltott, úgy lőttek ki, akár egy sugárhajtású repülőgép, majd az autók között szlalomoztak. A lány Adammel együtt hol jobbra, hol balra dőlt, reagálva a férfi izmainak feszülésére, mozgására. A motor dübörgése a lábain keresztül egyenesen a belsejébe hatolt, mint egy magasfeszültségű kábel. Közben úgy tapadt Adam hátához, mint egy kagyló a sziklához, és érezte, ahogy a férfi mellkasa minden lélegzetvételnél tágul.

Minek az irodaablak előtti szex, amikor itt egy sármos csapos, aki bármelyik nap a megmentésére sietne?

Túl gyorsan értek az irodához. Amikor Adam megállt a járdaszegélynél, Lucy majdnem megfeledkezett a közelgő, rá váró végzetről. Több okból is remegett a lába, miközben lekászálódott a motorkerékpárról. Sietve, hogy bejusson, lerántotta magáról a sisakot – a hajának már mindegy volt –, és megpördült, hogy visszaadja a férfinak. Még épp, hogy vetni tudott egy pillantást a férfi szélfútta hajára és ellenállhatatlan mosolyára, mert a következő másodpercben – mivel rosszul mérte fel a járdaszegélyt – remegő lába megbicsaklott.

– Hoppá! – kiáltotta Adam, majd oldalra fordult, és még mindig a motorján ülve kinyújtotta a kezeit. Lucy úgy hullott a karjaiba, mintha odalökték volna. És mintha egy láthatatlan erő akart volna pontot tenni a jelenet végére, Lucy ajka a férfi ajkára érkezett.

Mindketten élesen, döbbenten lélegeztek egyet.

A furcsa szög miatt, és amiatt, mert Adam szája olyan érzés volt, mint egy korty levegő, amire mindig is áhítozott, Lucy úgy maradt, és elég ideig szorította magát a férfihoz, hogy a baleset szándékossággá változzon.

Lucy még bizsergett a motorozás izgalmától, és ahogy érezte Adam ajkainak melegét, nagy kezének érintését a karján, hirtelen egészen biztos volt benne, hogy azóta meg akarta csókolni, hogy megismerte, csak eddig nem jött rá. Érezte az alma ízét a férfi ajkán, és valami könnyű és friss illatot a bőrén. A kinyilatkoztatás pillanata mélységesen tökéletesnek tűnt.

Adam volt az, aki először visszahúzódott, mert a gravitáció miatt Lucy ránehezedett, és nem tartotta magát. Gyengéden lefejtette magáról a lányt, és tartotta, amíg visszanyerte egyensúlyát. Szégyenlősen és döbbenten bámultak egymásra, ajkukon mosoly bujkált.

– Úgy hallom, menned kell – biccentett a férfi Lucy táskája felé.

A telefonja odabent figyelemért üvöltött. Valószínűleg egész úton csörgött, csak Lucy nem hallotta.

A munkába való visszatérés sürgőssége romboló golyóként csapódott a pillanatukba, és Lucy elhúzódott.

– Köszönöm a fuvart! – mondta, és a sisakot visszapasszolta a férfinak. Levette a hátizsákot, és átnyújtotta.

Adam ismét megvillantotta ellenállhatatlan mosolyát, de most el is pirult hozzá.

– Sok szerencsét, Szülinapos Lány! – integetett Lucynak.

10. fejezet

Amikor Lucy az irodaházához ért, gyorsan írt Olivernek, hogy már úton van felfelé. Átrohant az előcsarnokon, közben e-maileket olvasott, és próbált magához térni a járdán történtekből.

Elmosolyodott Adam csókjára gondolva, majd megnyitotta az első e-mailt.

Kedves Kollégák,

Visszaéléssel kapcsolatos vádak jutottak el hozzánk, és igyekszünk azonnal intézkedni. A J&J Public törekszik a biztonságos és befogadó munkakörnyezet kialakítására, és ezen normát fenyegető minden veszélyt időben és alaposan kivizsgálunk. Minden vádat komolyan veszünk, és alapos mérlegelés után úgy döntöttünk, hogy ezek jobb megértése szükséges. Kérjük, készüljetek fel arra, hogy ma délután találkoznotok kell a HR egyik munkatársával, ha erre kérnek titeket.

Amanda C. Wiles

emberi erőforrások igazgató, J&J Public

Lucy arcáról leolvadt a mosoly. A visszaéléssekkel kapcsolatos vádaktól ismét elgyengült a térde, és nem úgy, mint az Adammel váltott csók közben. Még a többi e-mail elolvasása nélkül is tudta, miről van szó, kitől származnak a vádak, és kire vonatkoznak.

Mielőtt elolvasta azt, amelyről tudta, az összes közül a legrosszabb, rátért arra a levélre, melyet Annie csak neki küldött.

Szia Lucy,

Gondolkodtam azon, amiről beszéltünk, és csak szólni akartam. Fel fogom fedni, mit tett Jonathan. Igazad van, nem kell ezt elviselnem tőle, és már eleget láttam ebben az iparágban ahhoz, hogy tudjam, a HR-nél tett panasszal nem megyek semmire. Nyilvánosságra kell hoznom az ügyet. Kapja be a csávó, nem? Nem akarok semmilyen módon ártani neked, de nem tudom garantálni, hogy téged nem rángatnak-e bele. Csak remélem, mellettem állsz majd, ha eljön az idő.

Annie

Mindenféle kavargó érzelem tört Lucyra, amikor elolvasta Annie személyes e-mailjét: büszkeséget érzett, amiért a lány kiállt magáért, aggódott amiatt, hogy vajon mi lesz ebben az ő szerepe önszántából vagy kényszerűségből; de legfőképpen a puszta rettegés dominált a lelkében azzal kapcsolatban, Annie vajon hogy érti azt, hogy nyilvánosságra kell hoznom.

Nyilvánosságra: vajon milyen mértékben? – tűnődött Lucy, miközben beugrott a liftbe. Ajkát rongyosra harapdálta az utolsó e-mail olvasása közben.

A J&J cégnél töltött tíz hónapom során nem megfelelő bánásmódot szenvedtem el Jonathan Jenkinstől. Szexuálisan közeledett felém, illetlen módon érintett meg, és nem éreztem magam biztonságban sem az irodájában, sem pedig a munkaköri feladataimmal kapcsolatos különböző helyszíneken, beleértve Jenkins úr személyes hotelszobáit és otthonát. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy a közeledése ellenére is megőrizzem a szakmai határokat. Szeretném tisztázni, hogy ezek az állítások nem megtorlásnak minősülnek egy véget ért konszenzusos kapcsolat miatt. Soha nem vettem részt szándékos szexuális cselekményekben Jenkins úrral. Az egyetlen célom az, hogy leleplezzem a helytelen viselkedését, hogy foglalkozhassunk vele, és megakadályozhassuk ennek folytatását. Személyes beszélgetésből tudom, hogy a vállalaton belül legalább egy másik nő is tapasztalt hasonló rossz bánásmódot, és remélem, ő is jelentkezni fog.

Láttam már ezt a forgatókönyvet újra és újra lejátszódni anélkül, hogy a nem megfelelő viselkedést tanúsítók bármilyen következménnyel szembesültek volna, és remélem, hogy a döntésem, hogy ilyen módon osztom meg a tapasztalataimat, változásra ösztönöz.

Annie Ferguson

Lucy megérkezett a J&J-hez. Oliver a liftnél várta, közben ajkát harapdálva pötyögött a telefonján.

– Úristen, hol voltál? És mi történt a hajaddal? – fordult Lucyhoz.

– Mi nem történt ma a hajammal? – motyogta Lucy, ahogy elviharzott kollégája mellett. A lehető leggyorsabban az irodájába akart jutni, hogy fedezékbe vonulhasson. Úgy érezte, mintha a homlokára lenne tetoválva az, hogy a vállalaton belül egy másik nő, vagy mintha egy neon felirat villogna a hátán. Mindenki látta, ahogy aznap reggel drámaian viharzott ki Jonathan irodájából. Arról nem is beszélve, hogy elmondta Joannának, mi történt odabent.

Lucy számára hirtelen világossá vált, Joanna miért nem mondta el neki az ebédnél, mi folyik itt. Biztosan kitalálta, Annie mire készül – talán Annie fenyegette Jonathant, és erről a férfi informálta a nővérét, amíg ők az étteremben voltak – és ha Joanna ezt megosztotta volna az étteremben, az tönkretette volna az ebédet.

– Elolvastad őket? – kérdezte Oliver, miközben a folyosón sétáltak. Mikayla a recepcióspultnál ült, füléhez telefont tapasztott, és a billentyűzeten zongorázott. Úgy nézett ki, mint aki kifulladt attól, hogy egy helyben ül. És mint aki legszívesebben elsírná magát.

– Igen – felelte Lucy.

Oliver a fogain keresztül szívta be a levegőt, Lucy gyomra pedig bukfencezett egyet, mert tudta, hogy ugyanarra gondolnak.

Megérkeztek Lucy irodájához. A bokszok körül szinte vágni lehetett a feszültséget. Többen is rábámultak. Mindkét J. ajtaja csukva volt.

– Van egy perced? – kérdezte Lucy a barátját.

– Igen – felelte Oliver. – Joanna bezárkózott az irodájába, fogalmam sincs, mi történik.

– Gyere – lökdöste be őt Lucy az irodába. Becsukta maguk mögött az ajtót, és előkereste Annie csak neki címzett levelét. Egy szó nélkül átnyújtotta az okostelefonját Olivernek, és elkezdte rágni a hüvelykujja körmét.

– Mi ez….? – kérdezte Oliver, majd átfutotta a levelet, és elsápadt. – Ó, basszus.

– Szerintem is.

Lucy elkezdett fel-alá járkálni a szobában, akár egy egér egy apró ketrecben. A nagyobb iroda és az előléptetés víziója másodpercről másodpercre távolabb került.

– Emlékszel, amikor ma reggel azt meséltem, hogy Jonathan közeledett felém, én meg kirohantam a mosdóba? Nos, ott összefutottam Annie-val, és…

Félt bevallani, hogy köze van az ügyhöz, ha ez valahogy belekeveri őt a cég összeomlásába, de nem volt más választása, mivel az igazság magától bugyogott elő.

– Meséltem neki a Jonathannel történtekről, és utalt rá, hogy vele sem bánt megfelelő módon, és erről már tudjuk is, hogy igaz. Én pedig mondtam neki, hogy nem kell ezt elviselnie – Lucy nagyot sóhajtott, majd tanácstalanul a barátjára pillantott.

Oliver szemüvegtől már eleve felnagyított szemei még nagyobbra nyíltak.

– Azt mondtad neki, hogy…? – kezdte, majd Lucy telefonjára mutatott, szája döbbenten nyílt el.

– Nem! Persze, hogy nem! Csak azt mondtam, hogy álljon ki magáért. Nem gondoltam volna, hogy az egész cégnek kikürtöli e-mailben!

Oliver vágott egy pofát.

– És ez még nem minden. Délelőtt még egyszer találkoztam Jonathannel. Megpróbált kirúgni egy obszcénul nagy végkielégítési csomaggal, ami igazából csak kenőpénz volt arra, hogy kussoljak a zaklatásról. Kiosztottam, aztán elmentem Joannához, és elmondtam neki. Úgyhogy már nem titok, hogy én vagyok a másik nő, akire Annie célzott.

Olivernek leesett az álla.

– Micsoda? Miért nem mondtál erről semmit? – bámult Lucyra.

– Hát, egy kicsit sok volt a dolgom. Joanna korán elment ebédről, hogy ezzel foglalkozzon – mutatott Lucy a telefonjára. – És kellett egy fuvar visszafelé. Szerencsére ott volt Adam, és…

– Adam?

– Igen. A csapos. Összefutottunk, és eldobott az irodához. Aztán megbotlottam, és elkapott, úgy, hogy közben összeért az ajkunk, és…

Oliver hátralépett egyet, és nagy, szivárványt formázó gesztust tett a kezével.

– Várj. Elkapott? A szájával?

– Igen, és most nincs időm rendesen örvendezni emiatt, mert Annie úgy döntött, az egész céget informálja a nagyon is privát ügyünkről, és most azt érzem, mintha az én hibám lenne, hogy azt mondtam neki, álljon ki magáért! – fakadt ki Lucy. Lélegzete felgyorsult, és szorítást érzett a mellkasában. Arcát kezébe temette.

Oliver gyengéden megfogta barátnője csuklóját hűvös ujjaival.

– Figyelj, Lucy, mindenképpen beszélni fogunk még arról, hogy a csapos elkapott a szájával, mivel ez olyan, mintha az univerzum igent mondana, ami pedig az aktuális ügyet érinti, nem a te hibád. Nem tudod valaki más viselkedését irányítani, ráadásul szerintem Jonathan megérdemelte ezt. Azok után, ahogy veled, és nyilvánvalóan Annie-vel is bánt, le kell leplezni!

– Igen, de…

Lucy mindent megtett, hogy átküzdje magát a kétségen és a félelmen, amely megpróbálta megfojtani. Ismerte az ütemét, a cselekményét és a mindig kiábrándító végét ennek a történetnek. Őt és Annie-t majd megkérdezik, hogy miért most? Miért csak most beszélnek, ha már hónapok és évek óta tart a dolog? Újra át kellene élniük megalázó részleteket, kockáztatva, hogy elveszítik a munkájukat, és esetleg száműzik őket az iparágból, és aztán meg áldozatnak bélyegzik majd őket. Az identitásuk középpontjában örökre Jonathan állna, amiatt, amit velük tett, a férfi meg megúszná egy kis dorgálással. Többször is bántani tudná őket: egyrészt a visszaélésekkel, másrészt a nyilvános következményekkel. Az igazságtalanság gyomorforgató volt.

De valami felébredt Lucyban, és nem tudott hazudni róla. A düh, amelyet évekig elhallgatott, hirtelen felordított benne. Ugyanolyan hangosan hallotta, mint aznap reggel a mosdóban Annie-vel, pillanatokkal azután, hogy választania kellett a karrierje és a személyes integritása között.

Mégis mi a fenéért ne tarthatná meg mindkettőt?

A dolgok lehet, hogy sokkal gyorsabban történtek, mint amire számított, de Annie-nek és Olivernek igaza volt: a hallgatás ideje lejárt.

Felegyenesedett, és egyenesen Oliver szemébe nézett.

– Kapja be a csávó!

Oliver úgy vigyorgott, mint aki kész vele csatába menni.

– Na, ez a beszéd. Bármire is készülsz, én melletted állok.

Épp amikor visszaadta Lucynak a telefonját, az pittyegett egyet, újabb e-mail érkezését jelezve.

Szia Lucy,

Szeretnénk megbeszélni, mit tudhatsz a felhozott vádakról. Együtt dolgozunk egy külső mediátor céggel, amelynek a munkatársai a helyszínen vannak ma délután. Kérlek, tíz perc múlva gyere az irodámba.

Köszönöm.

Amanda C. Wiles

emberi erőforrások igazgató, J&J Public

Lucy és Oliver tekintete találkozott a telefon fölött.

– Tökéletes – mosolyodott el Lucy.

Összeszedte magát, és Amanda irodája felé vette az irányt. Minden egyes lépésnél azt érezte, vizslató tekintetek követik. Már nem számított az a tény, hogy mindenki tudta, ő a másik nő a vállalaton belül. Igen, hatalmas kockázatot vállalt, de nem volt más választása, és nem csak azért, mert nem tudott hazudni. Ez volt a helyes dolog, és végre volt bátorsága megtenni.

Meggyőződése ellenére, amikor befordult a sarkon, és meglátta az utolsó olyan személyt, akivel meg akarta osztani a várakozását, majdnem meggondolta magát.

– Szia! – köszönt Chase, és a hangjában volt valami tartózkodó. Lucynak nem sok kedve volt leülni a mellette lévő székre, de ezen kívül nem sok lehetősége volt, ha nem akart állni vagy a földre ülni.

Korán érkezett, és még biztos várnia kellett pár percet, úgyhogy a székre szavazott. De olyan messzire húzódott az egyik oldalra, amennyire csak tudott, és a merev négyszögletes karfa a csípőjét nyomta.

– Helló – köszönt vissza Lucy, az üdvözlése legfeljebb langyos volt.

– Kaptam egy e-mailt, hogy beszélni akarnak velem.

– Szintén.

Lucyt nem lepte meg, hogy beszélni akarnak a kollégájával, mivel mindenki tudta, hogy Chase minden lehetőségre ugrott, hogy Jonathan kedvében járhasson, és talán szemtanúja volt valaminek, amit érdemes volt megosztani a HR-rel.

Csendben ültek, és a folyosó túloldalán lévő falat bámulták. Lucy eddig soha nem figyelt fel az absztrakt olajfestményre. A kék és bíbor köd a tenger mélyére emlékeztette, vagy talán a világűrre, és azon tűnődött, vajon megnyugtatónak szánták-e. Elvégre aki a festményt bámulta, az a HR-rel való találkozásra várt, és az ritkán volt kellemes élmény.

Úgy tanulmányozta az egymásba olvadt színrétegeket, mintha ez lenne a munkája, mert a másik lehetősége az volt, hogy beszélgetést kezdeményezzen Chase McMillannel.

Chase halkan megköszörülte a torkát, és amennyire csak tudta, tűrte a tapintható feszengést. Lucy normális esetben élvezte volna nézni a vergődését, de amikor a vergődés kölcsönös volt, az már nem volt olyan nagyszerű. A férfi összefonta a karját, és keresztbe tette a bokáját maga előtt. Lucy észrevett egy éles karcolást halvány színű bőrcipője orrán. Körülbelül akkora és olyan alakú volt, mint az ő papucsának tömbsarka.

– Azt én csináltam a cipőddel?

Chase valami nevetéshez közeli hangot hallatva horkantott, és megdöntötte a lábát, hogy lássa.

– Ja. De egy cipész hipp-hopp rendbe rakja.

Lucy torkán jóízű kacagás tört fel, össze is rezzent, olyan hangosan zengett a csendes folyosón.

– Neked van cipészed?

– Még szép – húzta ki magát Chase állát felszegve, mintha csak Lucy megsértette volna.

– Miért, gyakran tipornak a lábadra dühös nők?

– Á, szóval direkt csináltad.

A lány Chase önelégült képére meredt.

Kollégája visszabámult rá, de nem a szokásos arckifejezésével.

– Milyen volt az ebéd Lilyvel?

– Királyul ment. Le fog szerződni hozzánk. És neked hogy ment?

– Ugyanúgy. Shawn szerzett nekem jegyeket a pálya mellé a ma esti meccsre.

– Hmm.

– Hmm.

Zsákutcába jutottak, visszatértek hát az olajfestmény bámulásához. Lucy feszülten próbálta kivenni, mi történik a zárt ajtók mögött, de csak tompa morajlást lehetett hallani.

Chase kinyitotta a száját, mintha mondani akart volna valamit, majd becsukta. Ezt még kétszer megismételte, és Lucy nem bírta elviselni.

– Ha akarsz valamit mondani, mondd!

Chase felsóhajtott. Leengedte a karját, kezét a combján pihentette.

– Figyelj, nem kell semmi olyat elmondanod, amit nem akarsz, de… Sajnálom, ha… ha Jonathan bármi elfogadhatatlant tett veled.

Lucy szájtátva rábámult, képtelen volt megállni, mert bár sebezhetőnek és kiszolgáltatottnak érezte magát, el se tudta hinni, hogy Chase ilyen… figyelmes dolgot mondott.

– Nem vagyok akkora seggfej, mint ahogy gondolod, Lucy.

A lánynak sikerült becsuknia a száját és szavakat formálnia.

– Nem gondolom, hogy seggfej vagy.

Talán ez volt a nap legmegdöbbentőbb kinyilatkoztatása.

Megrökönyödött a saját beismerésén, miközben Chase nevetett.

– Dehogyisnem. És nem tagadhatom, hogy néha tényleg akként viselkedem. Csak… – itt megtorpant, és kezét tördelte, mintha nehezen találná a szavakat. – Csak az a helyzet, hogy annyira… jó vagy abban, amit csinálsz, hogy úgy érzem, nem is tudom… hogy kompenzálnom kell.

Lucy ismét le volt taglózva. Chase vagy vérbeli hazudozó volt, vagy ragályos volt Lucy kényszeres igazmondása.

Chase homlokráncolva nézte Lucy megrökönyödött arcát.

– Ne legyél így lesokkolódva – szólalt meg. – Tudod, hogy kurva jó vagy a munkádban. Úgy érzem, a legtöbbször alig tudok versenyre kelni veled – az utolsó részt motyogta, és végigsimított a haján.

– Ezért vagy velem szemét?

– Nem vagyok veled szemét – felelte sértetten. – Csak megpróbálok előnyt szerezni. Soha nem csináltam semmi rosszindulatút.

– Amit ma mondtál a ruhámról, az nem volt szemét?

– Ööö… oké, az tényleg egy kicsit durva volt.

– Úgy ám. És az, hogy az ebédedet Shawnnal ugyanarra a napra, ugyanarra a helyszínre, és ugyanarra az időpontra szervezted, mint én Lilyvel, az talán nem volt rosszindulatú? Ja, és az ebédünkről gyakorlatilag mindenki tudott, úgyhogy ne merd azt állítani, hogy véletlen egybeesés volt!

– Megdolgoztattalak, igaz? – vigyorodott el. – Te magad mondtad, hogy királyul ment.

– Szóval most köszönetet kéne mondanom? – gúnyolódott felháborodva Lucy. – Istenem! Ez annyira jellemző a férfiakra: csinálnak valamit, amit hasznosnak gondolnak, és aztán hálát várnak, amikor a tettükre nem is volt szükség, vagy nem is kérték rá őket.

Chase hátradőlt és pislogott, kissé ijedtnek tűnt. Úgy tűnt, össze kell szednie magát, mielőtt megszólal.

– Oké, rendben. Szándékosan csináltam, hogy szórakozzak veled. Nem megdolgoztatni akartalak, csak megpróbáltam magamnak előnyt szerezni.

Lucyben úgy robbant valami, akár egy petárda.

– Előnyt? Te most szórakozol velem? Chase, neked már így is minden előnyöd megvan!

Chase vitatkozásra nyitotta a száját, de a nő egy pillantással elhallgattatta, mert tudta, hogy bármit mondana, az nem állná meg a helyét.

Aztán elkezdtek belőle ömleni a szavak.

– Rájöttél már, hogy kétszer olyan keményen kell dolgoznom azokért a dolgokért, amelyeket neked csak úgy odaadnak, és kevesebbet kapok érte? És a színes bőrű nők még nálam is kevesebbet kapnak. Nem viselkedhetek úgy, mint te, anélkül, hogy ne büntetnének meg érte. Valószínűleg téged még sosem hívtak főnökösködőnek, és nem kellett komolyan átgondolnod, hogyan fogalmazol meg valamit, mielőtt megszólalsz, hogy ne utasítsanak el. Fogadok, hogy soha nem tettél még felkiáltójelet vagy mosolygós fejet egy e-mailbe, hogy barátságosnak tűnj, mert féltél, hogy különben durván fogsz hangzani. Nem kondicionáltak arra, hogy bocsánatot kérj, ha félbeszakítasz valakit. Soha senki nem pátyolgatott téged azzal a mondattal, hogy hölgyeké az elsőbbség, mintha átengednék az elsőbbséget, ami amúgy az övék. Ha dühös leszel, akkor lehetsz dühös. Felemelheted a hangodat egy megbeszélésen; megteheted, hogy kiviharzol egy teremből. Ha ezek közül bármelyiket én teszem meg, azt mondják, hisztérikus vagyok, vagy túlreagálom a dolgot. Senki nem kérdőjelez meg, nem kételkedik benned, nem kérdezi meg, hogy biztosan tudod-e, miről beszélsz. Csak simán elhiszik, amit mondasz. Mit gondolsz, miért ülünk itt a HR-en arra készülve, hogy kihallgassanak minket Annie vádjairól, ahelyett, hogy néznénk, ahogy Jonathant kirángatják innen? És ezek mind apróságoknak tűnhetnek, de hidd el, összeadódnak, és ez kurva fárasztó.

Chase némán bámult rá. Nem esett le az álla a döbbenettől, de nem is próbált ellentmondani. Most az egyszer úgy nézett ki, mintha valóban meghallgatta volna, amit Lucy mondott.

Lucy fáradtan fújta ki a levegőt, érezte, hogy a szavak, az aggodalom és az őszinteség súlya lekerül róla. Bár már azóta voltak ilyen gondolatai, mióta belépett a munkaerőpiacra, mégsem adott nekik soha hangot. Soha nem gondolta át teljesen ezeket a dolgokat, nem vizsgálta meg őket, nem látta, hogy milyenek valójában, és nem gondolt arra, hogy milyen pusztítást csinálnak.

És tessék, most meg kitárja a szívét Chase McMillannek.

Valami cinikus megjegyzést várt, valami csípőset, ami belé szúr, és ami megerősíti azt a gondolatot, hogy ő túlérzékeny vagy túlreagálja. De ehelyett Chase ránézett, és csak bólintott.

– Igazad van. Nekem nem kell semmi ilyesmivel megküzdenem. És ez nem igazságos.

Lucy mellkasában a Chase alakú csomó lazult egy kicsit, és ő azon kapta magát, hogy megenyhül a férfi felé.

– Ez valóban nem igazságos. És nem azt kérem, hogy legyél velem szuper kedves, mert tényleg megdolgoztattál, és te is király vagy a munkádban, csak azt kérem, hogy légyszi, ne tedd az én munkámat nehezebbé, mert azt hiszed, neked előnyre van szükséged.

Chase nyugodt tekintettel figyelte őt, és a lány azon tűnődött, vajon az ő mellkasában lévő Lucy alakú csomó is oldódik-e.

– Oké, ez menni fog.

– Köszönöm.

Ismét csend állt be köztük, de ezúttal nem volt kellemetlen. Lucy el sem tudta hinni, hogy újra jóban van Chase McMillannel, és hogy bevallotta neki, a férfi megdolgoztatja azáltal, hogy jó a munkájában. Mégis, mi ütött belé?

Hát az igazság, nyilvánvalóan.

És rájött, hogy inkább szeretné maga körül tudni Chase-t, hogy arra ösztönözze, még jobban végezze a munkáját – kivéve, ha szabotálja azt – mintha egyáltalán nem lenne itt, még akkor is, ha a férfi néha az őrületbe kergeti.

– Nem is vagy olyan rossz arc, Chase – vallotta be Lucy, és közben zavarba is jött, de a szavak csak úgy maguktól csúsztak ki a száján.

– Ja, asszem, te is jó arc vagy, Lucy – mosolygott Chase. – Fegyverszünet?

Kinyújtotta a kezét, és Lucy mosolyogva megrázta.

– Fegyverszünet.

Aztán eszébe jutott, hol is ülnek épp, és egy ocsmány gondolat világlott ki előtte.

– Várj! Mindezt csak azért mondod nekem, mert rosszul érzed magad, hogy zaklattak?

Chase elpirult, és összeszorította ajkait. Úgy nézett ki, mint aki bűnös, de nincs teljesen tudatában.

– Ööö, talán?

Lucy morgott, és érezte, ahogy a Chase alakú csomó ismét megkeményedik.

– Megtisztellek a bizalmammal, mert ez egy nehéz helyzet, de ne akard, hogy megbánjam, hogy őszinte voltam veled. És nem a szánalmadat akarom. Azt akarom, hogy a dolgok megváltozzanak. És ebben neked is részt kell venned. Az nem elég, ha csak a nők kiabálnak, és rázzák az öklüket. Férfiakra is szükségünk van, hogy belülről érjük el a változást. Szükségünk van arra, hogy kiálljanak értünk. Hogy változtassanak. Felfogtad?

Chase hirtelen kijózanodva nézett rá, és nyelt egyet.

– Az olyan emberek, mint Jonathan, azzal tartják távol a ringtől a hozzám hasonlókat, hogy olyan munkakörnyezetet teremtenek, amely nem biztonságos, te meg beismerted, hogy szükséged van rám, úgyhogy itt az ideje, hogy kiállj értem!

Figyelte, ahogy a szavai szinte rátelepednek a férfira, és remélte, hogy azok el is jutnak Chase agyáig.

– Tudod, szörnyen merész tudsz lenni, ha akarsz.

– Talán csak belefáradtam, hogy egyedül harcoljak – vonta meg Lucy a vállát.

– Nos, talán itt az ideje, hogy kapj egy kis segítséget.

A tőlük jobbra található ajtó kinyílt, és ez félbeszakította őket. Annie jött ki, a szeme duzzadt volt, és vörös, mintha sírt volna, de ugyanakkor elégedettnek is tűnt. Az arca kipirult, amikor meglátta Lucyt, ő pedig próbált megnyugtatóan nézni, de rátörtek az idegesség hullámai.

– Lucy, jöhetsz – szólt ki Amanda az ajtóból, ahogy Annie elment.

Lucy úgy nézett Chase-re, mintha valamilyen ismeretlen okból bejöhetne vele, kollégája pedig hüvelykujjával a bal oldali ajtóra mutatott. Brian, a HR-igazgatóhelyettes hívta be, és Lucy rájött, ahogyan valószínűleg már korábban is kellett volna, hogy Annie lépése az egész céget megmozgatta.

– Sok szerencsét! – súgta Chase egy óvatos mosoly kíséretében.

Lucy nagy levegőt vett, majd elindult Amanda irodája felé.

11. fejezet

Amanda általában letisztult és nyugodt irodáját dossziék, irattartók, kávéscsészék és elviteles ételdobozok halmai lepték el.

A rendetlenségtől Lucynak minden idegszála megfeszült.

Ahogy az ismeretlen, bozontos bajuszú férfitól is, aki az asztal túlsó végén ült.

Amanda irodája majdnem akkora volt, mint a J. testvéreké, mivel szüksége volt helyre a bizalmas beszélgetésekhez, melyekben néha több személy is részt vett. Egy kis tárgyalóasztal foglalta el a tér felét, melyet az Annie-bomba nyomán a zaklatási vádakhoz kapcsolódó mindenféle dokumentum borított el.

– Lucy, ő itt Robert Ericsson. A mediátor csapattól jött, és segít nekünk kivizsgálni ezeket a vádakat. Ő is részt vesz a vallomásod felvételében.

– Jó napot, Green kisasszony – biccentett a férfi.

Amanda helyet foglalt Lucyval szemben és Mr. Ericsson mellett. A nő ugyanolyan jól értett a káoszkezeléshez, mint bármelyik PR-os a J&J-nél – talán még jobban is –, és az a tény, hogy Lucy látta, ahogy sötét arcbőrét aggodalom ráncolja, ahogy összehúzza a szemöldökét, jól mutatta, mennyire rossz a helyzet.

Lucy azóta ismerte Amandát, amióta a J&J-nél dolgozott. Ő segített kitölteni neki a felvételi papírokat, amikor kezdett a cégnél, és akkoriban Amanda még egy alacsonyabb HR-beosztásban dolgozott. Ahogy Lucy kapaszkodott fel a ranglétrán, Amanda is a HR-lánc csúcsára lépett. Lucyt a kedvenc középiskolai tanácsadójára emlékeztette, aki mindig meghallgatta, és mindig megbízható tanácsokat adott. Mindig is kedvelte Amandát mind szakmailag, mind emberileg, és tudta, hogy ez kölcsönös. És emiatt Lucy nem tudta nem észrevenni a kétségbeesést a nő arcán, ami talán azt üzente, hogy Lucy hamarabb is hozzá fordulhatott volna Jonathan miatt.

– Lucy, az engedélyeddel fel fogjuk venni a beszélgetést. A hangfelvételt csak a nyilatkozatok felülvizsgálatára fogjuk használni, melyek szükségesek a Jenkins úr elleni bizonyítékok gyűjtéséhez. Beleegyezel, hogy rögzítsük?

Bizonyítékok gyűjtése?

Lucy vett egy nagy levegőt, amikor rájött, hogy milyen éles kanyart vettek a valóságba. Aznap már nem először jutott eszébe, hogy bármennyire is helyes dolog az igazmondás, az még nem jelenti azt, hogy könnyű is.

– Igen – suttogta. Megköszörülte a torkát, hogy magabiztosabbnak tűnjön.

– Igen, beleegyezem.

– Köszönöm. Ericsson úr fogja vezetni a vallomás felvételét, hogy pártatlan jegyzőkönyvet kapjunk. Kérlek, a lehető legpontosabban add meg az információkat.

– Rendben – felelte Lucy, és közben magában azon nevetett, hogy még akkor sem tudna pontatlan információkat megadni, ha akarna.

Ericsson úr elindított egy digitális hangrögzítőt, amelyről Lucy csak most vette észre, hogy az asztalon van. A férfi jegyzetfüzetet és tollat vett a kezébe, majd kinyitott egy dossziét.

– Köszönöm, Green kisasszony. Bár a legjobb tudásunk szerint megteszünk minden intézkedést a titoktartás megőrzése érdekében, nem tudjuk garantálni a teljes titoktartást. A vizsgálat során bizonyos információk a feltételezett zaklató és a lehetséges tanúk tudomására juthatnak; azonban az információkat csak azokkal osztjuk meg, akiknek tudniuk kell róluk.

– Értem.

– Kitűnő. Nos, az Annie Fergusontól kapott információk alapján hívtuk be önt, valamint azon szemtanúk vallomása alapján, akik ma reggel látták önt feldúltan távozni Jenkins úr irodájából. Elmondaná nekünk a saját szavaival, mi történt?

Lucy izzadni kezdett. Soha nem volt kihallgatáson a rendőrségen, de most azon tűnődött, vajon ilyen lehet-e.

Itt volt az ideje a teljes igazságnak, bármi legyen is a következménye.

– Jonathan behívott az irodájába, hogy az előléptetésemről beszéljünk. Szuggesztíven megkérdezte, mennyire vagyok elkötelezett a karrierem előmozdítása iránt, és megszorította a térdemet. Ellöktem magamtól. Elhagytam az irodáját, és rögtön utána összefutottam Annie-vel a mosdóban. Elmondtam neki, mi történt, és utalt rá, hogy Jonathan őt is zaklatta. Mondtam neki, hogy álljon ki magáért, és most itt tartunk.

Egyikük sem tűnt meglepettnek, elvégre profik voltak abban, hogy nyugodtan fogadják a sokkoló híreket. Lucy feltételezte, hogy Annie mindent elmondott nekik a fürdőszobai beszélgetésükről, de Annie nem tudott arról, ami ezután történt.

– És aztán később, délelőtt Jonathan behívott az irodájába, és megpróbált kirúgni egy olyan ajánlattal, amit végkielégítésnek nevezett, de valójában csak egy alig leplezett megvesztegetés volt, hogy hallgassak.

– Micsoda? – rökönyödött meg Amanda.

– Azt mondta, hogy a reggeli beszélgetésünk után úgy érezte, az a legjobb, ha útjaink szétválnak – bólintott Lucy. – Aztán tett nekem egy ajánlatot egy összegről, melyet visszautasítottam.

Amanda nyilvánvalóan nem számított arra, hogy a történet ilyen fordulatot vesz. Láthatóan hátrahőkölt, miközben Ericsson úr folytatta a vallatást.

– Jelentette ezt az interakciót valakinek, Green kisasszony?

– Igen. Elmentem Joannához, és elmondtam neki, mi történt.

– Értem. Tapasztalt még a maihoz hasonló eseteket is Jenkins úrral?

– Igen – felelte Lucy. Ökölbe szorította a kezét, hogy enyhítse feszengését. Arcát elöntötte a forróság.

– Értem – ismételte a férfi azt, amit bizonyára semleges válasznak ítélt a mediátori szolgálat képzési útmutatója.

– Megosztotta a mai napot megelőzően valakivel itt a J&J-nél az ezekről az élményekről szóló információkat?

– Csak a barátommal, Oliverrel.

– Oliver vezetékneve? – kérdezte a férfi, tolla csak úgy sercegett a papíron.

– Bradley – felelte Lucy, és már tudta, hogy ezzel nyert egy látogatást az egyik legjobb barátjának a HR-re.

– És miért nem jelentette hivatalosan Jenkins úr viselkedését korábban, Green kisasszony?

Íme, a millió dolláros, és egyben legdühítőbb kérdés. És Lucynak felelnie kellett rá.

– Mert őszintén féltem, mi fog történni. Ha esetleg nem vette volna észre, az emberek általában nem hisznek a nőknek, amikor olyan férfiakkal szemben állnak ki, akiknek hatalom van a kezében. Hogy csak egy példát említsek: a mai meetingen pont ez történik – ráncolta Lucy a szemöldökét, majd keresztbe fonta a karját.

Ericsson úr hátradőlt a székében. Bajusza megrándult. Amanda előrehajolt, és az asztalra szorította a kezét.

– Lucy, a vádakra való tekintettel a szükséges protokollt követjük – mondta. – Ez nem jelenti azt, hogy nem hiszünk Annie-nek vagy neked. Csak van egy rendszer…

– Jonathan megvédésére – fejezte be helyette Lucy. – Minden bizalmat megkap. És igen, tudom, hogy az olyan eljárások világában élünk, ahol ártatlan vagy addig, amíg nem bizonyított a bűnösséged, de az ő viselkedése pont az a fajta, ami megkerüli a bizonyítékokat. Az érintések, a megjegyzések és a privát találkozók nem hagynak fizikai nyomot, így az egészből csak annyi lesz, hogy ő ezt mondta, ő meg azt mondta, és bocsánat, hogy elvesztettem a hitemet abban, hogy nőként higgyenek nekem.

Amanda hátradőlt a székében. A keze lassan ökölbe szorult, és Lucy tudta, hogy egyetért vele, de nem volt olyan helyzetben, hogy ezt kimondja.

Ericsson úr bajusza megint megrándult, és a lány azon tűnődött, vajon mennyire van hozzászokva az ellenséges tanúkhoz. Bizonyára bőven akadt munkája, mióta a metoo-mozgalom végigsöpört Hollywoodon. Valaki biztosan elvesztette már vele a hidegvérét mindezek alatt; nem ő lehetett az első.

– Csak azt próbáljuk felmérni, a viselkedés mást is érintett-e azon a személyen kívül, aki ezt jelentette, Green kisasszony.

– Ahogy már megerősítettem önnek: igen.

– Valóban megerősítette, és ezt köszönjük. Nos, azt mondta, Jenkins úr önnel is hasonló módon viselkedett. Le tudná írni ezeket a tapasztalatokat, kérem?

Lucy vett egy hosszú, mély lélegzetet. Aggódott, hogy bonyolult és kimerítő beszámolót kell adnia, de az őszinteség átka – ami ebben az esetben talán nem is volt átok? – átvette az irányítást.

– Az évek során Jonathan – Jenkins úr – többször is kényelmetlen helyzetbe hozott. Behatolt a személyes terembe, illetlen módon érintett meg, és célozgató megjegyzéseket tett.

– Volt szexuális jellegű közeledés a részéről?

Lucy arcát elöntötte a vér, és a Jonathan irodájában, zárt ajtók mögött tartott megbeszélésekre gondolt, az összes alkalomra, amikor a férfinak alkalma nyílt arra, hogy megtegye azokat a vulgáris dolgokat, amelyekről oly sok címlapon olvasott. Amit aznap reggel mondott, az állt a legközelebb ezekhez, és még azt is kétértelműnek lehetett nevezni.

– Nyíltan nem. Ericsson úr bólintott.

– Végzett valaha szexuális jellegű tevékenységet az ön jelenlétében? – folytatta a kérdések sorát.

– Nem – felelte Lucy, és azon tűnődött, vajon mit mondott nekik Annie. Nem tudott küzdeni a bensőjében kavargó bűntudat ellen, amiért nem szólt korábban.

– Amikor azt mondja, hogy Jenkins úr illetlenül ért magához, az mit jelent? – kérdezte a férfi.

Lucyt forró lávaként öntötte el a düh. Legszívesebben elfelejtette volna a részleteket, most meg itt kellett magyaráznia őket egy idegennek.

– Úgy értem, hogy gyakran megérintette a vállamat vagy a térdemet magánbeszélgetéseken, mint ahogy ma is tette. Néha az ünnepek előtti bulikon ölelést is kért.

– Megkérte valaha, hogy hagyja abba?

A férfi úgy beszélt, mintha egy listáról olvasott volna fel – ez valószínűleg így is történt, és ez annyira gépies volt. A kérdése kiragadta az adott részletet a kontextusból, és a lány válasza így elégtelennek hangzott.

– A mai napig nem.

A bajszos bólintott, és a jegyzettömbjébe firkált.

– Green kisasszony, van bármilyen bizonyítéka a Jenkins úrral történő interakciókkal kapcsolatban? Esetleg szöveges üzenetek vagy e-mailek? Vagy egy fénykép?

– Természetesen nem. Lehet, hogy Jonathan azt hiszi, mindent megtehet, de nem hülye.

Az éles hangnem mintha sokkolta volna a férfit. Ericsson úr fásult lélegzetet vett.

– Nézze, Green kisasszony. Én csak a munkámat próbálom végezni. Értékelem az eddigi együttműködését, és megértem, hogy ez nem könnyű.

Lucy nyugodtan összefonta a karját, és egyenesen a férfira szegezte a tekintetét.

– Ericsson úr, megértem, hogy ön csak a munkáját próbálja végezni, de én is a munkámat próbálom itt végezni mindennap. Igyekszem a legjobb tudásom szerint végezni azt, és ezt évek óta Jonathan Jenkins árnyékában kell tennem. Nem hiszem, hogy érti, milyen érzés mindennap aggódva bejönni dolgozni, rettegve, hogy behívják egy zárt ajtók mögötti megbeszélésre, hogy milyen, ha nem érezzük magunkat biztonságban, és képtelenek vagyunk beszélni róla. Fogalma sincs, milyen azon rágódni, vajon a ruháját vagy a sminkjét nem fogják-e túl kihívónak találni. Vagy hogy ma lesz-e az a nap, amikor a főnök bezárja az ajtót, és teljesen átlépi a határt. Ha meg tudja ígérni, hogy úgy végzi a munkáját, hogy ezeket a tényezőket az én és mások munkájából úgy távolítja el, hogy az számunkra biztonságos legyen, akkor a rendelkezésére állok.

Szavai súlyosan függtek a levegőben, és örült, hogy fel lett véve, mert igen szép kis szónoklatot nyomott le.

– Lucy, a vállalat nem engedi a megtorlás semmilyen formáját, amiért panaszt tettél, és arra kérünk, ha ilyesmit tapasztalsz, azonnal jelentsd – szólt közbe Amanda.

Persze, gondolta Lucy. Papíron tudják kezelni a megtorlást, de mit tudnak tenni azzal, ha Jonathan bemocskolja a nevét? A férfi százszor akkora kapcsolati hálóval bírt, mint ő.

– Most mi fog történni? – kérdezte Lucy.

– Nos, ha ön befejezte az összes információ megosztását, mi hozzátesszük azt a többi információhoz, és folytatjuk a vizsgálatunkat – felelte Ericsson, miközben becsukta a mappát.

Lucy az ajkát harapdálta. Attól tartott, az egész hiába volt.

– És aztán?

A férfi Amanda felé pillantott.

– A fegyelmi intézkedések bizalmasnak minősülnek, de a vizsgálat kimeneteléig megtesszük a megfelelő intézkedéseket – felelte Amanda.

– Ez egy bosszantóan homályos válasz! – fakadt ki Lucy. – Szerintem ki kéne rúgni.

Ericsson úr halkan felnevetett, majd köhögéssel próbálta ezt palástolni. Amanda szája sarka megrándult, és Lucy úgy képzelte, a nő is ugyanarra gondolt, mint ő.

– Egy ilyen döntés végső soron a J&J igazgatótanácsának hatáskörébe tartozik. De tudnod kell, hogy Kalifornia államban az alkalmazottakat zaklató felettesek a munkáltatói kötelességszegésért való jogi felelősségen túlmenően személyesen is felelősségre vonhatók – Amanda mintha célzásként ejtette volna el a szavakat.

Lucy magában feljegyezte, hogy rákeres majd a neten arra, hogyan pereljük be a főnökünket zaklatásért, amikor visszaér az asztalához. Ez talán még megoldás lehet, ha a dolgok úgy alakulnak, ahogy arra számított, és Jonathant a cégen belül egy kis dorgáláson kívül nem terheli más következmény.

– És mi lesz velem és Annie-vel?

Amanda úgy húzta össze a szemöldökét, mintha citromba harapott volna.

– Annie már döntött arról, hogy nyilvánosság elé viszi az ügyet, és ahogy Ericsson úr mondta, minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy amit megosztottál, a lehető leginkább bizalmas maradjon a vizsgálat során, bár ezt nem tudjuk garantálni.

Lucy nem tudta nem észrevenni, hogy a nő nem mondott semmit arról, hogy ő is kezelje bizalmasan a dolgokat. Akár tévedés volt, akár egy újabb célzás – Lucy nem volt biztos benne –, mindenesetre érezte, amint egy nagyon merész gondolat vet csírát a fejében.

Amikor azt olvasta Annie e-mailjében, hogy „nyilvánosságra kell hoznom az ügyet”, aggódott, hogy vajon mit jelent, de most már egyértelmű volt, hogy a vállalaton belüli nyilvánosságot jelentette.

Nos. Lucy ennél még sokkal jobbat is tudna.

A legnagyobb hollywoodi PR-cég feltörekvő csillaga volt. Minden nagyobb szórakoztatóipari hírügynökségnél megvoltak a kapcsolatai, és az ügynökségek ölni tudnának egy exkluzív sztoriért, ami bombát robbant a szakmában.

Hirtelen tudta, mit kell tennie.

– Végeztünk? – kérdezte.

– Ha megosztott minden rendelkezésére álló információt, akkor igen. Jelentkezni fogunk, ha bármi másra szükségünk lesz – felelte Ericsson úr.

– Persze – mondta a lány, és felállt. Lesimította a szoknyáját, és elkapta Amanda tekintetét.

– Én is jelentkezni fogok.

Érezte, hogy tekintetük követi őt, amint kimegy a szobából. A folyosón minden ajtó zárva volt. Lucy azon tűnődött, vajon mit mondott Chase a HR-nek, és vajon hajlandó lesz-e csatlakozni az akciójához. De előbb szüksége volt egy kulcsjátékosra az oldalán. Elővette a telefonját, és látta, hogy üzenete jött Olivertől.

Ha készen vagy, gyere a konyhába.

Kíváncsiságból engedelmeskedett. A tekintetek és a susmorgás ellenére végig felszegett fejjel sétált. De tényleg számít, az emberek mit feltételeznek? – tűnődött. Talán olyan mértékben igen, hogy olyan atrocitások miatt sajnálták őt, amelyek soha nem történtek meg. De egyébként a lényeg az volt, hogy Jonathan viselkedése elfogadhatatlan volt, és mennie kellett.

Mindkét J. szobája felé megreszkírozott egy-egy pillantást – mindkettő csukva volt. Lucy nem lepődött volna meg, ha Jonathan elhagyta volna az épületet.

Befordult a konyhába, egy napsütötte, hosszúkás helyiségbe, melynek ablakai egy pálmafás udvarra néztek. Amit ott látott, mosolygásra késztette, és közben legszívesebben el is sírta volna magát.

– Boldog szü-li-na-pot! – énekelte halkan Oliver. Annie és Mikayla társaságában állt a konyhasziget mögött, melyen egy négyszögletes torta díszelgett, kacskaringós írással és cukormázból készült virágokkal a tetején. Egy gyümölcskosárra pasztellszínű lufikat kötöttek, és mindhárman kis csákót viseltek.

– Ez a legszomorúbb buli, amit valaha láttam – nevetett Lucy, mert így is volt. – De köszönöm!

– Hát, igen – nyújtott felé Oliver egy villát. – Úgy volt, hogy nagyobb lesz, de… – vonta meg a vállát, mert további magyarázatra úgysem volt szükség.

Mikayla úgy nézett ki, mintha csak félig-meddig lenne ott, fél szemmel a telefonját leste, Annie pedig úgy nézett ki, mint aki legszívesebben elfutna. Lucy komoly elismerést érzett a lány felé, hogy az e-mailje után még az irodában maradt. Biztos volt benne, úgy kell majd levadásznia, hogy beszéljen vele a tervéről, de íme, a lány ott volt Lucy szomorkás kis irodai születésnapi partiján. A sminkje arról árulkodott, hogy fürdőszobai kéztörlővel koptatták; a legtöbbje lejött. Óvatosan Lucyra pillantott, mintha dorgálásra számítana.

– Jól vagy? – kérdezte Lucy.

– Nem haragszol rám? – Annie szinte összerándult a meglepetéstől.

– Épp ellenkezőleg. Hálás vagyok neked, amiért mertél beszélni, és van egy ötletem, amit szeretnék veled megosztani. Van tíz perced?

Annie eltátotta a száját, nem találta a szavakat.

– Ööö… a HR-en azt mondták, hogy a nap hátralévő részét vegyem ki, de én… meg akartam győződni róla, hogy nem haragszol rám, mielőtt elmegyek.

Oliver egy kis tányérra helyezett egy imbolygó tortaszeletet, majd Lucy kezébe nyomta. A lány beledöfte a villáját, és megkóstolta.

– Mondtam már, nem vagyok dühös – felelte teli szájjal. Az epres vajkrémmel töltött piskóta a kedvence volt.

– Bemehetünk az irodámba, aztán kiosonhatsz a hátsó ajtón.

Csak valamiben szükségem van a jóváhagyásodra.

Annie arcára félig idegesség, félig érdeklődés ült ki.

– Ez a torta nagyon finom – dicsérte Lucy, és újabb falatot tett a szájába.

– Még szép, hogy az – felelte Oliver, és ő is felszúrt egy falatot a villájára. – A legjobb eseményeimre tartogatom.

– Ezt te szervezted meg?

– Igen. Miért vagy meglepve?

– Csak az az igazság, hogy mindig a nőktől várják el, hogy szervezzék meg az irodai társasági eseményeket – vonta meg a vállát Lucy. – Jó látni, hogy valaki más csinálja egyszer.

– Ámen – mondta Mikayla rágás közben, fél szemét még mindig a telefonjára szegezve. Annie volt az egyetlen, aki nem evett, és Lucy nem hibáztathatta, ha az elmúlt egy óra alatt elment az étvágya.

Chase jelent meg a konyhaajtóban, és homlokráncolva nézte a jelenetet.

– Hát, ez aztán a gyér részvételi arány.

Egy másik napon Lucy legszívesebben az arcába nyomta volna a süteményes tányérját, és nézte volna, ahogy a férfi rózsaszín mázat szed le a szemöldökéről. De tekintettel a fegyverszünetükre, és arra a tényre, hogy remélte, Chase támogatni fogja a tervét, amikor elmondja neki, a sütiháború nem kísértette meg.

Chase belépett a konyhába, és kiszolgálta magát egy szelet tortával. Lucy azon tűnődött, vajon mikor evett Chase utoljára szénhidrátot, és úgy döntött, a tortafalás annak a jele, hogy a HR-es látogatása neki is hasonlóan zajlott, mint az övé.

Chase háta mögött Lucy és Oliver halk beszélgetést folytattak. Bocsi, mindenkit meg kellett hívnom – forgatta a szemét Oliver. Semmi baj. Most jóban vagyunk – vonta meg a vállát Lucy.

Micsoda?! – szaladt fel Oliver szemöldöke. Később magyarázd meg – szűkült össze a szeme.

Meg fogom – ígérte Lucy egy bólintás kíséretében.

– Chase, be tudnál jönni az irodámba tíz perc múlva? Gyors lesz.

Kollégája egy csuklómozdulattal az órájára nézett.

– Ja, persze.

– Köszönöm – felelte Lucy, majd az üres tányérját egy csattanással a konyhaszigetre dobta.

– És köszönöm, Oliver, hogy megszervezted ezt az eseményt! Oliver szeme még jobban összeszűkült a gyanakvástól, miután az imént szemtanúja volt az évek óta legszívélyesebb szóváltásnak Lucy és Chase között.

– Annie, készen állsz? – kérdezte Lucy.

A lány idegesen bólintott, és Lucy nem tudta eldönteni, vajon a találkozó miatt izgul, vagy azért, mert át kell sétálnia az irodába vezető út pletykatengerén. Csak egyetlen út vezetett oda, de legalább együtt nézhettek szembe vele.

Lucy kinyújtotta a karját, mert tudta, hogy ha a szerepük fel lenne cserélve, ő is szeretne valamit, amibe kapaszkodhat.

Annie először bizonytalanul, majd megkönnyebbülve nézett rá. Lucyba karolt, majd együtt hagyták el a konyhát.

– Tíz perc múlva, Chase! – kiáltott át Lucy a válla felett.

Végigvezette Annie-t a folyosón. Amikor a nyitott irodarészhez értek, minden irányból pillantások tapadtak rájuk.

– Mi a kedvenc tortád, Annie? – kérdezte Lucy.

– Ööö…

– Kevésbé lesz kínos, ha beszélgetünk, miközben mindenki minket bámul – suttogta Lucy. – Az ügyfeleimnek is ezt a trükköt szoktam mondani: ha kényelmetlenül érzed magad, mert épp figyelnek, tégy úgy, mintha beszélgetnél valakivel, még akkor is, ha csak ostobaságokról.

Annie halkan nevetett.

– A répatorta. De szerintem csak a sajtkrémes máz miatt.

– Ezzel nem tudok vitatkozni.

Befordultak a kanyarban, és Lucy irodája felé tartottak.

– Szerintem akkor kellene tortát ennünk, amikor csak akarunk, nem csak különleges alkalmakkor, mit gondolsz?

Annie úgy nézett rá, mintha az ötlet forradalmi lenne.

Megérkeztek az irodájába, és Lucy becsukta maguk mögött az ajtót. Nyirkos ruhája a könyvespolcáról lógott, a sminkes neszesszere még mindig félig kiborulva az íróasztalán hevert az ebéd előtti sminkelésből adódóan. Egyiket sem állt le megmagyarázni, ehelyett a székre mutatott, melyet az ügyfelei szoktak használni.

– Foglalj helyet!

Annie leült, Lucy pedig elfoglalta helyét az asztala mögött. Előkereste Annie egész cégnek címzett e-mailjét, majd egy üres dokumentumot nyitott. Keresztbe fonta a karját, és az előtte ülő, ideges fiatal nőre pillantott.

– Meg kell, hogy mondjam, Annie, amikor korábban azt mondtam neked, hogy állj ki magadért, nem számítottam ilyen extrém lépésre. De azt hiszem, igazad van: nyilvánosság elé kell vinnünk az ügyet. Már elindítottál valamit a cégnek kiküldött leveleddel, és azon tűnődöm, vajon hajlandó lennél-e ennél is nagyobb nyilvánosság elé vinni a dolgot.

– Hogy érted? – pislogott Annie nagy, barna szemével.

Lucy a lányra bámult, és azon tűnődött, vajon hogy alakult volna a karrierje, ha mert volna beszélni, amikor annyi idős volt, mint most Annie. A lánynak volt mersze megtenni azt, amiről Lucy csak álmodott, Lucy pedig azért nem mert lépni, mert félt, hogy senki nem támogatná. Hogy nem lenne védőháló, ha megtenné az ugrást. A legnagyobb akadálya, és egyben legnagyobb félelme az volt, hogy elveszítheti a munkáját, és feketelistára kerül a szakmában. Bárcsak lett volna valaki, akiben megbízhatott volna, valaki, akiről tudna volna, kiállna mellette, ha felemelte volna a szavát!

A HR-es szobában való ücsörgés, a kínos kérdések megválaszolása és az attól való félelem, hogy semmi nem fog változni, ráébresztette arra, hogy Annie számára ő lehet az a személy. Nem csupán megerősíteni tudja Annie állításait, hanem az is hatalmában áll, hogy azokat a világ elé tárja.

Lucy előhívta a kontaktjai listáját, majd úgy fordította a számítógép képernyőjét, hogy Annie is lássa.

– Ez egy lista a szakma összes kiadványának szerkesztőiről. Bármelyikük ölni tudna egy ilyen sztoriért Jonathannel, és szerintem ez az egyetlen módja, hogy bármi is megváltozzon. Az engedélyeddel szeretnék írni egy nyilatkozatot, és továbbítani nekik az e-mailed.

Ha Annie érzett is félelmet, az nem tartott sokáig. Arcán remény ragyogott fel, és Lucy látta ezt.

– Vissza fog ütni a dolog, ezt garantálom – figyelmeztette Lucy. – Kritizálni fognak, és kétségbe vonni. Az emberek idegesek lesznek, és üldözni fognak, ezt láthattuk már korábban is. Ha egyszer megtesszük, nem tudjuk visszacsinálni, ezért azt akarom, hogy biztos legyél benne.

– Biztos vagyok benne. Amíg nem vagyok egyedül – felelte buzgón Annie, és kihúzta magát.

– Nem vagy egyedül, Annie. Támogatlak – felelte Lucy, majd megnézte az órát. Hét perce maradt, hogy megírjon egy nyilatkozatot. Nem aggódott, jól tudott nyomás alatt dolgozni.

– És biztos vagyok benne, hogy mást is be tudok vonni – tette hozzá. – Most pedig lássunk munkához.

A szoros időintervallumot Lucy szabta magának, és két célt szolgált: Annie-t minél hamarabb ki kellett juttatni az irodából, hogy távol legyen a gúnyolódástól, valamint meg kellett előzni Jonathant, ha esetleg úgy döntene, ellentámadást indít a saját védelmében. A következő hét percet a nyilatkozat megfogalmazásával töltötték Annie cégnek küldött e-mailje alapján, kibővítve a részleteket. Egy olyan címet találtak ki, melytől az emberek megtorpannak a hírfolyamuk görgetése közben.

Chase pont időben kopogott be az ajtón.

– Gyere be! – kiáltotta Lucy, és kellemesen meglepődött, hogy a férfi most nem csak úgy becsörtetett, mint máskor. Micsoda előrelépés!

– Letelt a tíz perc – nyitotta Chase résnyire az ajtót, és bekukkantott.

– Tudom. Csukd be az ajtót, kérlek!

Chase bejött a szobába, és lágyan Annie-re mosolygott. Lucy nem tudta nem észrevenni, hogy bűntudat árnyékolja az arcát. Talán azért, mert tudott Jonathan viselkedéséről, és mégsem szólt semmit.

– Emlékszel az egy órával ezelőtt folytatott beszélgetésünkre?

– kérdezte Lucy. – Nos, eljött az idő, hogy te is felszólalj, Chase. Gyere ide, és olvasd el ezt – mondta, és egy intéssel az asztala mögé invitálta kollégáját.

Chase engedelmeskedett, közben igencsak gyanakvónak tűnt. Lehajolt Lucy mellé, hogy megnézze a képernyőt, és a lány figyelte, ahogy szeme követi, amit írt.

– Ez nagyon jó.

– Tudom – felelte Lucy, és rájött, milyen üdítő egyszer nem elhárítani egy bókot. – Azt akarom, hogy támogasd.

– Tessék? – egyenesedett fel Chase, és lesimította a nyakkendőjét.

– Jól hallottad. Azt akarom, hogy te is nyilvánosan kiállj velem Annie mellett. Itt az ideje beszélni, emlékszel?

Chase pislogott, tekintete ide-oda vándorolt Lucy és Annie között.

Lucy várt, és közben reménykedett, hogy a HR előtt folytatott beszélgetésük nem csak üres rizsa volt.

– Tudom, hogy ez hatalmas kérés, Chase, de ez a helyes dolog. Te és én ugyanarra az előléptetésre pályázunk, de akarsz-e egyáltalán egy olyan embernek dolgozni, mint Jonathan? Annie-vel belevágunk ebbe, és nagyon jól jönne a támogatásod.

A feszültség kipukkanni készülő lufiként töltötte be az irodát. Lucy azon kapta magát, hogy magában kérleli a fiút, abban reménykedve, hogy nem hagyja cserben. Légyszi, légyszi, légyszi!

– Lucy, ezt nem tehetem – bökte ki végül Chase.

Mintha minden levegőt kiszippantottak volna a szobából. Lucynak olyan érzése támadt, hogy zuhan, még akkor is, ha épp ült.

– Micsoda?!

Chase hátrahőkölt, és ismét lesimította a nyakkendőjét.

Idegesnek tűnt.

– Sajnálom, de túl nagy kockázattal jár – felelte, miközben Annie-re pillantott.

Lucy nem akart hallani a fülének. Hogy tehette ezt?

– Tehát minden, amit a HR előtt mondtál… hazugság volt?

– Nem, természetesen nem! Csak… – Chase végigsimított a haján, majd hátrált egyet az ajtó felé, mintha szökni próbálna.

– Gondold át, mit csinálsz, jó? Ha egy ilyen botrányt kirobbantasz, az mindenedbe kerülhet. Még le sem szerződtetted Lily Chút. Tényleg kockára akarod ezt tenni?

Lucy aggódva nyelt nagyot a gondolatra, hogy semmit nem foglaltak írásba Lilyvel. Csak megettek két sajtburgert, telefonszámot cseréltek, és megölelték egymást a járdán. Megvolt az esélye, hogy Lily nem működne együtt egy botrányba keveredett ügynökséggel, amellyel még le sem szerződött. És Lucy gyűlölte a gondolatot, hogy elveszti őt, mint ügyfelet.

De azt még jobban gyűlölte, hogy Chase nem az a megbízható fickó volt, akiről nemrég még azt hitte, hogy az.

– Én átgondolom, mit csinálok, Chase – állt fel Lucy az íróasztalától. Szemében düh lángolt. – Valakinek tennie kell valamit – folytatta, miközben az ajtóig kísérte. – És azt hittem, számíthatok a segítségedre, de úgy tűnik, tévedtem.

Chase fájdalmasan nézett rá, de nem próbált mentegetőzni. Meghozta a döntését. A csalódottság fájdalma Lucy mellkasában túlságosan is ismerős volt.

Lucy becsukta mögötte az ajtót, és egy pillanatra megállt, hogy összeszedje magát. A nagy terve nem a férfin múlott, de erősebb lett volna a támogatásával. Tudhatta volna, hogy csak ő és Annie áll majd szemben az árral. Micsoda kiváltság, hogy Chase csak úgy kihúzza magát, míg ők a karrierjüket kockáztatják! Téves hite könnyeket csalt a szemébe. Letörölte őket, majd visszafordult a lányhoz.

– Nincs szükségünk rá.

Annie úgy pillantott fel rá, akár egy aggódó kisgyerek.

Nem volt rá szükségük, ez igaz volt, és Lucy megkönnyebbülést érzett, hogy ki tudta mondani ezeket a szavakat. De a megsemmisítő csalódás, hogy az arcukba vágták az elutasítást, csak megerősítette, mennyire egyedül vannak.

– Kinek fogod elküldeni a nyilatkozatot? – kérdezte Annie vékony hangon, mintha megkérdőjelezné az egészet.

Lucy nem tudta elviselni a gondolatot, hogy Chase ilyen gerinctelenül viselkedett. Kihúzta magát, majd visszatért az asztalához.

– Monica Brownra gondoltam a Deadline-tól, ő az első számú partnerem feminista témájú cikkek ügyében.

Annie szeme tágra nyílt, mintha eddig alábecsülte volna Lucy azon képességét, hogy véghez vigye a tervét.

– Hűha! Ez aztán… nagy lesz.

– Ez a terv – felelte Lucy, és befejezte az üzenet gépelését. Hagyott ki helyet Chase-nek, hogy hozzászólhasson, de kár volt.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? – fészkelődött Annie. – Úgy értem, talán előbb szólnod kéne az embereknek, hogy…

Lucy abbahagyta a gépelést, hallva a bizonytalanságot a lány hangjában.

– Annie, ez rajtad múlik. Hagyom a dolgot, ha nem akarod, de szerintem ez csökkentené annak az esélyét, hogy ebből bármilyen változás legyen.

Szünetet tartott, hogy Annie fontolóra vehesse az elhangzottakat, és arra gondolt, hogy valójában remek ötlet néhány embert figyelmeztetni a küszöbön álló botrányra. Felállt, és megnyitotta a telefonján az e-mail tervezetét.

– De kiválóan érvelsz a figyelmeztetésről, úgy tűnik, van érzéked a káoszkezeléshez.

Annie hálás mosolyt küldött felé.

– Csak az engedélyeddel nyomom meg a küldés gombot, megadod?

Annie egy csendes pillanatra elgondolkodott, és Lucy sejthette a fejében lejátszódó történet cselekményét, mert ugyanaz ment az övében is.

– Igen – felelte a lány.

– Köszönöm.

De még nem nyomta meg a „küldés” gombot. Elkísérte Annie-t a hátsó lépcsőházba, hogy könnyebben elmenekülhessen, aztán megfordult, hogy elinduljon Joanna irodája felé.

Az őszintesége nem hagyott alább, és a nap eseményei tökéletesen alkalmassá tették arra, hogy kimondjon valamit, amiről évekig hallgatott.

12. fejezet

Lucy megállt Joanna ajtaja előtt, majd udvariasan kettőt kopogott, mielőtt benyitott volna.

– Beszélnem kell veled! – kiáltotta, miközben épp csak belépett az ajtón.

Joanna az asztalánál ült, megütközve nézett fel. Láthatóan teljesen kimerült. Az állkapcsa merev volt. Általában simára szárított bubifrizuráját most banáncsattal félig hátrafogta, Lucy el is szörnyülködött azon, hogy egyáltalán van ilyen kelléke a nőnek. A rúzsa lekopott, szeme véreres volt – hogy a dühtől vagy könnyektől, azt Lucy nem tudta.

De a leginkább árulkodó jel az volt, hogy Joanna olyan keményen szorította ökölbe a kezét nyaklánca medálja körül, hogy ujjbütykei belefehéredtek. A nő nem egyszerűen ideges volt, hanem rögtön fejest ugrott a mindent elárasztó érzelmek hullámaiba, miközben megpróbálta menteni a süllyedő hajót.

– Lucy, épp hívásban vagyok – felelte, miután finom ujjával lenyomta a némítás gombot asztali telefonján.

Lucy becsukta az ajtót, és átvágott a szobán, melynek hűs, nyugodt színei és az óceánra történő kilátása mindig meg szokta nyugtatni. Talán a saját energiája volt az oka, de ma a szobát ellenségesnek érezte.

– Bocsánat, de beszélnem kell veled.

Azt hitte, Joanna le fogja hordani, de az arcán csak zavarodottság tükröződött, ami aztán fáradtsággá enyhült.

– Most nem a legalkalmasabb – mondta, miközben a telefonból mormogás szűrődött ki. Akivel beszélt, nem tudta, hogy a telefont lenémították. Lucy elcsípte a lealacsonyító és kontraproduktív szavakat.

– Valaki a Billboardtól azt kérte, reagáljak arra a kritikára, mely szerint Ms. Ma kislemeze antifeminista, és őszintén szólva, nem megy – mutatott Joanna a telefonra.

Egy eddig még sosem látott mozdulattal – legalábbis Lucy soha nem volt tanúja ennek a mindig összeszedett Joannától – a nő a tenyerébe temette arcát, majd felsóhajtott. – Ma egyszerűen lehetetlen.

Lucyban egyszerre tört fel a részvét, a harag, az elszántság és a puszta idegesség, és az érzések tettre sarkallták. Áthajolt Joanna asztalán. A sima, üveg asztallapon most papírlapok halmozódtak.

– Hadd vegyem át – mondta, majd feloldotta a némítást, mielőtt Joanna bármit is felelhetett volna.

– …offenzívnek találják a dalszöveget – mondta a férfihang a vonal túlsó végén. – Egészen pontosan arra a gondolatra szeretnénk egy kommentet, hogy a feministák nem azért harcoltak az egyenlőségért, hogy aztán nők fehérneműben hiperszexualizált számokat énekeljenek.

Lucy felemelte a kagylót, hogy a hívó fél jól hallhassa őt, illetve Joanna se szakíthassa félbe.

– Jó napot. A J&J Public képviselője vagyok. A Ms. Ma új kislemeze körüli botrányról az a hivatalos állásfoglalásunk, hogy a dal a női szexualitás felszabadító kifejeződése, amivel a zeneiparnak semmi baja nincs, ha férfi zenészek művelik. És ami azt a megjegyzést illeti, hogy kontraproduktív lenne a szám a feminista mozgalom számára, szeretném emlékeztetni, hogy az egyenlőségért folytatott feminista harcnak az is része, hogy a nőknek megadjuk azt a szabadságot, hogy kurvára azt csinálhassanak, amit csak akarnak. Remélem, megjegyezte.

Elégedetten csapta le a telefont.

Joanna rápillantott, és Lucy meg mert volna esküdni rá, hogy a nő szája sarkában mosoly bujkált.

– Ezzel meg is oldódott – mondta Lucy, majd odahúzott egy széket, és leült a nővel szemben. – Figyelj, azért jöttem, hogy figyelmeztesselek valamivel kapcsolatban. Nyilvánvalóan minden igaz, amit Annie Jonathanről mondott, ahogy arra a ma reggeli beszélgetésünk alapján bizonyára te is rájöttél. Tudom, hogy ezért mentél el korán az ebédről, és megértem, nem akartál jelenetet rendezni. De tudnod kell, én mondtam Annie-nek, hogy álljon ki magáért. Azt nem gondoltam, hogy ilyen drámai módon fogja megtenni, de van egy tervem, hogy helyrehozzam.

A nő tartózkodóan nézett rá, de közben mintha némán biztatta volna, hogy folytassa.

– Nem tudom, mennyire lenne igazságos, ha megkérdezném, mit tudtál arról, ami mindezidáig ment, mivel én tudtam, és mégsem mondtam semmit. De figyelj, Jonathan tönkreteszi ezt a céget. Tudom, hogy az öcséd, és ez jobban bonyolítja a dolgokat, mint azt érthetem, de neked kellene irányítanod. Ezt mindenki tudja.

Lucy előkereste a Monica Brownnak írt e-mail piszkozatát, és Joanna felé fordította a telefonját. Hüvelykujja a „küldés” ikon felett lebegett.

– Itt egy előkészített e-mail, hogy közöljem a Deadline-nal a sztorit. Annie állításait tartalmazza, az én megerősítésemmel. Azt reméltem, hogy még mást is be tudok vonni, de egyelőre csak mi ketten lépünk. El fogom küldeni, de először azt akartam, hogy tudj róla.

Talán most először tűnt Joanna rémültnek.

– Ki lett volna még benne?

– Chase, de kihátrált – ahogy Lucy ezt kimondta, ismét érzett egy szúrást. Lerázta magáról az érzést.

– Joanna – folytatta szigorúan –, te adtál nekem egy esélyt Lily Chúval. Mindenféle esélyt adtál már a karrierem során, és most én kínálok neked egy esélyt. Ezt elküldöm, és a sztori nagyot robban. Jonathan elveszti a pozícióját, te pedig elfoglalod jogos helyed a cég élén. Igen, fájdalmas folyamat lesz, de meg kell történnie. Itt az ideje.

Lucy feltartotta a telefonját, az ujját tudatosan távol tartva a képernyőtől. Rá akart nyomni az ikonra, mozgásba akart hozni valamit, ami nagyobb nála, de rájött, hogy Joanna jóváhagyása fontos volt számára.

A csend elnyúlt, azonban nem volt kellemetlen. Lucynak olyan érzése volt, mintha valami tetején állna, és lenézne. Ő irányított, és ezt mindketten tudták.

Joanna összeszorította ajkait, és a nyaklánca függőjéért nyúlt. A szemén Lucy láthatta, milyen heves küzdelem megy végbe benne. Lehet, hogy valami lehetetlent kért tőle, de lehetségessé válhat, ha magában hordozza a megérdemelt változás ígéretét – a változásét, melyre mindannyiuknak szüksége volt.

Joanna nagy levegőt vett, Lucy visszatartotta a sajátját.

– Néha kemény szeretetre van leginkább szükség – pillantott Joanna a telefonra, és finoman bólintott.

Lucy szíve nagyot dobbant, amikor megnyomta a „küldés” gombot. Egy drámai csúcspontot képzelt el: a szimfonikus zenekar egyszerre játszik valami vészjóslót és győzedelmeset, cintányérok csattannak, vonósok zendülnek. De csak ő volt az, Joanna, és az elektronikus kommunikációt követő feszült várakozás.

Lucy reménykedett, hogy nem jön automatikus válaszlevél arról, hogy Monica esetleg szabadságon van.

– Köszönöm – mondta.

Joanna bólintott egyet. Úgy tűnt, mint akit egyszerre taglóz le és szabadít fel a saját viselkedése. Tekintete az ajtóra siklott. – Ja és, Lucy! Nem jártál itt!

Lucy értette. Nem szólt többet, csak kislisszant az irodából a folyosóra. Úgy tett, mintha telefonálna, hogy senki ne zavarja meg, miközben következő állomása felé tart. Lába remegett, miközben sétált. Adrenalin áradt szét a testében, ahogy arra gondolt, milyen komoly drámát indított el az imént.

Befordult a sarkon, Amanda irodája felé. Most is kopogott, de nem nyomult be az ajtón, tekintettel arra, hátha esetleg valami bizalmas zajlik odabent.

Amanda köszönt neki. Ő is ugyanolyan elnyűttnek és kimerültnek tűnt, mint Joanna, és Lucy reménykedett, hogy nemcsak a nők végzik el az összeomlás navigálásával járó érzelmi munkát, ám volt egy erős érzése, hogy de, igen.

– Lucy! Minden rendben? – kérdezte Amanda.

– Beszélnünk kell. Négyszemközt.

Amanda átpillantott a válla felett Ericsson úrra, aki az elviteles ebédje maradékát piszkálgatta. Az asztalt most még több mappa és papír borította, mint amikor Lucy nem sokkal ezelőtt itt járt. Az irodában rendetlenség dúlt, és balzsamecet illata lengte be a teret.

– Robert, magunkra hagyna, kérem?

A férfi komótosan megtörölte a bajuszát, majd feltápászkodott az asztaltól. Elmenőben halvány mosolyt villantott Lucy felé.

– Úgyis ki kell nyújtóztatnom a tagjaimat – felelte, mintha csak hálás lenne, amiért ürügyet kap a távozásra. Közel sem tűnt olyan idegesnek, mint Amanda, de hát nem is az ő cége állt lángokban.

– Miben segíthetek, Lucy? – kérdezte a nő, miután becsukódott az ajtó. Lucy észrevett egy elviteles dobozt azon a helyen, ahol Amanda ült a meetingjük során. A saláta érintetlen volt, a paradicsom- és uborkaszeletek frissnek és roppanósnak tűntek.

– Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek. Valószínűleg titokban kellett volna tartanom a dolgokat, de képtelen voltam. Ez az Annie dolog hamarosan nyilvánosságra kerül, és szerintem ez egy lehetőség.

Amanda úgy hőkölt vissza, mintha Lucy valami megbotránkoztatót mondott volna.

– Azt akarom mondani, hogy mindenki minket fog nézni, és lehetőséged lesz tenni valamit: tényleges változást hozni. Már találkoztunk hasonló történetekkel, számtalanszor szembejött ez a szalagcím. De a reakció lehet új. Egy mozgalom kezd lendületet venni, és a részesei kell, hogy legyünk. Jonathan és a hozzá hasonló férfiak túl sokáig túl sok mindent megúsztak, és ennek következményei kell, hogy legyenek. Ne legyen elég, hogy csak megfeddjük őket! Ne közvetítsük azt az üzenetet a bántalmazóknak, hogy megúszhatják! És az isten szerelmére, ne erősítsük meg az áldozatok azon félelmét, hogy ha beszélnek, azzal nem érnek el semmit! Figyelj, tégy valamit, és hozz változást!

Lucy sóhajtott egyet, Amanda elképedve nézte. A lány hallotta, hogy a saját szavai mennydörgésként visszhangzottak.

– Kérlek – tette hozzá udvariasan Lucy.

Amanda becsukta a döbbenettől tágra nyílt száját, majd bólintott.

– Igen. Igen, mindent megteszek… ezekért.

– Remek – felelte kicsit feszengve Lucy. Úgy jött be, hogy tajtékzott, és örült, hogy Amanda egyetértett mindennel, amit mondott. Nincs szükség veszekedésre.

– Köszönöm – vette az ajtó felé az irányt.

– Lucy! Mielőtt elmész, azt akarom mondani… A nő arcára kiült zavarodottság meglepte Lucyt.

– Mi az?

Amanda úgy sóhajtott, mintha az idegösszeomlás szélén állna.

– Csak azt akarom mondani, hogy sajnálom, hogy nem érezted magad biztonságban, hogy hozzám vagy bárkihez fordulj Jonathan miatt. Jelentened kellett volna a viselkedését a következményektől való félelem nélkül, és ezért vállalom a felelősséget.

Talán ez volt az utolsó dolog, amire Lucy számított.

– Amanda, nem a te hibád személyesen, hogy nem jelentettem. Egy olyan rendszer részese vagy, mely a nők ellen dolgozik ezekben a helyzetekben.

– Igen, tudom, de…. Olyan régóta ismerjük egymást, és remélem, hogy meg tudsz bocsátani, amiért nem nyújtottam segítséget, vagy nem láttam, hogy szükség van rá.

Lucy rádöbbent, hogy az előző meetingjük során Amanda arcán látott elcsigázott kifejezés az önmagára irányuló csalódottság megnyilvánulása volt, nem pedig Lucynak szólt.

– Megbocsátok, ha megígéred, hogy mindent megteszel, ami a hatalmadban áll, hogy ezúttal ennek a történetnek következményei is legyenek – felelte Lucy lágy mosoly kíséretében.

Amanda halványan visszamosolygott, majd határozottan bólintott.

– Dolgozom rajta.

– Remek – indult el Lucy, majd eszébe jutott még valami. – Ó, és rendelj valami mást ebédre a salátád helyett. Rendelj szendvicset, pizzát, hamburgert, vagy egy óriási burritót, azért, mert akarod, nem csak azért, mert épp csaló napot tartasz egy diétában, vagy stresszelsz, vagy megpróbálod meggyőzni magadat, hogy ez valahogy nem számít. Ja, és találsz tortát a konyhában!

Amanda döbbenten bámult rá, valószínűleg nem volt hozzászokva, hogy egy másik nő támogatja azt a döntését, hogy azt egyen, amit akar. Lucynak be kellett ismernie, ez valóban ritka volt. Abba a hibába esett, hogy a finom ételeket a „csaló étkezés” vagy „stresszevés” kategóriába sorolta, mert a norma ellen ment volna, ha megengedi magának, hogy máskor is élvezze őket. És más nőktől is ezt várta el. Elnézte Ninának, hogy azt mondja magáról, milyen rossz, amiért muffint akar enni, és őt tette felelőssé a szénhidrátot engedélyező napokon elfogyasztott pizzaszeletek száma miatt. Most rádöbbent, mindez mennyire abszurd. És az Amanda arcára kiült kifejezés és a lassú, gúnyos mosoly elszomorította, hogy ilyen szabályok szerint élnek, miközben örülnének, ha ezek eltörlődnének.

Lucy kiment az irodából, és közben remélte, hogy Amanda steaket rendel sült krumplival, és ezt fogja falni, miközben háborút indít a munkahelyi zaklatások igazságtalansága ellen. Ellenőrizte, válaszolt-e már Monica, de egyelőre semmi, még csak tíz perc telt el.

Amikor a történet nyilvánosságra kerül majd, neki kell majd rendeznie a következményeket. A nap hátralévő részében az irodájában lesz, és az ügyfeleivel telefonál majd, de amikor a tényleges bomba felrobban, látótávolságon kívül akar lenni. Elhatározta, hogy kimegy szívni egy kis friss levegőt, de előbb beugrik Oliverhez, hogy figyelmeztesse a közelgő botrányról.

A fiú az asztalánál ült, és épp egy kulisszák mögötti videót szerkesztett, melyet Joanna egyik ügyfelével készítettek. Az előző hónapban zajlott fotózáson készült felvételeken a brazil szupermodell, Alma Pereira pózolt egy szörfdeszkán Tahitin. A J&J közösségi média menedzsere szívesen készített ízelítőül szolgáló, kulisszák mögötti képeket egy-egy közelgő magazinszámról, hollywoodi eseményről, filmbemutatóról. Lucynak volt egy mappa hasonló felvételekkel a telefonján, amit félmillió dollárért el tudott volna adni egy bulvárlapnak, ha akarta volna. Persze ez megszegné a titoktartási szerződést, melyet aláírt, és garantáltan kirúgnák, ráadásul valószínűleg feketelistára kerülne az ország összes, PR-ral kapcsolatos sajtóorgánumánál, kivéve talán a bulvárlapokat.

Alma a fehér homokban pózolt, mögötte ott kéklett a tenger. Combig állt a hullámokban, és vizes volt, mintha nemrég úszott volna. Áttetsző fehér ruhát viselt, mely sárga bikinijére és lebarnult bőrére tapadt. Haja nedves volt, azonban Lucy biztos volt benne, hogy nem dugta be a fejét a tengerbe, valaki a haját sós vízzel fújta be. Egyik kezével ruhája szegélyét fogta, és szuggesztíven elég magasra húzta ahhoz, hogy kivillanjon bal csípőjén a bikinialsója. A modell súlypontját egyik lábáról a másikra helyezte, megrázta a haját, csücsörített, ide-oda billentette a fejét, és csak addig maradt mozdulatlan, amíg a fotós pár száz gyors képet tudott kattintani a pózok között.

Hirtelen megállt, és lehámozta magáról a ruhát. A videónak nem volt hangja, de Lucy biztos volt benne, hogy valaki azt az utasítást adta, hogy a következő fotósorozaton csak az icipici bikini legyen rajta.

Egy csomóan odasiettek. Valaki felemelte Alma hajtincseit, és egy felhőnyi sprayt fújt rá, hogy felélessze a tartását – ez Lucyt megerősítette azon sejtésében, hogy a nedves hatás nem természetes volt, hanem úgy alakították ki. Valaki más sminkecsettel közelített felé. Alma mozdulatlanul állt, míg a sminkes az arcát púderezte, elfedve bőre csillogását – aminek semmi értelme nem volt, ha azt a hatást akarták elérni, hogy Alma vizes. Ajkain újrakenték a rózsaszín szájfényt, és Lucy véleménye szerint a modell így a legkevésbé sem úgy nézett ki, mint aki épp az imént mártózott meg az óceánban.

Oliver biztos úgy fogja megvágni, hogy a videó Alma lábujjait mutatja a homokban, a hátát és az arcát egy olyan szögből, amikor a csapata épp sminkeli. Csupa olyan dolgot, amiért rajonganának az Instagram-követők, mert nézzétek, milyen csodaszép, de emellett annyira normális. Alma fejét hátrahajtva nevetett – ez a kulisszák mögötti kép biztos húszezer lájkot hoz majd, ha azt jó stratégiával a hivatalos fotók megjelenése után pár nappal teszik közzé a neten. A modell úgy festett, mint aki remekül érzi magát.

Lucy azon tűnődött, vajon fázik-e. Éhes-e. És vajon sajog-e a bőre, amiért minden egyes szőrszálát eltávolították odalentről, hogy aggódás nélkül viselhessen falatnyi bikiniket. És persze még így is retusálták az eredményt.

– Tudod, ez milyen kibaszottul fáj? – motyogta Lucy. Oliver megugrott.

– Úristen, Lucy! – kapta a szívéhez a kezét, majd megfordult a székben. – Megijesztettél! Mióta vagy itt? És mi fáj?

Lucy belépett a bokszba és lehalkította a hangját.

– Ez. Ha odalent gyantáztatsz, hogy fürdőruhát viselhess, mert az ég óvjon attól, hogy bárki megtudja, hogy a tested szőrösödik azon a részen!

Oliver tekintetére az ült ki, hogy fárasztja ez az egész – ugyanaz a kifejezés, mint amikor Lucy azzal vádolta, hogy nem hallott a pisis tamponszálról. De Oliver Oliver volt, és az ég áldja, magára vállalta, hogy képviseli a patriarchátust, amíg Lucy kifejezi elégedetlenségét.

– Tudod, baromi pocsék érzés. Ott fekszel valami lehetetlen, kitekert pózban, aztán bekennek forró gyantával, és kitépnek mindent – Lucy szándékosan megnyomta a szót, Oliver pedig összerezzent.

– Aztán van, hogy egy területen többször is végigmennek, hogy biztosan mindent leszedjenek. És ha valakinek nincs rá ideje vagy pénze – vagy túl alacsony a fájdalomküszöbe –, akkor marad a borotva és a pörsenések, amiket a bőrödön hagy. Ne higgy a hazugságoknak, még senki sem találta fel, hogy ezt mivel lehetne helyrehozni. És aztán járkálhatunk a kis falatnyi ruháinkban, frissen gyantázott vagy borotvától égő bőrrel… És mindezt miért? Hogy úgy nézzünk ki, mint önmagunk valami bizarr, prepubertás verziója, de csak a lábaink között? Eközben a te testszőrzeted a férfiasság ünneplése. Megborotválkozol otthon, aztán széthagyod a fürdőszobában, mintha kábé csillám lenne, amit nem lehet letakarítani, nekem meg szét kell tennem a lábam a kozmetikusnak, hogy neked, amikor rám nézel a bikinimben, tetsszen, amit látsz! – Lucy a nyomaték kedvéért még mellkasba is bökte Olivert, tekintetében ott lobogott a régebben oly szükségesnek tartott gyantázás fájdalma miatt érzett düh. Az afelett érzett düh, hogy minden egyes alkalommal feltárta intim tájékát egy idegennek, hogy aztán az részeket tépjen ki a testéből. Felbőszítette a dolog igazságtalansága.

– És akkor a nőgyógyászról még nem is beszéltem! Oliver könyörgőn tartotta fel a kezét.

– Láttam A vagina monológokat, tudok a hideg, kacsacsőrszerű eszközről. És egyetértek, fel kéne melegíteniük!

Oliver őszinte hangvétele, és az, hogy eszébe juttatta az egyik kedvenc színdarabját, kacagásra késztette Lucyt. Vagy csak az, hogy most halmozottan tárult elé, mennyire sok baromságot tűrnek el a nők.

Oliver megeresztett felé egy mosolyt.

– Kicsit elfoglalt vagyok: Joanna hívásait kell csekkolnom, miközben ő pánikol, plusz elő kell készítenem ezeket a fotókat a közösségi médiára. Mert a PR egy házon belüli botránytól még nem áll meg. Azért jöttél, hogy a patriarchátus egy újabb oszlopát zúzd szét, vagy dumálni akartál?

Lucy játékosan a fiúra öltötte a nyelvét. Ismét ránézett a telefonjára, hogy jött-e válasz Monicától. Még mindig semmi.

– Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek – kezdte, majd körbenézett, hogy valaki hallgatózik-e. Az iroda középső része kiváló volt arra, hogy pletykákat csípjen el az ember. – Megemlítettem a neved a HR-en, úgyhogy lehet, hogy behívnak kikérdezni arról, mit tudsz a Jonathannel kapcsolatos tapasztalataimról.

Oliver szemöldöke a Lucy által valaha látott legkomolyabb ívbe szaladt fel.

– Rendben – felelte hideg elszántsággal, és ez melegséggel töltötte el Lucyt.

A nő újabb pillantást vetett a válla mögé, majd folytatta.

– És az előbb meséltem a barátnőmnek, Monicának Annie-ről, úgyhogy lehet, hogy a délután egy kicsit sűrű lesz… – Lucy kódolva beszélt, tudta, hogy Oliver érteni fogja, és remélte, hogy diszkréten reagál majd.

Érteni értette, de a reakciója már nem volt olyan diszkrét.

– Monica Brownnak a Dead… – kezdett bele Oliver tágra nyílt szemmel.

– Igen, Oliver. Az a Monica barátnőm – Lucy egy pillantással csendre intette barátját, majd ismét ellenőrizte a telefonját. – A válaszát várom. Elmegyek sétálni, kell egy kis friss levegő még így az utolsó roham előtt.

– Igen, jobb is, ha kimész egy kicsit, ha… ha… ha választ vársz Monica barátnődtől.

Lucy elismerően bólintott, és ellépett.

– Én itt leszek, és gondoskodom róla, hogy továbbra is nőkről készült irreális képek árasszák el a médiát!

Lucy forgatta a szemét, de rájött, Olivernek igaza van.

Hiba lenne nem elismerni, hogy az ő kezéhez is vér tapad, amikor azon szépségnormák megerősítéséről van szó, melyek ellen egész nap kikelt. Egy olyan iparágban dolgozott, melynek középpontjában a fizikai megjelenés állt, egy olyan iparágban, mely szemérmetlenül hangsúlyozta a nőkkel szemben támasztott lehetetlen mércét. Lucy is bűnös volt abban, hogy állandósította az elvárásokat minden egyes nyilatkozattal, amit írt, minden sztorival, amit elmesélt, és minden retusált, photoshoppolt fényképpel, melyet népszerűsített. A képmutatás hirtelen nagyon körkörösnek tűnt – Lucy része volt annak a rendszernek, mely megerősítette a nap mint nap magával szemben támasztott elvárásoknak legalábbis egy részét.

Hogy jutott ez idáig? – tűnődött magában.

Rájött, hogy az elvárások eredetét nem volt könnyű pontosan meghatározni. Szerette a csinos ruhákat és a sminket, egyik ellen sem ágálna, amennyiben van választása, akarja-e őket viselni, avagy nem. De vajon hol húzódott a határvonal aközött, amit ő maga akart, és aközött, amit a társadalom erőltetett rá, legyen szó akár szépségnormákról, párkapcsolati státuszról vagy egy olyan, az egész életre kiható döntésről, mint a gyerekvállalás? Valahol, valahogy ezek az elvárások tényként szivárogtak be az agyába, és Lucy már nem tudta, hol érnek véget, és ő hol kezdődik.

Talán itt volt az ideje, hogy kiderítse, gondolta, miközben lefelé haladt a lifttel az előcsarnokba. De nem ebben a pillanatban fogja kideríteni. Akár az aznap felbukkanó más mély gondolatokat, úgy döntött, ezt is elraktározza későbbre, hiszen most épp azért ment ki az épületből, hogy ne gondolkodjon, miközben Monica válaszára vár. Az ügyfeleit is el kellett kezdenie figyelmeztetni, először is azt, akinek az elvesztésétől a legjobban tartott, Lily Chút. Nem tudta elviselni a gondolatát sem, hogy ennyi kemény munka után kicsússzon a kezei közül.

Küldött neki egy sms-t.

Szia Lily! Valamiről beszélnem kell veled. Van egypár perced? Nem kapott rögtön választ. Hüvelykujját a hangerőgombra nyomta, pedig a telefon már így is maximum hangerőre volt állítva, Monica e-mailjére várva.

A lift leért az előtérbe, Lucy pedig kilépett a délutáni napfénybe. Meleg lett az idő. A napfény végigfolyt az épületek között és a járdán. Lucy a padokkal és árnyas fákkal szegélyezett kis park felé vette az irányt – a park elég messze volt ahhoz, hogy úgy érezze, egy kis levegőhöz jut, de elég közel ahhoz, hogy vissza tudjon sietni az irodába, ha kell. Ezen a hétköznap délutánon a park, amely valójában egy lakópark és egy orvosi rendelőkkel teli tömb közé szorított gyepszalag volt, tele volt kései ebédelőkkel, pórázon tartott kutyákkal, a dadusuk körül futkározó kisgyerekekkel. Néhány lelkes sportoló nyújtózkodott az árnyékban kocogás után, vagy talán előtte, Lucy a távolból nem látta, megizzadtak-e már.

Talált egy padot, és hagyta, hogy a nap felmelegítse bőrét. Lucy a saját maga okozta káosz szakadéka szélén állt, és még akkor is, ha szükségszerű volt ez a káosz, megviselte az idegeit. Behunyta a szemét, és néhány jógalégzést végzett, maga elé képzelve az óceánt.

Aztán meghallott egy hangot, amitől kipattant a szeme.

– Oké, komolyan kérdezem: követsz engem, Szülinapos Lány? Lucy felnézett, és kellemes meglepetésben volt része.

– Adam!

A férfi előtte állt, és úgy festett, mint aki kocogni készül. Most nem farmer és póló volt rajta, egy kellemesen rövid futónadrágot viselt, és egy atlétát, mely látni engedte a karjait – Lucy nem is tudta levenni róluk a szemét. Azt hitte, talán álmodik. A csókjuk gondolata szökőárként rohanta meg. Annyi minden történt, mióta elváltak, de a lány most úgy érezte Adam ajkait a sajátján, mintha az egész csak az imént történt volna. Örült, hogy épp ült.

Adam kivette a fülhallgatót a füléből, és leült Lucy mellé a padra.

– Szóval? Követsz engem, vagy mi? – kérdezte vigyorogva.

Lucy felnevetett, és azon tűnődött, vajon úgy folytatják-e, mintha nem sokkal korábban nem ért volna egymáshoz az ajkuk.

– Azt hiszem, ezt inkább nekem kellene megkérdeznem, hiszen tudod, hogy itt dolgozom egy köpésre.

Adam nyakát nyújtogatva arra nézett, amerre a lány mutatott, és Lucy közben tanulmányozta a férfi állkapcsának ívét. A sűrű borosta puha volt, ahogy megtudta a korábbi kis botlásukból. Kíváncsi volt, milyen illata lehet a férfi torka tövében lévő mélyedésnek, ha belefúrja az orrát.

– Igaz, a te környékeden vagyunk, nemde? De legyünk igazságosak, te is tudod, hogy én meg arrafelé dolgozom – felelte, és hüvelykujjával válla fölött a lány irodájától ellentétes irányba mutatott.

Jogosan érvelt, és Lucy azon tűnődött, vajon tudatalatti döntés volt-e, hogy közelebb ment ahhoz a részhez, ahol Adam dolgozik, még ha fogalma sem volt arról, hogy újra egymásba botlanak majd.

Vagy talán úgy volt, ahogy Oliver állította, és a véletlen találkozásukkal az univerzum mondott igent.

– Szóval, mit csinálsz errefelé? – kérdezte Adam lazán, és Lucy rájött, hogy valóban kerülgetik a forró kását. A férfi kacér volt, és aranyos, és Lucy benne volt a flörtben, persze, hogy benne volt, de nem tagadhatta, hogy tudni akarja, hányadán állnak ezzel a jóképű idegennel, aki az ajkaival kapta el őt.

– Bocsánat – tárta szét a kezét Lucy –, de korábban csókolóztunk.

Adam félénken nevetett, arcát imádni való rózsaszín pír öntötte el.

– Ó, igen. Igen, valóban.

Annak ellenére, hogy az elmúlt két évet Lucy elkötelezett párkapcsolatban töltötte, emlékezett arra, milyen, amikor a dolgok még frissek az elején. A bizonytalanság, a találgatás, a pillangók a gyomorban. Vajon valamit rosszul csináltam? Vajon ezt hogy értette? Vajon nem tetszem neki? A Ninával együtt boncolgatott kérdések, miközben minden beszélgetést újrajátszottak, minden üzenetet újraolvastak, szellemi és érzelmi munkát fektetve abba, hogy a végső soron triviális társadalmi jelekből értelmet nyerjenek.

És őszintén: ez irtó fárasztó volt.

És ott a padon, miközben Adamre, a helyes csaposra bámult, akit kevesebb mint egy napja ismert, véletlenül csókolt meg, és újra meg akart csókolni, Lucynak nem volt energiája ezekhez a körökhöz.

– És? Most mi lesz? – kérdezte.

Egy pillanatra Adam mintha megdöbbent volna a lány nyíltságán, de aztán néhány centivel közelebb húzódott.

– Nos, az első alkalom egy kicsit baleset volt. Egyébként hogy van a bokád? Úgy tűnt, mintha a járdaszegélyben botlottál volna meg.

– A bokám rendben van – felelte Lucy, és ő is közelebb húzódott a férfihoz. Egyre kevésbé érdekelte a bájcsevegés.

– Remek – felelte Adam, és Lucy már elég közel volt ahhoz, hogy a bőrén érezze a lélegzetét. – Örülök, hogy ott voltam, hogy elkapjalak. Nem örülnék, ha megsérülnél, vagy ilyesmi.

– Én sem.

Lucy nem tudta, van-e egyáltalán értelme annak, amit mond, de azt igen, hogy Adam ajka közel volt az övéhez, a napfény pedig kiemelte a férfi szemének aranyló csillogását. Érezte, ahogy Adam tekintete a szájára vándorol, és azon tűnődött, vajon a férfi szíve is olyan gyorsan kalapál-e, mint az övé.

– Szóval, mit fogunk csinálni? – lehelte Lucy.

Figyelte, ahogy Adam pislog. A szempillái – számos más férfira is jellemzően – irigylésre méltóan seprűsek voltak, amit a nők gyakran műszempillával igyekeztek elérni.

– Nos – kezdte lassan –, azt hiszem, megismételhetjük, ha aka…

A mondat vége eltűnt Lucy ajkai között. A lány Adam felé fordult és előrehajolt, közben a pad háttámlájába kapaszkodott. Míg az első csók csak kínos helyezkedés és egy szerencsés botlás kihasználása volt, ez a csók egyenesen célba talált, és teljesen szándékosan történt.

Elég közel ültek ahhoz, hogy a térdük összeérjen, de ennyi volt. Az ajkuk egymáshoz ért, mintha mintát vettek volna. A csók egy kísérlet volt. És Lucynak nagyon tetszett az eredmény.

Nagyon-nagyon.

Olyannyira, hogy éhesen belehajolt, felkarolva saját vágyának izgalmát. Jó érzés volt. Adam volt jó érzés. Mint valami, ami már elég régóta hiányzott neki ahhoz, hogy észre se vegye, ha nincs ott. És vele annyira más volt, mint Calebbel csókolózni. Lucy elengedte magát, belélegezte a férfit, érezte a szája melegét, és a szabadság mámorító volt.

Amikor abbahagyták, Lucy rájött, hogy teljesen lefegyverezte a férfit. A jóképű, sármos, istenien csókoló idegen elpirulva, fényes ajkakkal nézett rá, nem találva a szavakat.

– Szeretek veled csókolózni – szólalt meg Lucy, és bár a felhőkben járt, az őszinteség utat talált az agyától a szájáig. Nem ez volt a legékesszólóbb vagy legszexibb dolog, amit mondani lehetett, de ez volt az igazság.

Lucy olvadozott attól, ahogy a férfin eluralkodott a szemérmesség. Adam befelé görbítette az ajkait, talán azért, hogy visszafogja a mosolyát, majd lefelé nézett. Lucy nem tudta, hova tűnt a laza srác a bárból és a motorról, de a félénk, bódult Adam imádnivaló volt.

– Nos, tudom, hogy igazat mondasz.

– Így van.

– Én is szeretek csókolózni veled, csak… – hebegte. – Szóval, azt gondoltam, hogy az első olyan volt, mint egy baleset, tehát nem voltam benne biztos, hogy… Ó! Oké – motyogta Lucy szájába, amikor a lány ismét előrehajolt.

Adammel csókolózni olyan volt, mint amikor egy kulcs beleillik a zárba. Vagy mint az igazság a hazugságok sorozatában. Lucy alig ismerte őt, ez tény, de bízott abban az erőben, ami összehozta őket. És bízott a tagjaiba költöző melegségben, és a férfi kezének érintésében az arcán. És leginkább abban bízott, hogy meg akarta őt csókolni. Egy vadidegennel való csókolózás egy közparkban nem olyasmi volt, amit a jól nevelt nők csináltak – az anyja leszidta volna, ha meglátja –, de a nyomasztó színjáték elhagyása, és a vágyának felvállalása ott, a nyilvánosság előtt nemcsak izgalmas, hanem egyben felszabadító is volt.

Amikor szétváltak, Lucy nem kért bocsánatot bátorságáért, és nem pirult el fülig, mint egy másik napon tette volna. Mosolygott, és élvezte az ajkán maradt bizsergést. Ujjbegyeit ajkához érintette, mintha a csók nyomát akarná odaragasztani.

– Hűha – szólalt meg Adam kábultan. – Uhh, miről is beszélgettünk?

Lucy nevetett, és próbálta összeszedni a gondolatait.

– Azt hiszem, azt kérdezted, mit csinálok.

Az, hogy eszébe jutott a munkája, visszahozta Lucyt a földre, és ismét ellenőrizte a telefonját, hogy válaszolt-e Monica.

Még mindig semmi.

– PR-os vagyok.

Adam bólintott, arcára az ült ki, hogy összeállt a kép.

– Mi az? – kérdezte Lucy.

– Azt hiszem, tudnom kellett volna abból, hogy Beverly Hillsben futottunk össze, és abból a tényből, hogy még nem láttalak a telefonod nélkül – vigyorgott Adam.

– És ez rossz dolog? – kérdezte Lucy, és ráébredt, hogy Adam véleménye fontos számára.

– Nem, ha ez az, amit csinálni szeretsz. Csak ismerek olyan embereket, akik úgy tesznek, mintha kábé rákot gyógyítanának azzal, hogy filmeket készítenek. De ki vagyok én, hogy megmondjam? Túlárazott koktélokat készítek, amit azok engedhetnek meg maguknak, akik a te szakmádban dolgoznak – felelte őszinte és ravasz mosollyal, és Lucy közelebb hajolt hozzá.

– Ne becsüld alá magad, ezek sorsfordító koktélok, emlékszel?

– Ó, igen. Hogy mennek a dolgok egyébként? Megoldódott, ami miatt visszarohantál a munkahelyedre?

– Ez egy hosszú történet, amire valószínűleg most nincs időd vagy energiád.

Adam fel-le pillantott az utcán, mintha jelezni akarná, hogy szabad a programja.

– Örömmel elfogadok egy ürügyet, hogy kihagyjam a futást, és csak négyre kell a bárba érnem a happy hours miatt, szóval…

Mogyoróbarna szeme meleg volt, és őszinte, érdeklődő.

Lucy megbízott volna az erőben, ami összehozta őket, de hirtelen elkezdte megkérdőjelezni ennek a sármos, segítőkész, őszinte, odafigyelő férfinak a puszta létezését.

Egy rémisztő gondolat hirtelen teljesen más perspektívába helyezte az egész őrült napját.

Lehetséges volna, hogy Lucy csak… kitalálta őt?

Az igazmondást bár lehetett valami kozmikus beavatkozásnak tulajdonítani, de annak is a tünete lehetett, hogy a nő elvesztette az eszét. Talán megőrült, és a férfi csak hallucináció volt.

Ebben a pillanatban sokkal inkább abban akart hinni, hogy az univerzum akarja ilyen furcsa módon megleckéztetni, mint abban a sokkal logikusabb lehetőségben, hogy az agyában van a hiba, és szakember segítségére lenne szüksége.

– Valódi vagy? – nézett Adamre, miután nyelt egyet.

Egy kijózanító pillanat erejéig a férfi úgy bámult rá, hogy Lucy biztos volt abban, igen, bolond. Adam végül nevetésben tört ki.

– Ezt hogy érted?

Lucy igencsak elszégyellte magát, és legszívesebben a pad alá bújt volna, de tudnia kellett. Visszatalált a férfi tekintetéhez, elszántan és kitartóan nézte.

– Úgy értem, ugye nem én találtalak ki? Nagyon furcsa dolgok történnek ma velem, és aztán itt vagy te, és jó vagy, túl jó ahhoz, hogy mindez igaz legyen, és folyton felbukkansz, és én csak tudni akarom, hogy valódi vagy-e, és nem nekem ment-e el az eszem.

Adam szemöldök ráncolva hallgatta, és Lucy biztos volt benne, hogy mindent megbánt, és mindjárt elszalad, mert az őszintesége bájosból rémisztővé váltott. De aztán a tekintete lágy lett, és a lány rájött, az imént egyszerűen csak őszinte volt.

– Azt gondolod, hogy csak kitaláltál, mert túl jó vagyok, hogy igaz legyek?

Lucy arca lángolt a szégyentől, de bólintott, mert a férfi még mindig nem erősítette meg, hogy nem csak a képzelete szüleménye-e.

– Talán ez a legszebb dolog, amit valaha mondtak nekem – mosolygott lágyan Adam. – De a hízelgést félretéve, látom, őszintén el vagy keseredve emiatt, ezért biztosíthatlak, hogy igen, valódi vagyok.

A lány keze után nyúlt, és a félig csupasz mellkasára helyezte, pont a szíve fölé, és Lucy érezte a dobogását.

– Látod? Igazi.

Lucy a férfi szemébe nézett, és teste minden sejtjével tudta, hogy valódi, és nem őrült meg, legalábbis nem pszichotikus szinten. De a bőrük között pattogó elektromosság és a könnyed borzongás, ami újra átjárta őt, egészen őrületes volt.

Visszahúzta a kezét, nehogy lángra kapjon.

– Köszönöm.

– Bármikor.

Lucy azon tűnődött, ez vajon arra vonatkozott-e, hogy bármikor tehet fel neki őrült kérdéseket, vagy arra, bármikor megérintheti.

Remélte, hogy mindkettőre.

– Szóval, szeretnél róla beszélni?

– Szeretnél róla hallani?

– Igen.

Lucy nagy levegőt vett, hogy összeszedje magát. – Szóval, volt egy kis botrány az irodámban, és bármelyik percben érkezhet egy e-mail. Direkt turbó fokozatra kapcsoltam.

– Ó! – szaladt fel Adam szemöldöke, mintha nem ilyesmire számított volna. – Nem gondoltam volna, hogy botrányhős típus vagy.

– PR-os vagyok, a munkám a botrány körül forog.

– Mondj el többet – dőlt hátra Adam, egyik sarkát a térdére támasztva.

– Szóval, a cégünk vezérigazgatója egy faszfej, aki évek óta zaklat. Senkinek nem mondtam el, mert féltem, hogy veszélybe sodorja a karrierem. És soha nem volt annyira vészes, szóval ne a legrosszabb szalagcímek jussanak rögtön eszedbe – tisztázta Lucy, amikor látta, hogy Adam arcára kiült a döbbenet. Ez egy csipetnyi vad dühvel társult, ami megdobogtatta a lány szívét.

Adam a járdára bámult. Úgy festett, mint aki épp Jonathan büntetését tervezgeti annak ellenére, hogy nem is ismeri. Összeszedte magát, arca komoly lett.

– Tiszteletben tartom, amit átéltél, és te tudod jobban, de nem hiszem, hogy bármilyen zaklatást el kellene bagatellizálni vagy figyelmen kívül hagyni.

A férfi hangszíne elgondolkodtatta Lucyt, hogy talán ő maga, vagy valaki, aki fontos számára, átélt-e már zaklatást vagy bántalmazást.

– Tudomásul vettem, és értékelem – folytatta Lucy. – Szóval, egy kolléganőm a cégből vádakkal állt elő – hogy egészen pontos legyek, a csávó asszisztense. Én mondtam neki, hogy álljon ki magáért, de nem gondoltam volna, hogy ezt úgy értelmezi, hogy az egész cégnek e-mailt kell küldenie róla. Ezért kellett úgy elrohannom ebédidőben.

Adam lebilincselve bámult rá, mintha valóságshow-t nézett volna.

– Azt is beleírta, hogy egy másik nő is érintett a vállalaton belül, és mindenki tudja, hogy én vagyok az.

A férfi szeme elég tágra nyílt ahhoz, hogy Lucy láthassa benne az aranyló csillanásokat.

– Ó, basszus.

Lucy elmosolyodott, bár be kellett ismernie, úgy érezte magát, mintha egy keskeny párkányon egyensúlyozna, és imádkozna, hogy legyen alatta háló.

– Először én is azt gondoltam, hogy basszus. De aztán rájöttem, ez egy lehetőség. Ha azt akarjuk, hogy a dolgok megváltozzanak, tennünk kell valamit, mert semmi sem lesz jobb magától.

Adam csodálva nézte őt. Ajka mosolyra görbült, mintha azt jelezné, hogy kész beszállni, bármire készüljön is a lány.

– Szóval, mit csináltál?

Lucy ajka is ugyanolyan mosolyra görbült.

– Elküldtem a sztorit a Deadline magazinnak.

– Az igen! – nevetett fel melegen Adam, hangjában lenyűgözöttség csendült. – Te aztán nem szórakozol!

– Hát nem is. Legalábbis többé már nem, hála az igazság-átoknak – tárta szét a kezét.

– Biztos vagy benne, hogy átok? Ahogy korábban mondtam: lehet, hogy áldás.

Lucy örült, hogy visszatértek korábbi beszélgetésükhöz, mert őszintén azt hitte, hogy soha többé nem fogja újra látni őt, és nem lesz alkalma beszélni erről.

– Tényleg ezt mondtad, és el is gondolkodtam rajta. Megpróbáltam ezt helyrehozni – még mindig nem tudom, mi folyik itt –, és azon tűnődöm, talán igazad van. Hogy talán ez a dolog több megoldást szül, mint problémát.

Adam érdeklődő pillantással buzdította, hogy folytassa.

– Úgy értem, ma reggel óta egy rakás olyan dolgot csináltam, amit amúgy nem csináltam volna.

– Mint például?

– Például azt, hogy kiálltam magamért, beismertem, hogy a párkapcsolatomnak vége, és felfedtem, hogy a főnököm zaklatott.

Arról nem is beszélve, hogy azt evett, amit akart, kényelmes ruhát viselt, nem izzadta le a sminkjét, és megmondta az anyjának, hogy lehet, nem lesznek unokái, és ezt fogadja el. De egy kicsit soknak tűnt mindezt Adamre zúdítania csupán egy nap ismeretség után.

– És mi a helyzet azzal, hogy helyes csaposokkal csókolózol, akiket előző este ismertél meg? Ez sem szokványos?

– Ó, semmiképpen sem. És látom, most is belecsempészted a helyes szót.

Amennyire a lánynak tetszett az édes, szemérmes Adam, ugyanannyira élvezte a férfi játékos, pajkos oldalát is.

– Csak magadat okolhatod ezért a címkéért, Szülinapos Lány – villantott felé ravasz mosolyt Adam. Kinyúlt, és finoman a füle mögé igazította Lucy haját, mintha bizonyítani akarná, hogy egyszerre tud édes és pimasz lenni. – És megtiszteltetés, hogy én is a forradalmi tetteid között szerepelek, és így azt feltételezem, jó dolog egy helyes csapossal csókolózni.

– Az.

– Kitűnő – mosolygott rá Adam, és arcán gödröcskék jelentek meg, amitől Lucynak megremegett a gyomra. – A többi dolog is úgy tűnik, hogy a pozitív kategóriába esik, még ha eleinte gázosak voltak is.

Lucy felhorkant.

– Igen, némelyik tényleg nagyon gáz volt. A Deadline válaszát várom a főnök leleplezése dolog kapcsán, és garantálom, hogy a következmények nem lesznek szépek.

– Szerintem nagyon bátor vagy, és sajnálom, hogy egyáltalán ilyenekkel kell foglalkoznod, főleg a szülinapodon. De remélem, a lehető legjobban fog alakulni a dolog.

– Köszi szépen.

– Természetesen. És ha rosszul alakulnak a dolgok, van egy nagybátyám, aki szívesen szétveri a fickó térdkalácsát, ha akarod.

Lucy nevetésben tört ki.

– Ne mondd, hogy a maffia tagja vagy, vagy ilyesmi, mert akkor vissza kell vonnom a túl jó, hogy igaz legyen dolgot. Mi a vezetékneved, Gambino?

– Nem, De Luca, de remélem, ettől nem tetszem kevésbé jobban. Én soha nem vertem szét senki térdkalácsát, csak ismerek olyan arcokat, akik igen.

– Hmm. Az expasimra is rá lehet küldeni őket?

– Örömmel. Csak egy szavadba kerül – tárta szét a karját kuncogva. Lucy nem tudott nem arra gondolni, hogy ha Adam vagy a családjából bárki és Caleb között lenne összezördülés, elég egyértelmű lenne, hogy ki javára dőlne el a dolog.

– Nem lesz rá szükség, de köszönöm a felajánlást.

– Nincs mit. És mi a te vezetékneved?

Lucy szégyenlősen nézett rá, mintha titkolózni akarna. Okos húzás volt Adam részéről, hogy ezt így belecsempészte a játékos beszélgetésükbe.

– Így igazságos. Hányszor is botlottunk egymásba, háromszor? Plusz ott volt az az alkalom, amikor kerestél a bárban. Kiszedted belőlem a teljes nevemet, és még egy ingyen fuvart is kaptál, sőt, még azt is tudod, hol dolgozom.

– Te is tudod, én hol dolgozom, hála az ingyen fuvarnak – vetette fel Lucy önelégülten az állát.

– Nem igaz. Tudom, melyik épületben dolgozol, ennyi.

– Oké, jogos. De azt hiszem, elég okos vagy ahhoz, hogy a beszélgetésünk alapján kiderítsd, melyik cégnek dolgozom, és megtaláld az irodámat.

– Jogos feltételezés. De soha nem tenném, hacsak nem kérnél meg rá. Elég para, ha valaki csak úgy felbukkan a másik munkahelyén hívatlanul, mint ahogy az elvileg romantikus filmekben lenni szokott, szerinted nem? Mármint, ez lényegében zaklatás.

Lucy fontolóra vette, és rájött, hogy jó a meglátás, de közben mégsem bánta volna, ha Adam felbukkanna a munkahelyén bejelentés nélkül.

– Green.

– Tessék?

– A vezetéknevem. Lucy Greennek hívnak.

– Csak várj, Lucy Green – mosolygott rá Adam, nem tudva leplezni örömét. – Legközelebb, amikor összefutunk, megszerzem a telefonszámodat is.

– Meglátjuk – nevetett a lány.

Ekkor a telefonja olyan gyorsan adott ki hangot kétszer egymás után, hogy nem tudta eldönteni, melyik volt előbb: a Lily sms-ét jelző pittyegés, vagy a Monica e-mailjéről hírt adó csilingelés.

Az sms rövidebb volt, így azzal kezdte.

Szia! Forgatáson vagyok, épp sminkelnek, csúszásban vagyunk. Gyere be a stúdióba, ha beszélnünk kell, vagy hívd fel Francine-t.

Megírta neki a stúdió címét is, és azt, hogy a hatos műteremben keresse.

Lucy akár a Marsra is elment volna, ha egy A listás híresség kéri. És nem Lily ügynökével akart beszélni, túl fontos volt a téma ahhoz, hogy kockáztassa, az üzenet csorbul útközben. Tudta, hogy oda kell mennie.

De először meg kellett bizonyosodnia róla, hogy a látogatása oka zöld utat kapott-e.

Torkában dobogó szívvel nyitotta meg Monica e-mailjét.

Szia Lucy!

Ez hihetetlen! Köszönöm, hogy rám bíztad. Még belső jóváhagyást kell szereznem, de már megírtam a teljes cikket, és le tudjuk közölni ma, ha még benne vagy.

Hamarosan beszélünk. M.

<csatolmány>

Lucy felpattant a padról. Remegett a keze. Hozzá volt szokva, hogy ő a kezdeményezője a híreknek, de ahhoz nem, hogy őt magát is érintsék a hírek. A helyzet hirtelen a cégnél töltött hét éve teljes súlyával nehezedett rá. Attól a naptól kezdve, hogy Lucy besétált a J&J-hez, Jonathan mosolya egy kicsit túlságosan barátságos volt. Remélte, hogy a leszámolás csak egy e-mailnyi távolságra van.

Megnyitotta a csatolmányt, és átnézte Monica kiegészítéseit.

Tökéletes volt.

– Jó hír? – kérdezte Adam.

Lucy szíve hevesen vert, ujjai remegtek, miközben megírta:

Benne vagyok, majd rákattintott a küldésre.

– Igen. Nagyon jó hír. A botrány, amit említettem, hatalmasat fog robbanni, de nagyon is jó értelemben – felelte Lucy. Hangja remegett. Beléhasított annak az emléke, amikor tízévesen a színpadon állt, hogy elénekelje a Somewhere Over the Rainbow című számot az osztálya által adott koncerten. Ahogy akkoriban, most is megrémítette, hogy figyelemnek van kitéve. És remélte, hogy most is, akár csak akkor, bátorsága mindenkit le fog nyűgözni.

– Mennem kell – mondta.

Adam felállt a padról. Ha Lucy nem lett volna azzal elfoglalva, hogy megírja Lilynek: Úton vagyok!, akkor észrevette volna az aggódó kifejezést a férfi arcán, ami arról árulkodott, fél, hogy Lucy ki fog csúszni a kezei közül.

– Elvigyelek megint? – kérdezte reménykedve Adam.

Lucynak el kellett ismernie, csábító volt az ötlet. Beleszédült a gondolatba, hogy megint a férfihoz simulhatna. De ahhoz, hogy a forgatás helyszínére eljusson, egy szakaszt autópályán kellett megtenni, és ahhoz túlságosan félt a motorozástól. Ezt még egy olyan napon is tudta volna, amikor nem volt kénytelen igazat mondani.

– Köszönöm a felajánlást, de azt hiszem, nem tudnám elviselni az autópályát az első olyan napon, amikor motorra ülök. És ez nem arról szól, hogy benned bízom-e – mondta, és kezét a férfi mellkasához nyomta, mert nem tudta megállni, hogy ne érintse meg újból, ha már szóba került ez az ajánlat. – Viszont száz százalék, hogy vagy elájulnék, vagy kidobnám a taccsot. Talán mindkettő.

Adam mellkasa megemelkedett, ahogy a férfi felnevetett, eközben Lucy telefonja újat pittyent. Abban a pillanatban húzódott el, amikor Adam a kezéért nyúlt. Magához húzta Lucyt, akár egy táncos, úgy, hogy a nő egész teste az övéhez préselődött. A lány mellkasában maradt kis levegőt egy csókkal lopta el.

Nagyon, nagyon, nagyon igazi volt, és Lucynak kiürült az elméje. A férfi nyelve melegen csusszant ajkai közé, és ha Adam nem karolta volna át, talán elesett volna. Miközben csókolóztak, a férfi lélegzetének mintázata jól kivehető volt Lucy arcán, és ő minden apró részletet meg akart jegyezni, ott, azon a napsütötte járdán.

Egy szédítő, egyszerre rövidnek és végtelennek tűnő pillanat után Adam visszahúzódott, és Lucyra mosolygott.

– Csak ha esetleg nem botlanánk újra egymásba. Sok sikert a botrányodhoz, Lucy Green!

13. fejezet

A legtöbb ember, aki még soha nem járt L. A.-ben, azt hiszi, hogy a filmek és a tévéműsorok Hollywoodban készülnek, a Sunset Strip városrész pedig király hely.

A legtöbb ember téved.

Rengeteg filmstúdió Burbankben vagy a környékén található, a Hollywood Hills túlsó részén, ami azt jelentette, hogy Lucynak fel kellett mennie a 405-ös útra, és imádkoznia, hogy ne kerüljön dugóba. Abban bízott, hogy a csütörtök délután egy olyan idősáv, mely alatt a fékbe taposós koccanások nem torlaszolják el az autópályát. Elhagyta a Gettyt, a Mulholland Drive-ot és a Ventura Boulevardot, Los Angeles környékének nevezetességeit. Amikor elérte a 101-es utat, Ms. Ma dala csendült fel a rádióban, és Lucy olyan hangosan kezdte bömböltetni, amennyire csak a hangszórói bírták, aztán ő is énekelni kezdte a nem helyénvaló és vulgáris dalszöveget. Még nem volt ideje megnézni, hogy a J&J nevében tett hivatalos nyilatkozata felkerült-e már a netre, de biztos volt benne, csak idő kérdése. És ugyanilyen biztos volt abban is, hogy Ms. Mát egy cseppet sem érdekli, hogy ilyen nyersen nyilatkozott a nevében, mert a sok sajtófigyelem úgyis csak még több streamhez, letöltéshez és vásárláshoz vezet majd. Ms. Ma amúgy is biztos ugyanazt mondta volna, amit ő mondott.

A dalt és a vezetést kihasználta arra, hogy elterelje gondolatait Adamről. A munkájára kellett összpontosítania, és a járdán történt jelenet úgy játszódott le újra és újra a fejében, akár egy sorozatmaraton a Netflixen. Megengedett magának még egy szívdobogtató mosolyt és a férfi csókjának emlékét, majd elraktározta az egészet későbbre.

Idegei csak úgy szikráztak, akár a feszültség alatt lévő vezetékek, ahogy közeledett a stúdió parkolójához. Azért könyörögni Lily Chúnak, hogy ne rúgja ki, még mielőtt egyáltalán leszerződött volna vele, olyan érzés volt, mintha valakinek egy első randi után azt mondaná, házasodjanak össze. Kockázatos és kétségbeesett vállalkozás volt, de tiszta vizet akart önteni a pohárba, és biztosra akart menni, hogy Lily tudja, a botrányban Lucy melyik oldalon áll. És versenyt futott az idővel, hiszen Monica bármelyik pillanatban megszellőztetheti a botrányt. Talán már meg is tette.

A stúdió parkolójához ért, és azt mondta a kapunál álló pasasnak, hogy a J&J Public munkatársa, és találkozója van Lily Chúval a hatos műteremben. A férfi szeméből próbálta kiolvasni, vajon a hír már napvilágot látott-e, biztos egy csomót lógott a telefonján, amíg a fülkében ücsörgött, úgyhogy szembejöhetett vele a hír a neten. Ám a fickó tekintete semmit nem árult el, bár lehet, hogy csak teljesen érzéketlen volt már az iparágban történő botrányokra, Lucy nem tudta megállapítani.

Lucy a hatos műterem felé közelített az autójával, szabadtéri díszletek, golfkocsikon száguldozó jelmezes emberek, kellékekkel teli teherautók mellett haladt el. A látszat országa teljes lendületben volt annak ellenére, hogy egy újabb botrány robbant a közepén.

És valóban: amikor leparkolt és megnézte a telefonját, látta, hogy két perccel azelőtt jött egy értesítés a Deadline-tól. A cikk címe a következő volt: Hollywoodi PR-ügynökség lepleződött le szexuális zaklatási botrányban. Megnyitotta, és látta, ahogy Monica cikke betölti a képernyőt. Meglátta a saját szavait, és érezte, ahogy a büszkeség hulláma félelembe csap át.

Innentől nincs visszaút.

Tudta, a hír futótűzként terjed majd. Megnyitotta a Twittert, hogy megnézze, eddig milyen messzire jutott. Rákeresett a legnépszerűbb hashtagekre, mire az algoritmusok egy pofonnal ajándékozták meg.

Rögtön a hírfolyama legtetején ott volt egy tweet, melyet kedvenc rocksztárja, és egyben legproblémásabb ügyfele írt, @LeoAshOfficial. Idézett a Deadline-sztoriból, és a következő megjegyzést fűzte hozzá: „Zéró tolerancia ezzel a szarsággal szemben.” A tweet kiment mind a harmincötmillió követőjéhez, és már kétszázezren lájkolták is.

Egyértelműen nincs innentől visszaút.

Lucy tudta, hogy nem kell attól tartania, hogy Leo szakítana a J&J céggel, Lucy volt az egyetlen, aki elviselte őt, és ezt mindketten tudták. De Lucy azt is tudta, a tweet miatt Leo így vagy úgy, de bajba kerül, és neki kell majd tisztáznia a dolgot.

Erre majd rátér, de előbb beszélnie kell Lilyvel.

Egy oldalsó ajtón keresztül belépett a stúdióba, és egyben egy másik világba.

Ritkán volt a munkája része, hogy forgatásokra menjen el, és minden egyes alkalommal, amikor így alakult, úgy érezte magát, mint Dorothy az Óz, a csodák csodájából, amikor bekukucskál a függöny mögé. A padlón kábelek és zsinórok futottak végig, melyek a kameráknak és a fényeknek adtak áramot. A fő színpad hátsó falát egy hatalmas, zöld vászon fedte. A díszlet úgy nézett ki, mint egy utcakép bombarobbanás után. Nagy betondarabok és törmelék borította a földet. Lucy kiszúrta Lilyt középen. Testhezálló, fekete, apokalipszishez illő öltözéket viselt, mellvérttel és válltömésekkel. A hátára két kard volt szíjazva.

A színésznő nemrég kezdte el játszani egy regénysorozaton alapuló sci-fi főszerepét, ami a következő három év alatt hatalmas bevételeket fog produkálni. Éppen egy jelenet kellős közepén voltak, ami Lucynak reményt adott, hogy Lily még nem tud a hírről.

Lilyvel szemben egy nagydarab férfi állt – sokkal nagyobb volt, mint a lány – fényes ruhába öltözve, digitális mozgásrögzítő érzékelőkkel a karján, a lábán és az arcán. Egyelőre csak úgy festett, mint egy pöttyös búvárruhába öltözött fickó, de Lucy tudta, hogy a filmes varázslat majd átváltoztatja őt egy félelmetes földönkívülivé, akivel Lily karaktere küzd. A következő felvételre várva Lily és a férfi épp összenevettek. Lily haját bonyolult fonatokba csavarták, melyek a feje körül tekeregtek – praktikus frizura az apokaliptikus harcosnak… Az arcán a sminkesek jóvoltából egy apró műkarcolás virított. Egy hatalmas karú, szűk pólós férfi lépett oda hozzá, és elmagyarázott valamit, amit Lucy nem hallott. A padlóra mutatott, és mintha tánclépéseket vázolt volna fel. Aztán megpördült, hátat fordított a földönkívülit játszó színésznek, és a karjait X alakban a feje fölé emelte, majd leengedte őket. Lily bólintott egyet.

A rendező azt az utasítást adta, hogy mindenki a helyére, Lucy szíve pedig izgatottan dobbant, hogy valami látványosnak lesz tanúja, még akkor is, ha csak zöld vászon előtt és utómunkálatok nélkül látja a dolgot. Lily jóval hátrébb húzódott a díszlet egyik oldalán, a földönkívüli lényt játszó színész pedig a helyén maradt. A pólós férfi leugrott, hogy nézze a jelenetet.

Amikor a rendező szólt, hogy Felvétel!, a földönkívüli támadóállásba helyezkedett. Lily csatakiáltást hallatott, és teljes erőből felé rohant, kikerülve a leesett betontömböket. Úgy festett, mint egy küldetésben lévő nő. Körülbelül a lénytől másfél méterre állt meg, pontosan ott, ahová a pólós férfi mutatott, és közben hátranyúlt a kardjaiért. Olyan volt, mint egy félelmetes kis balerina, ahogy előhúzta a pengéket, megpördült, megállt a földönkívülinek háttal, karjait egy tökéletes X-et formálva a feje fölé emelte, és mindkét kardot hátrafelé döfte. Ha a számítógépes grafika meglesz, ez szörnyű halált jelent az idegen lény számára.

– Ennyi! – kiáltotta a rendező. – Gyönyörű. Azt hiszem, megvan a jelenet.

Lily mosolygott, néhányan megtapsolták.

– Szünet! – kiáltotta valaki, és a tömeg tompa morajlással szétoszlott.

Lucy megvárta, amíg a díszlet kiürül, mielőtt intett Lilynek. Elkapta a lány tekintetét, és Lily leugrott, a földönkívüli-ölő kardok ismét a hátán voltak. Úgy nézett ki, mint aki készen áll arra, hogy a patriarchátust is darabokra szabdalja.

– Azta, megvolt! – mosolygott Lucy, ahogy a színésznő közeledett felé. Valaki szólította Lilyt, a lány hátrafordult, és kért egy percet. Amikor háttal állt neki, Lucy látta, hogy a kardok nem igazi pengék, csak nagyon élethű kellékek. Elengedte az aggodalmát, hogy a lány esetleg ellene fordítja őket, ha meghallja a híreket.

– Szia, mi a helyzet? – köszönt Lily, kissé kifulladva a csatajelenet csúcspontjától.

Lucy tanulmányozta a lány jelmezének bonyolultságát: a gumiszerű vállpárnákat, a haja csavarásait, az arcára maszatolt műpiszkot és a műhorzsolást. Lily ragyogó mosolya egyenesen oda nem illő volt mindezek közepette. És ahogy Lucy a mosolyára gondolt, az le is hervadt.

– Mi a baj?

Lilynek fogalma sem volt semmiről, és Lucy pontosan ezt akarta.

Tudta, hogy az emberek azért bámulnak rá, mert a film sztárjával beszélget, de nem tudta magáról lerázni azt az érzést, hogy mindenki tud a botrányról. Még ha csak pár perce robbant is ki a botrány, Hollywoodban fénysebességgel terjedt a pletyka. És normál esetben, egy olyan napon, melyet nem az őszinteség vezérel, Lucy felszegett fejjel erősítette volna meg az ügyfelét arról, hogy minden rendben, de Lily arcáról leolvasta, hogy most az ő arca másról árulkodik. El kellett mondania neki az igazat – ezért jött, és egyébként sem volt más választása. Ahogy erre készült, érezte, hogy úgy párolog el minden egyes olyan alkalomnak a feszültsége, amikor azt hazudta, minden rendben van, ahogy néha egy kellemetlen ruha szorítása csak akkor válik érezhetővé, ha már levette azt az ember. A megkönnyebbülés azonnali volt, és olyan erős, hogy szinte beleszédült.

– Tudnánk valahol kettesben beszélni? – kérdezte. Lily leengedte felvont szemöldökét, mosolya leolvadt.

– Nincs sok időm, de persze – felelte, miután átpillantott a válla felett. A díszletet éppen átrendezték.

Lucy majdnem felnevetett. Lily olyan üde, zöldfülű és őszintén édes volt – fogalma sem volt, milyen hatalom van a kezében.

– Lily, nem hiszem, hogy elkezdik nélküled – csúszott ki Lucy száján egy újabb igazság, melyet tapasztaltabb hírességektől tanult.

Lily elpirult, forgatta egy kicsit a szemét zavartan, mintha elfelejtette volna, hogy ő a show sztárja.

– Rendben – felelte.

A színésznő a sminkes lakókocsiba vezette Lucyt, ahol egy szőkített hajú, piercingekkel teli fülű férfi átadta nekik a helyet. Olyan volt a tér, mintha egy drogéria teljes tartalma terített volna be egy hátborzongató, régi padlást. Parókák, kellékek és művégtagok sorakoztak a keskeny falakon lévő polcokon, a pultokon sminkes dobozok álltak.

Lily nem vette a fáradtságot, hogy megszabaduljon kardjaitól, mielőtt leült volna az egyik pultra. Egyik lábát maga alá húzta, úgy festett, akár egy beöltözőst játszó kisgyerek.

– Szóval, mi a helyzet? – kérdezte.

Lucy tudta, hogy szorítja őket az idő, és valaki biztos elkezdi keresni a sztárt, ha tíz percnél tovább lesz távol, még akkor is, ha nélküle nem tudják folytatni. Gyorsan a lényegre tért.

– Figyelj, ez a sztori csak pár perce robbant ki, és azt akartam, hogy tőlem tudd: a J&J bajban van.

Lily összehúzta a szemét, és egy reflexszerű mozdulattal a csípőjéhez nyúlt a telefonjáért. Bólintott, mintha emlékezne rá, hogy nem az apokalipszisruhájába lett rejtve, hanem valószínűleg az egyik lakókocsiban, vagy valamelyik asszisztens zsebében van.

– Baj van? Hogy érted?

Lucy a vele szemben lévő pultnak támaszkodott, közben hozzáért egy űrlénybőrrel borított, lógó karhoz.

– A vállalaton belül egy alkalmazott szexuális zaklatással kapcsolatos vádakkal állt elő, és vizsgálat folyik ellenünk.

Ha Lucy arra számított, hogy Lily arcára zavarodott naivitás fog kiülni, akkor csalódnia kellett. Lily szeme először valóban villant egyet, de aztán az arca gyorsan egy fásult kifejezésnél állapodott meg, ami túl öregnek tűnt hamvas arcán.

– És igazak?

Lucy munkája részben abból állt, hogy az ügyfeleket megvédje a rossz hírektől. Amikor a Us Weekly képeket közölt a narancsbőrös combjukról, vagy a Rotten Tomatoes szétcincálta a legújabb filmjüket, akkor Lucy egyfajta védőpajzs szerepét töltötte be. Történeteket húzott elő, és ellentámadásokat indított. A rossz sajtót úgy változtatta jó sajtóvá, mint a vizet borrá – vagyis inkább, ahogy az állott pocsolyalét Dom Pérignon pezsgővé. De ez most más helyzet volt. Ha Lily öt percnél tovább túl akar élni Hollywoodban – vagy bármilyen, férfiak uralta szakmában –, tudnia kellett a csúf igazságot. Fel kellett készíteni őt. Ha Lucy megóvná, azzal nem tenne neki szívességet.

Lucy visszagondolt saját magára a karrierje kezdetén. Vajon, ha tudta volna, mi vár rá, már azelőtt feladta volna, hogy egyáltalán elkezdi? Vagy vajon a tudás fellobbantott volna benne egy lángot, és arra ösztönözte volna, hogy az elejétől fogva álljon ki magáért?

Lilyre nézve arra gondolt, hogy ha őszinte vele, akkor az inkább az utóbbihoz vezetne. Így amikor az igazság kibugygyant a száján, az most döntés eredménye volt.

– Igen, igazak. Személyes tapasztalatból tudom. És azért jöttem, hogy ezt elmondjam neked, mert szeretném, ha tudnád, most kiállok magamért. Régebben nem tettem, pedig kellett volna. Nem tudom, mi fog történni, de azt akartam, hogy tőlem tudd meg, ne az internetről.

Ahogy Lily figyelte őt, Lucy látta az arcán azt a megmagyarázhatatlan kifejezést, ami miatt minden hollywoodi rendező dolgozni akart vele. Az lehetett az oka, hogy hamvas arcában bölcs szemek ragyogtak. Ezt a kombinációt nem lehetett tanulni, Lily Chu így született. Még hat évig könnyen el tud játszani egy tinilányt. Aztán egy főiskolást, egy húszas éveiben járó nőt, egy fiatal feleséget, egy fiatal anyát. A szerepek változnának, de a vezérfonal a fiatalság lenne. Harmincéves koráig alakíthatna huszonegy éveseket a filmvásznon. És mindeközben olyan érettséget és szakmai etikát vinne a szerepeibe, mely ritka mind a valós, mind a megjelenített korában. Ettől ellenállhatatlan lenne nézni őt a vásznon, és az a munkatárs lenne, akinél jobbat nem is áhíthatna az ember. Válogathat majd a projektek között, és a polca tele lenne aranyszobrokkal, melyekbe a legjobb és a kiemelkedő szavakat vésték. Karrierje fényesen ragyogna, és Lucy mindennél jobban akarta, hogy ennek ő is részese lehessen.

Remélte, hogy Lily azért annyira nem érettebb a koránál, hogy ott helyben kirúgja őt.

– Sajnálom, ami veled történt, Lucy, és értékelem, hogy idejöttél elmondani – mondta.

– Ez magától értetődő. És köszönöm. Sajnálom, hogy ez az egész most derült ki, amikor még csak ismerkedünk. Ez természetesen nem ideális, és ha nem nyilvánvaló, a fő ok, amiért itt vagyok, az, hogy meggyőzzelek, ne add fel velem a közös munkát. Szerintem nagyszerű dolgokra lennénk képesek együtt, és nem akarom ezt a lehetőséget elveszíteni egy botrány miatt – nézte Lucy reménykedő tekintettel a lányt, és közben igyekezett nem túlságosan feltűnően harapdálni az alsó ajkát.

Lily merengve nézett le a kezére, Lucy nem tudta, vajon mi jár a fejében.

– Ismered a könyvet, melyen a film alapul?

Lucy nem volt felkészülve a kérdésre, de gyorsan végigpásztázta agyát az információt keresve. A munkája miatt az üzleti oldalról tudott többet: a filmszerződésről, a stúdióról, a rendezőről, a szereplőkről. De a tényleges könyvről nem sokat tudott. Egy sci-fi-trilógia első része volt, mely először öt éve jelent meg, ennyit tudott. Lucy megvette az első kötetet azzal a szándékkal, hogy elolvassa, de sosem nyitotta ki.

Máskor talán azt mondta volna Lilynek, hogy ez a kedvenc sorozata, és minden könyvet kétszer kiolvasott. De mivel nem ez volt a helyzet, és egyébként sem tudott hazudni, csak azt felelte:

– Ismerem, igen.

Lily ajka mosolyra húzódott.

– Akkor tudod, hogy a lány a könyvben fehér – sütötte le a színésznő a szemét, és megrázta a fejét. – Annyira izgatott voltam, amikor megkaptam a szerepet. Felhívtam a szüleimet, és sírtam. Visítva rohangásztam körbe-körbe a házban. Imádom ezeket a könyveket. Találkoztam a szerzővel, és nagyon örült, hogy én játszom a főszerepet. És az, hogy ezzel a rendezővel és színészekkel dolgozhatok, maga a megvalósult álom. De sokan máshogy gondolták. Nem tudom, túl optimista voltam-e, de azt nem hittem volna, hogy az emberek felháborodnak azon, hogy én játszom a főhőst. Támadások értek a közösségi médiában, gyűlölködő leveleket kaptam. Két napig ki sem dugtam az orrom otthonról, mert féltem, mi történik, ha kilépek a házból.

Lucy emlékezett az előző évi visszhangra. Az volt az érvelés, hogy egy ázsiai-amerikai színésznő nem alakíthat egy eredetileg fehérnek írt karaktert. Kegyetlen hashtagek lazán terjesztették a rasszizmust az interneten, rossznak és a forrásanyaghoz hűtlennek nevezve a szereposztást. A könyv szerzője kénytelen volt nyilatkozatot tenni, amelyben áldását adta arra, hogy bármilyen etnikumú színészek alakíthatják a karaktereit. Néhányan mégis a könyvben szereplő képhez ragaszkodtak, és nem voltak hajlandók elfogadni Lilyt.

Lucy sajnálta azt a sok bigott ócsárlót, mert így soha nem fogják látni a menő, földönkívüli-kaszabolós jelenetet, melyet az imént látott, teljes pompájában leforgatva. Ennek ellenére nem teljesen értette, Lily miért osztotta meg vele a történetet.

– Amikor ez az egész történt – folytatta Lily –, iszonyúan fájt, és csak el akartam bújni előle. De tudtam, hogy ha elbújok, attól csak még rosszabb lesz. Attól nem változik semmi.

Lucy hallotta, hogy a szavaiból az igazság visszhangzik, melyre ráébredt. Ő soha nem járt ugyanabban a cipőben, mint Lily, nem tud minden szinten azonosulni vele, de tudta, hogy itt az idő, a hallgatás ideje lejárt.

– Nagyon sajnálom, hogy ez történt veled, Lily. És egyetértek, hogy a helyes dolog az, ha akkor is felszólalunk, amikor nagyon nehéz.

Lily ajka ravasz vigyorra görbült.

– Tudom, hogy egyetértesz. Ezért nem rúglak ki. Figyelj, tudom, mennyi szarság megy odakint, és a legtöbben úgy tesznek, mintha nem is létezne, te viszont szembenézel vele. Amit ebédnél mondtál arról, hogy milyen kemény ez a város! És a tény, hogy idejössz, és elmondod az igazat a botrányról! Nem tudom, mi történt a múltban, de most beszélsz róla, és ez számít. Ilyen embereket szeretnék magam körül tudni. Olyan embereket akarok a csapatomba, akik nem maradnak tétlenek, ha látnak valamit.

Lily leugrott a pultról, és kinyújtotta a kezét. Ujj nélküli kesztyűt viselt, és Lucy látta, hogy a délben viselt rubinvörös körömlakkját lemosták. A manikűrözés valószínűleg nem volt szokványos apokalipszis idején.

– Ezután a visszhang után megfogadtam, hogy a tőlem telhető legjobbat fogom nyújtani a szerepben, csak hogy megmutassam nekik. Azért vagyok itt, hogy kurvára harcoljak. Velem tartasz? Még ha Lucy úgy is festett, mint egy harcos, és Lucy látta, amint kinyír egy földönkívülit, tudta, hogy a jelmez alatti fiatal nővel beszél. A rettenthetetlennel, aki kész célba venni bármit, ami az útjába kerül. De Lucy rádöbbent, hogy nem csak Lilynek és a hozzá hasonlóknak kellene harcolniuk. Nem a hátrányos helyzetűeknek kellene felelősnek lenniük azért, hogy lebontsák azt, ami visszatartja őket. Ugyanúgy, ahogy Chase-nek is azt mondta, hogy szükségük van a cégen belül férfiakra, akik segítenek harcolni a munkahelyi egyenlőségért, azoknak, akik Lily küzdelmének másik oldalán álltak – mint Lucy és a szórakoztatóipar nagy többsége, akik úgy néztek ki, mint ő –, segíteniük kell felépíteni azt a rendszert, amely előnyben részesíti őket mindenki mással szemben.

– Igen, veled tartok – rázta meg Lucy mosolyogva a lány kezét.

– Remek. Akkor menj, és tedd, amit tenned kell, hogy nagyot szóljon ez a zaklatási ügy, és miattam ne aggódj. Melléd állok, és ha bárkinek problémája van ezzel, emlékezz, van két kardom, és tudom, hogy kell őket használni – felelte Lily huncut mosollyal, amitől Lucynak kedve támadt megölelni őt.

Ehelyett inkább sutba dobta az óvatosságát, és kimondta azt, ami abban a pillanatban az igazi vágya volt.

– Van kedved eljönni ma este a szülinapi bulimra?

Egy másik kontextusban kiröhögte volna magát, amiért egy fősulis csajszit hív meg a harmincadik születésnapi bulijára, de más volt a helyzet, amikor a csajszi egy filmsztár volt. Lucy egy csomó sztárral lógott már – szó szerint a munkaköri leírásába tartozott –, de Lily más volt. Olyan volt, mintha az iskola legmenőbb csaját kérdezte volna meg, hogy eljön-e a bulijára.

És a legjobb az volt, hogy Lily meg úgy nézett rá, mintha ő lenne a legmenőbb lány a suliban.

– Tényleg? Jól hangzik! Hánykor lesz? Lucy csak úgy ragyogott.

– Nyolckor a Perchben – felelte.

– Király – mondta Lily, és ebben a pillanatban valaki kopogott a lakókocsi oldalán. – Úgy tűnik, mennem kell. Köszi, hogy beugrottál. És sok szerencsét mindenhez. Találkozunk este! – integetett Lily, majd elrobogott mellette, közben oldalra fordult, hogy ne üsse meg a kardmarkolattal.

Lucy ottmaradt a lakókocsiban a petyhüdt űrlénybőr mellett. Elégedettnek érezte magát, és egy kicsit szédült, hogy egy filmsztár is ott lesz a születésnapi partiján.

Ránézett a telefonjára, miközben visszament a kocsihoz. Profi volt a botrányok kezelésében, de ritkán robbantotta ki azokat saját maga. Gyors leltárt készített.

Először is, ott volt a Deadline sztorija a cégéről, melyet már pár ezerszer újratweeteltek. A #mármegintitttartunk népszerű hashtag volt a Twitteren, és egyik poszt a másik után nevezte a zaklatás és a botrányok pöcegödrének Hollywoodot.

Á, semmi újdonság.

És ott volt a Ms. Ma-sztori, mely nem meglepő módon keveredett a Deadline-sztorival, mert az internet népe kiszimatolta, hogy az énekesnőt a J&J képviseli. A vita középpontjában az állt, hogy milyen képmutató, hogy egy állítólag feminista programmal fellépő művészt egy szexuális zaklatási botrányba keveredett PR-ügynökség képviseli. Vonakodva bár, de Lucy kénytelen volt elismerni, ez tényleg nem nézett ki túl jól.

Ezután a Deadline-sztori, a Ms. Ma-sztori és saját pimasz viselkedése mutáns egyesülésében a Billboard a J&J Public nevében hivatalos közleményt tett közzé az énekesnővel kapcsolatban, megjegyezve, hogy a megszégyenült ügynökség képviselője nyilatkozott. A poszt tartalmazta a szókimondó nyelvezetet, melyet Lucy használt Joanna irodájában, és Lucy hálát adott az égnek, hogy a neve nem szerepelt a cikkben, mert semmiképp nem akart foglalkozni az ellene irányuló nőgyűlölő internetes dühvel, amiért felemelte a szavát ezen a fronton, valamint a Deadline-sztori frontján. Fontosabb dolga is akadt.

Például az, hogy a mutáns botrányszörnyének alakulásával foglalkozzon az irodába visszamenet.

Leo Ash zéró tolerancia-tweetje nagy port kavart. Ha Lucy végigpörgette a hírfolyamát, alapvetően egy impulzív vitát látott, ahogy azt várta. És még ha Leo a vita jó oldalán állt is, a cenzúrázatlan posztjai forró helyzetbe fogják sodorni – szintén, ahogy Lucy várta. És persze bárki, aki megnyitja a Google-t, gyorsan elő tudta ásni azokat a múltbéli botrányokat, amelyek nem éppen a legprogresszívebb feministaként festették le Leót: megcsalt barátnők, klipek, melyekben majdnem meztelen nők halmai lepik el, egy régi interjúból származó idézet a női popsztárokról, amely a kontextusából kiragadva lealacsonyítóan hangzott.

Lucy éles, égető fájdalmat érzett gyomortájon, és azon tűnődött, vajon harmincadik szülinapjára fekélyt is kap-e.

Eljutott a kocsijához, és megvárta, amíg kiér a parkolóból, csak ezután tárcsázta a férfi számát. A kimenő hívás kihangosított csörgése betöltötte az autót. Remélte, hogy Leo felveszi, mert nem volt kedve Malibuba elautózni, hogy berúgja a bejárati ajtót, mint ahogy egyszer tette, amikor senki nem tudta a sztárt elérni, és neki kellett elmenni személyesen ellenőrizni. Egy felfújható egyszarvún lebegve találta meg a medencéjében, ivászat utáni fáradalmakat kipihenve, szundikálva. Leo jól volt, bár nagyon, nagyon másnapos volt. Megesküdött, hogy soha többé nem iszik, aztán felajánlotta, hogy készít egy koktélt Lucynak, mindezt délután egy órakor.

– Lucy? – vette fel érdes hangján az ötödik csengésre, mely egyben az utolsó volt, mielőtt a hangposta kapcsolt volna be.

– Szia, Leo!

A háttérben tompa zene lüktetett. Tekintettel a napszakra és arra, hogy az utolsó tweetje két perccel korábban lett kiküldve, Lucy úgy vélte, a férfi a villájában lehet, valószínűleg kapucnis pulcsiban és papucsban – nem pedig egy bárban, egy zord londoni underground show-ban, mert mondjuk bejelentés nélkül meglógott a városból, vagy backstage-ben valahol teljesen máshol.

Leo folyamatos ellenőrzése Lucy fárasztó bébiszitteri feladatainak listája tetején szerepelt, de a telefonjából kiszűrődő zaj általában elárulta, a férfi hol tartózkodik.

– Figyelj, ha a Twitter miatt hívsz, ezek a seggfejek…

– Fogd be, Leo! – csattant fel Lucy. Kirohanása nem riasztotta meg, mivel ezt már nagyon régóta ki akarta mondani.

Leo a maga részéről viszont igencsak meglepődött.

– Ööö… mi van? – kérdezte.

Lucy felgyorsított az autópálya felhajtójára, és közben érezte, ahogy elönti a bátorság.

– Hallottad, amit mondtam. Most az egyszer ne beszélj, csak figyelj, vagy esküszöm, elmondom mindenkinek, hogy az igazi neved Leonard, nem pedig Leonardo, ahogy azt elhitetted az emberekkel. Értem, hogy mit akarsz a tweetekkel, és remek, hogy felszólalsz a zaklatás ellen, de csak bajba fogod sodorni magad, és nemcsak azért, mert mindenkivel vitatkozol, hanem azért is, mert nem titok, hogy nem a legcsillogóbb a múltad a nőkkel kapcsolatban. És majd nekem kell közbelépnem, hogy megmentselek, már megint. Szóval azért hívlak, hogy elmondjam, hogy tegyél is valamit, ahelyett, hogy csak posztolsz róla! A legtöbb ember azért megy fel a Twitterre, hogy beleüvöltsön a semmibe, mert csak így érzi, hogy meghallgatják. De neked rengeteg pénzed van; van hangod, van egy platformod, amit emberek milliói követnek és hallgatnak, szóval használd, a fenébe is! Adományozz túlélők alapítványainak, női jogvédő csoportoknak, munkahelyi szervezeteknek érzékenyítő tréningekre – nem érdekel, csak használd a hatalmad jóra, ahelyett, hogy csak újabb zűrzavart kavarnál, amit nekem kell majd rendbe raknom!

Lucy keze elfehéredett a kormánykeréken, karjai remegtek, de ó, mennyire érezte, hogy igaza van! A lassú forgalomban begyorsított, úgy szlalomozott az autók között, mint egy igazi dél-kaliforniai bunkó, és élvezte.

A kihangosítóból érkező csend sok mindent elárult. Valószínűleg Lucy volt az egyetlen ember a bolygón Leo anyján kívül, aki így mert beszélni a sztárral, és a férfi annyira megdöbbent, hogy szóhoz sem jutott.

Egy rossz sejtés formálódott Lucy agya mélyén. Aggódott, hogy esetleg túl messzire ment, és az énekes ki fogja rúgni, ezzel csak még tovább hizlalva a botrányt.

– Kérlek! – tette hozzá.

– Én… – kezdte Leo, de nem fejezte be a mondatot.

Lucy átérezte többéves kapcsolatuk súlyát. Többet tett, mint amekkora részt ki kellett volna vennie a férfi utáni rendetlenség – bulvárlapok címlapjára kerülő szakítások, rádióműsor-botrányok, Twitter-tombolások – eltakarításából. Ez azonban mind benne volt a munkaköri leírásában, így nem tudta felróni a sztárnak. De aztán volt, hogy Leo szó szerint pusztítást hagyott maga után – szétvert hotelszobák, vérző orrok –, melyek már kívül estek a hatókörén. Lucy egyszer még a szülei házába is meghívta karácsonykor a sztárt, amikor Leo szülei Barbadosra mentek, ő meg épp felbontotta az eljegyzését egy brit tévésztárral, és Lucy nem tudta elviselni, hogy ilyen magányos. Még akkor is, ha Lucy nagyon kedvelte őt, itt volt az ideje, hogy Leo viszonozza a szívességeket.

Várta, amíg a sztár befejezi a gondolatot, előre látva, hogy biztos valami csípős megjegyzést vagy öntelt pimaszságot fog hallani, de Leo tovább hallgatott.

Lehet, hogy valóban… figyelt?

Győzedelmesen érezte magát, hogy sikerült elérnie a férfit, és legszívesebben ujjongott volna örömében. De közben aggódott, hogy épp most rombolta szét az egyik legfontosabb kapcsolatát. Ettől való félelmében gyorsan hozzátett még egy gondolatot.

– Ó, és meg vagy hívva a ma esti szülinapi bulimra. A Perchben lesz nyolckor – amint ezt kimondta, meg is szakította a hívást.

Jó húsz percig nyugalomban vezetett. A rádiót lehalkította, és elképzelte, ahogy a Deadline-sztori bejárja a szakmát. Meg fogja fertőzni a közösségi médiát, és el fog terjedni az interneten. Más lapok is át fogják venni, részleteket közölnek majd belőle, és mások is nyilatkozni fognak a témában. Ha elég nagyra dagad az elkövetkező pár órában, lehet, hogy a hatórás hírekben is benne lesz. És mindez pontosan az volt, amit Lucy akart. Megtörték a csendet, és most olyan zajosnak kellett lenniük, amennyire csak lehetett.

De pillanatnyilag Lucy egyelőre élvezte az autója viszonylagos csendjét. Az irodában anarchia fog dúlni, mire visszaér, teljes PR-os összeomlás. Most, hogy Lilyt bebiztosította, Lucynak vissza kellett térnie az irodájába, hogy megnyugtassa a többi ügyfelét is: kézben tartja a helyzetet. A következő tíz percet még ki akarta élvezni egyedül a kocsiban, mielőtt be kell vetnie a képességeit. Lehet, hogy már jöttek is e-mailek ügyfelektől, Lucy nem tudta megnézni vezetés közben. Legalább az út szabályait tiszteletben tartotta, a telefonja az ölében volt, nem a kezében. Elmosolyodott arra a gondolatra, hogy Adam azt mondta neki, mindig a kezében van a telefonja, és késztetést érzett, hogy közölje vele, nincs igaza. De ehhez szüksége lett volna a telefonszámára, és az nem volt meg neki. És egyébként is, elég ellentmondásosnak tűnt, hogy azért hívja fel, hogy elmondja neki, nincs mindig a kezében a telefonja. Majd talán később kocsival elugrik a bárhoz.

Ettől a gondolattól még szélesebben mosolygott, miközben letért az autópályáról. A nagy sebességű forgalom zúgása éppen akkor csillapodott, amikor megcsörrent a telefonja.

Az anyja hívta.

Lucy meg mert volna esküdni rá, a nőnek radarja van, hogy azokban a pillanatokban hívja, amikor ő épp a legjobban azt szerette volna, ha egyedül hagyják.

Benyomta a kormányon a hívás fogadására szolgáló gombot, különben a telefonja az irodába tartó úton végig csörgött volna.

– Szia, anya!

– Lucy! Mi a fene folyik itt? A cégeddel vannak tele a hírek! Azt írják, alkalmazottakat zaklattak, akik most vádakkal álltak elő. A te nevedet is látom a cikkben! Azt írják, a főnököd megpróbált lefizetni téged!

Lucy sóhajtott, és már most kimerült volt, mert tudta, hova tart a beszélgetés.

– Igaz a hír, anya. Én segítettem megírni azt a cikket.

– Micsoda?! – rikácsolt az anyja. Lucy most nem hallotta kötőtűk zaját a háttérben. Ehelyett elképzelte, amint anyja a Deadline-t görgeti az iPadjén, olvasószemüveggel az orrán, ami a szemét háromszorosára nagyította.

– Mit jelent ez, Lucy? – a kérdés vádaskodó volt, és Lucy nem tudott elviselni egy vallatást a saját anyjától mindazok után, amin keresztülment.

– Pontosan azt jelenti, amire gondolsz, anya.

– Nos, én nem… – az anyja zavartnak tűnt, és Lucy tudta: azért, mert tagadásban van.

– Azt jelenti, hogy én voltam az egyik alkalmazott, akit zaklattak, anya. És nem mondtam el senkinek, mert nem akartam elveszíteni a munkámat.

– Hát, nekem elmondhattad volna, Lucy! – csattant fel ismét Maryellen, aki nem igazán tudta, hogy engedje ki a haragját.

Lucy keményen fékezett egy sárga lámpánál, a mögötte haladó sofőr dühösen rádudált.

– Mégis miért, anya? Hogy kioktathass? Hogy azt mondhasd, tegyek valamit az ügyben, miközben nem volt olyan lehetőségem, amit biztonságosnak éreztem?

Maryellen felhorkant.

– Én nem ezt…

– De, pontosan ezt csináltad volna, anya. Azt mondtad volna, nem kezelem jól a helyzetet, hogy többet is tehetnék, ahogy mindig is mondod. Soha nem elég neked, amit csinálok! Vagy egyenesen rossz az, amit csinálok!

És hirtelen átszakadt a gát.

– Megfojtasz, anya. Tudom, hogy törődsz velem, de nem a projekted vagyok! Megvan a saját életem, és úgy élem, ahogy én akarom élni! Szeretem a munkámat, a hibái ellenére. Először a karrieremet akarom építeni, és csak azután akarok a családra fókuszálni. Igazából azt sem tudom, akarok-e gyereket! És ezt el kell fogadnod. És azt hiszem, ez jó alkalom arra, hogy elmondjam, Calebbel szakítottunk, úgyhogy a közeljövőben nem fogok megházasodni. És nem tudom, mi lesz ezzel a botránnyal, de végre kinyitottam a számat, mert ez volt a helyes dolog, és mert készen álltam. A lényeg, hogy ez az én életem, és majd én döntöm el, hogy alakítom!

Lucy néhány háztömbnyire volt az irodájától. Az anyja szóhoz sem jutott.

Az összes híd közül, amit felgyújthatott, ennél volt a legnagyobb az esély, hogy nem ég le. És jogosnak érezte, hogy ilyen őszinte legyen, mert ezek a szavak már úgy a gimnáziumi évei óta ott voltak a fejében, elzárva.

A csendben Lucy hallotta, hogy egy értesítés hangja csendül fel az anyja iPadjéről, miközben ő épp azt olvassa. Maryellen érdeklődése széles skálán mozgott; bármi benne lehetett, egy új kötésmintától kezdve a világpolitikán át a hawaii tengeri teknősök megmentéséig.

– Ó! Milyen érdekes! – szólalt meg a nő. Lucynak nem volt kedve találgatni.

– Mi az?

– Azt írják, sajtótájékoztatót fognak tartani a cégedben. Most.

– Micsoda?!

Az összes távoli lehetőség közül ez még csak meg sem fordult Lucy fejében.

– Igen. Azt írják: „Jonathan Jenkins, a J&J Public vezérigazgatója nyilatkozni fog a zaklatási vádakkal kapcsolatban. Itt közvetítjük élőben.” Ó! És itt a link a videóhoz, aha…

– Úristen – felelte Lucy, miközben hallgatta, hogy az anyja felolvassa a szalagcímet, és a weblapot böngészi, ahonnan a híreket kapta. A szíve a torkában dobogott. Sajtótájékoztató? Azonnal vissza kellett térnie az irodába.

– Mennem kell, anya. Elküldöd nekem a linket?

– Persze. Hogy is kell…? Ó, épp most kezdődik. A pódiumot mutatják a mikrofonokkal. Upsz! Lekicsinyítettem!

– Anya, ezt már mondtam neked. Kattints az ikonra a nyíllal. Ha Lucy már nem vezetett volna, könnyedén rákereshetne a J&J sajtótájékoztató videójára, de mivel élő közvetítés volt, nem akart lemaradni az elejéről, ha tehette. A tény, hogy Jonathan tartott sajtótájékoztatót, nem pedig Joanna, hogy bejelentse, kirúgták a férfit, rémülettel töltötte el Lucyt. Volt egy erős sejtése, mit fog Jonathan mondani.

Begördült az irodája parkolójába, és értesítések hangját hallotta, melyek jelezték, hogy az anyja sikeresen átküldte neki a linket, és ő meg is kapta azt.

– Átment? – kérdezte Maryellen, hangja recsegett, ahogy a vétel rosszabb lett a betonfalak között. A föld alatti parkoló híres volt arról, hogy itt könnyen szakad meg a vonal.

– Igen, köszi! – kiáltotta Lucy. Leparkolt a kocsijával, és a hívás megszakadt.

Kipattant az autóból, és a lift felé rohant, kétségbeesetten, nehogy lekésse a műsort. Megnyitotta az anyja által küldött linket, a képernyőn egy kis karika jelezte, hogy a link betöltés alatt van.

– Ne! – mordult fel Lucy.

Akkor is morgott egyet, amikor a lift megállt az előcsarnok emeletén, ahelyett, hogy felvitte volna őt a hatodikra, vissza saját irodája biztonságába. Egy feszes öltönyt viselő férfi várta, hogy beszállhasson a liftbe, és a válla fölött Lucy elé olyan látvány tárult, ami megoldotta a problémáját, hogy lemaradjon a műsorról, de rögtön össze is rándult tőle a gyomra.

Nem volt szükség a telefonjára, hogy az élő közvetítést nézze, mert a sajtótájékoztató épp ott zajlott, az épület előcsarnokában.

14. fejezet

A márvány és üveg előcsarnok egyik sarkát fények és egy mozgatható fal alakította át rögtönzött színpaddá. Hollywood gyorsan cselekedett, ha valamit le kellett filmezni.

Lucy keserű szájízzel nyugtázta, hogy a sajtótájékoztatót ilyen gyorsan megszervezték. Jonathannek voltak erőforrásai, persze, de alig több mint egy óra telt el azóta, hogy a hír a cégen kívül is nyilvánosságra került, és ha ez belső ügy maradt volna, miért tervezte volna, hogy sajtótájékoztatóval teszi ki magát a nyilvánosság figyelmének? Mintha tudta volna, hogy ez lesz, és vissza akart volna vágni.

Amint kiért a parkolóból és a liftből, Lucy telefonja bejövő üzenetek tömkelegétől kezdett pittyegni és zizegni. Feloldotta a képernyőjét, közben a sarokban tömörülő tömeget fürkészte. Ismerős arcokat pillantott meg, telefonnal és jegyzettömbbel felszerelkezett, készenlétben lévő újságírókat, akikkel rendszeresen dolgozott együtt. Tévékamerák szegeződtek a pulpitusra, ahol Jonathan állt, és mellette olyan emberek, akikről Lucy csak annyit tudott feltételezni, hogy az ügyvédei lehetnek.

Lenézett a telefonjára, és látta, hogy Oliver írt neki: ATYAÉG, mindjárt kezdődik. Hol vagy?

Az anyja is küld1ött egyet: Működik a link?

Akár csak Annie:

Olyan ideges vagyok! Mit fog mondani???

És még valaki, aki pont felé tartott, amint Lucy befejezte az üzenetének olvasását.

Francba! Tudhattam volna, hogy ez lesz. Sietek!

Monica Brown nagy cipőcsikorgással állt meg Lucy mellett, kipirult arccal. Tunikaszerű ruhájához tornacipőt viselt. Lucyt megcsapta a parfümje illata, mely egy leheletnyi izzadtsággal keveredett. A nő feje búbján lévő kócos, barna konty félre volt csúszva. A gömbölyded alkatú Monica jó tizenöt centivel alacsonyabb volt Lucynál.

– Futottál? – kérdezte Lucy köszönésképpen.

– Jaja – felelte kifulladva Monica. – Tartok tornacipőt az irodámban vészhelyzet esetére. Szerencsére ez a vészhelyzet pont az utcában volt. Mondott már valamit? – Monica lábujjhegyre ágaskodott, hogy átnézzen a tömegen.

– Még nem.

– Nos, szinte garantálom, hogy tudom, mit fog mondani… – ciccegett csüggedten Monica. Toppantott egyet a lábával.

– Mégis, hogy tudta ezt ilyen gyorsan összehozni? Tudott a sztoriról? – morogta.

– Nem kéne, hogy tudjon róla – felelte Lucy. – Én csak…

Lucy a válasza közepén megtorpant, amikor a tömeg szélén állva rájött az időzítéssel kapcsolatos rejtélyre.

Chase.

Annie, Joanna, Oliver és Amanda mellett Chase volt az egyetlen, aki tudta, hogy a történet nyilvánosságra kerül, és senki más nem szabotálta volna Lucyt a felsoroltak közül. Chase tudta, mert Lucy segítséget kért tőle, és Chase így segített neki. Figyelmeztette Jonathant.

Lucy valami olyan csúnyát morgott, hogy Monica riadtan elkapta a fejét. Tomboló tűz lobbant fel a lányban, és mielőtt még meg tudta volna állítani magát, máris utat tört magának a tömegben.

– Te! – sziszegte Chase-re, és ujjával arcába mutatott, amikor a fiú megállt előtte. – Te tetted ezt, igaz?

Chase hátralépett egyet, és lesimította a nyakkendőjét. Kevés mozgástere maradt, mert a tömeg egyre sűrűsödött körülöttük, a fal pedig közel volt. Higgadtsága megtört, ahogy ide-oda pillantgatott.

– Lucy, én…

– Ne hazudj nekem, Chase! Te vagy az egyetlen, aki szólhatott Jonathannek a cikkről, és egyértelmű, hogy ezt az egészet nem tudta volna összerakni anélkül, hogy valaki ne figyelmeztetné!

– Ne rendezz jelenetet, Lucy, kérlek! – felelte Chase, miután idegesen köhintett egyet.

Minden irányból kíváncsi tekintetek szegeződtek rájuk. Monica megjelent Lucy mögött, mintha érezte volna, hogy több is van a sztoriban. A válla fölött Lucy észrevette, hogy Oliver Joanna sarkában kilő a liftből. Miközben a fiú zavart volt, és aggodalmasan fürkészte a termet, a nő kővé dermedt arccal és higgadtan siklott végig a márványpadlón.

Joanna nyugalmát látva Lucynak eszébe jutott, hogy kamerák is vannak az előcsarnokban, és míg a gyülekezés hátsó részében névtelenül meghúzhatta magát, nem sok kellett ahhoz, hogy valaki felismerje, összekapcsolja a cikkel, és valóban jelenetet rendezzen.

A sajtótájékoztató pillanatokon belül elkezdődhetett. Jonathan egy pohár vizet kortyolgatott, közben a pulpitust nézte – minden bizonnyal egy nyilatkozatot fürkészett, melyet a jogi csapata állított össze a nevében.

Lucynak felforrt a vére, és szerencsére tekintete összetalálkozott Oliver pillantásával, hála az égnek, mert ez megakadályozta, hogy felsikítson.

Oliver kikerekítette a szemét, a pillantása azt mondta: Kerestelek, de ez inkább volt megnyugtató, mint vádló. Odasietett Lucyhoz.

Lucy visszafordult Chase-hez, és a Jonathan beszédét megelőző utolsó másodpercekben lehalkított hangon még mondott valamit a fiúnak.

– Elárultál, Chase. Tudom, hogy néha extrém dolgokat kell tennünk, hogy előrébb jussunk ebben a szakmában, de te most a rossz oldalon állsz.

Chase komolyan nézett rá, és nem szólt semmit.

Oliver odaért, közéjük furakodott, határozottan arrébb lökte Chase-t a vállával, és kezét diszkréten Lucy kezébe csúsztatta.

Kezdődött a műsor, és mindenki tudta, nem lesz kellemes szórakozás.

– Köszönöm, hogy ilyen rövid időn belül összegyűltek – nyitotta meg a beszédét Jonathan.

Lucy dühösen nyelt egyet, Oliver pedig felkacagott. Joanna a tömeg hátsó részében tartózkodott. Lucy nem tudta elkapni a pillantását.

– A J&J Public Hollywood egyik intézménye, mióta az apám több mint négy évtizeddel ezelőtt megalapította. Amikor nyugdíjba vonult, és átadta nekem a vezetést, megfogadtam, hogy a vállalatot azzal a tisztességgel fogom vezetni, amelyet ő maga nevelt belém, mint derék ember és mint egy elismert vállalkozás vezetője.

Jonathan szünetet tartott, és belenézett a jegyzeteibe.

Oliver keze várakozással szorult Lucyé köré. Eddig semmi nyilvánvalóan hamis nem volt abban, amit Jonathan mondott. A cég valóban elismert intézmény volt, és Lucy többször is találkozott idősebb Jonathan Jenkinsszel, aki kedves, bár régi vágású ember volt.

Az esélyek nem emellett szóltak, de Lucy egy pillanatra reménykedett, hogy Jonathan arra készül, hogy beismerje a hibáját, és felelősséget vállaljon a tetteiért. Érezte, hogy az egész terem visszatartja a lélegzetét.

– Azért vagyok itt ma, hogy határozottan kijelentsem: a vádak, melyeket a J&J Public alkalmazottai tettek ellenem, hamisak.

Mintha mindenki egyszerre lélegzett volna ki. Fényképezőgépek kattantak, tollak siklottak a papíron. A Lucyban forrongó düh a szemein keresztül tört felszínre, könnyekkel homályosítva el látását. Remegni kezdett. Oliver megszorította a kezét, és közben káromkodásokat mormolt, Monica felől is hasonlók érkeztek. Chase úgy állt, akár egy oszlop.

– Soha nem tanúsítottam helytelen viselkedést egy alkalmazottal szemben sem. Büszke vagyok arra, ahogy viselkedem, és őszintén szólva fáj látnom, ahogy ezeket az ígéretes fiatal hölgyeket ennyire befolyásolja a társadalompolitika. Annie Ferguson az elmúlt év nagy részében az asszisztensem volt, Lucy Green pedig cégünk egyik legígéretesebb PR-osa. Mindkettőjüket személyesen ismerem, és azt kell feltételeznem, hogy ezen alaptalan és hamis vádak hátterében egy nagyobb mozgalom áll, melynek célja a hozzám hasonló, hatalmi pozícióban lévő férfiak lejáratása. A kollégáim elmondhatják, hogy a cégben mindig támogattam a nőket. Egy kislány édesapja és szerető férj vagyok. Lehet, hogy nem állt céljukban, de a két fiatal hölgy hamis vádjai olyan következményekkel fognak járni, melyeket még én magam sem látok.

– Pff, na ne, most meg ő az áldozat? – sziszegte Oliver.

Lucy túl dühös volt ahhoz, hogy tisztán lásson. Minden reménye, hogy Jonathan beismeri a hibát, elszállt. Minden egyes szó, ami kijött a férfi száján, hazugság volt. Azon a napon, amikor Lucyt az igazság kötelezte, Jonathan szemérmetlenül becsapott egy emberekkel teli termet – nem beszélve azokról, akik a közvetítést nézték.

Abban a pillanatban Lucy rájött, hogy a hazugságokkal, melyeket mondott – a külsejével, az étrendjével, Calebbel kapcsolatban –, valójában csak saját magának ártott. Abba kellett hagynia, ezt megtanulta, de mégsem úgy szaladgált eddig, hogy olyan becstelenségeket szajkózott volna, melyek életeket tettek tönkre. Jonathan viszont szabadon hazudozott. Azt mondhatott, amit csak akart, és az emberek elhitték neki. Ha pedig nem hittek neki, nem szóltak róla, mert ha mégis, annak úgysem lett volna következménye.

Ahogy most sem lesz semmi következmény.

Hirtelen mind hiábavalónak tűntek Lucy erőfeszítései a cikkel, valamint azzal, hogy meggyőzte Annie-t, vállaljon kockázatot. Hiába kapott nagy platformot Monicától, Jonathan szimplán hazugnak nevezte élő adásban. Lucy hiába volt az egyik legjobb stratéga a szórakoztatóipar nagy nevei mögött, pontosan ott is maradt: mögöttük. A szakma nagykutyája, Jonathan mellett senki volt. Hiába emelte fel a hangját, a férfi egyetlen mondattal elhallgattatta.

Könny csordult le Lucy arcán, égetve a bőrét. Letörölte.

– Úgy sajnálom, Luce – súgta Oliver.

Lucy magán érezte Chase tekintetét, de csak azért sem nézett vissza rá. Nem akarta megadni neki azt az elégtételt, hogy sírni látja.

– Fontosnak tartottam, hogy összegyűljünk ma itt, és hivatalos nyilatkozatot tegyek, hogy a lehető legjobban elejét vegyem ezen vádak terjedésének… – folytatta Jonathan.

Zord tekintettel a tömegre nézett.

– …mielőtt még más sajtóorgánumok felelőtlenül, mindenfajta bizonyíték nélkül téves információkat kezdenének terjeszteni – fejezte be.

– Az nem elég bizonyíték, hogy két nő előállt a vádakkal? – kiabálta Monica.

Arcok fordultak Monica felé, és morajlás futott végig a termen. Jonathan a szemöldökéhez tette a kezét, mintha csak a nap elől akarná eltakarni a szemét, és a terem mélye felé nézett. Számos tekintet, aki azt a bátrat kereste, aki felszólalt, Lucyn állapodott meg, mivel egy fejjel magasabb volt Monicánál.

Jonathan megeresztett egy gúnyos kacajt.

– Nos, azt hiszem, van egy kis időnk pár kérdésre. Hol kezdjük? – mutatott a tömegbe.

– Már elkezdtem! – kiáltotta Monica, hangja visszaverődött a boltíves mennyezetről. – Két nő is évekre visszanyúló vádakkal állt elő ön ellen. Miért tettek volna így, ha a vádak hamisak, ahogy ön állítja?

Ideges feszültség borította be a szobát, akár egy vastag paplan. Lucy izzadni kezdett. Jonathan megköszörülte a torkát, és odahajolt a mellette álló öltönyös férfihoz, aki a fülébe súgott valamit.

– Na, ezt magyarázd meg, seggfej – mormogta Oliver olyan rosszindulattal, amit Lucy a csontjaiban érzett. Egyúttal nyugtalanság is úrrá lett rajta, mert nem sok kétsége volt afelől, hogy Jonathan valóban meg fogja magyarázni a helyzetet.

– Ezt csupán valamiféle összeesküvésnek és nagyon élénk fantáziának tudom tulajdonítani. Következő kérdés – lengette meg Jonathan a kezét, majd rámutatott valakire az első sorban.

– Azt állítja, csak kitalálták? – Monica olyan volt, mint egy makacs kutya. Nem hagyta annyiban. – Mégis, mi motivációjuk lenne erre?

Jonathan frusztráltan sóhajtott egyet.

– Be akarják mocskolni a hírnevemet, veszélyeztetni akarják a pozíciómat, fel akarnak ugrani a hatalmi pozícióban lévő férfiak megvádolásának ma olyannyira divatos szekerére. Talán mentális vagy érzelmi labilitástól szenvednek, és engem szemeltek ki célpontnak. Számos ok lehet, nem tudom megmondani. Talán őket kellene megkérdezni.

A szomorúság gyomorszájon vágta Lucyt. Mind Annie-ért, mind önmagáért sajgott a szíve. Nem csak hazugnak állították be őket, őrültnek is. Akik csak kitalálnak sztorikat, hogy a főnököt bajba sodorják. Labilis nők voltak, akik csak el akartak érni valamit.

Lucy gondolta, hogy valami ilyesmi fog történni – figyelmeztette is Annie-t erről az irodában, mielőtt eldöntötték, hogy megírják a cikket –, de élőben hallani sokkal jobban fájt, mint amire számított.

Annak örült, hogy Annie legalább nincs a teremben.

– Mi a helyzet azzal a váddal, hogy megpróbált megvesztegetni egy alkalmazottat, hogy csendben maradjon? – kérdezte egy arc nélküli hang a terem elejéből.

Lucy lesütötte a szemét. Mire lenne jó, ha számonkérné a hazugságot, amiről tudta, hogy mindjárt kiömlik Jonathan szájából? Azzal, hogy elveszíti a hidegvérét a közönség előtt, csak a férfi zavart nőkről szóló narratíváját támasztaná alá.

Rájött, hogy ezzel is csak el akarja őt hallgattatni.

Az igazságtalanság úgy égette, mintha egy máglya tetején állna. Lángolt egy emberekkel teli szobában, és senki sem látta.

– Ez is alaptalan vád – felelte Jonathan. – Nem adtam pénzbeli ajánlatot egy alkalmazottnak se semmilyen célból, különösen nem abban a kontextusban, amellyel itt vádolnak.

A történetváltása már-már komikus volt. Az irodájában tanúsított hajthatatlan kegyetlenség, amikor megpróbálta kirúgni Lucyt, sehol sem volt. Olyan volt, mintha mindez meg sem történt volna, mert már nem szolgálta a célját. Lucy ígéretes PR-os volt, aki rossz útra tért, Jonathan pedig áldozat.

A beszélgetés zümmögéssé torzult Lucy fülében. Mintha befőttesüvegben foglyul ejtett ezernyi szúnyog zúgott volna. Talán csak megkímélte saját magát, hogy ne kelljen még több hazugságot hallania. Vagy talán a harag miatt zárta ki a külvilágot. Csak akkor vette észre, hogy a sajtótájékoztató befejeződött, amikor Oliver megbökte, és azt mondta: – Vége.

A tömeg tompa morajlással oszlott szét. Jonathan a jogi kísérői társaságában elment, ki tudja, hová. Talán a Laurel Canyon-i háza zárt felhajtója mögé bújik, ahol biztonságban lenne azoktól, akik további magyarázatért könyörögnének neki. Lucy kábultan nézett körbe a kollégáin. Oliver arcára az elégedetlen megvetés és a kedves támogatás kombinációja ült ki, ami csak neki állt jól. Chase pillantása találkozott Lucy tekintetével, és a fiú szólásra nyitotta a száját, de Lucy nem akarta hallani. Elfordult, és látta, hogy Joanna pókerarccal közeledik. Odanyújtott egy összehajtott papírlapot Monicának.

– Ne itt – mondta egy finom fejrázás kíséretében. – Szeretnék beszélni veletek az irodámban, ha ráértek. Mindkettőtökkel – bólintott egyet Lucy felé, majd a lift irányába indult.

Lucy és Monica zavart pillantást váltottak, az újságíró pedig gyorsan a melltartójába gyömöszölte az összehajtogatott papírt.

– Mi fog történni? – suttogta Oliver.

– Én nem tudom, te vagy az asszisztense – felelte Lucy, és kötelességtudóan követte Joannát.

– Semmit sem tudok.

Elkanyarodtak a lifthez, majd feszült csendben utaztak a hatodikra. A cégben szinte mindenki a telefonját bámulta, többen tömörültek egy-egy képernyő köré, bizonyára azért, hogy megnézzék a sajtótájékoztatót, és kövessék a következményeket a közösségi médiában. Lucy úgy érezte magát, mint egy kitaszított, miközben végigvonultak a folyosón. A tekintetek elszakadtak a képernyőtől, és figyelték, ahogy elhalad, ő, az ígéretes PR-os, akit nyilvánosan hazugnak neveztek. Ahogy elment az emberek mellett, szinte érezte, ahogy azok két táborra oszlanak: Jonathan-tábor az Annie és Lucy-tábor ellen. Úgy tűnt, a lojalitás a széljárással változik.

– Oliver, húsz perc múlva lesz egy vállalati egyeztetés, kérlek, küldj ki róla meghívót. És értesítsd az igazgatótanácsot, hogy majd később összegyűlünk – szólt Joanna baljósan.

Oliver egy biccentéssel elköszönt, és leült a bokszához. Lucy és Monica követték Joannát. Lucy aznap már harmadszorra tett látogatást a nő irodájában, és még mindig nem talált enyhülést az egyébként megnyugtató kilátásban.

Mintha mi sem történt volna, Joanna odament a tévéje alatt lévő tálalóhoz, és felkapott három kristálypoharat és egy üveg borostyánszínű folyadékot. A poharakat az asztalára tette, és nyikorgó pukkanással kicsavarta a dugót. Lucy még soha nem látta Joannát inni az irodájában; a tálalón általában csak friss virágok voltak.

– Ünneplünk valamit? – kérdezte Monica kétkedve, és Lucy osztozott ebben az érzésben.

Joanna kétujjnyi italt töltött a poharakba, és felemelte az egyiket. Belekortyolt, majd hosszan kifújta a levegőt.

– Igen. Épp végignéztem, amint az arrogáns, leereszkedő, seggfej öcsém öngyilkosságot követ el élőben a tévén. Egészségetekre! – biccentett a két másik pohár felé.

Nyilvánvalóan csatlakozniuk kellett volna ahhoz, ami győzelmi táncnak tűnt.

Lucy felemelte a poharát, orrát megcsapta az égett tölgyfa hordó szúrós szaga, könnybe is lábadt a szeme.

Mindhárman belekortyoltak az italukba, majd megborzongtak.

– Nem tudom, miért büszkélkednek azzal a férfiak, hogy ilyen undorító dolgokat isznak munkaidőben – tanulmányozta Joanna a poharát, mintha az tudná a választ. – Jonathan irodájából nyúltam le, amíg ő a sajtótájékoztatóra készült, azt hiszem, legalább tizennyolc éves.

Lucy letette a poharát, úgy döntött, egy korty épp elég. Egy másik nap nem kritizálta volna a neki kínált italt, de mivel Joanna már megtette – és valóban borzalmas volt –, Lucy nem érzett bűntudatot.

– Ez szörnyű. És hogy érted, hogy öngyilkosságot követ el? Mindenki hitt neki, miközben öt percen át úgy hazudott, mint a vízfolyás!

– Pontosan – vigyorodott el Joanna. Poharával a kezében Monica mellkasára mutatott, majd egy újabbat kortyolt.

– Olvasd el!

Monica úgy nézett le, mintha Joanna azt mondta volna neki, foltos a ruhája. Arca megvilágosodva ragyogott fel, amikor eszébe jutott a melltartójába gyömöszölt papírdarab. Benyúlt a ruhájába, és úgy turkált benne, mintha a melltartója merevítőjét igazgatná, majd kihúzta a papírt.

– Mi ez?

Lucy ráismert. Kikapta Monica kezéből, és kihajtogatta.

– Bizonyíték – felelte Joanna.

A papírlapról Lucyra visszabámult a pénzösszeg, mellyel Jonathan megpróbálta megvásárolni, összetéveszthetetlenül a férfi kézírásával és személyes levelezőlapján.

– Megtartottad! – lelkendezett Lucy. Mosolyt csalt az arcára a meglepetés, a hála, és leginkább a remény. Ebben a pillanatban iszonyúan örült, hogy nem tépte apró darabokra, amint a férfi odaadta neki aznap reggel.

– Nem értem – ráncolta a szemöldökét Monica. – Elmondanátok, mi ez?

Joanna egy határozott korttyal kiürítette a poharát.

– Jonathan ezzel az összeggel akarta megvásárolni Lucy hallgatását ma reggel, amikor ki akarta rúgni. Lucy utána idehozta nekem, és úgy gondoltam, megtartom, hátha még a javunkra válik. És kiderült, hogy igen. Figyelj, amikor számonkértem, amit Lucy mondott róla, tagadta. Tudtam, hogy Lucy soha nem hazudna nekem, és ezt meg is mondtam neki. Azt viszont nem mondtam el neki, hogy nálam van a bizonyíték az ajánlatáról. Majd látod, az összeg a személyes fejlécével ellátott levélpapírra van írva, amit egy brentwoodi irodaszercégtől rendelt meg undorítóan drágán. Ismerem a bátyámat, és tudom, hogy kincsként őrzi azt a nevetséges papírt. Nem lehet letagadni, hogy ő írta. Adtam neki egy utolsó esélyt, hogy színt valljon, de nem tette, így hát itt vagyunk.

Lucy torkát égette a whisky, a feje pedig még mindig zúgott az iménti információktól, de a darabok szinte egy csettintéssel összeálltak, ami újra mosolyra fakasztotta a lányt.

– És ezt meg fogjuk osztani, mint annak a bizonyítékát, hogy minden, amit az előbb a sajtótájékoztatón mondott, hazugság volt.

– Pontosan – mosolygott Joanna. Lecsavarta a kupakot, hogy újabb kortyot töltsön. – Azt kell mondanom, Lucy, örülök, hogy nem csatoltad be a cikkbe a megvesztegetési szándékot. Azt is lejáratta volna minden mással együtt.

A mulasztás iszonyú szerencsésnek tűnt számára. – Erre még csak nem is gondoltam, de örülök, hogy te igen.

Joanna Lucy felé emelte az üveget, mintha tósztot mondana.

– És mi akadályozza meg őt abban, hogy majd most lejárassa?

– kérdezte Monica, majd megkockáztatott egy újabb kortyot az italból.

– Semmi – felelte Joanna. – De elég kellemetlenül fog kinézni számára a dolog, ha nyilvánosságra kerül, mivel épp most hazudott róla élő adásban.

Lucy egyetértett, az események láncolata nem Jonathan malmára fogja hajtani a vizet. Csodálta, hogy Joanna képes volt mindig egy lépéssel előttük járni. A jó PR-osnak mindig volt legalább egy B terve, és néha azok a B tervek váltak a fő csapásiránnyá.

Lucyt pofonként csapta arcon egy megdöbbentő felismerés.

– Te voltál! – szólt megrökönyödve. – Te szóltál Jonathannek a cikkről, mielőtt még az megjelent.

Joanna mindentudó mosollyal hümmögött.

– Ahogy mondtam, ismerem a bátyámat. Tudtam, ha rájön, hogy ez lesz, megpróbálja majd csírájában elfojtani, és ezzel felfedi magát, hogy egy hazug. Nagyon sajnálom mindazt, amit mondott. Egy pillanatig reménykedtem abban, hogy a tisztesség felülkerekedik rajta, és bevallja, de tévedtem.

Lucy hitetlenkedve, mosolyogva rázta a fejét, és közben rájött, hogy hatalmas hibát vétett.

– Nem Chase volt az.

– Tessék? – kérdezte Joanna.

Lucy homlokához emelte a kezét, lelkiismeret-furdalás gyötörte. Chase igaz, hogy nem volt ott, amikor szüksége volt rá, de legalább nem szabotálta őt aktívan. Ezúttal legalábbis nem.

– Azt hittem, Chase figyelmeztette Jonathant a cikkről, hogy legyen lehetősége megvédeni magát egy sajtótájékoztatóval. Ő volt az egyike azon keveseknek, akik tudtak a cikkről, megkértem, hogy támogassa, de azt mondta, neki túl kockázatos lenne. Megvádoltam azzal, hogy segített Jonathannek.

Joanna elgondolkodva szorította össze az ajkait, Lucy pedig magában megjegyezte, hogy a nő nem kért feleslegesen bocsánatot a félreértésért, melyről valóban nem is tehetett.

– Tudom, hogy te és Chase nagyon különbözőek vagytok, de talán mégsem felesleges megbízni benne. Hihetetlenül bátor volt, amit tettél, Lucy – és hatalmas személyes kockázat. Van, akinek csak időre van szüksége, hogy felzárkózzon. Chase még okozhat meglepetéseket.

Lucy azzal a furcsa érzéssel ült le, hogy valaki olyannak tartozik bocsánatkéréssel, akire haragszik.

– És most mi lesz? – kérdezte Monica.

– Most folytatást fogsz írni a cikkhez, és beteszed bizonyítékként a végkielégítési ajánlatot, és az összes olyan platformon leközlöd, ahol csak tudod. Én összehívok későbbre egy rendkívüli igazgatótanácsi ülést, hogy megbeszéljük Jonathan leváltását, egyelőre pedig tartunk egy vállalati briefinget, hogy megnyugtassunk mindenkit, minden rendben van. Igazad van, Lucy: nekem kellene irányítanom. És ha egy puccsot kell végrehajtanom ahhoz, hogy megkapjam, ami jogosan jár nekem, hát legyen.

Lucy már eddig is csodálta Joannát, de még soha nem ennyire, mint ebben a pillanatban.

– És én mit tegyek? – kérdezte Lucy.

– A briefing után vedd ki a nap hátralévő részét. Ma már megjártad a poklot.

Ez utóbbival nem tudott vitatkozni, de még az ügyfeleivel fel kellett vennie a kapcsolatot, hiszen ők ekkorra már biztosan hallották a hírt. Néhányan közülük valószínűleg azon tűnődtek, hogy vajon kirúgták-e Lucyt, és vajon a cég képviseli-e még őket.

De utána kivehetné a nap további részét. Lehet, hogy hazamegy, és vesz majd egy pezsgőfürdőt a buli előtt.

– Na, ez jó móka lesz – felelte Monica, majd legurította a pohara tartalmát. – Majd jelentkezem, mielőtt bármit is lépek – fordult a kijárat felé.

– Köszönöm, Monica! – szólt utána Joanna.

– Ebben a városban sosem unatkozik az ember! – tárta szét a karját Monica, majd kisurrant az ajtón.

Joanna és Lucy egyedül maradtak, Joanna asztalának két oldalán állva. Mintha ellensúlyozni akarná a helyzet szimbolikáját, Joanna átment arra az oldala, ahol a lány is állt, és az asztalnak támaszkodott.

– Lucy, mielőtt kimegyek és a többiekhez, szólok, szeretnék beszélni veled. Mindketten tudjuk, hogy megérdemled az előléptetésedet, és szeretném nyíltan megmondani neked, nem tudom biztosan, mi fog történni az igazgatótanácsi ülésen, de mindent megteszek, hogy biztosítsam azt a kimenetelt, mely mindkettőnk javát szolgálja. Számos akadállyal kellett szembenézned az utadon, és ez lelkiismeret-furdalással tölt el, és egyben lenyűgöz.

Lucy elpirult a bók hallatán.

– Köszönöm! De tőled tanultam. Mármint azt, hogyan kell kezelni a nehéz helyzeteket. Te vagy ebben a legjobb, akit valaha láttam.

Most Joannán volt a sor a szerénységben. Megrázta a fejét.

– Ha tényleg jó lennék benne, mindez nem történt volna meg – bámult a földre, és Lucy nem tudta eldönteni, vajon mire gondol. Amikor Joanna felnézett, arcán látszott, hogy bűntudat mardossa.

– Miért nem mondtad el nekem?

A súlyos kérdés ott ült kettejük közt, szégyenkezéssel töltve el mind a kérdező, mind a megkérdezett felet: Joanna azért érezte rosszul magát, mert egyáltalán fel kellett tennie ezt a kérdést, Lucy pedig azért, mert olyan sokáig hallgatott. De a lánynak el kellett mondania az igazat. És aznap már korábban is kimondta, még ha nem is ilyen hosszan kifejtve.

– Mert féltem. Nemcsak, mert a testvéred, hanem attól is tartottam, hogy kockára teszem a karrieremet azzal, hogy zaklatással vádolom meg a vezérigazgatót. Valószínűleg észrevetted, hogy az ilyesmi általában nem sül el túl jól azok számára, akik megteszik.

Joanna ajka megmerevedett, mintha az, hogy ilyen válaszra várt volna, még nem kisebbítené a fájdalmat.

– Nagyom sajnálom, Lucy. Tudom, hogy nem forgathatom vissza az időt, de remélem, a mostani tetteim megmutatják neked, hol állok a kérdésben.

– Úgy érted, az, ahogy keresztbe tettél neki? – Lucy nem tudta megállni, hogy ne mosolyodjon el.

Joanna szája egyenesen gonosznak tűnő vigyorra húzódott.

– Ahogy mondtad: ő a testvérem. A legjobb, ha az ilyen dolgokat családon belül intézzük el.

Mivel Lucynak nem volt testvére, nem érthette meg, milyen dinamikák álltak a hátterében annak, hogy Joanna úgy vigyorgott, mint a fakutya, mindenesetre nem vette zokon a nagyon is szükséges támogatást. Sőt, hálával töltötte el.

– Van kedved eljönni a szülinapi bulimra ma este?

– Szeretnéd, hogy elmenjek? – kérdezte Joanna, hangjából őszinte meglepetés érződött ki.

– Hát persze, ezért hívtalak meg! – nevetett Lucy. – Őrült nap volt a mai, és biztos vagyok benne, hogy az igazgatótanácsi ülés után valami jobb italra vágysz majd, mint ez – biccentett Lucy a még mindig Joanna kezében lévő pohár felé.

Joanna torkából meleg, lágy nevetés bugyborékolt fel. Ritka hang volt, és Lucynak tetszett.

– Nem ígérek semmit, de remek mód lenne ennek a rémálomnapnak a befejezésére.

– Szuper. A Perchben lesz nyolckor.

Lucy remélte, hogy cége leendő vezérigazgatójával beszél, de közben azt is érezte, mintha egy baráttal beszélne. Ha minden jól megy, még az is lehet, hogy Joannában mindkettő megtestesül.

– Remekül hangzik. Most viszont bocsáss meg egy pillanatra.

Meg kell próbálkoznom a lehetetlennel.

Lucy figyelte, ahogy egy hajtásra kiissza a poharát.

– Vagyis…?

Joanna erélyesen helyezte le a poharat, és Lucy látta az arcán, hogy nagyon nem örül annak, ami vár rá.

– Meg kell győznöm apámat, hogy képes vagyok vezetni ezt a céget.

Ó!

Lucy nem ismerte a Jenkins család aktuális bonyodalmait, és nem tudta, Joanna apjának mekkora hatalma van a cég tulajdonlásában és a döntéshozatalban, azonban nem lepte meg, hogy még mindig van beleszólása a dolgokba.

– Szeretnéd, hogy neki is úgy beolvassak, mint a pasasnak a Billboardnál?

Joanna jóízűen felkacagott, ami Lucyt mosolyra késztette, és biztosította őt arról, hogy nem került bajba az érzékletes kommentje miatt, amit a Ms. Ma körüli vitához fűzött.

– Bármennyire is szeretném, ezt nekem egyedül kell megoldanom. Végre megteszem.

Joanna arcára kimerültséggel vegyes elszántság ült ki.

– Nos, sok szerencsét hozzá! – köszönt el Lucy. – És ha bármit is számít, tudod, én hol állok a kérdésben.

– Sokat számít. Köszönöm, Lucy!

Lucy megvonta a vállát, mintha az életét megváltoztató őszinteséggel töltött napja nem is lenne olyan nagy dolog.

Az Annie-vel folytatott rövid reggeli beszélgetése lavinát indított el, és remélhetőleg az lesz az eredménye, hogy Joanna elfoglalja majd az őt megillető helyet a vállalat vezérizgatójaként, de távol álljon Lucytól, hogy a pillangóhatás dicsőségét magáénak vallja.

– Megérdemled.

– Köszönöm! Ööö…, és végül hogy ment az ebéd Lilyvel? – kérdezte Joanna.

– Igazából jobban nem is mehetett volna. Belement, hogy leszerződjön velünk, aztán később elmentem személyesen figyelmeztetni őt a Deadline-sztoriról, mielőtt az berobbant volna, hogy nehogy elriassza a dolog azt megelőzően, hogy tényleg leszerződnénk.

– Én is pontosan ezt tettem volna.

– Tudom.

Egymásra mosolyogtak. Két, szakmájában kompetens nő, aki nem félt ezt elismerni.

– Sok szerencsét mindenhez! Remélem, találkozunk este – köszönt el Lucy.

Tíz perccel később az egész cég összegyűlt, aznap már másodjára. Lucy nem kételkedett benne, hogy néhány kolléga a fejét akarja, hiszen ő volt a Deadline-sztori, és az ebből fakadó káosz motorja, de annyi baj legyen. Helyesen cselekedett, és a munkatársak rosszindulata sem fogja meggyőzni őt az ellenkezőjéről.

Odament Oliver bokszához, a fiú suttogva faggatta őt.

– Mi volt? Minden oké? Joanna iszonyú homályosan fogalmaz.

Az e-mailben azt írja, Jonathan átmenetileg szabadságon van. Vágod, mi folyik itt?

Lucy némán bólintott, de nem érezte szükségét, hogy megmagyarázza, mert Joanna pont most lépett ki az irodájából, hogy megtegye ezt.

Az emberek rutinszerű elhelyezkedése a teremben megváltozott reggel óta, ami sokatmondó volt. Jonathan természetesen nem volt az ajtóban, Chase is elhagyta a megszokott helyét, és a terem túloldalán állt, határozottan kerülve Lucy tekintetét, és ami a legfeltűnőbb volt, hogy Joanna nem az irodája ajtajában állt, hanem a terem elején, pontosan középen, ahova mindig is tartozott.

– Üdvözlök ismét mindenkit – kezdett bele. Lucy nem tudta nem észrevenni testtartásának megváltozását. Ahelyett, hogy nekidőlt volna az épületnek, mintha meg akarná óvni azt a felborulástól, szilárdan állt a földön, felemelt fejjel.

– Köszönöm, hogy időt szakítottatok erre az egyeztetésre. Tudom, hogy mindenki nagyon elfoglalt a legutóbbi hírek és események miatt, de szerettem volna veletek megosztani egy friss információt – Joanna a testvére irodájának irányába pillantott, és higgadtsága megdöbbentette Lucyt. Kárörvendhetett volna, gúnyolódhatott volna, akár még üvölthetett is volna, hiszen az öccséről volt szó, de csak egy bólintással jelezte az iroda megüresedését, majd folytatta.

– Mint tudjátok, visszaéléssel kapcsolatos vádak érték a vezérigazgatónkat. Jenkins úr nyilvánosan tagadta ezeket. Néhányatokat már bevontunk a mediátori szolgálattal való együttműködésbe, és meg szeretném köszönni az erőfeszítéseiteket. Mivel a vizsgálat még folyamatban van, az igazgatótanács rendkívüli ülést hívott össze későbbre a mai napra, hogy jobban megértsük a történteket, és eldöntsük, milyen lépések a legmegfelelőbbek.

Lucy figyelmét nem kerülte el a Joanna utolsó mondatában megcsillanó remény. Nem tett közvetlen említést arról, hogy ő maga veszi át a vezérigazgatói tisztséget, de burkoltan ott volt az utódlásra vonatkozó célzás.

És megdöbbentette, milyen igazságtalan, hogy Joanna csak azért kapja meg, ami jár neki, mert a bátyja elszúrta.

Miután évekbe telt, mire kiérdemelte, csak azért kaphatta meg a pozíciót, mert azt egy férfi elvesztette.

– Olyan igazságtalan – suttogta.

Oliver ránézett, pillantásával jelezve, hogy Lucy hangosabban szólalt meg, mint tervezte.

Lucy megrázta a fejét, hogy ne terelődjön el a figyelme Joanna beszédéről.

– Bár a dolgok ma kaotikusak, szeretném, ha biztosak lennétek abban, hogy kitartunk. Lehet, hogy a hírnevünk csorbulni fog a vádak kivizsgálása során, de személyesen megfogadom, hogy felemeljük ezt a vállalatot arra a szintre, ahová tartozik – a korábbi szint fölé. Mind hihetetlenül tehetségesek vagytok, és szerencsésnek tartom magam, hogy veletek dolgozhatok. Tudom, hogy mind egyénileg, mind csapatként nagy sikerekre vagytok képesek, és őszintén bocsánatot kérek azért, ha ennek valaha valami az útjában állt.

Joanna tekintete megtalálta Lucyt, és pár pillanatra elidőzött rajta. Ez egy nyilvános bocsánatkérés volt, és még csak nem is Joanna volt az, aki tartozott vele.

Lucy azonban úgy döntött, hogy ezt is elfogadja, mert őszintén remélte, hogy nem látja többé Jonathant.

– Holnap reggel kaptok tájékoztatást az igazgatótanács döntéséről cégünk vezetésére vonatkozóan. Kérlek, addig viszont továbbra is működjetek együtt a HR-rel, ha erre kérnek titeket.

Joanna egy bólintással fejezte be, majd visszatért az irodájába.

A morajlás hullámokban tört fel, először halkan, aztán már mindenki egyszerre beszélt, és a szobát betöltötték az egymásba folyó beszélgetések.

– Remélem, kirúgják – szólalt meg Oliver székében forogva. Lucy megpróbálta elkapni Chase pillantását. Tartozott neki egy bocsánatkéréssel, és inkább élőben akarta megtenni, mint e-mailben.

Kilépett a folyosója, hogy elállja kollégája útját, miközben az irodája felé tartott.

– Chase, én…

De Chase megkerülte őt, elmenőben súrolta, és valami olyasmit motyogott, hogy Shawn meccs előtti sajtótájékoztatójára kell mennie.

Lucyt úgy csípte a fiú közönye, akár egy pofon. Megbánta, hogy még jobban megbízott benne, és felcsattant.

– Hát rendben! Épp bocsánatot akartam kérni amiatt, amit korábban mondtam, de felejtsd el, nem érdemled meg! A hallgatásod is azt mutatja, hogy Jonathan mellett állsz.

Chase megpördült, és Lucy rájött, hogy pontosan ott állnak, ahol korábban, amikor a lány azt mondta Chase-nek, fulladjon meg a steakjétől. Most is hasonló érzés lüktetett az ereiben.

Chase, aki ritkán veszítette el az önuralmát, hirtelen elpirult, a legmélyebb vörösre, amit Lucy valaha is látott rajta. Dühösnek és csapdába esettnek tűnt, és mintha vissza akart volna vágni egy sértéssel, de az emberek bámulták őket, neki meg dolga volt. Összeszorította az állkapcsát, és lefordult a folyosón.

Lucy frusztráltan morgott, és toppantott egyet. Dühös volt magára.

– Nem tudom, miért reménykedem folyton abban, hogy megváltozik.

Oliver felhorkantott.

– A legtöbb ember így vagy úgy, de megtalálja a módját, hogy csalódást okozzon, bármennyire is szeretnéd, hogy ne így legyen. Szóval, mi folyik itt? Joanna elég magabiztosnak hangzott ahhoz képest, ami az előcsarnokban történt. Van valami, amit nem mond el?

A fiú ugyanolyan csillogó, kísértéssel teli tekintettel nézett rá, mint amikor korábban a lány a segítségét kérte, hogy letesztelhesse az elméletét, miszerint nem tud hazudni. Tudta, hogy többről van szó, és tudta, hogy Lucy el fogja mondani, ha megkérdezi.

Lucy visszanézett rá, majd az ajtaja felé biccentett.

– Menjünk az irodámba!

– Ó, szóval valami titok lappang itt! – éljenzett Oliver halkan a lány mögött.

Amikor megérkeztek, Lucy becsukta az ajtót, és úgy gondolta, két legyet üthet egy csapásra.

Előhúzta a telefonját, és látta, hogy megdöbbentően sok üzenete és nem fogadott hívása van. A sajtótájékoztató után lenémította, még a rezgést is kikapcsolta, hogy ne zsibbassza el a kezét. Minden olyan sajtóorgánum kapcsolattartója kereste, amellyel együtt dolgozott – a Vanity Fair, a Variety, a Rolling Stone, a People és a Los Angeles Times –, és mindenki friss híreket akart. Általában Lucy volt az, aki a figyelmükért könyörgött, hogy az ügyfelei bekerülhessenek az adott lapba, és most a lapok bombázták őt.

Figyelmen kívül hagyta az összes értesítést és sms-t, inkább tárcsázni kezdett. Oliver gyanakodva figyelte őt, miközben kényelmesen elhelyezkedett a lány székében.

– Halló? – vette fel Annie a telefont, hangja egyszerre tűnt idegesnek és megkönnyebbültnek.

– Szia!

– Ki az? – vágott közbe egy mély hang. – Egy újabb újságíró?

Súrlódás hallatszott, mintha Annie a telefonra tette volna a kezét.

A hangja tompa lett.

– Nyugi, apu. Lucy az a munkahelyemről. És akarok vele beszélni.

– Lucy? Az, aki…

– Igen, apu. Minden rendben.

A tompaság eltűnt, és Annie teljes hangerővel tért vissza.

– Bocsánat. A szüleim házában vagyok, arra az esetre, ha valaki feltette volna a címemet a netre vagy ilyesmi. Apukám kicsit túlfélt engem.

A gondolat, hogy a lánynak el kell rejtőznie, dühítette Lucyt. Milyen visszás, hogy a vádló nagyobb veszélynek van kitéve, mint a vádlott! Legalább Jonathan nem trónolt még mindig az irodájában, mintha mi sem történt volna.

– Hogy vagy? – kérdezte Lucy.

– Amennyire lehet, jól, azt hiszem – sóhajtott nagyot Annie. – Egy csomóan hívnak.

– Nem kell válaszolnod egyikre sem, ha nem akarsz.

– Tudom. Az egyiket felvettem, és elkezdtem sírni. Aztán az apukám fogta a telefont, és elkezdett kiabálni valakivel a People-től – Annie halkan nevetett.

– Ha Vince Garret volt az, akkor megérdemelte. Dolgoztam együtt a csávóval, és egy gyökér.

Annie hangosabban nevetett.

– Nem tudom, ki volt az, de apa jól megmondta neki.

– Szuper – mondta Lucy, majd szünetet tartott, keresve a megfelelő szavakat, hogy kifejezze érzéseit. – Annie, nagyon sajnálom, amit Jonathan mondott a sajtótájékoztatón.

Hirtelen szünet állt be, és Lucy hallgatta Annie szaggatott légzését. Mindketten számoltak ezzel a kockázattal, de attól még fájt.

– Szerinted most mi fog történni?

Oliver úgy bámult a lányra, mintha kezdene türelmetlen lenni, hogy a beszélgetésnek csak a felét hallja. Lucy bólintott neki, jelezve, hogy most jön az érdekes rész.

– Nos, Joanna az előbb tartott egy rövid tájékoztatót az irodában, és azt mondta, összehívtak egy rendkívüli igazgatótanácsi gyűlést, hogy megbeszéljék, hogyan tovább.

Remélhetőleg a nap végére már ő lesz a vezérigazgató. Oliver kihúzta magát, Annie pedig nagyot sóhajtott.

– Micsoda? Hogyan? Miután mindent letagadott nyilvánosan, esélyünk sincs…

– Van esélyünk. Joanna megtartotta az írásbeli ajánlatot, amit Jonathan adott ma reggel az irodájában, miután megpróbált megvesztegetni. Monica ma délután még lehoz egy sztorit, ami közölni fogja a bizonyítékot, és érvényteleníti Jonathan nyilvános tagadását.

Lucy arcán vigyor terült szét, Olivernek leesett az álla. Annie csendben maradt.

– Biztos vagy benne, hogy ez működni fog? – kérdezte végül a lány.

Lucy lendülete egy kicsit megtorpant, mert igazából nem volt biztos benne. Nagyon, nagyon erősen reménykedett, de nem volt semmiféle garancia. És az Annie hangjában felcsendülő kétség megingatta a hitét.

– Nem fog csont nélkül menni, de ez is valami – felelte. – Ha leleplezzük, hogy hazudott erről, akkor az egész tagadásával kapcsolatban kétségek merülnek fel.

Újabb súlyos csend állt be. Lucy nem számított vidám éljenzésre, tekintve, hogy mivel állnak szemben, és nem hibáztatta Annie-t, amiért ideges volt. Rájött, hogy a Joanna irodájában érzett optimizmus azért volt, mert tudta, valaki támogatja. Valaki, aki hajlandó mindent kockáztatni, hogy mellette álljon.

– Nagyon bátor vagy, Annie. Remélem, ezt tudod, akármi fog is történni.

– Köszönöm, hogy ezt mondod, mert már kezdek azon tűnődni, hogy ez túl sok volt – felelte szipogva Annie.

– A legtöbb bátor dolog kockázattal jár, különben nem is igényelne bátorságot.

Hallotta, ahogy Annie elmosolyodik.

– Nagyon bölcs vagy, Lucy.

– Hát, öregebb lettem, na – vigyorgott Lucy a telefonba, és le volt nyűgözve a saját felvilágosult szavaitól.

– És ha már az öregségnél tartunk… Nem csak azért hívtalak, hogy hízelegj. Tudni akartam, hogy vagy, és meg akartalak hívni a ma esti szülinapi partimra.

– Tényleg?

– Igen. Tudom, hogy mindez úgy tűnik, mintha szívességet tettem volna neked, de ez pont fordítva történt, tényleg. Szükségem volt a segítségedre, és nem is tudtam róla, amíg meg nem történt, úgyhogy köszönöm. A partim a Perchben lesz, nyolckor. Remélem, ott találkozunk. Most mennem kell.

Lucy bontotta a hívást, mielőtt Annie tiltakozhatott volna, vagy előállhatott volna valami nonszensz, önostorozó okkal, amiért nem érdemli meg, hogy eljöjjön a buliba. Azzal, hogy meghívta a lányt, Lucy ráébredt, hogy még valaki mást is meg akar hívni, valakit, aki szintén úgy segített, hogy Lucy nem is tudott róla, hogy szüksége van rá, amíg meg nem történt.

És ezt a meghívást mindenképpen személyesen kellett megtenni, mivel még mindig nem volt Lucy birtokában egy bizonyos vonzó csapos telefonszáma, akivel lépten-nyomon összefutott.

– Szóval, Joanna benne van ebben az egészben? Leszámol a saját testvérével? – kérdezte Oliver, visszahozva Lucyt a jelenbe.

– Megtesz minden tőle telhetőt – felelte optimistán Lucy, miközben tudta, hogy még mindig balul sülhetnek el a dolgok.

– És te? – kérdezte a fiú, miközben nézte, ahogy Lucy megkerüli az asztalát, és leül a gépéhez.

– Én is megteszek minden tőlem telhetőt.

– Ne aggódj, minden rendben lesz! Minden rendben van – sóhajtott egyet Oliver.

Lucy megnyitotta a postaládáját, hogy megfogalmazzon egy kárelhárító e-mailt az ügyfeleinek, és közben a barátja szavai úgy csengtek a fejében, mint templomharangok az üres utcán.

Minden rendben.

A mottója, a mantrája. A mondat, melyet naponta számtalanszor elmondott mind az ügyfeleinek, mind saját magának. Abban a pillanatban mélyen megdöbbentette, hogy amióta aznap felébredt, egyszer sem mondta ki.

Mert semmi nem volt rendben.

– Nem vagyok rendben – felelte.

– Üdv a klubban! – horkant fel Oliver, miközben a telefonját böngészte.

Lucy felállt, és érezte, hogy az őszinteség, amely ellen egész nap küzdött, makacsul helyet követel magának. És ő nem állt ellen neki.

– Nem… – kezdte meggyőzőbben – vagyok rendben. Most semmi nincs rendben.

Annyiszor győzte már meg magát, hogy jól van, hogy minden rendben van, pedig valójában egyik sem volt igaz, hogy meglepődött, a szája egyáltalán képes volt kiejteni ezeket a szavakat. Hogy az agya megengedte neki, hogy beismerje, amikor arra tanították, hogy eltemesse a kellemetlenséget, és úgy tegyen, mintha minden rendben lenne. A félelem helyett, melyre számított, a pánik helyett, amely nyugtalanságba taszította volna gondosan kiegyensúlyozott világát, az igazság beismerésében erőt érzett.

– Nem vagyok rendben – mondta ki ismét. – Már régóta nem vagyok jól.

Akár Lucy hanglejtése, akár maga a beismerés, akár valami egészen más volt az oka, Oliver abbahagyta a telefonja babrálását, és felnézett rá. Arcára volt írva, napnál világosabban, hogy ez nem újdonság számára, és Lucyt letaglózta, hogy valójában az volt a legnagyobb hazugság mind közül, hogy meggyőzze magát arról, hogy boldog.

Nem volt jól. Ennek a beismerése olyan érzés volt, mintha valami a helyére került volna. Egy hiányzó darab, mely egyszerre volt rémisztő és örömteli.

Ez lenne a leckém? – tűnődött Lucy. Vajon az univerzum ezt akarta neki megmutatni egész nap?

Életének oly sok területén – a külseje, a kapcsolata, a munkája – beállt a sorba, és követte a rutint és az elvárásokat, mert az könnyebb volt, mint beismerni, hogy boldogtalan. Kínozta a testét, megelégedett egy olyan partnerrel, akivel nem is volt igazi a kötelék, eltűrte a rossz bánásmódot a munkahelyén, és mindezt miért? Mert a boldogtalanságával való szembenézés azt jelentette, hogy szembemegy az árral, talán egyedül marad, és kiáll önmagáért?

A pokolba ezzel!

– Nem vagyok jól! – kiáltotta, mire Oliver arrébb ugrott.

A lány arcán látható kifejezés azt üzente: eszébe se jusson azt mondani neki, hogy nyugodjon meg.

– Oliver, most már értem. Egész nap, sőt, egész életemben azt mondogattam magamnak, hogy minden rendben van, pedig nem. Nőként annyira arra kondicionáltak – átmosták az agyam!

–, hogy hallgassak arról, ha nem vagyok jól, hogy úgy tegyek, mintha minden rendben lenne, és ne csináljak jelenetet, hogy ez lett a működési módom. Mindig ez volt a működési módom, kivéve ma! Erről van szó!

És hirtelen minden értelmet nyert.

– Azt kívántam, a szülinapom legyen tökéletes. És a mai nap tényleg tökéletes! Egy ilyen napra volt szükségem! – Lucy zihálva kapkodta a levegőt, ahogy az igazság ereje megcsapta, majd hisztérikus nevetésben tört ki.

– Valóra vált a kívánságom!

Oliver rábámult, arcáról egyszerre volt leolvasható az, hogy szkeptikus, de az is, hogy hisz neki. Furcsa pillantás volt, de Lucy megértette, mivel ugyanígy érzett.

– Hát, nem tudom, miféle dzsinn hallgatta meg a kívánságodat, de az biztos, hogy fura egy humorérzéke van!

Lucy felkacagott, mert az egész egyszerre annyira abszurd volt, és közben mégis volt értelme.

Az ő tökéletes napja.

15. fejezet

Miután Lucy e-mailen vagy telefonon értesítette az ügyfeleit, és közben figyelmen kívül hagyott egy csomó üzenetet a nyilatkozatot kérő kapcsolattartóktól, Monica cikkének folytatása megjelent, és leleplezte a megvesztegetést. Lucy elég sokáig időzött az interneten, hogy lássa, amint futótűzként terjed végig a hír a közösségi médián és a hírportálokon, és igazságszolgáltatást követelő dühös hangokat hagy maga után. Nem volt érzelmi energiája ahhoz, hogy a düh le-fel hullámzását nézze, ahogy mindenki, akinek véleménye volt, hozzászólt a témához.

A kétség nem alaptalan. Kamu.

Miért nem hozta fel korábban? Letartóztathatják a bizonyíték visszatartásáért?

Ahogy sejteni lehetett, a kommentek fárasztóak voltak. Ahelyett, hogy tovább olvasta volna őket, Lucy inkább elfogadta Joanna ajánlatát, és korábban hazament.

Mivel a munkaügyi helyzete rendeződött, az előléptetése pedig az igazgatótanácsi ülésen fog eldőlni, itt volt az ideje, hogy egy másik területre összpontosítson: a szerelmi életére. Hat óra alatt a régi teljesen kihunyt, az új pedig teljes erővel izzott fel – vagy húsz óra alatt, ha az előző esti, első találkozás óta eltelt időt is beleszámította.

Lucy felkapta a táskáját, és kisurrant az irodából. Előző este azért ment Adam bárjába, mert az közel volt a munkahelyéhez. Ha Caleb felbukkant volna, ki tudja, hogy alakult volna minden. Igazából nagyon is tudta. Pontosan azt az éjszakát élte volna végig, amire számított, hallgathatta volna Caleb fogcsikorgatását elalvás közben, és határozottan, bár tudta nélkül boldogtalan maradt volna. De Caleb nem jelent meg, és az elvezette őt az italhoz, a kívánsághoz, és Adamhez. És ez, nos, ez kicsit a sors kezének tűnt.

Valami csoda folytán Lucy talált parkolóhelyet a bár előtt az utcán. Ezt jelnek vette arra, hogy a jó utat követi, és nem valami olyat fog csinálni, amit később megbán. Egy pillanatra elgondolkodott azon is, mennyi minden változott azóta, hogy előző este belépett a bárba. Hogy Adam megfigyelésének helyességét elismerje, egy kozmikus beavatkozással teli napra volt szüksége. Ugyanaz az ember volt, de immár nyitott szemmel látta az életet – és önmagát is.

Az jutott eszébe, hogy Adam már attól a pillanattól kezdve az igazságot látta, hogy először találkoztak. Még smink nélkül, hétvégi ruhában, megmagyarázhatatlan és rendkívül logikátlanul hangzó kétségbeesésében is látta. És mégis.

Ahogy belépett a bárba, Adam rámosolygott.

– Szia! Újabb szülinapi koktélért jöttél? – vetette át a konyharuhát a vállán. Szeme ragyogott, látszott a gödröcskéje. Lucy ha akarta, sem tudta volna leplezni, milyen hatással van rá a férfi.

– Nem egészen – felelte Lucy, és körbenézett. A happy hour sok mindenkit vonzott: öltönyt és kosztümöt viselő embereket, akik korán megléptek az irodából, turistákat a strandról, helyieket, akik úgy feszítettek sportruhájukban délutáni futásuk után, mintha kitüntetést viselnének. A hangulat könnyed és vidám volt, de Lucy arra vágyott, hogy zavartalanabbul beszélhessenek.

– Tudunk beszélni? – kérdezte.

Adam értette a célzást, és a bárpult vége felé fordult.

– Persze. Csak adj egy percet.

Lucy várt, miközben a férfi mondott valamit a másik csaposnak, egy vonzó nőnek, akinek karját tetoválások borították, fülében pedig hatalmas karika fityegett. Ahogy Lucy azon tűnődött, vajon volt-e valami köztük, rájött, hogy semmit nem tud Adam párkapcsolati státuszáról. Arra tippelt, hogy szingli volt, annak alapján, hogy mennyire csalódottnak tűnt, amikor a lány korábban elmondta, hogy van barátja, és aztán ahogy megragadta a lehetőséget, hogy elvigye, amikor szüksége volt rá, na és persze a csókok.

Ajka bizsergett a felidézett emléktől, és közben remélte, hogy a terve nem rombolja le annak a lehetőségét, hogy újra megcsókolhassa a férfit.

Adam a bár túlsó vége felé biccentett. Nem lehetett annyira elvonulni, mint Lucy remélte, de épp a happy hour csúcsforgalmában bukkant fel, követelve a férfi figyelmét. Azt fogadta el, amit kapott.

– Van barátnőd? – csapott bele Lucy a közepébe, mert először is ezt akarta megtudni.

Adam szemöldöke meglepetten szaladt fel.

– Hú, nem éppen az, amit vártam – kuncogott –, de nem, nincs barátnőm.

Lucy szemügyre vette a tetovált nőt, közben Adam válaszán töprengett. Mindent le kellett fednie.

– Feleség? Menyasszony? Pasi? Férj?

Adam úgy nevetett, mint aki nagyon mulatságosnak találja.

– Egyik sincs. Azért jöttél, hogy erről beszélgessünk? A párkapcsolati státuszomról?

– Nem! – Lucy arcát elöntötte a pír. Az őszinteség vonata, melyen egész nap utazott, előrevágtatott, és most először érezte úgy, mintha ő csak mögötte kullogna.

Valami a férfiban – talán a szeme, a mosolya vagy a laza testtartása, ahogy a bárpultnak támaszkodott – azt sugallta, hogy meg akarja hallgatni őt, bármit is akar mondani, akármilyen vad dologról legyen is szó. Lucy vett egy mély levegőt.

– Úgy értem… de. Szóval, valahogy úgy… Attól függ.

Adam a könyökére támaszkodott, és Lucy felé hajolt. A lányt a legkevésbé sem zavarta a kocogós öltözék, sőt, lehet, hogy eddig az volt a kedvenc szettje, amit Adamen látott, de a felcsavart ujjú ing, amire a férfi lecserélte azt, csak a javára vált.

– Mitől függ?

A férfi tekintetétől Lucy elbizonytalanodott, és rájött, ennek az az oka, hogy egy konkrét eredmény lebegett a szeme előtt, és nem volt biztos benne, hogy az őszinteségével eléri azt.

– Attól függ, hogy alakul ez a beszélgetés.

Lucy látta, ahogy megcsillan Adam szeme, és abban reménykedett, hogy ő is egy konkrét eredményt akar elérni.

– Nos, felcsigáztál, kedves szülinapos Lucy Green. Készen állok a beszélgetésre.

– Jó. De, ööö, azt hiszem, először meg kell hallgatnod – mondta Lucy, és úgy érezte, egyik kezével elérte a vonatot. Még mindig futnia kellett, hogy lépést tudjon tartani vele, de legalább haladt előre.

– Tiéd a terep – bólintott Adam.

Miért ilyen kedves? – tűnődött Lucy, majd rájött, ha arra készül, hogy kiöntse a szívét egy szinte idegennek, akkor az legalább legyen egy kedves idegen.

De valójában már nem is voltak idegenek. Az univerzum gondoskodott erről.

Lucy nagy levegőt vett.

– Rendben. Azt kívántam, a mai nap legyen tökéletes, és valóra vált, de nem úgy, ahogy vártam. Attól tökéletes a napom, hogy nem tudok hazudni. Igazad volt abban, hogy ez az őszinteségprobléma valójában megoldás. Az egész napos igazmondás ráébresztett arra, hogy sokat hazudok, leginkább magamnak. Tegnap este, amikor azt mondtad, boldogtalan vagyok, szintén igazad volt, csak nem tudtam róla. De a mai nap tucatnyi módon megmutatta nekem. Azzal, hogy őszinte voltam, mind a szakmai, mind a magánéletemet teljesen felforgattam, de mindkettő jobbra fordult.

Szünetet tartott, de Adam nem szólt közbe. És nem is menekült el, úgyhogy Lucy folytatta.

– És aztán ott vagy te. Biztos te is észrevetted, hogy mintha folyton egymásba botlanánk. Azt hiszem, abban is igazad lehet, hogy ez egy huszonnégy órás lehetőség, ezért ugrottam most be, arra az esetre, ha esetleg lejárna ez az őszinteség dolog, mert nem tudom, egyébként lenne-e merszem ezt megtenni.

Adam ugyanazzal az érdeklődő csodálkozással vizslatta, mint korábban. Mintha a nevetés határán állna, de közben kétségbeesetten szeretné hallani, mit akar mondani a lány.

Lucy bizalmát a tökéletes napért fohászkodó kívánság erejébe vetette, melynek köszönhetően ismét Adam előtt állt, majd kiöntötte a szívét.

– Életem legfurcsább napja volt a mai, de a legjobb része volt, hogy találkoztam veled. Még ha nem is kényszerülnék arra, hogy őszinte legyek, akkor is szeretném, ha tudnád, hogy körülbelül négy órája ért véget egy kétéves kapcsolatom. Azt hittem, össze fogunk házasodni, de teljesen máshol voltunk, és ez rádöbbentett, hogy az ötéves terv, mely szerint éltem, hazugság volt – a saját hazugságom. Nem állok készen arra, hogy megállapodjak, hogy gyerekeim legyenek, nem akarom azokat a béklyókat, melyekről a társadalom azt mondja a korombeli nőknek, hogy akarniuk és birtokolniuk kell. Talán egyszer, de nem most. És mindez arra is rádöbbentett, mennyire szem elől tévesztettem, hogy én mit akarok egy kapcsolatban. Amit igazán akarok, nem pedig ami helyénvaló vagy elvárt. A nőket arra tanítják, hogy magukat helyezzék a második helyre, hogy ők legyenek a gondviselők, hogy panasz nélkül viseljék az érzelmi munkát. És ez nem igazságos.

Lucy most már teljesen belemelegedett, immár teljesen felugrott a vonatra, és nem volt megálló a láthatáron.

– Olyan, mintha nem szabadna kifejezem, mit akarok, mert akkor vagy túl nagy igényűnek, vagy követelődzőnek bélyegeznek. Elegem van abból, hogy lealacsonyító szavakkal illetik a nőket, amikor mi csak kiállunk magunkért. Szeretnék virágot kapni minden konkrét ok nélkül, nem azért, mert így akarsz bocsánatot kérni valamiért, vagy mert valamilyen alkalom van. Szeretem a spontán hátsimogatásokat, az ágyban töltött hétvégéket, azt, ha érzelmileg elérhető a másik. Szeretnék csókolózni az esőben. Jó szexet akarok, nem, isteni szexet. Szeretném, ha emlékeznél az anyám szülinapjára anélkül, hogy felhívnám rá a figyelmed, ha vacsorát főznél, amikor túlságosan fáradt vagyok. Azt szeretném, hogy hallgasd meg a problémáimat anélkül, hogy meg is akarnád oldani mindet. Nem azt akarom, hogy olvass a gondolataimban; azt akarom, hogy megkérdezd, mi jár a fejemben, és törődj is vele. És én is tudni akarom, mi jár a te fejedben. Azt akarom, hogy a kibéküléseink ugyanolyan hevesek legyenek, mint a vitáink. Nem akarok attól félni, hogy hibázom, mert tudom, hogy ott leszel, és segítesz helyrehozni őket. Nem akarom magától értetődőnek venni, ami köztünk van, hanem egy nagyon is élő dologként kezelni, amit folyamatosan ápolni kell. És olyan társat szeretnék, aki szintén ezeket akarja.

Lucy nagy levegőt vett a hosszú felsorolás után, és rájött, a legtöbb dologról nem is tudta, hogy akarja őket. Arra is rádöbbent, hogy valahol útközben becsúsztatta a te és mi szavakat is, és csodával határos módon Adam nem tűnt úgy, mint akit ez megrémiszt.

Elhatározta, hogy nem cizellálja tovább a témát.

– Nem tudom, ennek örülni fogsz-e, vagy megrémiszt majd, de ez az igazság, úgyhogy elmondom. Nagyon kedvellek. És már egyetlen nap alatt többet láttál belőlem, mint amit két év alatt megmutattam annak a pasinak, akiről azt hittem, hozzá fogok menni.

Lucy tollat vett elő a táskájából, és lekapott egy szalvétát a pultról.

– Itt a telefonszámom – mondta, és lefirkantotta a buli helyével és időpontjával együtt.

– Tudom, hogy még csak egy nap telt el, és ha nem ijesztettelek el teljesen, örülnék, ha eljönnél ma este a szülinapi partimra – csúsztatta át a szalvétát a pulton, remélve, hogy a férfi nem gyűri össze és dobja ki.

Adam semmi jelét nem mutatta, hogy ezt szándékozná tenni, de Lucy nem is maradt ahhoz elég sokáig, hogy lehetőséget adjon neki arra, hogy a szeme láttára megtegye.

Sebezhetőbbnek és kiszolgáltatottabbnak érezte most magát, mint egész nap. Gyors mosolyt villantott a férfi felé, majd sarkon fordult. Elképzelte, hogy talán majd utánarohan, köré fonja karjait, és mindenki előtt megcsókolja, mint egy film utolsó jelenetében. De tudta, hogy az imént rázúdítottakat – egy szó szerinti listát a követelésekről, miután alig huszonnégy órája ismerte – Adamnek még emésztenie kell, időre van szüksége. És Adam most már tudta, hogy érheti el, és hol találja meg.

Lucy kilépett a délutáni napfénybe, és mélyet szippantott a westside-i levegőből.

Mégis mit műveltem? – tűnődött, miközben visszaült a kocsijába. Vajon a randizás világában bűnnek számít az ekkora fokú őszinteség? Valószínűleg soha többé nem fogja látni. A szalvéta már biztos a szemetesben is van, egy kibelezett citrom héja alatt.

De legalább tudta, mit akar. Talán mindenkinek ilyen lényegre törőnek kellene lennie már az elejétől fogva, gondolta. Ez legalább megkímélne mindenkit attól a stressztől, hogy megjátsszák magukat, csak azért, hogy tetsszenek a másiknak. És ha nem tetszene, amit látunk, tovább lehet lépni. Biztos volt benne, hogy sok nőt rávehetne, hogy álljanak az ügye mögé. De tudta, hogy nem lenne könnyű feladat a társadalom nagy részét meggyőzni, hogy az első randi előtt beszéljenek meg ilyen részleteket.

Még jó, hogy nem volt személyesen felelős a modernkori randizás forradalmasításáért.

Behuppant a vezetőülésbe, és érezte a délután súlyát. Körberohanta L. A.-t, tüzeket oltott el vagy épp gyújtott meg, hírességekkel kiabált és barátkozott. Leleplezett egy nagy botrányt, és kitárta a szívét. Több munkának tűnt, mint amit az elmúlt évben összesen végzett. Azonban nem mehetett úgy a bulijába, hogy előtte ne töltődött volna fel rendesen. Csak haza akart menni, és belesüppedni egy forró fürdőbe, amíg a bőre ki nem ázik.

Lucy lakása ugyanúgy festett, mint ahogy reggel hagyta, de közben minden megváltozott. Úgy lépett a kis térbe, mintha új ember lenne. Talán nem teljesen új, de mindenesetre sokkal inkább összhangban lévő és tudatos. Az étkezőasztalra helyezte a táskáját, és azon kezdett tűnődni, mit kezdjen Caleb bocsánatkérő csokrával. Nem akarta megtartani, de pazarlásnak tűnt kidobni. Úgy döntött, leviszi a társasház előterébe, hogy mások gyönyörködhessenek benne.

Amikor visszaért, körbenézett a költözős dobozokon, melyeket ki kellett üríteni. Úgy döntött, egy másik napra hagyja. Kibújt a cipőjéből, és bement a hálószobába. Lecserélte a ruháját a fürdőköpenyére, és megállapította, hogy a megszokottal ellentétben nem érzett megkönnyebbülést, amikor levette a fehérneműjét – mert az kivételesen kényelmes volt.

Feltette a telefonját az éjjeliszekrényre tölteni, majd bement a fürdőszobába, és gyors zuhanyt vett, hogy a nap koszát kimossa a hajából. Aztán megtöltötte a kádat a fürdéshez, és hogy biztosra menjen, még egy levendulás fürdőbombát is dobott a vízbe, majd kiment, és hagyta, hadd töltse be a fürdőszobát a gőz. Bement a kis konyhájába, hogy töltsön magának egy pohár bort.

A buli előtti készülődés régebben számára egy-két italt jelentett és a hajának és sminkjének felfrissítését valami pörgős kis zenére, ami jó Instagram story-alapanyag volt. De rádöbbent, hogy talán a húszas éveiben lévők készülődnek így egy bulira. Most, hogy ő immáron harminc lesz, semmire nem vágyott jobban, mint egy forró fürdőre egy pohár borral, és arra, hogy néhány órára egyedül lehessen.

Kuncogott magában, hogy talán a habfürdő, a bor és a gyertyák, melyeket biztos gyújtani fog, mind annak a jelei voltak, hogy Lucy méltóságteljesen a következő évtizedbe lép, ahogy azt aznap reggel ki is tűzte célként maga elé, és be kellett ismernie, nem volt ellenére a változás.

Mire visszament a fürdőszobába, azt betöltötte a pára és a levendulaillat. Amikor belépett a vízbe, bizseregni kezdett a bőre, és rögtön ellazult.

Micsoda egy nap!

És még nem volt vége. A botrány még alakult, nem tudta, mi lesz az előléptetésével, kétszer is kiabált az anyjával, aminek biztos lesznek következményei. Na és ott volt Adam is.

Nem tudta meggyőzni magát, hogy a befektetés minimális volt, és ha nem látná többet a férfit, az nem lenne nagy veszteség. Újra látni akarta. Igazából már attól a pillanattól kezdve, hogy elkészítette neki azt a koktélt, újra látnia akarta – csak nem vallotta be magának. Mindig is azt hitte, hogy valaki olyan az ő típusa, mint Caleb: visszafogott, gyakorlatias. Soha nem egy motoros, nyilvános helyen csókolózó sármőrrel képzelte el magát, mint Adam. De talán csak azért nem, mert nem engedte magának, hogy közelebbről megvizsgálja a dolgot. Micsoda hatalommal bír az igazság! – gondolta, miközben füle is a vízfelszín alá merült. Egyetlen nap. Csupán egyetlen napig csak az igazat mondta, és így is mennyi minden megváltozott! Lucy hallgatta lassú szívverését a forró fürdőben, olyan volt, mintha azt dobogná: Én megmondtam. Annyi mindent tartott vissza csak azért, mert nem volt őszinte másokkal, a világgal.

Magával.

A változás soha nem könnyű, de az őszinteségének napja olyan dolgokat hozott mozgásba, amelyeknek már régóta, nagyon régóta meg kellett volna mozdulniuk.

A plafont bámulva csendben leltárt készített az aznapi teendőlistájáról.

1. Megnyerni a cégnek Lily Chút.

2. Bebiztosítani az előléptetést.

3. Kecsesen átlibbenni életének csodálatos harmadik évtizedébe.

4. Eget rengető születésnapi bulit tartani Los Angeles egyik belvárosi tetőteraszán, ahol a barátja majd végre megkéri a kezét.

A tényleges aláírást leszámítva megnyerte a cégnek Lily Chút, ami nagy dolog volt, bármi is legyen a lista többi elemével. Az előléptetése bebiztosításáról nem sokat tudott mondani, csak annyit, hogy Joanna harcol érte. És annak ellenére, hogy a drámák rétegei alatt csak újabb réteg drámák sejlettek fel, és Lucyt néha megperzselték a tüzek, melyeket folyamatosan oltott, szerette a munkáját. Az őszinteség nagy napja biztosította erről. Semmi olyat nem csinált egész nap, ami távolról is hasonlított volna a kecsességre, azon kívül, hogy elmerült a forró fürdőben, de ez mindent összevetve nem volt túl meglepő. Talán a legnagyobb változás – és egyben talán a legváratlanabb is – az volt, hogy egyedülálló lett. De az a tény, hogy a házasság nem az első pont volt a listáján, elárulta, hol áll a prioritásai között. Persze, a listát a napja időrendi sorrendjét követve készítette, de a kapcsolatát így se, úgy se helyezte volna a karrierje fölé, és ez mindent elárult neki arról a döntéséről, hogy véget vetett a Calebbel való kapcsolatának.

Ámult azon, hogy a napot olyan nagy célkitűzésekkel kezdte, mintha csak egy ösvényt akart volna követni, és késő délutánra már mennyire letért erről az ösvényről.

Az igazság megváltoztatta az életét.

Befejezte a fürdőt, ellazult és kiázott, ahogy remélte, majd fürdőköpenyben az ágyára heveredett. Mintegy ajándékként saját magának lenémította a telefonját, és behunyta a szemét.

Amikor a sötét hálószobában felébredt, kipihent volt, ám pár pillanatig azt sem tudta, hol van. Rájött, hogy egy órája van a buli kezdete előtt.

Azzal a frissen ébredt pánikszerű késztetéssel nyúlt a telefonjáért, hogy tudnia kell, kapott-e üzeneteket, miközben aludt. Látta, hogy valóban sok üzenete érkezett, azonban az egyik különösen szemet szúrt neki.

Chase McMillan két perccel ezelőtt írt neki.

A jó oldalon akarok állni – szólt az üzenet, alatta pedig egy link állt a Lakers Twitter-fiókjához.

Lucy kíváncsian nyitotta meg a linket, és figyelte, ahogy az alkalmazás betölt egy élő videót egy hosszú asztalról mikrofonnal, mögötte pedig NBA-logókkal ellátott háttérrel, ami úgy nézett ki, mint egy monogramos kézitáska. Shawn Stevens az asztalnál ült, hatalmas vállai előregörnyedtek, ahogy a mikrofon felé hajolt. Kamerák kattogtak és villogtak, mely mintegy aláfestésként szolgált a tömegből érkező kérdések tompa zúgásának és a sportoló mély baritonján adott válaszainak.

Lucy összevonta a szemöldökét, fogalma sem volt, vajon Chase miért küldte el neki a meccs előtti sajtótájékoztató linkjét. Figyelte, ahogy Shawn válaszolgat, és szakmai véleménye szerint válaszaira ráfért volna némi csiszolás, de a férfi újonc volt, és még tanulta a nyilvános szereplést. Amikor az utolsó kérdésre került a sor, Lucy épp azon volt, hogy megírja Chase-nek: „Mit nézzek ezen?”, de valami a képernyő sarkában megragadta a figyelmét.

Shawn felállt, feltápászkodott a székből, majd a semmiből Chase rontott be a képbe, még mindig az irodai öltönyét viselve, kipirult arccal.

Lucy majdnem elejtette a telefonját.

Shawn kihátrált az útból, nem volt sok helye a mögötte lévő monogramos fal miatt, Chase pedig a mikrofon felé hajolt.

– Várjanak! Várjanak még egy pillanatot, szeretnék hozzáfűzni valamit – kezdte Chase. Nyakkendője előre lendült, és olyan erősen ragadta meg a kis mikrofonállványt, hogy keze belefehéredett. Arca megint teljesen kipirult, mintha hirtelen rádöbbent volna, hogy a közönség őt bámulja.

Lucy azon tűnődött, vajon még alszik-e, és ez csak egy álom.

– Jó napot! – folytatta Chase. – Biztos, hogy ki fognak rúgni emiatt, de nem tudom, hogy máshogy kaphatnék ekkora platformot. Chase McMillan vagyok, a J&J Public munkatársa. Szeretném hivatalosan kijelenteni, hogy a Jonathan Jenkins vezérigazgatóval szemben ma nyilvánosságra került vádak mind igazak, és teljes mértékben támogatom azokat a nőket, akik előálltak a vádakkal. Sokkal korábban kellett volna beszélnem, és őszintén sajnálom, ha a hallgatásom bárkit is megbántott. Mindenki jobbat érdemel – Chase szünetet tartott, és a bizonyára döbbent arcokkal teli teremre bámult.

– Ezt… ezt szerettem volna elmondani. Köszönöm!

Még egy utolsó elborzadt pillantást vetett a kamerába, majd eltűnt a képernyőről.

Shawn még mindig a szék mögött állt, kezeit felemelve, mintha attól félne, hogy elgázolhatják, amiért útban van.

– Imádom az élő adást – mondta kuncogva.

Újabb kamerák kattogtak, a riporterek zavartan susmorogtak, majd a képernyő a Lakers logójának néma képére váltott, alatta a következő felirattal: Kérjük, maradjanak velünk.

Lucy torkából szívből jövő kacagás tört fel. Nem volt benne biztos, hogy ez volt-e a helyénvaló reakció, mindenesetre őszinte volt.

Úristen, tényleg ezt csinálta?

Melegség töltötte el a mellkasát, ahogy visszagondolt arra, amit Joanna mondott Chase-ről, hogy időre van szüksége, hogy felzárkózzon, és talán még meglepheti őt. És micsoda személyes kockázatot vállalt! Lucy elmosolyodott, miközben előkereste a számát, hogy felhívja, és rájött, Chase készült arra az extrém mutatványra, hogy a mikrofont magához ragadja élő adásban. Kollégájának mindig szüksége volt arra, hogy valamilyen módon felülmúlja őt, és Lucy ezúttal nem bánta.

– Helló! – vette fel Chase a telefont, jól hallhatóan kifulladva a futástól. Valószínűleg meg sem állt, mióta elengedte a mikrofont.

– Te megőrültél! Ugye nem a zsaruk elől menekülsz, vagy ilyesmi?

– Nem, de egy sötét folyosón vagyok valahol a Staples Center sportcsarnok alatt, úgyhogy, ha többé nem hallasz felőlem, küldj értem egy keresőcsapatot.

– Úristen, Chase! – nevetett Lucy, aki még mindig nem hitte el, amit látott.

Chase is nevetett, és most olyan volt, mint évekkel korábban, amikor jóban voltak.

– Kirohantam az első ajtón, amit megláttam, és azóta meg sem álltam.

– Shawn tudta, hogy ez lesz, igaz?

A férfi léptei visszhangzottak a betonalagútban, ahol már Lucy is járt. Chase simán eltévedhet odalent.

– Persze hogy tudott. Mit gondolsz, mégis miféle PR-os vagyok?

Lucy a nap korábbi részében érzett dühe ellenére elmosolyodott.

– Olyan, aki végre a dolgok jó oldalán áll.

– Reméltem, hogy ezt mondod – felelte Chase. Lucy hallotta a mosolyt a hangjában. – Bocsi a korábbiak miatt. Pöcs voltam. Ki kellett volna állnom érted.

Bocsánatkérés Chase McMillantől! Egy igazi bocsánatkérés. Ha nem lett volna ilyen hihetetlen napja, akkor Lucy el sem hitte volna.

– Nem csak rólam van szó, Chase. Amit tettél, az nagyon sok ember számára jelent majd változást. Köszönöm.

Chase léptei és nehézkes légzése néhány újabb másodpercet töltöttek ki, Lucy pedig azon kapta magát, hogy eluralkodott rajta a hála.

– Van kedved eljönni a szülinapi bulimra? Mármint, tudom, hogy vannak jegyeid a meccsre, de talán…

– Aha, ezek után biztos nem kéne itt maradnom – fejezte be Chase helyette a mondatot. – És igen, persze, szuper lenne – tette hozzá.

– Király. A Perchben lesz nyolckor – ismételte meg Lucy a meghívást, mely aznap már párszor elhagyta a száját.

– Ott leszek, ha addigra ki tudok jutni innen – felelte Chase egy kacaj kíséretében, mely tükrözte aggodalmát is.

Lucy az ölébe ejtette a telefonját, miközben még mindig rázta a nevetés.

A végén kiderül, hogy Chase McMillan mégis jó arc.

Lucy felkelt az ágyból, nedves haja körül még mindig ott volt a törölköző. A fürdőszobatükörhöz lépett. Leengedte a haját, és a tükörképét bámulta.

Lehet, hogy a fények vagy valamiféle önbeteljesítő meggyőződés volt az oka, mindenesetre Lucy meg mert volna esküdni, hogy bölcsebbnek néz ki. Elég bölcsnek ahhoz, hogy tudja, nem kell sminkkel bevakolnia az arcát, vagy belepasszíroznia magát abba a ruhába és cipőbe, amit előzőleg a bulira választott. Egyszerű, de elegáns lesz az öltözéke, és így lesz tökéletes.

16. fejezet

Lucy Green egy szakadék szélén állt.

Valójában a kedvenc étterme tetőteraszának bárjánál várakozott, friss chardonnay-t kortyolgatva, és közben azon tűnődött, vajon ki fog megjelenni a partiján az őszinteséggel teli napja után. Amikor megérkezett és bemondta a foglalást, a hosztesz azt mondta, még senki nem érkezett meg. Ettől még odavezette Lucyt a talpas poharaktól csillogó asztalához, melyet pálmák fogtak közre, és ahonnan lenyűgöző kilátás nyílt L. A. belvárosára. Lucy ahelyett, hogy magányát kihangsúlyozva egyedül ücsörgött volna az asztalnál, úgy döntött, a bárpultnál várakozik.

Szigorúan véve még korán volt, 19:58 a telefonja szerint. És lehet, hogy kétségbeesett gesztusnak tűnik korán megérkezni a saját bulijára, de a kevés macerát igénylő kinézete miatt nem volt szüksége egy egész órára, hogy elkészüljön. Lágy hullámokba szárította a haját, és egy rózsaszín partiruhát húzott fel, mely nem szorította, nem vágott a bőrébe, és amelyhez nem kellett más segítsége, hogy belebújjon. Lábát kényelmes papucsba bújtatta, melyen csinos masni díszelgett.

Ahogy a bárnál várakozott és aprókat kortyolt a borból, megnézte, hol tart a médiacirkusz, melyhez ő is hozzájárult. Chase mutatványának köszönhetően felrobbant az internet. A J&J Public egy valóságshow-nak is beillő botrányt kavart. A vádakat lehozó Deadline-sztori, a vádakat tagadó sajtótájékoztató, a vádakat megerősítő Deadline-sztori, majd a vádak megerősítése Chase szájából egypár millió NBA-rajongó előtt – mindez igencsak felkavarta az állóvizet. Szerencsére a tömegek inkább a jó oldalnak szurkoltak, az eredmény eddig három-egy volt Annie és Lucy csapata javára. Jonathan, bár még nem szenvedett teljes vereséget, minden közvélekedés szerint vesztésre állt. A nap korábbi szakaszának vonakodó kritikái és a Jonathanbe vetett hit a bizonyosság vádjaivá és az igazságszolgáltatás követelésévé változott. A Twitter csak egy népszerű hashtag-távolságra volt a fáklyáktól és a vasvilláktól. De a közvélemény hatalma itt meg is állt. A végső döntést Joanna és az igazgatótanács tagjai fogják meghozni, és arra a gondolatra, hogy lehet, még mindig tart az ülésük, Lucy nagyobbakat kezdett kortyolni a borából.

Egész délután nem próbált szándékosan hazudni, és ahogy közeledett az éjfél – mert Lucy biztos volt benne, akkor fog lejárni a kívánsága –, azon tűnődött, vajon szeretné-e egyáltalán, ha visszaállna a hazugságmondás képessége.

De az őszinteség mindig is választás volt. Mindvégig hatalmában állt azt tenni és mondani, amit akart, vagy amire szüksége volt, csak a személyes, szakmai és mély társadalmi elvárások elhitették vele, hogy nem képes erre. A nap talán legnagyobb ajándéka a választás tudatosítása volt.

Mindenesetre az, hogy egy kívánsága tényleg teljesült, határozottan a legfurcsább dolog volt, ami valaha is történt vele. Bár az, hogy képtelen volt hazudni, bizarr, sőt időnként ijesztő volt, túlélte, és végül úgy jött ki az élményből, hogy több lett általa. És csak három embernek mesélt erről az őrületről, akik közül ketten bármire képesek lennének érte, és nem érdekelte őket, ha őrültségeket beszél, a harmadik pedig mind közül a legfelvilágosultabb megértéssel rendelkezett. Bármilyen erő is akarta megleckéztetni Lucyt, sikerrel járt, és ő kész volt örömmel köszönetet mondani, és folytatni útját.

Lucy ismét ránézett a telefonjára, és látta, hogy pontosan nyolc óra van. A tetőteraszt fürkészte, és szíve nagyot dobbant, amikor két ismerős arcot pillantott meg. Pont azok érkeztek elsőnek, akik bármire képesek lennének érte: Oliver és Nina. Lucy tudta, hogy el fognak jönni, mégis megkönnyebbülés öntötte el, amikor meglátta őket.

Oliver remekül festett zakóban, bár egy kicsit nyúzottnak tűnt a botrány utórengéseitől. Bizonyára egyenesen az irodából jött. Egy üveg pezsgő volt nála, nyakán rikító rózsaszín szalaggal. Meleg, de fáradt mosolyt küldött Lucy felé.

Nina ajándékzacskót tartott, melyből selyempapír kandikált ki. Rövid fekete ruhát viselt és lapos talpú cipőt, mert bármi, aminek akár egy kis sarka is volt, száznyolcvan centi fölé emelte a magasságát, és ilyen magas nőnek lenni egy sor olyan kihívást jelentett, melyeket Lucy nem tudott átérezni. Nina számtalanszor beszélt arról, hogy nyilvános helyeken legszívesebben összezsugorodna, hogy óriásinak érzi magát az öltözőkben és a mosdók fülkéiben, és azt kívánta, bárcsak néha viselhetne olyan cuki magas sarkút, mint Lucy (aki néha utálta azt), anélkül, hogy megrémisztene mindenkit az egy kilométeres környezetében. Lucy megszokta, hogy lapos talpú cipőben látja a barátnőjét, de a női cipőviselet igazságtalansága még soha nem csapta meg ilyen erősen. Lucy arra gondolt, felajánlja Ninának, hogy vesz neki egy magas sarkút, vagy épp azt, hogy mindketten dobják ki a cipőjüket a tetőről, és mászkáljanak mezítláb.

Ehelyett meleg mosollyal üdvözölte a barátait.

– Hát itt vagytok!

Nina illatos ölelésbe burkolta őt, Oliver pedig Lucy arca mellett puszikat cuppantott a levegőbe.

– Még szép. És mielőtt megkérdeznéd, semmit nem tudok az igazgatótanácsi ülésről. Joanna azt mondta, hazamehetek, és ők még az irodában voltak, amikor eljöttem. Olyan, mintha meglepődtél volna, hogy itt vagyunk.

Az ülésről szóló információra Lucynak innia kellett egy nagy kortyot.

– Őszintén? Azt hittem, mindenkit elijesztettem ma a nagy igazmondásommal.

Oliver megrángatta Lucy csipkés ruhaujját.

– Hát, megpróbáltál meggyőzni róla, hogy megátkoztak, és mivel ettől sem riadtam vissza, a megmentésedre siettem, miután letojt egy madár, és beleestél a szökőkútba.

– Nem is tojt le! – bámult rá Lucy, de ahogy kimondta, rájött, hogy nem tudná teljes bizonyossággal állítani, hogy a szökőkutas incidensben nem kapott-e szerepet a madárürülék. A nap többi részét tekintve hirtelen hihetőnek tűnt, és Lucy örült, hogy a buli előtt kétszer is megmosta a haját.

– Hallottam erről – nevetett Nina melegen és őszintén. – De ha bárkinek is el kellene süllyedni szégyenében, az én lennék, az egész vérző orr ügy miatt. Bocsi.

Az utolsó szót úgy mondta, mintha tíz „i” lenne a végén, majd átnyújtotta az ajándékzacskót.

Lucy átvette, és érezte, hogy valami tömör és nehéz van benne.

– A lényeg, hogy még szép, hogy itt vagyunk – szólt Oliver. – Szeretünk, Lucy. Még akkor is, ha néha elmegy az eszed.

– Hát, elment vagy sem, te magad is tanúja voltál… – mosolygott Lucy.

– Nos, szerintem mindhárman őrültek vagyunk – vonta meg nevetve a vállát Oliver. – De tényleg, örülök, hogy sokat tanított neked a mai nap, még ha nem is tudjuk, ki vagy mi áll ennek a hátterében.

– Én is örülök, hogy rájöttél azokra a dolgokra, amiket már régóta mondogattunk neked – bólintott Nina.

Lucyt annyira magával ragadta a feltétel nélküli barátság melege és a dicséret, hogy néhány pillanatnak el kellett telnie, mire eljutott az agyáig, amit Nina mondott.

– Várj, micsoda?

Mindketten lapos pillantásokat vetettek rá, de legalább nem forgatták a szemüket.

– Lucy, mindvégig megelégedtél Calebbel, plusz mindenki tudja, hogy jobb bánásmódot érdemelsz a munkahelyeden. Ez nem újdonság számunkra – felelte Nina.

– Miért nem szóltatok róla? – bámult rájuk Lucy.

Oliver és Nina váltottak egy pillantást, és mindketten felvonták a szemöldöküket.

– Én mondtam neki – szólalt meg Oliver. – Te is mondtad neki?

– Ó, még szép, hogy mondtam!

– Csak nem hallgattál ránk – szidta le Oliver Lucyt, és megbökte a karját. – Lucy, egy ideje nem voltál jól, és mi minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy segítsünk meglátni ezt, de talán még nem álltál készen rá.

Lucy rábámult az előtte álló két emberre, és mély hálát érzett, amiért a barátai ennyire törődnek vele. Vajon őket milyen kozmikus beavatkozás sodorta az útjába? Mit tett, hogy kiérdemelte a bizalmukat?

Talán ezekre a kérdésekre nem is kellett válaszolni, elég volt a hála, és az elhatározás, hogy folytatja útját.

– Most már hallgatni fogok rátok – ígérte Lucy.

– Remek – bólintott Oliver. – Most megyek, megnézem mi a helyzet kajafronton.

Az asztal felé vette az irányt. Nina még ott maradt, a szemében egy szikrányi aggodalom csillant. Néhány üzenetváltáson kívül nem igazán beszéltek aznap.

– Biztos, hogy jól vagy?

Lucy nagyot sóhajtott, és arra gondolt, hogy a szülinapi bulija helyett inkább egy hétvégi brunch során rágná át Ninával az egészet.

– Nem semmi egy nap volt, de igen, jól vagyok.

– Szuper. És Caleb nem jön, ugye? – kérdezte Nina, és vetett egy pillantást a háta mögé.

– Nem, persze hogy nem.

– Szuper. Beszélhetünk róla, ha akarod, de úgy is tehetünk, mintha mi sem történt volna. Vagy be is rúghatunk, és mindkettőt csinálhatjuk vagy egyiket sem.

Lucy szívét elöntötte a hála, és karjaiba zárta Ninát. A lány megmerevedett, váratlanul érte a hirtelen kitörő szeretet. Lucy magát is meglepte, általában nem szokott öleléseket osztogatni, maximum becsiccsentve. De ahogy átölelte a barátnőjét, rájött, hogy a szokásos tartózkodása csak az őszintétlenség egy újabb formája volt.

– Köszönöm, Nina!

Nina kicsit felengedett, melegen megszorította, és hátba veregette barátnőjét.

– Alap.

Lucy látta Nina válla felett, hogy megérkezik az, akiről soha nem gondolta volna, hogy valaha meg fogja hívni a születésnapi bulijára.

Chase McMillan ugyanabban az öltönyben lépett be, ami egész nap rajta volt, csak a nyakkendőjét lazította meg, és Lucy azon tűnődött, vajon egyenesen a sportcsarnok alatti rohangászásból érkezett-e.

Nina észrevette, hogy Lucy valakit néz a válla fölött, és megfordult.

– Ez nem az a csávó, akit utálsz? – kérdezte, amikor megpillantotta Chase-t.

Nina reakciójából Lucy kitalálta, hogy a lány nem csekkolta a híreket. A kórházi műszakból jött, ahol valószínűleg szusszanásnyi ideje sem volt. Nem tudott semmit Chase pálfordulásáról.

– Igen, de már nem. Most kábé haverok vagyunk. Hosszú, majd később elmesélem – mondta sietve, majd odakiáltott a fiúnak. – Szia, Chase! Örülök, hogy kijutottál az alagsorból.

– Egy ideig rázósnak tűnt a dolog, de ja, sikerült. Szia, Chase vagyok – bólintott Nina felé, majd kezet rázott vele.

Nina minden tőle telhetőt megtett, hogy ne méregesse gyanakodva, miközben kezet fogott vele. Azon tűnődött, vajon Lucy valahogy véletlenségből hívta-e meg, és szüksége van-e rá, hogy kihúzza a csávából.

– Ő Chase, a kollégám – mondta Lucy, hogy megnyugtassa. – Ő pedig Nina, az egyik legjobb barátnőm.

– Örülök – köszönt Nina, majd az asztal felé biccentett. Átvette Lucytól az ajándékzacskót. – Iszom egy kis pezsgőt. Majd később találkozunk.

Lucy és Chase nézték, ahogy elsétál.

– Nem néz híreket? – nevetett Chase. – Nem tudja, ki vagyok?

Jogos volt a kérdés – a sajtótájékoztatóról készült videó virális lett. Már egymillióan látták.

Ám Nina, aki ritkán merült el a hírességekről szóló pletykákban – szerencsére, mert Lucynak szüksége volt néha egy kis szünetre –, nem tartozott közéjük. Nina az Instagramját arra használta, hogy képeket posztoljon az általa kedvelt ételekről és könyvekről, alkalmanként a naplementéről. A Twitterhez soha nem nyúlt. Valójában Lucy akkor döbbent volna meg, ha Nina hallotta volna a hírt.

– Ellentétben azzal, amit gondolsz, a világ nem a munkánk körül forog, Chase.

– Dehogynem – vigyorgott a fiú. Lucy a szemét forgatta.

– Na, van bármi hír az igazgatótanácsi ülésről? – kérdezte Chase.

– Még nincs – felelte Lucy a bárpultnak támaszkodva. – Bajba kerültél a sajtótájékoztató miatt?

– Lehet, hogy tartozom a Lakersnek egy bírsággal, de legalább kijutottam onnan anélkül, hogy a biztonságiak elkaptak volna – felelte Chase, miután barátságosan odaintett a pincérnek.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy ezt tetted – nevetett Lucy. – De köszönöm. Tudom, hogy nagy kockázatot vállaltál.

Chase lazán megvonta a vállát, majd rendelt egy pohár bort.

– Néha a helyes dolog kockázattal jár.

Lucy teljes egyetértésben billentette felé a poharát.

– És mi a helyzet Shawn Stevensszel?

A pincér visszajött a rendeléssel. Chase megemelte a vörösborral teli poharát, és Lucyra mosolygott.

– Még mindig megvan. És úgy tűnik, neked még mindig megvan Lily, hacsak nem egy másik filmsztár jött épp – felelte Chase, és a lány válla fölötti irányba biccentett. Lucy hátrafordult.

Lily öltözéke inkább ahhoz hasonlított, amit ebédnél viselt, mint az apokaliptikus harcos szettjére. Lucyt mondjuk az sem zavarta volna, ha a lány hátára szíjazott kardokkal jön, bár a biztonságiak biztos más véleményen lettek volna. Bordó ruhájában úgy festett, mint egy görög istennő. Lucy egyetlen pillanatra sopánkodni kezdett azon, hogy ilyen gyönyörű lányt hívott meg a partijára, de aztán eszébe jutott, hogy ez a gondolat csak energiapazarlás, és örült, hogy a színésznő egyáltalán el tudott jönni.

– Egészségedre! – szólt Chase, és poharát Lucyéhoz koccintotta. Ahogy Lily közeledett, a fiú elindult az asztal felé a többiekhez.

Más tetőtéri vendégek úgy tettek, mintha nem néznének oda, mivel egy híresség civilben való jelenlétének tudomásulvétele nem illett egy helybélihez. Ez olyasmi volt, amit csak a turisták és a San Diegó-iak csináltak. A Los Angeles-ieknek tilos volt megtörni azt a látszatot, hogy ők is a csillogás részei. Lily nem egyedül jött, hanem egy másik fiatal nővel. Biztosan az épület előcsarnokában kérdezték a nevüket, és nem kerültek volna a tetőre, ha ott nem engedik át őket.

– Szia, Lucy! – köszönt Lily vidáman. Nem törődött azzal, hogy a tetőn tartózkodók fele őt bámulta.

– Bemutatom a húgomat, Jessie-t. Remélem, nem gond, hogy velem jött.

Lucy most majdnem kimondta, mint ahogy azt is, hogy nem kezdik el a forgatást nélküle, hogy Lilynek nem kell engedélyt kérnie semmihez, beleértve, hogy plusz egy főt magával hozzon egy születésnapi bulira.

– Szia, Jessie! Örülök, hogy megismerhetlek.

Jessie kézfogása puha és gyengéd volt, és Lucy hallgatag kíváncsiságot érzett a lányban. Míg a nővére karizmatikus kisugárzással bírt, úgy tűnt, Jessie inkább háttérbe húzódik, és megfigyel. Egy kicsit mintha feszengett volna a tetőterasz látványától.

Oliver visszatért, két kezében egy-egy gyöngyöző pezsgővel teli poharat tartott. Lucy szinte biztos volt benne, hogy az italokat kettejüknek szánta, de Oliver, mintha csak így tervezte volna, Lilynek és a húgának nyújtotta át a poharakat.

– Isten hozott, Lily! Lucynál kitűnő kezekben vagy. Érezd jól magad ma este! – köszöntötte Oliver a filmsztárt egy kedves házigazda melegségével.

– Köszi! – trillázta Lily, és az asztal felé terelte húgát.

– Jesszusom, csak nem egy kiskorúnak adtam alkoholt? – kérdezte Oliver kikerekedett szemmel.

– Nem.

– Huh! – törölte meg Oliver a homlokát egy teátrális mozdulattal. – Szóval, te és Chase valamiféle békeszerződést kötöttetek a kis mutatványa óta? Feltételezem, ezért van itt.

Lucy kiitta az utolsó korty borát, és azt kívánta, bárcsak buborékok lennének benne.

– Igen, kiderült, hogy nem is olyan rossz arc.

– Vagy újra tudsz hazudni, vagy valami pszichés összeomláson mentél keresztül – húzta össze Oliver a szemét. – Azt hittem, mi vagyunk az Utálom Chase McMillant Csapat.

– Az emberek változhatnak – vont vállat Lucy.

Oliver felhorkant. Lucy persze tudta, a fiú lojalitása arra mozdul, amilyen irányba ő csak mutat.

– Hát, jól van. Csak legközelebb küldj egy emlékeztetőt, hogy ne lepődjek meg, amikor az esküdt ellenségünk megjelenik a szülinapi bulidon. Hoppá, úgy látom, a Főnökasszony is itt van.

Lucy szíve hirtelen összeszorult. Joanna tényleg megjelent, és bizonyára voltak hírei az igazgatótanácsi ülésről, ami azt jelentette, hogy Lucynak itt és most, a szülinapi buliján kell megtudnia az előléptetése és Jonathan sorsát.

– Őt is meghívtad? – kérdezte Oliver.

– Igen. És most, hogy itt van, megkérdőjelezem a döntésemet.

– Ahhoz már egy kicsit késő. Inkább rendelj még egy italt.

Minden oké lesz – bökte meg a lány könyökét, majd ellibegett az asztal felé.

17. fejezet

Ahogy a főnöke közeledett, Lucy magában összeszedte minden szakmai tudását.

– Joanna! – üdvözölte vidáman és kedvesen, de még ő is hallotta, hogy idegesség csendül a hangjában.

Annak ellenére, hogy még kimerültebbnek tűnt, mint amikor Lucy az íróasztalánál hagyta, lopott whiskyt kortyolgatva, Joanna ajkán tartózkodó mosoly jelent meg. Még mindig az volt rajta, amit a munkahelyen viselt, és Lucy azon tűnődött, vajon ő-e az egyetlen, aki nem egyenesen az irodából jött.

– Szia, Lucy! Boldog szülinapot!

A terep már elő volt készítve, amikor legutóbb beszéltek, és a kimondatlan dolgot csak még nyilvánvalóbbá tette az, ahogy Chase a tető másik végéből rájuk bámult. Lucy tudta, Joanna nem csak szórakozni jött a bulijába, biztos, hogy voltak hírei az igazgatótanácsi ülésről.

– Nos? – kérdezte Lucy lélegzet-visszafojtva.

Joanna a bárpultnak dőlt, és rendelt egy Martinit olívával. Lucy nem bírta elviselni a feszültséget. Szerencsére Joanna nem váratta tovább.

– Nos, immáron a J&J Public vezérigazgatójával beszélsz, már hatályba is lépett.

A megkönnyebbüléstől Lucy majdnem összeesett. Nem tudta leplezni döbbenetét, a kezét a szája elé kapta, és érezte, hogy könnyek tolulnak a szemébe.

– Tényleg? Úristen, Joanna, annyira örülök ennek!

Ölelő mozdulattal megszorította a saját karját, nehogy ráugorjon a főnökére – a vezérigazgatójára.

– Köszönöm – kuncogott Joanna, és Lucy soha nem csodálta még ennyire. A nő hangja aztán visszatért az összeszedett, főnökasszonyi módba. – A jelenlegi események fényében és a függőben lévő jelentős szerződések miatt az igazgatótanács egyhangúlag döntött az új vezetőség kinevezéséről.

A Lucyt elöntő megkönnyebbülés, az igazságosság, a tisztelet érzése, és annak az öröme, hogy Joanna végre elnyerte, amit megérdemelt, olyan volt, akár a tiszta napsütés.

– Joanna, nem is tudom, mit mondjak… Ez nagyszerű hír!

Gratulálok.

A pincér visszatért Joanna Martinijével, a tetején egy kis nyárs díszelgett három olívabogyóval. Joanna felemelte a miniatűr kardot, és leevett róla egy olajbogyót. Aztán kortyolt egyet az italból, és elmosolyodott.

– Annyival jobb, mint a whisky Jonathan irodájából! És köszönöm mind a gratulációt, mind a bátorságodat, hogy ezt az egészet elindítottad.

– Nem csak az én érdemem, de szívesen. Mi lesz Jonathannel?

– Lucy rájött: az, hogy már nem a férfi a vezérigazgató, még nem jelenti, hogy el is tűnt a színről.

– Az igazgatótanács egyetértett abban, hogy a legjobb a cégnek, ha megszakad vele a kapcsolat.

Lucyt újabb megkönnyebbülés-hullám öntötte el. Jonathan eltűnt a színről. Nem kell többé úgy mennie dolgozni, hogy attól fél, a férfi teljesen átlépi a határt. Végre szabad lett.

– És egyébként, amit ma az irodában mondtál róla, az volt az első alkalom, hogy megerősítést nyert a dolog, de egy ideje már gyanakodtam – folytatta Joanna. – Igazad volt: csak rombolta a céget. Túl sokáig hagytam annyiban a dolgot, és ezt a saját tempómban kell majd megoldanom, de addig is remélem, hogy továbbra is hajlandó vagy nagyobb felelősséget vállalni.

Lucy szíve nagyot dobbant. Nagyobb felelősség. Ez csak azt jelentheti, hogy…

– A vállalaton belül némi átszervezésre kerül sor. Mint vezérigazgató, előléptetlek vezető PR-ossá. Mind ma, mind korábban megmutattad, hogy nagyon is alkalmas vagy rá. Szeretnélek pár évig ebben a pozícióban tudni, mielőtt talán átkerülnél a vezetőségbe, ha készen állsz rá.

Lucynak nem esett le az álla, tudta, hogy valóban kiérdemelte az előléptetést. Egy másik napon talán elhárította volna a dicséretet, valahogy lekicsinyelte volna, hogy kiérdemelte, de az ő tökéletes napján csak kihúzta magát, és büszkén mosolygott.

– Abszolút készen állok rá.

– Fantasztikus.

Aztán Lucy felsikkantott, majd táncot lejtett, mert attól még, hogy tudta, megérdemli, egy kis ünneplés igazán belefért.

– Gratulálok, Lucy! – nevetett Joanna.

– Köszönöm! Annyira izgatott vagyok!

– Én is – felelte a nő, majd az asztal felé pillantott, ahol a többi vendég csevegett és nevetgélt. Chase láthatóan nem tudott úgy tenni, mintha nem próbálna messziről olvasni a szájukról.

– Örömmel látom, hogy igazam volt vele kapcsolatban – bólintott a fiú felé.

Természetesen Joanna tudott a sajtótájékoztatóról – bizonyára hozzá is járult a tanács döntéséhez az újabb nyilvános vád Jonathan ellen. És ő volt az, aki azt mondta Lucynak, tartsa meg a hitét Chase-ben. A tény, hogy a fiú ott volt Lucy születésnapi partiján, csak azt jelenthette, hogy maguk mögött hagyták az ellenségeskedést.

– Én is örülök, hogy igazad volt. Chase valójában nagyszerű.

Nagyra értékelem mint kollégát.

Lucy elcsodálkozott azon, milyen érettnek hangzott, és magában nevetett, hogy milyen őrültnek találta volna ezt a kijelentést csupán huszonnégy órával ezelőtt.

Joanna meglepett pillantást küldött felé, de nem vitatkozott.

– Ez remek, mert a mai nap eseményei után – a húzása a kosárlabda-sajtótájékoztatón meglehetősen merész volt, de sokat elárul a tisztességéről – úgy döntöttem, őt is előléptetem vezető PR-ossá.

Lucy nem tudta visszafogni a mosolyát. Soha nem gondolta volna, hogy mindketten egyszerre kapják meg, amit megérdemelnek. Diszkréten odabiccentett Chase-nek, hogy megpróbálja megszabadítani szenvedésétől, mivel kollégája nyilvánvalóan nagyon szerette volna tudni, miről beszélgetnek. A tető túloldaláról látta, hogy Chase homlokán izzadságcseppek csillognak.

– Szerintem ez kiváló döntés.

– Nos, akkor talán odamegyek, és megmondom neki – felelte Joanna mosolyogva.

Otthagyta Lucyt a bárnál, és amikor a lány megfordult, hogy rendeljen egy cosmopolitan koktélt, mert ünnepelni akart, újabb ismerős arcot pillantott meg.

Úgy érezte, mintha be lenne zárva egy rossz filmbe, ahol minden egyes érkező vendég a pulthoz szegezve tartja, és úgy jön, hogy átadja az üzenetét mint a Születésnapi Ajándék Szelleme, ő meg soha nem jut el a falatkákkal megrakott asztalhoz. Látta, hogy mini hamburgerekkel, nyársakkal és csinos sajttálakkal van megpakolva. Éhes volt, és az étel ott ült, mintha gúnyolódna vele. De nem mehetett oda, mert Leo Ash közeledett. A férfi maga volt a tömény erotika szaggatott, tapadós nadrágjában, mély, V kivágású pólójában és napszemüvegében, melyet annak ellenére viselt, hogy sötét volt. Kócos hajkoronáját valószínűleg napok óta nem mosta meg. Minden ujján ezüst gyűrűk díszelegtek, körmén lepattogzott fekete lakk virított. Alacsony sarkú bőrcsizmájából csak úgy sütött a rock ’n’ roll. Hihetetlen, hogy úgy öltözött fel, mint egy csavargó, és mégis irtó vonzó volt.

– Leo! – kiáltott Lucy. – Mit keresel itt?

Annak ellenére, hogy meghívta, fogadni mert volna, hogy a sztár nem dugja oda a képét.

A zenész levette a napszemüvegét, és átpillantott a válla fölött, mintha arra számítana, hogy a tömeg megrohamozza – ami egy teljesen jogos aggodalom volt. De az emberek higgadtan viselkedtek. Egy újabb híresség? Nem nagy ügy. Lucy elkapta Oliver pillantását, és látta, amint barátja széttárt tenyerét drámain mellkasához kapja, mintha nem akarna hinni a szemének. Lucy lazán vállat vont, és remélte, hogy Leo nem fog nagy jelenetet rendezni.

– Boldog szülinapot, Luce! – üdvözölte a sztár egy puszi kíséretében. Leo cigarettaszagot és pézsmás parfümillatot árasztott, és Lucy egyáltalán nem lepődött meg, amikor kopogott a bárpulton, és rendelt egy dupla Johnnie Walkert.

– Jól vagy? Egy kicsit stresszesnek tűntél, amikor korábban hívtál – kérdezte.

Annyi minden történt aznap délután, hogy a sztárral történő kiabálás olyan volt, mintha ezer éve lett volna. Az emlék felidézésétől Lucy elpirult.

– Ó, azzal kapcsolatban… Sajnálom…

– Nem kell bocsánatot kérni – rázta meg a fejét Leo. – Igazad van: egy totális gyökér vagyok. És ahelyett, hogy továbbra is gyökér maradnék, úgy döntöttem, inkább teszek valamit.

A nadrágzsebeit kezdte tapogatni, mintha keresne valamit. Amikor nem talált semmit, benyúlt a V nyakú pólója mellzsebébe, majd előhúzott egy összehajtogatott papírlapot.

– Mi ez? – kérdezte Lucy, miközben átvette. Majdnem elejtette.

Egy százezer dollárról szóló csekk volt az, Lucy Green nevére kiállítva.

– Pénz.

Lucy keze izzadni kezdett, kis foltokat hagyva a papíron, melyen Leo híres aláírása díszelgett. Soha nem tartott ennyi pénzt a kezében, akár csekkben, akár más formában.

– I-igen, azt látom. De… miért?

A pincér odaadta Leo italát, és a zenész egyetlen hajtásra kiitta, amitől Lucy biztos a földön kötött volna ki öklendezve. Leo leheletét lángra lehetett volna gyújtani, és úgy vigyorgott Lucyra, mint egy hároméves, aki büszke az ujjaival készített mázolmányra.

– Mert azt mondtad, hogy tegyek valamit, úgyhogy most teszek valamit.

– Értem, de hogy jön a képbe, hogy egy százezres csekket adsz nekem? – kérdezte azon a türelmes hangon, melyet a Leo káosza kezelésével töltött évek során fejlesztett ki.

Abban a pillanatban rájött, hogy egy nap talán nagyszerű anya lesz, hiszen Leo Ash felett már évek óta anyáskodott.

Nem tudta, mit érezzen ezzel kapcsolatban, így inkább belekortyolt az italába.

A sztár Lucy arcát nagy, bőrkeményedéses, gitáros kezeibe fogta. Alkoholos lehelete égette a lány orrát.

– Mert, drága Lucy, azt mondtad, adományozzak egy jó ügynek, és úgy gondolom, te sokkal többet tudsz ezekről, mint én. Bízom az ítélőképességedben. Használd fel a pénzt, ahogy jónak látod.

Lucy a homlokát ráncolta. Leo kezei nyomták az arcát.

– Szóval átadod nekem a feladatot.

A sztár vállat vont, és elengedte Lucy arcát.

– Legalább ez egy lépés a jó irányba.

Lucy ezt tényleg nem tudta felróni neki. Újra a csekkre nézett, és röviden végigpörgette magában, mennyi földi örömre lehetne költeni százezer dollárt: vehetne egy hajót, elmehetne egy fényűző luxusnyaralásra, kivehetne egy év szabadságot a munkából, és hátizsákkal beutazhatná Dél-Amerikát. De tudta, a pénz nem az övé. Utánanéz majd, és kitalálja, hol lehetne a legjobban felhasználni.

Leo mellkasával a bárpultra dőlt, és egy műanyag szívószálat kezdett rágcsálni.

– A saját nevedben adományozd majd, ez a szülinapi ajándékom.

Úgy lóbálta meg ujjait a csekk felé, mintha annak nem sok jelentősége lenne. És valóban, számára ez tényleg aprópénz volt. Csak töredéke volt a legutóbbi koncertje után kapott gázsinak.

De Lucy bosszúsága elolvadt, amikor rájött, hogy az énekest a jó szándék vezérli. Nem házi feladatot adott neki; pénzt adott neki, hogy annak adja, akinek akarja. És mivel Leo már tinédzserként multimilliomos lett, a pénzügyi realitásérzéke elég laza volt. Rá vallott, hogy úgy ad oda egy százezer dolláros csekket, hogy még csak nem is teszi borítékba. Lucy szinte csodálkozott, hogy nem egy nagy táskányi pénzzel jelent meg.

– Leo, ez… Hűha! Köszönöm.

A sztár lazán vállat vont, és kivette a szívószálat a szájából.

– Na, és mi a helyzet a céggel? Kirúgták azt a faszfej Jonathant?

Lucy elpirult a durva utalástól, bár ő maga is sokszor gondolta ugyanezt.

– Igen. Joanna veszi át a vezérigazgatói posztot, engem pedig vezető PR-ossá léptetnek elő.

– Király vagy.

– Tudom.

Leo egy pillanatra elkomolyodott.

– Lucy, csak azt akarom mondani, hogy mindketten tudjuk, hogy te vagy a legjobb dolog, ami valaha történt velem, és ebben a városban senki más nem viselné el a szarságaimat. Egy szent vagy, és nélküled elveszett lennék. Jobbat érdemelsz, mint amit az a pöcs tett veled, és ígérem, én is hozzájárulok ahhoz, hogy könnyebb legyen a dolgod.

– Örömmel elfogadom ezt az ígéretet – billentette Lucy poharát mosolyogva a sztár felé.

Leo ismét kopogott a bárpulton, és a pultos még egy dupla whiskyt varázsolt elő, mielőtt még Lucy kettőt pislogott volna. A sztár ezt is egy hajtásra kiitta. Amikor megszólalt a mobilja a nadrágja hátsó zsebében, feltartotta egy ujját, Lucyra kacsintott, majd arrébb állt a bártól, hogy felvegye a telefont.

Lucy kezét égette a százezer dollár. A ruháján, akár az összes ruhája kilencvenkilenc százalékán, nem volt zseb, így nem tudta hova rakni. Tett egy lépést az asztal és a rajta lévő, hívogató falatkák felé. Ekkor újabb vendég bukkant fel a tetőteraszon.

Annie úgy közeledett, akár egy félénk őzike. Az öltözéke Lucyéhoz hasonlóan praktikus volt: szellős koktélruha, csinos papucs, hajában halszálka fonás. Lucy először látta őt úgy reggel óta, hogy szemében nem csillogtak könnyek.

– Hát eljöttél – köszöntötte Lucy.

– Igen. Úgy voltam vele, még kihasználom az alkalmat, mielőtt bárki tényleg tudja, ki vagyok. A szüleim annyira nem örültek, hogy elmegyek otthonról. Istenem, olyan érzés, mintha újra gimis lennék – mosolygott bátortalanul, és Lucyt örömmel töltötte el, hogy látja.

– Mit iszol?

– Egy ilyen jó lenne – mutatott Annie a Lucynál lévő gyöngyöző, rózsaszín koktélra.

Lucy odaintett a pult mögött álló férfinak, és az italára mutatott. Észrevette, hogy Annie idegesen tekintget az asztal felé, amit szép lassan körbevettek a kollégái.

– Joanna – suttogta alig hallhatóan, mintha félne.

– Örülni fog, hogy itt vagy – nyugtatta meg Lucy. – Most már ő hivatalosan a vezérigazgató. Jonathant kirúgták, a cég végre jó kezekben van. És ha már munkáról beszélünk: előléptettek vezető PR-osnak, és szükségem lenne egy asszisztensre.

Annie hatalmasakat pislogott barna szemével Lucyra. Még mindig ott volt érdeklődő ártatlansága, de az elmúlt tíz órától megedződött. Ajka visszafogott mosolyra görbült.

– Nos, történetesen épp új főnököt keresek. Az enyémet nemrég kirúgták.

– Valóban? Milyen kézenfekvő.

– Bizony.

A pincér odaadta a koktélt, és Annie felemelte, hogy koccintson Lucyval. Mindketten belekortyoltak az italukba, és némán megpecsételték az alkut.

Lucy nem hagyta figyelmen kívül Annie szerepét, amit a változás előmozdításában játszott. Azzal, hogy munkát ajánlott neki, éppen azt a támogatást nyújtotta, amitől ő maga félt, hogy megtagadják tőle, ha valaha felszólal. Annie ugrott, és Lucy elkapta. És Lucy ugrott, és Joanna elkapta. Nem is beszélve a többi támogatóról – Chase, Amanda, Oliver, Leo –, aki segítséget nyújtott. Lucyt most először töltötte el remény a jövőre nézve.

Mielőtt folytatni tudta volna az ünneplést, valamit kezdenie kellett Leo csekkjével. Mivel nem volt sok választása, és egyébként sem volt idegen számára az alsóneműs trükk, megpördült, a bár felé fordult, és egy könnyed mozdulattal, amit senki nem vett észre, diszkréten a melltartójába gyömöszölte a papírt. Épp időben fordult vissza ahhoz, hogy lássa, amint Jonathan Jenkins úgy ront feléjük, akár egy felbőszült bika.

Lucy levegő után kapkodott, Annie kezéből kiesett a pohár. Ha a csörömpölő üveg nem volt elég, hogy odavonzza a tekinteteket, akkor a Jonathan szájából ömlő düh megtette a hatását.

– Mi ez, egy istenverte parti? – üvöltötte, majdnem félrelökve a szegény hoszeszt. Egy hívatlan vendég megalázott felháborodásával fürkészte a tetőt. Lucyt és Annie-t vette célba, mivel ők voltak hozzá a legközelebb.

– Ti! – sziszegte. – Az elejétől fogva együtt voltatok ebben az egészben! Tönkretettetek!

Annie Lucy mellé zárkózott, vagy talán ő mozdult először, Lucy nem volt benne biztos. Akárhogy is, úgy álltak együtt, akár egy torony a földrengésben, miközben Jonathan feléjük tartott, vádlón rájuk szegezve ujját. A düh eltorzította arcát, nyál fröcsögött a szájából.

– Van fogalmatok róla, mibe kerültetek nekem? Én…

– Jonathan! – lépett közbe Joanna. A hangjában általában ott csengő nyugalom most nem volt sehol.

– Mégis mit képzelsz, mit csinálsz itt? – sziszegte, és úgy mutatott a földre, mintha egy rossz kutyának mondaná, hogy ül.

Jonathan arca grimaszba torzult, ahogy megvetően bámult a nővérére.

– Joanna – úgy ejtette ki a nevét, mintha méreg lenne. – Követtelek az irodából, miután tönkretetted az életem. Nem tudtam, hogy egy partira jössz. Gondolhattam volna! A saját kibaszott nővérem. Hát semmit nem jelent neked a lojalitás?

Lucy túlságosan le volt döbbenve ahhoz, hogy ellenőrizze a dolgot, de érezte, hogy a tetőn minden szempár rájuk szegeződik.

Joanna közelebb lépett, és még vérfagyasztóbb sziszegéssé halkította a hangját.

– Nem érdemelsz lojalitást, amikor bántasz másokat, Jonathan.

– Még hogy én bántok másokat? – károgta a férfi, meg sem próbálva halknak maradni. – Tudod, mit vesztettem emiatt az egész miatt? Az ügyfeleimet, a karrieremet, a cégemet, talán a házamat, a…

– Ezek dolgok, Jonathan. Dolgok! – vágott közbe Lucy, megdöbbenve a saját hangjától. Feltört a benne hullámzó felháborodás, és nem tudta megállítani.

– Tudod, mi mit vesztettünk emiatt – miattad? A méltóságunkat, az önbecsülésünket, a biztonságérzetünket. Mindezt azért, mert azt hitted, jogod van hozzá…

– Fogd be! – ugatta a férfi, és Lucy összerezzent. Jonathan az általában passzív megfélemlítési taktikáját ezúttal sutba dobta. Az irodában mindig tanúsított visszafogottsága szertefoszlott. Úgy lépett Lucy felé, mintha meg akarná fojtani, egy ér lüktetett a homlokán, ujjai olyanok voltak, mint egy karom.

– Ez mind a te hibád. El kellett volna fogadnod a pénzt, és befognod a pofád, te kis…

Utolsó szavát egy ököl fojtotta belé. Egy ezüst gyűrűkkel és pattogó fekete körömlakkal díszített ököl.

A tetőterasz vendégei egy emberként tátották el a szájukat, és ha Lucy nem lett volna ennyire ledöbbenve, azon aggódott volna, hogy talán valaki előhúzta a telefonját, és levideózta Leo Ash legfrissebb botrányát, ami után majd neki kell feltakarítani. Jonathan megbotlott, és a hátsó felén landolt, karjait széttárva, hogy enyhítse az esést. Arccsontján egy pecsétgyűrű alakú dühös, vörös nyom díszelgett. Kábultan pislogott, miközben Leo fölé magasodott. Lucy nem tudta eldönteni, vajon az döbbentette-e meg jobban a férfit, hogy pofon vágták, vagy az, hogy egy rocksztár ütötte pofon.

– Ne merj így beszélni Lucyval! – köpte Leo olyan tekintélyt parancsolóan, amit a lány nem is képzelt volna róla. Állkapcsa merev volt, keze még mindig ökölbe szorult. Lucy agyán átvillant, hogy Leo talán megsértette Grammy-díjas kezét miatta, de megnyugtatta magát, hogy énekelni még akkor is fog tudni, ha esetleg gitározni nem. De a sztár nem úgy festett, mint akit megviselt a dolog.

– Azt hiszem, a legjobb, ha most mész – mondta reszelős hangon, amitől olyan volt, mint egy iszonyú vonzó sheriff egy westernfilmben.

Jonathan némán arrébb vonszolta magát, majd lassan felállt. Arcát kezébe temette, zavarodottnak tűnt. Ahogy Lucy nézte, amint a férfi büszkeségétől megfosztva eloldalog, arra gondolt, talán ez a legjobb szülinapi ajándék, amit Leo adhatott neki.

Leo csak akkor lazította el öklét, amikor Jonathant elnyelte az ajtó. Azután üveges tekintettel és féloldalas vigyorral Lucy felé fordult, amitől a lánynak eszébe jutott, hogy az elmúlt tíz percben a sztár négy whiskyt is legurított.

– Na, ehhez mit szólsz? – kérdezte, és a levegőbe emelte karjait, mintha meg akarna hajolni.

– Úristen, Leo! – Lucy csak ennyit tudott kinyögni. Nem pártolta az erőszakot, de el kellett ismernie, az imént történt jelenetet átkozottul jó érzés volt végignézni.

Leo kuncogott.

– Figyelj, mennem kell, de remélem, csodás estéd lesz. Szupersztár vagy, Lucy Green – adott egy puszit az arcára, mintha mi sem történt volna.

– Boldog szülinapot! Okosan költsd el azt a pénzt! – köszönt el, majd mindkét kezével rámutatott, miközben elsétált.

– Leo! Ugye nem fogsz vezetni? – kiáltott utána Lucy, aki már azon aggódott, hogy majd milyen káoszt kell rendbe raknia – nemcsak az ütés, hanem egy újabb ittas vezetés miatt.

A zenész nem fordult meg, csak feltartotta a telefonját, majd a füléhez nyomta. Lucy remélte, ez azt jelenti, hogy a sofőrjét hívja.

Aztán amilyen gyorsan jött – és megivott négy whiskyt, majd kiütötte Jonathan Jenkinst –, el is ment.

Lassan ismét csevegés zaja töltötte be a tetőteraszt, mintha naplementekor ébredő madarak csicseregnének. Lucynak átfutott az agyán, hogy a vendégeit leszámítva mindenkivel alá kéne íratnia egy titoktartási szerződést azzal kapcsolatban, aminek az imént voltak tanúi. De valójában az, hogy Leo behúzott egyet Jonathan Jenkinsnek, sokkal többet fog tenni a hírnevéért, mint százezer dollár adományozása – főleg, hogy Jonathan egy tetőterasznyi ember füle hallatára ismerte be megvesztegetési szándékát.

Megjelent egy pincér, hogy felsöpörje Annie összetört poharát. Joanna a lányok felé fordult, falfehér volt, mint akinek hányingere van.

– Lucy, annyira sajnálom. Ez… nos, ez sok szempontból megalázó volt. Ha akarod, elmegyek.

– Semmi baj, Joanna. És kérlek, maradj!

Joanna zsibbadtan bólintott, mintha még mindig a jelenetet dolgozná fel, mintha képtelen lenne elhinni, ami az imént történt, majd visszament a vacsoraasztalhoz.

– Jól vagy? – fordult Annie felé Lucy.

A lány arcán a döbbenetet széles mosoly váltotta fel.

– Ez volt a legkirályabb dolog, amit valaha láttam – nevetett. – Azt a rohadt! Kell még egy ital.

Annie átlépett a lábuknál lévő rózsaszín kis tócsán, és Lucy egyedül maradt.

De csak annyi időre, hogy felnézzen, és az ajtóban újabb nem várt vendégeket pillantson meg.

– Anya! Apa! – kiáltotta.

18. fejezet

Lucy szülei a tőlük telhető lehető legjobban voltak felöltözve. Lucy az apját utoljára zakóban az unokatestvére esküvőjén látta, három évvel ezelőtt. Anyja pedig azt az átlapolt ruhát és kardigánt viselte, melyet a helyi színház előadásainak látogatására tartogatott. Teljesen elveszettnek tűntek a Los Angeles belvárosi puccos tetőteraszon. Már maga a tény, hogy ott voltak, meleg szeretettel töltötte el Lucyt. Próbált visszaemlékezni, vajon meghívta-e őket, vagy egyszerűen csak elárulta az anyjának az időpontot és a helyszínt. Az utóbbi tűnt valószínűbbnek.

Az arcukból ítélve Lucy tudta, hogy szerencsére lemaradtak a drámáról. Az apja kétszer akkora kárt okozott volna, mint Leo, ha szemtanúja a jelenetnek. Az anyja pedig… nos, elképzelni sem tudta.

– Boldog szülinapot, kicsim! – üdvözölte az apja, majd megpuszilta. Egy rózsaszín borítékot tartott a kezében, bizonyára egy csillámos, pillangós vagy virágos képeslap volt benne egy általános idézettel arról, hogy mennyire szeretik a szülei. Biztos egy csekk lapul benne annak az összegnek a töredékével, amit Lucy a melltartójába gyömöszölt, és majd olyan hasznos dolgokra fogja költeni, mint a bevásárlás vagy az internetszámla kifizetése, még ha a képeslapon az is áll, hogy vegyél magadnak valami szépet. A kiszámítható érzéstől összeszorult Lucy torka.

– Köszi, apa.

Az apja kimentette magát, majd a bár felé vette az irányt, egyedül hagyva Maryellent és a lányát. Lucy tudta, hogy igazából ezért jöttek.

Az anyja láthatóan tétovázott. Úgy szorongatta egyik kezével táskája pántját, mintha attól félne, el akarják lopni. Vagy mintha feszült lenne.

Lucy szívét összeszorította az a gondolat, hogy az anyja miatta ideges.

– Figyelj, anya. Nem akartalak felzaklatni korábban.

Sajnálom, ha durván hangzott, amit mondtam.

Maryellen úgy festett, mint aki magában küzd, hogy hagyja Lucyt befejezni, amit mondani akar. Lucy nem tudta, ezt mire vélje, hiszen az anyja gyakran szakította félbe. A nő vett egy nagy levegőt, majd bólintott.

– Semmi baj. Megértem, hogy miért érzel így, kicsim.

Lucy összerezzent – arra számított, az anyja le fogja hordani.

– Csak a legjobbat akarom neked – folytatta az anyja, miután elengedte a táskáját. – Én és az apád is a legjobbat akarjuk neked. És… Sajnálom, ha néha elragadtatom magam, ha néha úgy tűnik, hogy jobban bevonódom, mint szeretnéd. Figyelemre méltó ifjú hölgy vagy, és nagyon büszkék vagyunk mindenre, amit csinálsz.

Lucy nem hitt a fülének. Igazából nem is volt benne biztos, az anyja valaha mondta-e neki, hogy büszke rá. Sokféle módon kifejezte, ez igaz. De hogy hangosan kimondja? Lucynak nem volt ilyen emléke.

– Köszönöm – felelte. – És köszönöm, hogy elautóztatok idáig.

Nem kellett volna.

– Tudom, hogy nehéz napod volt – felelte az anyja. – És úgy gondoltuk, hogy különleges lenne, ha láthatnánk a szülinapodon. Hogy megy a munka?

Lucynál megjelent a reflex, hogy forgassa a szemét, de az anyja békeajánlata miatt elszállt. De akkor is, az üdvözléstől egy perc alatt jutottak el a karrierje megvitatásáig.

– Remekül. Előléptettek vezető PR-ossá – felelte Lucy, miután megkönnyebbülve jött rá, hogy jó hírei vannak ezen a téren.

– Ez fantasztikus – bólintott az anyja lenyűgözve. – És az a férfi…?

Abból, ahogy az anyja elharapta a mondatot, Lucy tudta, hogy mindent elolvasott, amit csak talált az interneten. A délutánt a vádak és tagadások áradatának olvasásával töltötte, és épphogy csak lemaradt a nagy fináléról. Habár, ha ott marad a partin, biztos fog hallani róla.

– Többé nem kell aggódnom miatta.

– Ezt jó hallani. Tudod, a te korodbeli lányoknak annyival több támogatása van, mint amikor én dolgoztam teljes munkaidőben – felelte az anyja. Valami váratlan és sötét csendült a hangjában, és Lucy azon kezdett tűnődni, vajon mi történhetett a múltjában. Mi az, amit nem tudott a nőről, aki felnevelte? Maryellen szünetet tartott, majd lenézett a kényelmes magas sarkúba bújtatott lábára. Ismét felnézett, és lágyan Lucyra mosolygott.

– Örülök, hogy eleget változtak ahhoz a dolgok, hogy merj beszélni, még akkor is, ha nehéz.

– Volt segítségem – felelte Lucy, miután az asztal felé pillantott, ahol Annie csatlakozott a többiekhez. Épp Ninával beszélgetett koktélt szürcsölgetve.

Lucy anyja elégedetten sóhajtott.

– Nos, nincs kétségem afelől, hogy tudod, mit csinálsz, és a karriered szempontjából legmegfelelőbb döntést hozod.

A szavak aranyló fényként vonták körbe Lucyt. Sütkérezett az elismerésben.

– És mit is mondtál Calebbel kapcsolatban korábban?

Az aranyló fény kihunyt, és Lucy megesküdött magában, hogyha feljön a házasság és a gyerekek témája, tequilába fojtja az est hátralévő részét.

– Szakítottunk.

– Á, akkor jól gondoltam. Sajnálom, de gondolom, így a legjobb, igaz?

– Igen – felelte Lucy lángoló arccal. Lenézett a lábfejére. – Kiderült, hogy nem ő számomra az igazi.

– Nos, a legjobbakat kívánom Calebnek, de bízom benne, hogy a szívedre hallgatsz, Lucy. És remélem, lesz alkalmam megismerni a nagyon kedves fiatalembert, aki irántad érdeklődött a liftben.

Lucy a mosolyt már azelőtt hallotta az anyja hangjában, hogy magát a mosolyt látta volna.

– Micsoda? – kapta fel a fejét.

Maryellen az ajtó felé biccentett, ahol nem más állt, mint Adam, türelmesen várakozva egy csokor rózsaszín rózsával a kezében. Diszkréten odaintegetett, és Lucyt a rátörő izgalom majdnem leterítette a lábáról.

– Boldog szülinapot, drágám – szorította meg anyja a kezét egy mosoly kíséretében. – Megyek, iszom valamit apáddal.

Magára hagyta Lucyt, és a lánynak hirtelen ötlete sem volt, mit kezdjen magával. Akit a legjobban várt, megérkezett. A szüleivel egy időben jött, de gálánsan előreengedte őket. Lucy szíve hevesebben kezdett kalapálni, és már nem érdekelte, hogy iszonyú éhes, és épp a második kör finomságokat szolgálják fel: tonhaltatárt és szarvasgombás sült burgonyát. Csak az előző este megismert férfira tudott gondolni, akibe már most bele volt zúgva, és aki mosolyogva közeledett felé.

– Hazudtál nekem ma délután, Lucy Green – köszöntötte Adam.

Lucyn forróság futott végig. Először is, mert Adam egyáltalán eljött; másodszor, mert iszonyú szexi volt farmerben, csizmában, ugyanabban az ingben, mint amit a bárban viselt, és bukósisaktól összeborzolt hajjal; harmadszor pedig, mert hazugsággal vádolta őt.

– Szia – lehelte Lucy. – Örülök, hogy eljöttél. És ez lehetetlen.

Mégis, hogy hazudtam volna?

A férfi közelebb lépett, és Lucyt mámoros érzés kerítette hatalmába. Valami könnyed és friss illat csapta meg az orrát, mely arra emlékeztette, amikor azon a napsütötte járdán csókolóztak. Adam letette a rózsákat a pultra, és a könyökére támaszkodott.

– Azért hazudtál, mert azt mondtad, beszélni akarsz velem, de csak én hallgattalak meg téged. Elmentél, mielőtt bármit is mondhattam volna.

Igaza volt. Lucy önvédelmi okokból rohant el. Hirtelen elszégyellte magát.

– Nem voltam benne biztos, hogy van mit mondanod azok után, hogy… – legyintett feszengve egyet. – Azok után, amiket mondtam.

Adam telt ajka ravasz mosolyra görbült.

– Ó, pedig nagyon is van mit mondanom. És hála a kis füllentésednek, legalább volt ürügyem megzavarni a szülinapi bulidat.

Adam úgy hatott rá, mint egy mágnes. Lucy érezte, hogy elijesztette. És mégis, a férfi itt állt előtte.

– Nem hiszem, hogy megzavarod, ha meghívtalak.

– Jogos észrevétel – felelte Adam, majd a rózsákért nyúlt.

– Nos, tudom, hogy azt mondtad, ok nélkül szeretnél virágot kapni, de remélem, most kivételt teszel, mivel ma van a szülinapod, nem tehetek róla – nyújtotta át a csokrot, és Lucy rájött, a listája egy részét idézi fel.

Átvette a fél tucat rózsaszín virágot. Orrához emelte őket, beszívta a különleges illatot.

– Köszönöm. Nagyon szépek.

– Nincs mit. Szóval, tudom, hogy csak egy napja ismerjük egymást, de úgy érzem, el kell mondanom, hogy az utolsó kapcsolatom három hónapja ért véget, és úgy egy évig tartott. Nem terveztük, hogy összeházasodunk, bár a jövőben ezt el tudom képzelni. És ami a gyerekeket illeti, persze, de őszintén, bármelyik irányba mehet a dolog. Elég durva random hátvakarásokat tudok, és nem is tudom máshogy elképzelni a hétvégét, mint ágyban töltve. Érzelmes vagyok, az animációs filmek és a reptéri találkozások mindig megríkatnak. A saját szülinapomat se nagyon tudom, de mindent megteszek, hogy a tiédet ne felejtsem el, se azokét, akikét fontosnak tartod, hogy megjegyezzem. Tudok főzni, bár a kulináris tudományom leginkább az előételekre és a koktélokra terjed ki, de mindig tudom, hol vannak a legjobb elviteles cuccok. Lucy Green, kétségkívül te vagy a legérdekesebb ember, akivel valaha találkoztam, és megtiszteltetésnek venném, ha tudhatnám, mi jár a fejedben, és meghallgathatnám a problémáidat. Ha akarod, még segítek is megoldani párat. Mivel én is követek el hibákat, senki elé nem állítom a tökéletesség mércéjét, mert az teljesen képmutató lenne. És megtanultam, hogy a dolgok természetesnek vétele csak arra jó, hogy elveszítsük őket. Végül pedig: mivel ez Los Angeles, remélem, nem kell esőre várnom ahhoz, hogy újra megcsókolhassalak.

Lucy tátott szájjal bámult rá, és rájött, a férfi végigment az egész listáján. Nemcsak, hogy meghallgatta őt, hanem meg is jegyezte, pontosan mire vágyik. És Adam ugyanolyan őszintén viselkedett Lucyval, mint ahogy ő is vele. Nem menekült el; ott állt előtte, megnyílva és sebezhetően. Nem tettette magát tökéletesnek, hanem megmutatta, hogy valóságos. És még virágot is hozott neki.

Lucy térde remegett. Megkapaszkodott a bárpultban.

Adam még közelebb lépett – már csak centik voltak köztük. Lucy hebegni-habogni kezdett, főként azért, mert megint azon kezdett tűnődni, Adam vajon igazi-e.

– Ööö… kihagytad a jó szex részt.

A férfi lassan bólintott, majd Lucy arca felé nyúlt.

– Úgy emlékszem, isteni szex volt, és mit szólnál még egy csókhoz? – simogatta meg hüvelykujjával a nő arcát. Elég közel állt ahhoz, hogy Lucy ismét lássa szemében az aranyló csillanásokat.

Ellenállhatatlan volt a kisugárzása. Pár napja még, ha bárki is azt mondta volna Lucynak, hogy egy előző nap megismert férfival fog csókolózni ahelyett, hogy megkérnék a kezét, biztosan hisztérikus nevetésben tört volna ki. És mégis.

Adam ajkával megérintette a lány ajkát, és a melegség, ami szétáradt Lucyban, olyan volt, mint a simogató fény egy őszi napon, és biztosította őt, hogy ott van, ahol lennie kell.

Ez a csók lágy és gyengéd volt, udvarias, de aztán Lucy úgy érezte, többet akar. Azután, amilyen felfedezéseket tett a mai nap folyamán, azt akarta, hogy levegyék a lábáról. Adam testének barátságos engedékenysége arról árulkodott, hogy több mint hajlandó erre.

Lucy a férfi nyaka köré fonta a karját, Adam közel hajolt hozzá. Keze először Lucy hátára csúszott, majd átfogta a derekát, mellkasuk egymáshoz préselődött. Lucy elfeledkezett róla, hogy nyilvános helyen vannak, és ködös elmével azon tűnődött, hogy a csók, mely eddig a legjobb volt, vajon annak a jele-e, hogy minden más is ilyen isteni érzés lesz.

Lucy a férfi arcára tette a kezét, tudta, hogy vissza kell fogniuk magukat. Egy hajszál választotta el őket attól, hogy teljes erőbedobással csókolózzanak Lucy főnöke és szülei előtt. A lány hüvelykujjaival megsimogatta Adam kipirult orcáját, és még egy csókot adott a szájára, hiszen ott volt előtte, és mert nem tudta megállni.

– Húha! – nyögte Adam kábultan, és olyan őszintének tűnt, hogy Lucy felkacagott. A fiú szemében csillogó mámoros fénytől elgyengült a térde, és azon kezdett tűnődni, vajon kisurranhatnának-e anélkül, hogy bárki is észrevenné, meglógott a saját bulijáról.

A lármából felcsendült Nina nevetése, és Lucy tudta, hogy ugyanannyira meg akarja osztani Adamet a barátaival, mint amennyire magának akarja őt. A csókban rejlő ígéret alapján bőven lesz idejük az intimitásra. Valamiféle csoda folytán, és a legőszintébb erőfeszítései ellenére, Lucy egy helyen tudott mindenkit, aki csak fontos volt neki. Ezt ki kellett használnia.

Tenyerét Adam mellkasára helyezte, pont a szíve fölé.

– Nem hittem volna, hogy eljössz.

Adam Lucy keze köré fonta ujjait, és ott tartotta. Érdekes módon ez az érintés még a csókjuknál is intimebbnek tűnt.

– Viccelsz? Kíváncsi voltam, hogy végződik a történet. Elmúlt az őszinteség átka?

– Nem vagyok szakértő, de szerintem éjfélig fog tartani.

– Ó, tényleg? Hmm. Nos, bármikor tesztelhetjük újra.

Lucy tétovázott, nem volt benne biztos, hogy bele akar menni a játékba.

– Csak nézzünk valami egyszerűt – ajánlotta Adam, amikor észrevette Lucy idegességét.

– Jó, legyen.

– Oké. Eljössz velem randizni ezen a hétvégén?

– Hát persze! – kacagott fel Lucy. – Miért hazudnék erről?

– Mondtam, hogy valami egyszerűt adok! Csak annyit kellett volna tenned, hogy nemet mondasz.

– Nem akarok nemet mondani.

– Szerintem nem érted a szabályokat.

– Tökéletesen értem őket. Csak épp elhatároztam, hogy még ha hazudhatok is, akkor sem akarok többé.

– Soha? – vakarta meg Adam az állát a lány válaszán töprengve.

Lucy a sármos arc részleteit tanulmányozta. Még csak egy napja ismerte a férfit, de a szíve máris repesett arra gondolva, hogy milyen úton mehetnek végig együtt, hogyan alakul kettejük története. Testét elárasztotta a lehetőség mámora és a bármi történhet izgalma. Valami új, valami friss dolog kezdete, ami összekapcsolódik az új, őszinte életével. Nem tudta ígérni, hogy soha nem fog hazudni neki, például valami apró és ártatlan dologról a férfi érdekében, mert tudta, hogy a párkapcsolatok néha kuszák tudnak lenni. De az Adam szemében csillanó reményből, a csókjából és az ebben rejlő ígéretből tudta, hogy soha nem akar hazudni azzal kapcsolatban, ahogy érez iránta.

– Neked nem.

Adam vigyora meleg mosollyá szelídült, és ismét megcsókolta Lucyt. Úgy csókolta meg, mint egy film végén, ahol a főhősök az esőben csókolóznak. Lucy szinte szédült, szíve kalapált. Mióta felkelt aznap, most először érezte azt, hogy tényleg boldog a születésnapja. Adam udvariasan elengedte, de Lucy érezte, hogy csak vonakodva tette.

Adam a bárpultnak dőlt, mintha támasztékra lenne szüksége.

Az asztal felé biccentett.

– Szóval, a szüleiddel már találkoztam. Be fogsz mutatni a többieknek is? Az ott Lily Chu? – rökönyödött meg, amikor felismerte a színésznőt.

Lucy elmosolyodott azon tűnődve, vajon Adam mit mondana, ha tudná, hogy egy százezer dolláros csekk lapul a melltartójában, amit egy rocksztártól kapott.

– Igen, ő, és persze, be foglak. De most jövök rá, hogy ez az első alkalom, hogy a bár ugyanazon oldalán állunk. Hadd kérjek neked egy italt.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet, tekintve, ez az egész hogy kezdődött? – fordult felé Adam ravasz, már-már gyanakvó vigyorral.

Igaza volt, és Lucy tényleg nem lehetett biztos benne, hogy az ital, melyet előző este felszolgált neki, nem játszott szerepet abban, hogy kívánsága valóra vált. Azt viszont tudta, hogy az ital és a kívánság megváltoztatta az életét, szóval mi baj származna belőle, ha a férfin is kipróbálnák az elméletet?

Lucy rámosolygott, és vállat vont.

– Derítsük ki!

EPILÓGUS

Lucy a fürdőszobában tanulmányozta a tükörképét, és azon tűnődött, nem kell-e még egy csipetnyi Bobbi Brown. Már másfél éve vezető PR-os volt, új ügyfelekkel, számos nagy és sikeres promóciós kampányt vezényelt le, és cserébe begyűjtött jó pár új sötét karikát a szeme alá.

De a világon semmiért nem cserélte volna el egyiket sem.

Az előléptetése és Joanna vezérigazgatói kinevezése után azonnal belevetette magát a munkába. A J&J Public olyan – pozitív – változásokon ment keresztül, melyek mérföldes tennivalólistát hagytak Lucy számára. Arról nem is beszélve, hogy a Deadline-botrány kirobbanása miatt ő és új asszisztense olyan hírnévre tettek szert a nyilvánosság előtt, amelynek lecsengése beletelt némi időbe. Ennek ellenére, ha egy kicsit kevesebb alvással is, de nyugodtan viselte a helyzetet.

Ahogy Lucy mustrálgatta magát, úgy vélte, igen, kell még egy kis korrektor, mivel az esti eseményen nem lesz teljesen az árnyékban. Sminkszivacsát a kezére nyomott kis pöttybe mártotta, majd a szeme alatti bőrhöz ütögette. Bár rendelkezésére állt profi sminkes, úgy döntött, inkább magának csinálja meg a frizuráját és a sminkjét, mert nem akarta, hogy túlzásba vigyék, és a végén magára se ismerjen. Abban a pillanatban, amikor ujjbegyével elsimította az ajkára kent lágy, vöröses színt, csengettek.

– Gyere be! – kiáltott át kis lakásán, mert nem igazán akarta elhagyni a helyét, amíg be nem fejezi a sminkelést.

Lucy azt várta, kulcs fordul majd a zárban, de csak a csendet hallotta. Még egyszer utoljára benyúlt ruhája szív alakú kivágásába, és megigazította melleit a beépített párnázatban, mely olyan volt, mintha ráöntötték volna, és még a melltartó viselésétől is megkímélte.

Amikor Lily Chu vendégként, nem pedig a PR-tanácsadójaként hívta meg őt a filmje bemutatójára – a várva várt földönkívüli-gyilkos saga első részére –, mindenféle extrát felajánlott neki: fodrászt, sminkest, stylistot, fuvart. Lucy az utolsó kettőt elfogadta, és élvezte, hogy nem a szekrényéből kell előásnia valamit. A sárga ruha úgy ölelte körbe alakját, mintha pontosan az ő méretei alapján készült volna – mert így is volt. Szigorúan megszabta, hogy a kényelem és a funkcionalitás kerüljön előtérbe, és a tervezőnek ez sikerült is, miközben lenyűgöző öltözéket varázsolt neki. Vörös szőnyeg ide vagy oda, Lucy nem akarta, hogy egész este ne kapjon levegőt, ne tudjon lehajolni vagy akár normális léptekkel járni. A szövet kecsesen mozdult vele, és még rendes alsóneműt is viselhetett a lenge szoknya alatt. Ámult azon, hogy teljes mértékben lehetséges egyszerre szépet és funkcionálisat alkotni, amikor a világ azt mondta neki, hogy ez olyan lehetetlen, mint megtalálni Atlantiszt.

Hogy teljessé tegye a megjelenését, Lucy régi Hollywoodot idéző hullámokat varázsolt a hajába, ajkára pedig rubinvöröset kent. Mivel ritkán volt alkalma ennyire kiöltözni, élvezte a folyamatot.

Ismét csengettek, amit kitartó kopogtatás követett.

A fuvarig még elvileg volt tíz perc, és Lucy tudta, nem a sofőr érkezett – valaki mást várt először. Azt viszont nem tudta, Adam miért nem használja a kulcsát, és miért kényszeríti őt arra, hogy költözködős dobozok útvesztőjén keresztülbotorkálva engedje be őt.

A harmincadik szülinapján, amikor koktéloztak, és vagy tucatszor csókolóztak, nem történt semmilyen varázslat. Legalábbis nem a megmagyarázhatatlan és sorsfordító fajta. Na jó, talán egy kicsit sorsfordító, hiszen Lucy fülig szerelmes volt az ő Helyes Csaposába, és már számolta vissza a napokat, mielőtt összeköltöznek – amit tényleg akartak, mind a ketten. A szülinapja éjjelén, miután Lucy mindenkitől elköszönt, és az étterem bezárt, ő és Adam megállapodtak, hogy megvárják az éjfélt, hogy teszteljék a kívánság lejáratát. Adam elvitte a lányt egy belvárosi underground bárba – Lucynak fogalma sem volt a hely létezéséről –, amiről kiderült, hogy egy stílusos, puhán megvilágított klub, ahol Adam természetesen ismeri a csapost. Lucy ezt gyorsan megtanulta róla: nemcsak, hogy a legjobb helyekről tudott, de ismerte a tulajdonosokat, a szakácsokat, a csaposokat és a felszolgálókat is szinte mindenhol, ahová betértek. Ráadásul soha nem fukarkodott a borravalóval.

Abban a bárban ültek, beszélgettek, flörtöltek, egyre merészebben érintették egymást, és koktélt szürcsölgettek. Miután éjfélt ütött az óra, Adam megkérdezte Lucyt, mit iszik – úgy állapodtak meg korábban, hogy ez a kérdés elég ártalmatlan –, és Lucy azt felelte, Martinit, mikor valójában gin-tonik volt a poharában.

Míg korábban azt gondolta, majd megkönnyebbülést érez, valamiféle korlátozás feloldását, meglepetten tapasztalta, hogy az első feltörő érzés a szomorúság, sőt, a csalódottság, hogy immár nem köti az igazság.

De aztán eszébe jutott, hogy az őszinteség mindig is döntés kérdése volt, csak éppen nem mindig ezt a döntést hozta meg.

Adam mint tanúja, és koktélja mint esküje őrzője előtt megfogadta, követni fogja újonnan megtalált értékeit. Azóta úgy élte az életét, mintha még mindig a harmincadik születésnapja lenne. Nagyrészt. Voltak persze alkalmak, amikor megengedett magának apró kegyes hazugságokat a nagyobb jó érdekében. Például amikor azt mondta Olivernek, hogy nagyon finom a kísérleti vegán sajttortája, vagy Ninának, hogy kiolvasta a könyvet, amit kölcsönadott neki. Vagy amikor azt kellett mondania Leo Ashnek, hogy jó lépés volt levágni már-már védjegyének számító hajkoronáját – erről aztán kiderült, mégsem volt hazugság, amikor elterjedtek az interneten a videók, melyeken a rajongói szolidaritásból lenyírják a sörényüket. Azok az apró kis hazugságok belefértek. De az integritásával, önmaga tiszteletével és az igazsággal kapcsolatos hazugságoknak többé nem volt helye Lucy életében.

A kopogás a bejárati ajtón folytatódott. Lucy letette a sminkjét, és felemelte a ruháját, hogy mezítláb átsétáljon a lakáson, vigyázva, nehogy a selymes anyag beleakadjon a dobozokba. Adamnek volt egy három hálószobás lakása Santa Monicában, amit Lucy az elmúlt egy évben apránként megszállt, és nemrég úgy döntöttek, itt az ideje megtenni a nagy lépést, és összeköltözni. A költözés természetesen pont egybeesett Lily filmbemutatójával – ami a legnagyobb esemény volt Lucy őszi programjában – de Lucy élvezte a sok feladattal való zsonglőrködés izgalmát. Ha nem így lenne, nem is tudna PR-osként túlélni.

Lucy odaért a bejárati ajtóhoz, elfordította a kulcsot a zárban, és kinyitotta. A küszöbön Adam állt öltönyben.

– Miért kopogtatsz, és nem kulccsal jössz be? – kérdezte, majd rátört a felismerés, milyen iszonyú szexin fest a férfi fekete-fehérben. Amikor ez megtörtént, az egész testét elöntötte a forróság. Ajkába harapott, combjait összepréselte, lábát csavargatta, ruháját tekergette.

– Mert át akartam élni ezt a pillanatot – felelte vigyorogva Adam, amitől gödröcskék jelentek meg az arcán. – Hogy így lássalak, amikor ajtón nyitsz.

A férfi csak állt és bámult rá, és tekintete olyan gyengéd volt, amitől Lucy szíve nagyot dobbant, és vére felforrósodott.

Csak tíz percük maradt, mielőtt az autó értük jön, hogy elvigye őket a bemutatóra, és Lucy épp most töltött el egy jó órát azzal, hogy vörösszőnyeg-kompatibilissé varázsolja magát, ráadásul Adam csokornyakkendője és gombjai elég bonyolultnak tűntek, és úgy festett, több mint néhány percig tartana helyreigazítani őket. De ez nem jelentette azt, hogy Lucy legszívesebben nem tette volna tönkre mindkettejük öltözékét.

Mosolyogva összeszedte magát, és beengedte a barátját.

– Hát, elég ritka, hogy úgy vehetek részt ezeken az eseményeken, hogy nem feketét kell viselnem, fülhallgatóval és igazolvánnyal felszerelkezve, úgyhogy ki kell használnom az alkalmat. Még így is láthatatlanok leszünk az igazi sztárok mellett.

Lucy megfordult, hogy folytassa a készülődést, mire Adam megfogta a karját, visszahúzta maga elé, és ajkait pontosan arra a pontra nyomta a nyakán, ahol a lány szerette, ha megcsókolják. Adam tudta, hol van ez a pont, mert Lucy elmondta neki. Adam ismerte az összes helyet, ahol Lucy szerette, ha megcsókolják, mert elmondta neki, és ez olyan szabadság volt, melyről Lucy soha nem gondolta volna, hogy lesz bátorsága felvállalni.

– Messze nem leszel láthatatlan – mormogta Adam a barátnője füle alatti kis mélyedésbe, amitől Lucy szédülni és olvadozni kezdett.

A férfiról gyorsan kiderült, hogy romantikus alkat. Amint Lucy összeszedte a bátorságát, Adam elvitte őt motorozni egészen Malibuig, csak hogy a tengerparton csókolózzanak, miközben a nap a horizont alá bukik. A harmincegyedik születésnapján, mely egyben az évfordulójuk is volt, Adam a lánynak adta azt a szalvétát, melyre Lucy lejegyezte a bulija helyszínét, időpontját és a telefonszámát – a hátulján pedig Lucy párkapcsolati kívánságlistája állt. A férfi azt mondta, lejegyzett mindent, miután Lucy elment, mivel tudta, már egyetlen nap után, hogy mindent meg akar tenni, hogy megtartsa őt.

És aztán olyanokat is csinált, hogy csak azért nyittatta ki vele az ajtót – miközben volt kulcsa –, hogy éreztethesse Lucyval, milyen szép.

A lány közel hajolt hozzá.

– Adam, be kell fejeznem a készülődést. Nem késhetünk el.

Adam csak hümmögött, mintha a pontosság kevéssé számítana.

Lucy a szülinapján nem is gondolt arra, Adam mennyire része volt az ő tökéletes napjának. Hogy ez volt az az őszinte kapcsolat, melyről nem is tudta, hogy megtagadta magától. Talán az is kellett hozzá, hogy a botrány, a szakítás és az előléptetése is ugyanazon a napon történjen, de az ilyen pillanatokban, mint amilyeneken ott, a nappalijában osztoztak, mintha mindig is összetartoztak volna, csodálkozott, hogy régen mindez nem volt számára teljesen nyilvánvaló.

Az igaz szerelem csókjában rejlő lehetőségeket is figyelmen kívül hagyta, a valóságban nem létező mesebeli varázslatnak tartotta. De aztán saját bőrén tapasztalta meg, ahogy egy kívánsága valóra válik, így már nem vetette el olyan gyorsan az ilyen lehetőségeket. Rá kellett volna jönnie aznap, amikor Adam karjába esett, és a férfi ajkán landolt, hogy ez egy jel, egy nem is olyan szelíd célzás az univerzumtól, hogy a helyes útra terelje.

Lucy még másfél évvel később sem tudta, vajon mivel érdemelte ki ezt a szerencsés kozmikus beavatkozást, de nem vette természetesnek, ahogy azt sem, amivel megajándékozta.

A kocsi tíz perc múlva érkezett, de Lucy még néhány percet rá tudott szánni, hogy szünetet tartson a rohanásban, átadva magát Adam ölelésének, érezve, hogy szerelmes, és viszontszeretik.

Szembefordult vele, és ajkát gyengéden a férfi ajkához érintette.

– Egyébként elképesztően nézel ki.

– Köszönöm. Jól áll ez a szín? – érintette Adam az ujját a szájához, tesztelve, hogy Lucy rúzsa átragadt-e rá.

– Nem jön le – felelte Lucy mosolyogva.

Merész izgalom villant Adam szemében, szikráztak a kis aranyló pettyek, Lucy térde pedig elgyengült.

– Nos, ebben az esetben…

Adam magához húzta Lucyt egy filmbe illő csókkal, és a lány tudta: nem csak pár percet fognak késni.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Micsoda álom köszönetnyilvánító részt írni! Egész életemben lelkes olvasó voltam, és most értem meg igazán, micsoda munka, mire egy könyvet a kezünkben tudunk tartani.

Szeretnék köszönetet mondani ügynökömnek, Melissa Edwardsnak: köszönöm, hogy fantáziát láttál a kéziratomban, és kitartottál mellettem. Köszönöm, hogy hittél Lucyban a kezdetektől fogva, és segítettél, hogy a története elérje a benne rejlő lehetőségeket.

Szeretnék köszönetet mondani a szerkesztői csapatomnak a Dutton Kiadónál: Stephanie Kelly, köszönöm, hogy megláttad a szikrát ebben a történetben, és segítettél, hogy igazán ragyogjon. Lexy Cassola, köszönöm a kedves és átgondolt visszajelzésedet. Janice Barral, köszönöm az éles szemű szerkesztési munkádat. Cassidy Sachs, köszönöm, hogy végigvezettél a kiadási folyamatokon. A Dutton művészeti csapatának pedig köszönöm álmaim borítóját!

Szeretnék köszönetet mondani a Twitter íróközösségének: köszönöm a végtelen támogatásotokat, az együttérzést, az információkat és az abba vetett rendíthetetlen hitet, hogy az álmok valóra válhatnak.

Szeretnék köszönetet mondani ügynök testvéreimnek: nem is kívánhatnék kedvesebb, tehetségesebb támogató csapatot, amelynek tagjai szurkolnak nekem és milliónyi kérdést tesznek fel. Köszönöm a bölcsességeteket és a feltétel nélküli bátorítást.

Az L. A. írói csoportjaim csodálatos nőtagjainak: köszönöm az útmutatásotokat, a támogatásotokat, a nevetést és a barátságotokat. Bármikor kapható vagyok egy brunchra.

A tanáraimnak, akik különleges szerepet játszottak abban, hogy ezt az utat kövessem: D. tanárnő, köszönöm, hogy Harry Pottert olvasott fel az ötödik osztályunknak brit akcentussal, és minden karakternek más hangot talált ki. Varázslatossá tette a könyveket. McClanahan tanár úr, köszönöm, hogy életre keltette számomra az irodalmat a középiskolában, és emlékeztetett rá, hogy az olvasás olyan, mint a lélegzetvétel. Dr. Amy Clarke, köszönöm, hogy elültette bennem azt a hitet, hogy elég jó vagyok ahhoz, hogy az írásom megjelenhessen, amikor azt javasolta, jelentkezzek az egyetemi íróversenyre. Egyszerre rémített halálra, és adott bátorságot. Mesterszakos tanáraimnak köszönöm, hogy darabokra szedték a tudományos írásaimat, és erőssé tettek ahhoz, hogy fejlődni tudjak a kritikából. Váratlan módokon befolyásolták a művészetemet, és ezért örökké hálás leszek.

Szeretnék köszönetet mondani a családomnak és a barátaimnak: köszönöm, hogy mindig szemrebbenés nélkül válaszoltatok a kontextus nélküli kérdéseimre, hogy ellenőriztétek a tényeket, és hogy bátorítottatok. Külön köszönet azoknak a nőknek, akik megengedték, hogy adatokat vigyek bele a fikciómba azzal, hogy válaszoltak a felmérésemre számos olyan dologról, amit elviselünk, de amiről soha nem beszélünk. A beszélgetéseink hihetetlenül megerősítőek voltak, és remélem, hogy sikerült igazságot tennem ezen nők számára.

Szeretnék köszönetet mondani nagyszüleimnek: köszönöm, hogy megtanítottatok, hogyan kell történeteket mesélni, köszönöm, hogy mindig meghallgattatok.

Szeretnék köszönetet mondani szüleimnek: köszönöm, hogy egyszer sem kételkedtek az álmaimban, bármilyen formát öltenek is, bármilyen nagyra dagadnak is.

Stella: köszönöm, hogy sétáink közben segítettél a cselekmény lyukait befoltozni. Jó kutya.

Szeretnék köszönetet mondani a férjemnek: James, köszönöm a végtelen támogatásod ezen út során, mely egy 2015-ös beszélgetéssel kezdődött Hawaii tengerpartján. Köszönöm, hogy hiszel bennem akkor is, amikor én nem hiszek magamban. Köszönöm, hogy mindennap az életet választod.

Ez a történet 2020 nyarának végén fogalmazódott meg bennem, egy mind magam, mind mások számára rendkívül nehéz év során. Lucy egy fénylő pont volt, és bár története valós tapasztalatokból merít – a saját és a hozzám közel álló nők tapasztalataiból, valamint sokakéból, akikkel soha nem találkoztam –, katartikus érzés ezeket a tapasztalatokat egy fiktív lencsén keresztül feltárni. A pandémia megváltoztatta a szemléletemet a világ felém irányuló, valamint a magammal szemben támasztott elvárásokkal kapcsolatban. Ha Lucy története bárkit is arra késztet, hogy azonosuljon vele, nevessen, elgondolkodjon, vagy megtalálja azt a hangot, melyről nem is tudta, hogy létezik, akkor rendkívül szerencsésnek tudhatom magam. Őszintén köszönöm, hogy elolvastátok!

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS