Jó kislányok, rossz viszonyok

II összesen Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz

Holly Jackson

Kolibri (2022 szept)

Címke: krimi, thriller, Lélektani regény, Rejtély

krimittt thrillerttt Lélektani regényttt Rejtélyttt

A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz szerzőjének legújabb sikerkönyve

Valaki eltűnt.Senki sem beszél.

De MINDENKI figyel…

Pip Fitz-Amobi felhagyott a nyomozással. A tavaly megoldott gyilkossági ügyet feldolgozó bűnügyi podcast óriási népszerűségre tett szert. Pip mégis váltig állítja, hogy nyomozó napjainak vége.

Amikor azonban eltűnik egy közeli barátja, a rendőrség a kisujját se mozdítja, így kénytelen újra akcióba lendülni. Ha a zsaruk nem nyomoznak, megteszi Pip; ám a kisváros minden sötét titka újabb kérdéseket vet fel. Vajon Pip megtalálja a válaszokat, mielőtt kifut az időből?

HOLLY JACKSON

Jó kislányok, rossz viszonyok

Bennek

és minden arcának,

amit az elmúlt tíz év során

láttam

Előzmények

és következmények

Azt hiszed, felismernél egy gyilkost.

Másképp cseng a hazugság a szájából. A hangja alig változik, de mégis észlelhető: elmélyül, majd élessé, akadozóvá válik, a ködösítésen átvillan az igazság. Ezt hiszed, ugye? Mindenki azt hiszi, hogy felismerné a gyilkost. Pip mégsem ismerte fel.

„Igazi tragédia, ami vele történt.”

Vele szemben ült, belenézett a jóságos, szarkalábas szempárba, a telefonja minden hangot, szipogást, torokköszörülést rögzített. És Pip mindent elhitt, az utolsó szóig.

Végighúzta a kezét az egérpadon, és visszatekerte a hangfájlt.

„Igazi tragédia, ami vele történt.”

A hangszóróból újra felcsendült Elliot Ward hangja, betöltötte a sötét hálószobát és ott visszhangzott Pip fejében.

Stop. Klikk. Vissza.

„Igazi tragédia, ami vele történt.”

Százszor is meghallgatta. Sőt, ezerszer. Mégsem talált semmilyen árulkodó jelet, a hangszíne sem változott, amikor Elliot oda-vissza váltott hazugságról féligazságra. A férfi, akire azelőtt szinte apjaként tekintett. De végső soron Pip is hazudott, nem igaz? És hiába áltatja magát azzal, hogy csak a szeretteit akarta megvédeni, Elliot is ugyanezt hozta fel a saját védelmére. Pip elhessegette a fejében duruzsoló nyugtalanító hangot; már napvilágra került az igazság, legalábbis egy része, inkább ebbe kapaszkodott.

Tovább hallgatta a felvételt, most következett az a rész, amitől a haja is égnek állt.

„És mit gondol, Sal ölte meg Andie-t?” – kérdezte a saját hangja a múltból.

„… olyan szeretetre méltó fiú volt. Azonban a bizonyítékokat tekintve nem tudom elképzelni, hogy nem ő volt. Szóval, bármennyire is rossz érzés, de azt hiszem, neki kellett megölnie. Nincs más magyarázat…”

Kivágódott a szobaajtó.

– Mit csinálsz? – dörrent rá egy hang a jelenben, de kihallatszott belőle a mosoly, a hang tulajdonosa ugyanis pontosan tudta, hogy mivel foglalkozik a lány.

– Megijesztettél, Ravi – bosszankodott Pip, és az egérhez kapott, és leállította a hangfájlt. Ravinak igazán nem kéne hallania Elliot Ward hangját, soha többé.

– A sötétben kuksolsz és azt hallgatod, és kettőnk közül még én vagyok az ijesztő alak? – kérdezte Ravi, és felkapcsolta a lámpát. A sárga fény megcsillant a fiú sötét haján, amit hátrafésült a homlokából. Grimaszolt, amivel mindig meg tudta mosolyogtatni Pipet, még most is, mert képtelenség volt ellenállni neki.

A lány ellökte magát az íróasztaltól.

– Hogy jutottál be egyáltalán?

– A szüleid épp indulni készültek Joshsal és egy jóképű citromos pitével.

– Ó, tényleg! – bólogatott Pip. – Az új szomszédokat üdvözlik. Most költözött be egy fiatal pár Chenék házába. Anya ütötte nyélbe az üzletet. A Green házaspár… vagy talán Brown? Nem emlékszem.

Furcsa volt belegondolni, hogy új család veszi birtokba azt a házat, új életek bontakoznak ki a régi falak között. Pip barátja, Zach Chen már akkor is itt élt, négy házzal lejjebb, amikor Pip ötévesen ideköltözött. Nem volt végleges a búcsú; mindennap találkoztak Zachkel az iskolában, de a fiú szülei úgy döntöttek, hogy nem tudják ebben a városban folytatni az életüket, főleg a nagy hűhó után. Pip le merte volna fogadni, hogy őt tekintik a nagy hűhó főkolomposának.

– Mellesleg fél nyolcra megyünk vacsorázni – jegyezte meg Ravi sután.

Pip felpillantott. A fiú a legjobb ingét viselte, betűrte a nadrágjába, és… csak nem új cipőt húzott? Amikor Ravi közelebb lépett, arcvíz illata csiklandozta a lány orrát; ám a fiú ekkor megtorpant, nem csókolta meg Pip homlokát, nem túrt a hajába. Ehelyett leült az ágyra és malmozni kezdett.

– Ami azt jelenti, hogy majdnem két órával korábban jöttél. – Pip elmosolyodott.

– I… igen. – Ravi köhintett.

Miért jött zavarba? Valentin-nap volt, az első, amióta megismerkedtek, és Ravi asztalt foglalt a Szirénben, kint, a város szélén. Pip legjobb barátnője, Cara meg volt győződve arról, hogy Ravi ma este megkéri a lányt, hogy legyen a barátnője. Ide a rozsdás bökőt, mondta. Pipnek remegni kezdett a gyomra a gondolattól, és forróság öntötte el a mellkasát. Persze lehet, hogy erről szó sincs: Sal szülinapja is Valentin- napra esik. Ravi bátyja ma töltené be a huszonnégyet, ha túlélte volna a tizennyolcadik évét.

– Meddig jutottál? – kérdezte Ravi, és a laptop felé biccentett, melynek képernyőjét hegyes, kék tüskékkel rajzolta tele az Audacity hangszerkesztő program. Az egész sztori azokban a vékony, kék vonalakban rejlett. Pip projektje a kezdettől egészen a befejezésig; minden hazugság, minden titok. Némelyik Pipé.

– Kész van – válaszolta Pip, és lepillantott az új USB-s mikrofonra. – Végeztem. Hat epizód. Egy-két telefonos interjúra rá kellett szabadítanom a zajszűrőt az élvezhetőbb minőségért, de elkészült.

A mikrofon mellett egy zöld műanyag mappában voltak a hozzájárulási nyilatkozatok, amiket mindenkinek postázott. Aláírták és visszaküldték, ezzel engedélyezve az interjúk közzétételét a podcastban.

Még Elliot Ward is aláírt egyet a börtöncellájában. Csupán ketten utasították vissza: Stanley Forbes a helyi laptól, és persze Max Hastings. Az ő hangjuk azonban nem is kellett a sztorihoz; Pip a saját kutatási naplója részleteivel töltötte ki a hézagokat, a saját felolvasásában.

– Máris végeztél? – csodálkozott Ravi, noha igazán nem kellett volna meglepődnie. Jól ismerte a lányt, talán jobban, mint bárki más.

Pip alig két hete állt ki a gimnázium nagytermében, hogy mindenkinek beszámoljon a történtekről. A sajtó azonban elferdítette a sztorit; még most is ragaszkodtak a saját verziójukhoz, mert az egyszerűbb és kényelmesebb volt. Pedig az Andie Bell-ügyet sok mindennek lehet nevezni, csak kényelmesnek nem.

– Ha jól akarsz csinálni valamit, akkor magadnak kell véghez vinned – jegyezte meg Pip, és tekintete végigfutott a cikcakkos hangsávon. Jelen pillanatban nem tudta eldönteni, hogy ez valaminek a kezdete vagy a vége. Csak azt tudta, hogy ő melyiket szeretné.

– Na és most? – kérdezte Ravi.

– Exportálom az epizódfájlokat, feltöltöm őket a SoundCloudra heti egyepizódos időzítéssel, majd átmásolom az RSS-csatorna linkjét a podcast szolgáltatókhoz, mint az iTunes és a Stitcher. De még nem végeztem mindennel – magyarázta a lány. – Fel kell vennem az intrót erre a főcímdalra, amit az Audio Jungle-ön találtam. Az intróhoz azonban szükség lesz egy címre.

– Aha! – Ravi hátradőlt az ágyon. – Szóval még mindig nincs címünk, lady Fitz-Amobi?

– Nincs bizony – válaszolta Pip. – De már leszűkítettem a kört három jelöltre.

– Halljuk! – biztatta a fiú.

– Inkább nem, úgyis kigúnyolsz.

– Hová gondolsz! – tiltakozott a fiú őszintén, röpke mosollyal az arcán.

– Hát jó. – Pip a jegyzeteire lesett. – Az első: A félresiklott igazságszolgáltatás nyomában. Mi a… Ravi, látom, hogy röhögsz.

– Csak ásítottam, becsszóra!

– Nos, akkor a másodiktól se leszel elragadtatva, ugyanis így szól: Egy lezárt ügy: Az Andie Bell-akta… Ravi, hagyd abba!

– Mi…? Sajnálom, nem tehetek róla. – A fiú úgy kacagott, hogy potyogtak a könnyei. – Csak ugye… a sok jó tulajdonságod ellenére, Pip, egyvalami hiányzik belőled…

– Hiányzik? – A lány megpördült, és szúrósan nézett Ravi szemébe. –

Hiányzik belőlem valami?

– Igen – bólintott a fiú, és a lány villámló szemébe nézett. – A rámenősség. Mondhatni, szinte egyáltalán nem vagy az, Pip.

– Egy frászt nem vagyok az.

– Vonzani akarod a hallgatókat, felcsigázni őket. Legyen a címben olyan szó, mint „gyilkos” vagy „halott”.

– De az olyan szenzációhajhász!

– És pontosan erre van szükség ahhoz, hogy az emberek végig is hallgassák – magyarázta a fiú.

– De a címjavaslataim pontosak és…

– Dögunalmasak?

Pip hozzávágott egy sárga szövegkiemelőt.

– Olyan cím kell, ami rímel vagy alliterál. Valami, ami elég…

– Rámenős? – kérdezte Pip Ravi hangját utánozva. – Akkor mondj jobbat!

– Bűn-tények… – gondolkodott hangosan Ravi. – Nem. Ó, Little Kilton… esetleg Little Kill Town.

– Brr, na ne! – fanyalgott Pip.

– Igazad van. – Ravi felpattant és fel-alá járkált. – Ami egyedivé teszi, az te vagy. Egy tizenhét éves lány, aki megold egy ügyet, amit a rendőrség rég lezártnak tekint. És mi vagy te? – Hunyorogva nézett Pipre.

– Mint kiderült, nem vagyok elég rámenős – dünnyögte a lány színlelt bosszúsággal.

– Egy diák – gondolkodott hangosan Ravi. – Egy lány. Egy projekt. Ó, mit szólnál a Halálos házi feladathoz?

– Inkább ne.

– Oké… – A fiú az ajkába harapott, mire Pipnek újra remegni kezdett a gyomra. – Tehát, valami gyilkos vagy halott. Te pedig Pip vagy, egy diáklány, aki ért a… basszus! – kiáltott fel váratlanul, és a homlokára csapott. – Megvan!

– Mi? – kérdezte Pip.

– Tutira megvan – ismételte Ravi, aki mérhetetlenül meg volt elégedve magával.

– Na, mondd már!

– Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz.

– Neeeee! – Pip elképedten rázta a fejét. – Ez irtó gáz, túl erőltetett.

– Te meg miről beszélsz? Tökéletes!

– Jó kislány? – méltatlankodott Pip. – Két hét múlva tizennyolc leszek; nem vagyok hajlandó hozzájárulni a saját infantilizálásomhoz.

– Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz – ismételte Ravi mélyen zengő hangon, mint valami narrátor, és felállította Pipet a székről, majd magához húzta.

– Nem – ingatta a fejét a lány.

– De – makacskodott a fiú, miközben Pip derekára tette a kezét és végigsimított az oldalán.

– Szó sem lehet róla!

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz: A legújabb, megtörtént bűntényt feldolgozó podcast hátborzongató fináléval zárul

BENJAMIN COLLINS

MÁRCIUS 28.

Aki még nem hallgatta végig a Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz hatodik epizódját, az ne olvasson tovább. Spoilerekből nem lesz hiány.

A legtöbben természetesen már tavaly november óta tudjuk, hogyan végződött a rejtély, amikor bejárta a sajtót a hír, de nem is az a lényeg, hogy ki követte el a bűntényt. A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz egy tizenhét éves amatőr detektív útjáról szól, kezdve a lezárt ügytől – a tinédzser Andie Bell meggyilkolásától, amivel a lány barátját, Sal Singhet gyanúsították – a kisvárosi titkok egyre sötétebb sűrűjéig, melyekre egymás után derül fény. Az ujjal mutogatások, hazugságok és tévedések kavalkádjáig. Az utolsó rész tele van csavarral, kezdve Pip megdöbbentő felismerésével, miszerint legjobb barátnőjének apja, Elliot Ward küldte a fenyegető üzeneteket a nyomozása alatt. A férfi ellen szóló cáfolhatatlan bizonyíték Pip számára a felismerés pillanata. Ravi Singhgel – Sal öccse, egyben Pip nyomozótársa – úgy hiszik, hogy Andie Bell még életben van, és Elliot fogva tartja valahol. Pip egyedül szembesíti Elliot Wardot a tényekkel, majd Ward szavai nyomán végre összeáll a kép: tanár és diákja titkos szerelmi viszonyt folytatott, amit állítólag a lány kezdeményezett. „Ha ez igaz – elmélkedik Pip –, szerintem Andie el akart menekülni Little Kiltonból, különösen az apjától, aki a forrásom szerint zsarnokoskodó és érzelmileg bántalmazó szülőként viselkedett. Andie talán azt hitte, hogy Mr. Ward be tudja juttatni Oxfordba, mint Salt, hogy végre elszabadulhasson otthonról.”

Az eltűnése estéjén Andie Elliot Ward házához ment. Vitatkozni kezdtek. A lány megbotlott és beverte a fejét az íróasztalba. Ám amíg Ward elrohant az elsősegélydobozért, Andie beleveszett az éjszakába. Az elkövetkező napokban Andie-t hivatalosan is eltűntté nyilvánították, Elliot Ward pedig pánikba esett, azt hitte, a lány belehalt a fejsérülésbe valahol, és ha a rendőrség megtalálja a holttestet, a bizonyítékok elvezetik hozzá a zsarukat. Az egyetlen esélye az volt, ha kerít nekik egy meggyőzőbb gyanúsítottat. „Sírva mesélte el nekem – idézi fel Pip –, hogyan ölte meg Sal Singhet.” Ward öngyilkosságnak állította be, és olyan nyomokat hagyott a helyszínen, melyekből a rendőrség arra a következtetésre jutott, hogy Sal előbb a barátnőjét ölte meg, majd saját magával is végzett.

Ám hónapokkal később Wardnak megfagyott az ereiben a vér, amikor megpillantotta Andie-t az út szélén, lesoványodva, mocskosan. Hát mégsem halt meg a lány! Ward nem hagyhatta, hogy Andie visszatérjen Little Kiltonba, így a lányra öt évig tartó fogság várt. Csakhogy a következő fordulat már nem is lehetne különösebb: Ward ugyanis nem Andie Bellt tartotta fogva a padlásán. „Annyira hasonlított rá – magyarázza Pip –, még a lány is váltig állította, hogy ő Andie.” Valójában Isla Jordannek hívták, és értelmi fogyatékos, kiszolgáltatott ifjú hölgy volt. Elliot egész idő alatt azzal győzködte magát – és Islát –, hogy ő Andie Bell.

Így már csak egy megválaszolatlan kérdés maradt: mi történt az igazi Andie Bell-lel? Ifjú nyomozónk ismét lekörözi a rendőrséget. „Andie húga, Becca Bell volt a kulcs.” Pip rájött, hogy Becca szexuális erőszak áldozata lett egy házibulin (amit a helyi srácok csak „ereszd el a hajam” partinak becéztek), Andie pedig drogokat árult az ilyen bulikon, köztük Rohypnolt, amiről Becca úgy sejtette, hogy közrejátszott az őt ért erőszakban. Amíg Andie aznap este Wardnál volt, Becca állítólag bizonyítékot talált a nővére szobájában arra, hogy Max Hastings Rohypnolt vásárolt tőle, és valószínűleg ő volt Becca támadója (Max hamarosan többrendbeli nemi erőszak és szexuális zaklatás miatt áll bíróság elé). Ám amikor Andie hazatért, nem úgy reagált, ahogy Becca remélte. Megtiltotta a húgának, hogy elmenjen a rendőrségre, mert azzal ő maga is bajba keveredne. Veszekedni, majd dulakodni kezdtek, végül Andie a földre zuhant, hányt, majd elvesztette az eszméletét. A boncolás – amit tavaly novemberben végeztek, miután megtalálták a holttestet – kimutatta, hogy „a fejsérülés okozta agyi duzzanat nem volt halálos. Noha kétségtelenül ez okozta a hányást és az eszméletvesztést, Andie Bell végül a saját hányásába fulladt bele.” Becca ledermedt, állítólag végignézte a nővére haláltusáját, de túl sokkos és ingerült állapotban volt ahhoz, hogy megmentse az életét. Végül elrejtette a holttestet, mert félt, hogy senki se hinné el, hogy baleset történt.

Ezzel elérkeztünk a befejezéshez. „Nincsenek ferdítések és csúsztatások, csak a szomorú igazság, hogyan halt meg Andie Bell, és hogyan ölték meg és állították be gyilkosnak Salt, amit készséggel elhitt az egész város.” Pip a kíméletlen konklúzióban mindenkit felsorol, akinek benne volt a keze a két tinédzser halálában, név szerint: Elliot Ward, Max Hastings, Jason Bell (Andie apja), Becca Bell, Howard Bowers (Andie drogdílere) és maga Andie Bell.

A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz már a hat héttel ezelőtt megjelent első epizóddal felkerült az iTunes-listák élére, és a jelek szerint még sokáig listavezető marad. Az utolsó epizód tegnap este jött ki, de a hallgatók már a nagy sikerű podcast második évadát várják. A weboldalán közzétett nyilatkozatban azonban Pip azt írta: „Attól tartok, hogy nyomozó napjaimnak leáldozott, és a JKKGy-t nem követi második évad. Ez az ügy kis híján felemésztett, ezt akkor éreztem csak igazán, amikor már túl voltam rajta. Egészségtelen mániává vált, jelentős veszélynek tettem ki miatta magamat és a szeretteimet. Ezt a történetet azonban befejezem, kiegészítem a résztvevők bírósági tárgyalásának és ítéletének részleteivel. Ígérem, ott leszek, amíg el nem hangzik az utolsó szó.”

Egy hónappal később

CSÜTÖRTÖK

Egy

Még mindig ott volt, valahányszor kinyitotta a bejárati ajtót. Nem volt valódi, ezt Pip is tudta, csak az elméje töltötte ki a hiányt, a tátongó űrt. Hallotta a hangját: a kutyakarmok kopogását a kövön, ahogy fut, hogy üdvözölje kis gazdáját. De ő nem lehetett, nem lehetett. Csak egy emlék, egy hang kísértete, ami mindig is ott volt.

– Te vagy az, Pip? – szólt ki Leanne a konyhából.

– Szia! – felelte Pip, és ledobta bronzszínű zsákját a folyosón, a tankönyvek összekoccantak benne.

Josh a nappaliban gubbasztott a tévé előtt a padlón, és a Disney Channel reklámjait nézte.

– Kiguvad a szemed – jegyezte meg Pip, ahogy elvonult mellette.

– Neked meg a segged – vágott vissza Josh. Rémes riposzt volt, ez tény, de villámgyors egy tízéves gyerektől.

– Szervusz, drágám, hogy ment a suli? – kérdezte Leanne, és belekortyolt a virágos bögrébe.

Pip belépett a konyhába és leroskadt az egyik bárszékre a pult mellett.

– Elment. Csak elment. – A suli újabban csak elment. Nem volt se jó, se rossz. Elment. Pip lerúgta a lábáról a cipőt, ami nagyot koppant a kövön.

– Ó! – szólt Leanne. – Muszáj mindig a konyhában hagynod a cipődet?

– Muszáj mindig rajtakapnod?

– Igen, az anyád vagyok – hangzott a felelet. Leanne meglegyintette a lánya karját az új szakácskönyvével. – Ja, és valamit meg kell beszélnünk, Pippa.

A teljes név. Mennyi jelentés tömörült abba a plusz szótagba.

– Bajban vagyok? Leanne nem válaszolt.

– Flora Green ma felhívott Josh iskolájából. Tudod, ő az új tanársegéd.

– Aha… – Pip bólintott, várta a folytatást.

– Joshua ma bajba keveredett, és beküldték az igazgatóhoz. – Leanne gondterhelten ráncolta a homlokát. – Mint kiderült, Camilla Brown ceruzahegyezője eltűnt, Josh pedig úgy döntött, hogy felveszi az osztálytársai vallomását, bizonyítékokat gyűjt, és összeállít egy gyanúsítottlistát. Négy gyereket megríkatott.

– Ó! – szólt Pip, és megint görcsbe rándult a gyomra. Bizony, bajban volt. – Jól van, jól van. Beszéljek a fejével?

– Az nagyszerű lenne. Most – nyomatékosította Leanne, és felemelte a bögrét, és jó nagyot kortyolt belőle.

Pip feszült mosollyal lecsúszott a bárszékről, és átment a nappaliba.

– Szia, Josh! – köszönt közömbös hangon, és lehuppant az öccse mellé a padlóra. Lenémította a tévét.

– Hé! – méltatlankodott az öccse, de Pip rá se hederített.

– Hallottam, mi történt ma a suliban.

– Ja, igen. Két gyanúsítottam van. – Josh a nővére felé fordult, barna szeme felcsillant. – Esetleg segíthetnél…

– Ide hallgass, Josh – szólt Pip, és a füle mögé simított egy sötét hajtincset. – Ez a detektíveskedés egyáltalán nem olyan menő, mint hiszed. Sőt… kifejezetten borzalmas.

– De én…

– Hallgass végig, oké? Az embereket boldogtalanná teszik a detektívek. Téged is boldogtalanná tesz… – magyarázta Pip és elcsuklott a hangja. Krákogott egy kicsit, amíg összeszedte magát. – Emlékszel, amikor apa elmesélte, mi történt Barneyval, hogy miért esett baja?

Josh bólintott, nagy szeme elfelhősödött.

– Ez történik, ha detektívesdit játszol. Bajuk esik másoknak. És bajt hozol rájuk akkor is, ha nem ez a szándékod. Titkolóznod kell, még ha nehéz is. Én ezért hagytam fel vele, és neked se kéne erőltetned. – Pipet szíven ütötték a saját szavai, aztán elnyelte őket a bensőjében tátongó űr. – Érted?

– Igen… – Josh bólintott, a kurta szó összefolyt a következővel: – Ne haragudj!

– Ne butáskodj! – A lány elmosolyodott, és átölelte az öccsét. – Nincs miért szabadkoznod. Szóval, leállsz a detektívesdivel?

– Le, becsszó.

Nos, ez könnyen ment.

– El van intézve – jelentette be Pip a konyhában. – Az eltűnt ceruzahegyező örökre megoldatlan rejtély marad.

– Hát, talán mégsem – jegyezte meg Leanne kendőzetlen mosollyal. – Lefogadom, hogy Alex David csente el, az a kis enyveskezű szarházi.

Pip felhorkant.

Az anyja félrerúgta Pip cipőit az útból.

– Szóval, hallottál már Ravi felől?

– Aha. – A lány előkapta a telefonját. – Azt mondta, tizenöt perce végeztek. Hamarosan átjön, hogy megcsináljuk a felvételt.

– Oké. Milyen volt a mai nap?

– Azt mondja, kemény. Bárcsak én is ott lehettem volna! – Pip a pultra könyökölt, és az öklére támasztotta a fejét.

– Tudod, hogy nem lehet, suliba kell járnod – emlékeztette Leanne. Ezt a vitát nem akarta újrakezdeni; ezt Pip is jól tudta. – És nem volt elég a kedd? Szerintem igen.

Kedden, a tárgyalás első napján az Aylesbury Királyi Bíróságon a vád tanúként beidézte Pipet. A lány új kosztümben, fehér blúzban jelent meg, alig bírt megálljt parancsolni idegességtől remegő kezének, nehogy az esküdtszék meglássa. Csurgott az izzadság a hátán. És minden pillanatban magán érezte a fiú tekintetét a védelem asztala mögül, mint fagyos ujjak érintését védtelen testén. Max Hastings.

Amikor rásandított, látta a gúnyos derűt a szemében, amit senki más nem vett észre. Legalábbis a nulladioptriás, áttetsző szemüveglencséken keresztül. Hogy merészeli? Hogy merészel kiállni és ártatlannak vallani magát, amikor mindketten tudták az igazat? Pip felvett egy telefonbeszélgetést, melyben Max beismeri, hogy elkábította és megerőszakolta Becca Bellt. Ott volt a felvételen, tagadhatatlanul. Max bevallotta, miután Pip megfenyegette, hogy mindenkinek elárulja a titkait: a cserbenhagyásos gázolást és Sal alibijét. De hiába, nem számított. A felvétel nem állta meg a helyét a bíróságon. Ehelyett a vád Pip beszámolójára támaszkodott. Ő pedig szó szerint felidézte a beszélgetést… nos, leszámítva a legelejét, és a titkokat, amiket meg kell őriznie Naomi Ward védelmében.

– Tényleg rémes volt – ismerte be Pip –, de akkor is ott lenne a helyem. – Így volt; megígérte, hogy figyelemmel kíséri az ügy alakulását, amíg le nem zárul. Ehelyett Ravi ült be mindennap a nyilvános tárgyalásra jegyzetelni. A suli ugyanis nem vagylagos – ezt Leanne és az új igazgató is világosan megmondta.

– Pip, légy szíves! – szólt rá Leanne. – Épp elég nehéz volt ez a hét. És holnap még a megemlékezésre is el kell mennünk. Micsoda hét!

– Aha. – Pip felsóhajtott.

– Jól vagy? – Leanne várt egy kicsit, aztán megszorította Pip vállát.

– Persze. Mindig jól vagyok – vágta rá a lány.

Pip látta az anyja arcán, hogy nem hisz neki. Ám nem számított, mert egy pillanattal később ritmusos kopogás ütötte meg a fülüket: Ravi jól ismert jelzése. Hosszú-rövid-hosszú. Pip szíve átvette az ütemet, mint mindig.

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz: Max Hastings tárgyalása (3. frissítés).wav

[Csilingelés]

Pip:

Üdvözlök mindenkit, Pip Fitz-Amobi vagyok, és ez a Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz: Max Hastings tárgyalása. Ez a harmadik frissítés, aki elszalasztotta az első két epizódot, az előbb hallgassa meg őket. Végigvesszük, mi történt ma, Max Hastings tárgyalásának harmadik napján, mellettem ül Ravi Singh…

Ravi:

Helló!

Pip:

… aki a karzatról kísérte figyelemmel a tárgyalás menetét. Ma tehát egy újabb áldozat, Natalie da Silva tanúvallomására került sor. Nem véletlenül ismerős a név; Nat is szerepelt az Andie Bell-ügyben folytatott nyomozásomban. Kiderült, hogy Andie zaklatta Natet az iskolában, sőt intim fotókat szerzett róla, amiket aztán a közösségi hálón terjesztett. Ezt lehetséges indítéknak véltem, és egy ideig gyanúsítottnak tartottam Natet. Természetesen óriásit tévedtem. Ma Nat megjelent a bíróságon, hogy tanúvallomást tegyen arról, hogy 2012. február 24-én, egy „ereszd el a hajam” bulin Max Hastings elkábította és szexuálisan bántalmazta. A vád egyrendbeli szexuális bántalmazás és egyrendbeli nemi erőszak. Ravi, felidéznéd, hogy mi hangzott el a vallomás során?

Ravi:

Hogyne. Tehát, a vád először is megkérte Natet, hogy állítsa időrendbe az eseményeket: mikor érkezett a buliba, mennyit mutatott az óra, mielőtt elveszítette az eszméletét, mikor ébredt fel reggel, és mikor távozott a házból. Nat azt mondta, hogy ködösek az emlékei: valaki átvezette egy hátsó szobába, el a bulizóktól, és lefektette egy kanapéra, ahol úgy érezte, megbénult és nem tud mozogni, majd valaki lefeküdt mellé. Az elmondása szerint ezután elvesztette az eszméletét. Amikor másnap reggel felébredt, rosszul volt és émelygett, olyan másnaposnak érezte magát, mint még soha. A ruhája összegyűrődött, és nem volt rajta a bugyija.

Pip:

Emlékezzünk vissza, mit mondott kedden a vád szakértője a Rohypnolhoz hasonló benzodiazepinek hatásairól; Nat tanúvallomása tökéletes összhangban áll ezzel. Ez a drog altatóként hat, sőt nyugtató hatást fejt ki a szervezet központi idegrendszerére, ami megmagyarázza, miért érezte úgy Nat, hogy megbénult. Szinte olyan érzés, mintha elhagynád a tested, mintha nem hallgatna rád, a végtagjaid nem engedelmeskednek.

Ravi:

Úgy van, és a vád többször is elismételtette a szakértővel, hogy a Rohypnol egyik mellékhatása az eszméletvesztés, ahogy Nat is mondta, pontosabban az anterográd amnézia, amikor az agy elveszíti azon képességét, hogy új emlékeket alkosson. És szerintem a vád erre újra meg újra fel akarja hívni az esküdtszék figyelmét, ez a részlet ugyanis jelentős szerepet játszik minden áldozat tanúvallomásában; nem emlékeznek arra, hogy mi történt pontosan, mert a drog blokkolta az emlékalkotást.

Pip:

Becca Bell esetében a vád ezt külön kihangsúlyozta. Emlékeztetőül: Becca nemrég bűnösnek vallotta magát, és elfogadta, hogy három évre ítélték annak ellenére, hogy a védőügyvédei szerint megúszhatta volna a börtönbüntetést, mivel Andie halála idején kiskorú volt, és egyéb tényezők is közrejátszottak. Így Becca tegnap videóhíváson keresztül tett vallomást a börtönből, ahol az elkövetkező tizennyolc hónapot tölti.

Ravi:

Pontosan. És akárcsak Becca esetében, a vád ma is rámutatott, hogy mindkét lány csupán egy vagy két alkoholos italt fogyasztott az állítólagos támadás estéjén, ami nem magyarázza meg a részegség mértékét. Nat konkrétan egész este egyetlen 330 milliliteres üveg sört fogyasztott el. És világosan meg tudta mondani, hogy kitől kapta az italt, amikor megérkezett a buliba: Maxtől.

Pip:

Kíváncsi vagyok: mi volt Max reakciója Nat tanúvallomására?

Ravi:

A karzatról csak a profilját láttam és a tarkóját. De ugyanúgy viselkedik, mint kedden. Látszólag nyugodt, rendkívül higgadt a megjelenése, mindig épp azt nézi, aki a tanúk padján ül, mint akit nem igazán érdekel, hogy mit mondanak róla. Még mindig ugyanazt a vastag keretes szemüveget hordja, és száz százalékig biztos vagyok benne, hogy nulldioptriás – én már csak tudom, anyám szemész.

Pip:

A haja még mindig olyan hosszú és kócos, mint kedden volt?

Ravi:

Igen, úgy tűnik, ebben a külsőben egyeztek meg az ügyvédjével. Drága öltöny, hamis szemüveg. Talán azt képzeli, hogy kusza, szőke hajával le tudja fegyverezni az esküdteket, vagy mi.

Pip:

Nos, egyes világvezetőknek bejött.

Ravi:

A tárgyalótermi rajzoló megengedte, hogy lefotózzam a mai rajzát, és azt mondta, közzétehetjük, miután már a sajtóban is megjelent. Láthatod rajta Maxet, amint a vádlottak padján ül, míg a védőügyvédje, Christopher Epps épp a tanúskodó Natnek tesz fel kérdéseket.

Pip:

Valóban, és aki szeretné megtekinteni a rajzot, az megtalálja a jokislanyokkezikonyvegyilkossaghoz.com weboldalon a kiegészítő tartalmak közt. Beszéljünk tehát a védelem kérdéseiről.

Ravi:

Igen, nos… elég meredek volt. Epps rengeteg tolakodó kérdést tett fel. Milyen ruhát viselt aznap este? Szándékosan öltözködött kihívóan? Fotókat is mutatott Natről, amik azon az estén készültek, és felkerültek a közösségi hálóra. Bele volt zúgva az osztálytársába, Max Hastingsbe? Mennyi alkoholt szokott fogyasztani egy átlagos estén? Emellett előásta, hogy Nat büntetve volt testi sértést okozó támadásért, amivel arra akart kilyukadni, hogy nem megbízható tanú. Tulajdonképpen karaktergyilkosságot kísérelt meg. Látszott, hogy ezzel felzaklatta Natet, de ő megőrizte a hidegvérét, mély levegőt vett és ivott egy korty vizet, mielőtt válaszolt a kérdésekre. A hangja viszont remegett. Nem volt könnyű végignézni a jelenetet.

Pip:

Annyira bosszant, hogy engedélyezik az áldozatok ilyen jellegű vallatását. Szinte rájuk hárítják a bizonyítás terhét, ami egyáltalán nem fair.

Ravi:

Nem bizony. Ezt követően Epps arról faggatta, hogy miért nem ment el másnap a rendőrségre, ha olyan biztos volt az erőszak tényében és az elkövető kilétében. Mondván, ha elment volna hetvenkét órán belül, a vizeletvizsgálat kimutatta volna a Rohypnolt a szervezetében, amire az ügyvéd állítása szerint nincs semmi bizonyíték. Nat erre csak annyit tudott felelni, hogy nem volt biztos magában, mivel nem emlékezett a történtekre. Mire Epps megkérdezte tőle, hogy ha nem emlékszik, akkor honnan tudhatná, hogy nem adta beleegyezését a szexuális kontaktusba. Sőt, hogy egyáltalán volt bármiféle kapcsolata a védencével aznap este. Nat azt válaszolta, hogy Max a következő hétfőn tett egy igen gyanús megjegyzést, megkérdezte tőle, hogy jól érezte-e magát a bulin, mert ő igen. Epps nem hagyta annyiban. Kimerítő lehetett Natnek.

Pip:

Úgy tűnik, ezt a taktikát veti be Max védelmére. Megpróbálja aláásni és hitelteleníteni a tanúkat. Velem kapcsolatban azt mondta, nekem pont kapóra jött, hogy Maxet bűnbaknak állítsam be, hogy Becca Bellt és a feltételezhetően gondatlanságból elkövetett emberölést jobb színben tüntessem fel. Hogy az egész csak az „agresszív feminista narratíva” része, amit a podcastommal propagálok.

Ravi:

Ja, hát Epps erre az útra tévedt…

Pip:

Gondolom, aki háromszáz fontos órabért fizet az ügyvédjének, az minimum ilyen agresszív stratégiát vár el tőle. De a Hastings családot természetesen nem fogja földhöz vágni az ügyvéd bére.

Ravi:

Nem számít, milyen stratégiát alkalmaz; az esküdtek felismerik az igazságot.

Fájlnév:

Max Hastings tárgyalása – Függelék: Tárgyalótermi vázlatrajz.jpg

Kettő

Összefolytak a szavak, indaként nyúltak át a szóközökön Pip bandzsító szeme előtt, mígnem teljesen elmosódott a kézírása. Hiába nézte a papírt, gondolatban máshol járt. Újabban gyakran megesett; óriási lyukak tátongtak a figyelmén, és minduntalan elveszett bennük.

Volt idő, nem is olyan rég, amikor lebilincselőnek találta volna a hidegháborús helyzet fokozódásáról szóló gyakorlóesszét. Amikor figyelt, igazán odafigyelt. Mert azelőtt ilyen volt, de valami megváltozott. Remélhetőleg csupán idő kérdése befoltozni a lyukakat, és minden újra a régi lesz.

Rezgett a telefon az asztalon, a képernyőn Cara neve villogott.

– Jó estét, Amőba kisasszony – szólt bele Cara, amikor Pip felvette. – Kezdődhet a netflixes lazulás tótágasban?

– Máris Cara mia, két másodperc! – kurjantotta Pip, és a laptoppal meg a telefonnal az ágyra ugrott, majd bebújt a takaró alá.

– Milyen volt a mai tárgyalás? – érdeklődött Cara. – Naomi majdnem elment ma reggel, hogy lelki támaszt nyújtson Natnek. De végül nem bírt szembenézni Maxszel.

– Most töltöttem fel a legújabb frissítést. – Pip felsóhajtott. – Annyira pipa vagyok, hogy Ravival óvatoskodnunk kell felvétel közben, mindenhez hozzá kell tennünk, hogy „állítólag”, nehogy már megsértsük az ártatlanság vélelmét, amikor pontosan tudjuk, hogy ő tette. Mindazt elkövette, amivel vádolják.

– Ja, ez elég gusztustalan. De sebaj, egy hét, és lefut az ügy. – Cara mocorogni kezdett a takarója alatt, sercegett a vonal. – Jaj, találd ki, mit találtam ma!

– Na mit?

– Mém lettél. Igazi mém, amit vadidegenek posztolgatnak a Redditen. Egy fotón szerepelsz Hawkins felügyelővel a sajtómikrofonok előtt. Úgy nézel ki, mintha a szemedet forgatnád, miközben prézsmitál.

– Tényleg a szememet forgattam.

– A legviccesebb szövegeket írják hozzá. Mintha te lennél a legújabb „féltékeny barátnő” mém. A te képed mellé csak annyit írtak: Én…, Hawkins mellé meg: A férfiak elmagyarázzák nekem a saját viccemet a neten. – Cara felnyerített. – Na, abból tudod, hogy befutottál, ha mém lett belőled. Kerestek azóta újabb szponzorok?

– Aha – válaszolta Pip. – Néhány cég keresett ez ügyben. De… még mindig nem tudom, helyes-e profitálni a történtekből. Nem is tudom, nincs energiám erre gondolni, pláne ezen a héten.

– Tudom, micsoda hét! – Cara megköszörülte a torkát. – Szóval, holnap, tudod… a megemlékezés, nem lesz fura Ravinak… és a szüleinek, ha mi is elmennénk Naomival?

Pip felült.

– Dehogy! Tudod, hogy Ravi nem úgy gondolkodik. Már beszéltetek erről.

– Tudom, tudom. Csak arra gondoltam, mivel holnap Salre és Andie- re emlékezünk, most, hogy kiderült az igazság, esetleg fura lenne, ha mi…

– Ravi az utolsó, aki bűntudatot keltene benned azért, amit apád művelt Sallel. És a szülei sem tennék. – Pip elhallgatott egy pillanatra. – Azok után, amiken keresztülmentek, ők mindenkinél jobban megértik az ilyet.

– Tudom, csak…

– Minden oké, Cara. Ravi is azt szeretné, ha eljönnél. És biztos, hogy azt mondaná, hogy Sal is örülne Naominak. Ő volt a legjobb barátja.

– Oké, ha biztos vagy benne.

– Én mindig biztos vagyok a dolgomban.

– Meghiszem azt. Szerintem kaszinóba kéne járnod – jegyezte meg Cara.

– Nem lehet, anyát már így is aggasztják a „szenvedélybeteg hajlamaim”.

– Az elcseszett személyiségünk Naomival nyilván ellensúlyozza ezt valamelyest.

– De úgy tűnik, nem eléggé – kontrázott Pip. – Ha kicsit keményebben próbálkoznátok, az szuper lenne.

Cara így vészelte át az elmúlt hat hónapot; ez volt az új rutin. Aranyköpések és szellemeskedések mögé rejtőzött, amelyek megnevettették, majd gyorsan el is hallgattatták az embereket. A legtöbben nem tudták, mi a helyes reakció, ha valaki azzal viccelődik, hogy az apja elrabolt egy embert és megölt egy másikat. Pip viszont pontosan tudta, mi a teendő: beszállt a szellemeskedésbe, hogy Carának mindig legyen valaki az oldalán. Ő így segített.

– Vettem. Noha a nagyi már nem sokáig bírja cérnával. Tudod, Naominak most újabb agymenése támadt: el akarja égetni apa összes cuccát. A nagyszülők ezt nyilvánvalóan nem akarják, úgyhogy rögvest be is köpték az agyturkásznál.

– Elégetni?

– Most mondd meg! – gúnyolódott Cara. – Mi van, ha véletlenül megidéz vele egy démont, vagy tudom is én. De talán jobb, ha nem szólok apának; még mindig abban reménykedik, hogy Naomi egy nap meglátogatja.

Cara kéthetente eljárt a Woodhill börtönbe meglátogatni az apját. Azt mondta, ez nem azt jelenti, hogy megbocsát neki, de attól még az apja. Naomi egyszer se ment be hozzá, és azt mondja, nem is fog.

– Szóval, mikor lesz a megemlékezés… egy pillanat, nagyapa mond valamit… igen? – Cara hangja eltávolodott a telefontól. – Igen, tudom. Persze.

Cara nagyszülei – az anyukája szülei – tavaly novemberben beköltöztek hozzájuk, hogy Carának legyen része némi orvos által előírt stabilitásban, amíg be nem fejezi az iskolát. Az április azonban majdnem véget ért, közeledtek a vizsgák és az évzáró. Vészesen gyorsan. És amint eljön a nyár, árulni kezdik Wardék házát, a lányok visszaköltöznek a nagyszülőkkel Great Abingtonba. Így legalább közelebb lesznek egymáshoz, amikor Pip elkezdi az egyetemet Cambridge-ben. Little Kilton azonban Cara nélkül nem lesz ugyanaz, és Pip titkon azt kívánta, bárcsak sose jönne el a nyári szünet.

– Oké. Jó éjt, nagyapa!

– Mi volt az?

– Jaj, tudod, csak fél tizenegy van és túúúl későre jár, villanyoltás van, és miért nem vagyok már rég ágyban ahelyett, hogy a „barátnőimmel” pletyiznék. Többes számban. Ha ez így megy tovább, a büdös életben nem lesz barátnőm, pláne egynél több, arról nem is beszélve, hogy a tizennyolcadik század óta senki se hívta „villanyoltásnak” a lefekvést – dohogott a lány.

– Nos, a villanykörtét 1879-ben találták fel, úgyhogy…

– Könyörgök, most hagyd abba! Beállítottad már?

– Majdnem – válaszolta Pip, és végighúzta az ujját az egérpadon. – A negyedik résznél tartunk, ugye?

Decemberben kezdték, amikor Pip megtudta, hogy Cara nem alszik rendesen. Ami igazán nem volt meglepő; a legrosszabb gondolatok éjszaka szoktak az emberre törni. Carát pedig sokkal rosszabbak gyötörték, mint a legtöbb embert. Pip azt kívánta, bárcsak el bírná hallgattatni őket, elterelni Cara figyelmét, hogy elaludjon. Gyerekkorukban mindig Cara volt az első, aki elájult a pizsamapartikon, halkan hortyogott a B kategóriás horrorfilmek fináléján. Pip ezért megpróbálta felidézni a régi pizsamapartik hangulatát, felhívta Carát, és együtt netflixeztek. Az ötlet bevált. Amíg Pip ébren volt és hallgatott, Cara el tudott aludni, halkan szuszogott a telefonba.

Azóta minden este ezt csinálják. Eleinte olyan sorozatokat néztek, amikre Pip ráfoghatta, hogy van némi „ismeretterjesztő értékük”. De ezekből már annyit láttak, hogy lassan zuhanni kezdett a színvonal. Mindenesetre a Stranger Thingsnek legalább akad némi történelmi vonatkozása.

– Oké, kész vagy? – kérdezte Cara.

– Kész. – Csak többszörös próbálkozás után sikerült egy időben elindítani a lejátszást; Cara laptopja kicsit késett, így ő az egyre indította el, Pip pedig a startra.

– Három – számolt vissza Pip.

– Kettő.

– Egy.

– Start.

PÉNTEK

Három

Felismerte a fiú lépteit; tudta, hogy hangzanak szőnyegen és parkettán, és a nyilvános parkoló ropogó kavicsain. Megfordult és rámosolygott, mire Ravi megszaporázta lépteit, mint mindig, ha megpillantotta a lányt. Pipnek minden alkalommal felragyogott tőle az arca.

– Helló, őrmester! – súgta a fiú, miközben Pip homlokához érintette az ajkát. Ez volt az első becenév, amit a lánynak adott, mostanra csak egy volt a több tucat közül.

– Jól vagy? – kérdezte Pip, noha tudta, hogy nincs; a fiú túl sok dezodort fújt magára, ködfelhőként lengte körbe a szag. Ami azt jelentette, hogy ideges.

– Ja, csak izgulok egy kicsit – bólintott Ravi. – Anya és apa már előrementek, de előbb le akartam zuhanyozni.

– Semmi gond, az ünnepség csak fél nyolckor kezdődik – nyugtatta meg Pip, és kézen fogta a fiút. – Rengeteg ember gyülekezik a pavilon körül, talán pár százan lehetnek.

– Máris?

– Aha. Suliból hazafelé jövet átvágtam arra, és láttam, hogy a híradósok javában készülnek a hepajra.

– Ezért vagy inkognitóban? – Ravi elmosolyodott, és játékosan megrángatta az üvegzöld dzseki kapucniját, amit Pip a fejére húzott.

– Csak amíg át nem jutunk rajtuk.

Különben is, nyilván ő tehet arról, hogy eljöttek; a podcast újra felkeltette a sajtó érdeklődését Sal és Andie története iránt. Főleg ezen a héten, a haláluk hatodik évfordulóján.

– Milyen volt ma a tárgyalás? – kérdezte Pip, majd észbe kapott: – Ráérünk holnap beszélni róla, ha nem akarsz…

– Dehogy, minden oké – legyintett a fiú. – Úgy értem, semmi sem oké. Ma az egyik lány került sorra, aki az egyetemen ugyanabban a koleszban lakott, mint Max. Lejátszották a másnap reggeli segélyhívását.

– Ravi nagyot nyelt. – Epps persze rászállt a keresztkérdésekkel: nem találtak DNS-t az erőszakot követő vizsgálat során, nem emlékezett semmire, satöbbi. Tudod, Epps láttán néha eltűnődöm, vajon tényleg védőügyvéd akarok-e lenni.

Ez volt a nagy terv: Ravi újra beül az emelt szintű vizsgáira magántanulóként, egy időben Pippel. Utána jelentkezik egy jogi gyakornoki pozícióra, ami szeptemberben kezdődik, amikor Pip egyetemre megy. „Jó kis páros leszünk!”, mondogatta Ravi.

– Epps rossz ügyvéd – rázta a fejét Pip. – Te a jók közé fogsz tartozni.

– Megszorította a kezét. – Felkészültél? Várhatunk még egy kicsit, ha…

– Felkészültem – vágott a szavába Ravi. – Csak… én… mellettem maradsz?

– Hát persze. – Pip vállal megbökte a fiú karját. – Nem engedlek el.

Sötétedett, amikor elindultak a ropogó kavicson a park puha pázsitja felé. Az emberek kis csoportokba verődve érkeztek Gravelly Way felől, mindenki a pavilon felé tartott a park déli oldalán. Pip előbb hallotta a tömeg hangját, mint hogy meglátta volna; a halk, zümmögő morajt, amit csak akkor hallani, amikor több száz ember verődik össze egy kis helyen. Ravi erősebben szorította a kezét.

Megkerültek egy sűrű hegyi juhar csoportot, és megpillantották a halványsárga fényben ragyogó pavilont. Az emberek gyertyákkal és mécsesekkel rakták körbe az építményt. Ravinak izzadni kezdett a tenyere.

Ahogy közelebb értek, Pip megpillantott néhány ismerős arcot hátul: ott volt Adam Clark, az új történelemtanár, mellette Jill a kávézóból, amott pedig Cara nagyszülei integettek lelkesen. Elindultak, és ahogy az emberek megfordultak és a szemükbe néztek, a tömeg szétnyílt előttük, elnyelte őket, majd újra összezárult a hátuk mögött.

– Pip, Ravi! – szólt egy hang balról. Naomi volt az, a haja szoros lófarokba fogva, a mosolya feszült. Jamie Reynolds – Pip barátja, Connor bátyja – mellett, őmellettük pedig, döbbent rá Pip, Nat da Silva. A lány haja olyan fehérnek tűnt az alkonyatban, hogy szinte dicsfényként ragyogott a feje körül. Mind egy évfolyamra jártak Sallel és Andie-vel.

– Sziasztok – köszönt Ravi, és ezzel kizökkentette Pipet a gondolataiból.

– Helló, Naomi, Jamie – követte a példáját Pip, és biccentett. – Szia, Nat – motyogta, amikor Nat ráemelte halványkék szemét, és elkomorult. Eltűnt a dicsfény, és fagyosabb lett a levegő.

– Sajnálom – dadogta Pip. – Én… én… csak azt akartam mondani, hogy sajnálom, amin keresztülmentél tegnap a… a tárgyaláson, de fantasztikusan csináltad.

Semmi. Natnek a szeme se rebbent.

– És tudom, hogy ez a hét meg a következő rémes lehet neked, de megkapja, amit megérdemel. Ebben biztos vagyok. Ha van bármi, amit tehetek…

Nat elfordult Piptől, mintha ott se lenne.

– Oké – mondta végül Nat élesen.

– Oké – ismételte Pip halkan, majd Naomihoz és Jamie-hez fordult. – Jobb, ha megyünk. Viszlát később!

Folytatták az útjukat a tömegben, és amikor eltávolodtak, Ravi a fülébe súgta:

– Na igen, még mindig rühell téged.

– Tudom. – Pip azt is tudta, hogy megérdemli; hiszen egy ponton gyanúsítottként tekintett Natre. Miért ne utálná ezért? Pip félresöpörte Nat fagyos pillantásának emlékét a többi hasonló érzés közé.

Megpillantotta Cara kócos, sötétszőke, magas kontyát, mely kiemelkedett a tömegből, és megcélozta Ravival. Cara Connor mellett állt, aki szaporán bólogatott, miközben a lány beszélt. Mellettük Ant és Lauren szinte összenőtt fejjel, újabban egybe mondták ki a nevüket, Ant- Lauren, mert elválaszthatatlanok voltak. Most, hogy tényleg együtt voltak, nem úgy, mint azelőtt, amikor csak látszólag voltak együtt. Cara azt mondta, hogy a jelek szerint a tavaly októberi „ereszd el a hajam” bulin kezdődött az egész, amire Pip csak a nyomozás miatt ment el. Nem csoda, hogy nem tűnt fel neki. Zach a másik oldalukon állt, senki se figyelt rá, zavartan babrált laza, fekete hajával.

– Sziasztok! – szólt Pip, amikor Ravival a kis csoporthoz értek.

– Helló, helló! – érkezett kórusban a válasz.

Cara megfordult és felnézett Ravira, idegesen piszkálta a gallérját.

– Én, ööö… én… hogy vagy? Úgy sajnálom. Carának eddig sosem esett nehezére a beszéd.

– Minden rendben. – Ravi elengedte Pip kezét, hogy átölelje Carát. – Komolyan, ígérem.

– Köszönöm – suttogta Cara, és Pipre pislogott Ravi válla fölött.

– Jé, nézzétek! – csattant fel Lauren, és oldalba bökte Pipet, majd jelzett a szemével. – Jason és Dawn Bell.

Andie és Becca szülei. Pip követte Lauren pillantását. Jason elegáns gyapjúkabátban jött, ami túl meleg lehetett ehhez az estéhez, és a pavilon felé vezette Dawnt. Dawn lesütötte a szemét, a lábát bámulta, kifestett szempillái összetapadtak, mintha már sírva érkezett volna. Olyan kicsinek tűnt Jason mögött, aki kézen fogva vezette.

– Hallottátok a hírt? – súgta Lauren, és intett a többieknek, hogy húzódjanak közelebb. – Állítólag Jason és Dawn újra együtt vannak.

Anya szerint a fickót otthagyta a második felesége, és Jason állítólag visszaköltözött abba a házba Dawnnal.

Abba a házba. A házba, amelynek konyhakövén Andie Bell a haláltusáját vívta, míg Becca csak állt és nézte. Ha igaz ez a sok állítólag, Pip eltűnődött, vajon Dawnnak mennyi beleszólása lehetett ebbe a döntésbe. Az alapján, amit Jasonről hallott a nyomozás során, úgy érezte, a férfi senkinek a véleményére nem hallgat. Az mindenesetre biztos, hogy nem a legjobb fényben tűnt fel a podcastban. Sőt, egy twitteres szavazáson, amit az egyik hallgató kezdeményezett a JKKGy Legutálatosabb Alakjáról, Jason Bell majdnem ugyanannyi szavazatot kapott, mint Max Hastings és Elliot Ward. Pip se maradt le sokkal, a negyedik helyezést érte el.

– Irtó fura, hogy még mindig itt élnek – jegyezte meg Ant, és elkerekedett a szeme, mint Laurené. Így táplálták egymás energiáját. – Ugyanabban a helyiségben ülnek asztalhoz, ahol Andie meghalt.

– Mindenki másképp dolgozza fel a traumát – magyarázta Cara. – Ne akard az átlagemberek mércéje szerint megítélni őket.

Ant-Lauren erre befogta mind a két száját.

Zavart csend ereszkedett rájuk, amit Connor próbált megtörni. Pip örömmel fedezte fel, hogy egy ismerős pár ácsorog mellettük. Elmosolyodott.

– Ó, sziasztok, Charlie és Flora! – Az új szomszédok négy házzal lentebbről: a rozsdavörös üstökű Charlie a gondosan nyírt szakállával, és Flora, akit Pip eddig kizárólag virágmintás hacukákban látott. Ő volt az új pedagógiai asszisztens az öccse iskolájában, és Josh egyszerűen rajongott érte. – Észre se vettelek benneteket.

– Helló! – biccentett Charlie mosolyogva. – Bizonyára te vagy Ravi. – És megrázta a fiú kezét. – Mindketten őszintén sajnáljuk, ami történt.

– A bátyád csodálatos fiú lehetett – tette hozzá Flora.

– Köszönöm. Igen, az volt – válaszolta Ravi.

– Ó! – Pip megpaskolta Zach vállát, hogy magára vonja a figyelmét. – Ő itt Zach Chen. Ő volt az előző lakó a házatokban.

– Örülök, hogy megismertelek, Zach – mondta Flora. – Imádjuk azt a házat. A hátsó szoba volt a tiéd?

Pip figyelmét egy pillanatra elvonta a háta mögül érkező sziszegő hang. Megjelent Connor bátyja, Jamie és sutyorogni kezdtek az öccsével.

– Dehogy, nem járják kísértetek – mondta épp Charlie, amikor Pip visszafordult a többiekhez.

– Flora, hallottad már a csöveket a földszinti vécében? – kérdezte Zach. – Olyan a hangjuk, mintha egy kísértet hörögné, hogy fuuuss, fuuuss!

Flora szeme hirtelen elkerekedett, és falfehér arccal fordult a férjéhez. Kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de köhögőrohamot kapott, és szabadkozva eltávolodott a társaságtól.

– Most nézd meg, mit csináltál! – vigyorgott Charlie. – Holnapra örök barátságot köt a klotyó szellemével.

Ravi ujjai lesiklottak Pip karján, vissza a kezéhez, és a lányra pillantott. Igen, menniük kéne, hogy megkeressék a fiú szüleit; hamarosan kezdődik a megemlékezés.

Elköszöntek, és elindultak az első sorok felé. Pip esküdni mert volna rá, hogy az érkezésük óta megkétszereződött a résztvevők száma; már csaknem ezer ember gyűlt össze. A pavilon közelébe érve, Pip megpillantotta Sal és Andie felnagyított fotóját. A két képet a kis építmény két oldalán, állványokon helyeztek el. Örökké fiatal arcukat egyforma mosoly ragyogta be. Az emberek virágcsokrokat helyeztek a képek köré a fűbe, gyertyák lángja pislákolt, és lábdobogás zaja töltötte be az estét.

– Ott vannak – mutatott előre Ravi. A szülei jobb oldalon álltak, Sal portréjánál. Körülöttük emberek csoportosultak, és Pip családja is a közelben várakozott.

Elhaladtak Stanley Forbes mögött, aki az eseményt fotózta, sápadt arca fel-felvillant a vakufényben, sötétbarna haja tompán csillogott.

– Hát persze hogy ő is itt van – jegyezte meg Pip, miután hallótávon kívül értek.

– Jaj, hagyd már, őrmester! – Ravi rámosolygott a lányra.

Hónapokkal ezelőtt Stanley küldött a Singh szülőknek egy négyoldalas, kézzel írt bocsánatkérő levelet, melyben kifejtette, mennyire szégyelli, ahogy a fiukról beszélt. Emellett egy nyilvános bocsánatkérést is leközölt a helyi lapban, a Kilton Mailben, ahol önkéntesként dolgozott. És adománygyűjtésbe kezdett, hogy Sal is kapjon egy emlékpadot a parkban Andie-é mellett, feljebb az ösvényen. Ravi és a szülei elfogadták a bocsánatkérést, Pipnek azonban voltak fenntartásai.

– Ő legalább bocsánatot kért – folytatta Ravi. – Nézd csak meg a többieket. – Végigmutatott a szüleit körbeálló embereken. – A barátaik, a szomszédaik. Mind pokollá tették az életüket. Sosem kértek bocsánatot, csak úgy tettek, mintha meg sem történt volna az elmúlt hat év.

Ravi elhallgatott, mert Pip apja a keblére nyalábolta a két fiatalt.

– Rendben vagy? – kérdezte a fiútól, és megveregette a hátát, mielőtt elengedte.

– Rendben vagyok – bólintott Ravi, és megborzolta Josh haját, majd Pip anyukájára mosolygott.

Ravi apja, Mohan is odajött hozzájuk.

– Bemegyek előkészíteni pár dolgot. Utána találkozunk. – Kedveskedve Ravi állára koppintott. – Vigyázz anyádra! – Mohan felment a pavilon lépcsőjén, és eltűnt a belsejében.

Pontban hét harminckor kezdődött a megemlékezés. Ravi az anyja és Pip között állt, a kezüket fogta. Pip hüvelykujja a fiú tenyerét simogatta, amikor a kerületi tanácsos, aki segített a szervezésben is, odalépett a mikrofonhoz a lépcső tetején, hogy szóljon „néhány szót”. Nos, nem állt meg néhánynál, hosszasan papolt a városban nagy becsben tartott családi értékekről, és az „elkerülhetetlen igazságról”, miközben magasztalta az ügyben eljáró Thames Valley-i rendőrség „fáradhatatlan munkáját”. Minden szarkazmus nélkül.

Utána Mrs. Morgan beszélt, a Little Kilton-i középiskola új igazgatónője. A tanács lemondatta az elődjét azután, hogy fény derült arra, hogy mi mindent művelt Mr. Ward, amíg az iskolában dolgozott. Mrs. Morgan felváltva beszélt Andie-ről és Salről, s hogy milyen mély nyomot hagytak a városon.

Majd Andie legjobb barátnői, Chloe Burch és Emma Hutton léptek ki a pavilonból a mikrofon elé. Jason és Dawn Bell nyilvánvalóan úgy döntöttek, hogy nem beszélnek a virrasztáson. Chloe és Emma együtt olvasta fel Christina Rossetti Goblin Market című versét. Utána visszatértek a halkan morajló tömegbe, Emma szipogott és a pulcsiujjába törölte a szemét. Pip épp őt nézte, amikor valaki megbökte hátulról a könyökét.

Megfordult. Jamie Reynolds araszolt az emberek között, eltökélt, izzadságtól nyirkos arcán megcsillant a gyertyafény.

– Bocs – dünnyögte szórakozottan, mint aki meg sem ismeri a lányt.

– Semmi baj – felelte Pip, és követte Jamie-t a tekintetével, amíg a pavilonból elő nem lépett Mohan Singh, és beleköhintett a mikrofonba, mire az egybegyűltek elhallgattak. Egy pisszenést se lehetett hallani, csak a szél zúgását a fák közt. Ravi erősebben kapaszkodott Pip kezébe, a körme a lány húsába vájt.

Mohan lenézett a lapra, amit tartott. Remegett a keze, zörgött a papír.

– Mit is mondhatnék nektek a fiamról, Salről? – kezdte, és elcsuklott a hangja. – Mondhatnám, hogy kitűnő tanuló volt, ragyogó jövő állt előtte, de ezt már nyilván tudjátok. Mondhatnám, hogy hűséges és odaadó barát volt, aki senkit sem hagyott cserben, de már ezt is tudjátok. Mondhatnám, hogy hihetetlen jó testvér volt és csodálatos fiú, aki nap nap után büszkeséggel töltötte el a szívünket. Megoszthatnám veletek az emlékeinket, hogyan vált mosolygó, kúszó-mászó csöppségből olyan tinédzserré, aki imádta a hajnalokat és a hosszúra nyúlt estéket. Ám mindezek helyett csak egy dolgot szeretnék mondani Salről. – Mohan elhallgatott, felpillantott a lapról, és rámosolygott Ravira és Nishára. – Ha Sal ma itt lenne velünk, sosem ismerné be, és nyilván zavarba jönne, de a legkedvesebb filmje hároméves korától tizennyolcig a Babe volt.

Néhányan halkan, feszülten felkacagtak. Ravi is nevetett, és csillogni kezdett a szeme.

– Imádta azt a malacot. De egyben azért is szerette annyira azt a filmet, mert felcsendült benne a kedvenc dala. Az, amelyik megmosolyogtatta és könnyekre fakasztotta, amelyik hallatán legszívesebben táncra perdült volna. Ezért most megosztok veletek egy szeletet az életéből és lejátszom nektek ezt a dalt, hogy az életét ünnepeljük, amikor meggyújtjuk és eleresztjük a lámpásokat. De előbb szeretnék mondani valamit a fiamnak, valamit, amire hat évet vártam, hogy kimondhassam hangosan. – A papír úgy verdesett a mikrofonon, mint valami papírszárny, miközben Mohan megtörölte a szemét. – Sal. Bocsáss meg, fiam. Szeretlek. Soha nem fogsz eltűnni az életünkből; minden lélegzetvétellel a szívemben őrzöm az emlékedet. A nagy pillanatokat és a kicsiket, minden mosolyt, minden nevetést, minden örömöt és bánatot. Ígérem. – Elhallgatott, és biccentett valakinek jobbra.

– Kezdhetitek.

A kétoldalt elhelyezett hangszórókból vékony, éles egérhangocska hallatszott: „Egy és két és hár’ és rajta!”

Felcsendült a dal, az ütemes ritmus és a cincogó egerek éneke, végül az egész egérkórus beszállt.

Ravi egyszerre sírt és nevetett, valahol a kettő között billegett. A hátuk mögött valaki tapsolni kezdett a zene ritmusára.

Egyre többen csatlakoztak hozzá.

Pip hátranézett, ragadósnak bizonyult a tapsolás, a csattanó tenyerek hangja visszhangzott a zenére ringó tömegben. Viharos és boldog hang volt.

Néhányan együtt énekeltek a sipítozó egerekkel, és – ahogy rájöttek, hogy ugyanaz a szöveg ismétlődik újra meg újra – mind többen szálltak be az éneklésbe, küszködve próbálták kiénekelni a magas hangokat.

Ravi odafordult Piphez, és úgy mondták mindketten a dal szövegét tátogva.

Mohan lejött a lépcsőn, a papírlap helyett egy kínai lámpást tartott a kezében. A kerületi tanácsosnál is volt egy, és továbbadta Jason és Dawn Bellnek. Pip elengedte Ravi kezét, hogy a fiú csatlakozhasson a szüleihez, akik a kezébe nyomtak egy apró gyufásdobozt. Az első gyufa lángja vékony füstcsíkba fulladt a szélben. A fiú újra megpróbálta, ezúttal a tenyerével védte a lángot, majd odatartotta a lámpás kanócához, amíg az meg nem gyulladt.

A Singh család várt néhány másodpercet, hogy megizmosodjon a láng, és átforrósodjon a levegő a lámpásban. A fémvázon tartották a kezüket, amíg lélekben is igazán felkészültek, ekkor a magasba emelték, a fejük fölé, majd eleresztették.

A lámpás a pavilon fölé emelkedett, meg-megingott a szélben. Pip a nyakát nyújtogatva nézte, ahogy a narancssárgán pislákoló fény beragyogja a sötétséget. Egy pillanattal később Andie lámpása is megjelent, felszállt az éjszakába, és elsuhant a végtelen égen Sal lámpása után.

Pipnek sajgott a nyaka, hasogató fájdalom nyilallt a gerincébe, de nem volt hajlandó levenni a szemét az égről. Addig nem, amíg a két aranyló lámpás apró ponttá nem zsugorodott a csillagok előtt. A végtelenben.

SZOMBAT

Négy

Pip próbált küzdeni, és nyitva tartani ólomnehéz szemhéját. Elhomályosult körülötte a világ, minden összefolyt, mintha máris magával rántotta volna az álom, de nem… tényleg fel kell kelnie a kanapéról dolgozni egy kicsit. Tényleg.

A piros kanapén hevert a nappaliban, azaz Josh birodalmában, ahogy arra az öccse rendszeresen emlékeztette. A fiú a szőnyegen legózott, a háttérben a Toy Story ment. A szüleik még mindig a kertben babrálhattak; Victor reggel lelkesen elújságolta, hogy lefestik az új kerti fészert. Nos, kevés olyan dolog volt a világon, amiért Victor nem lelkesedett. Pip azonban most csak arra az árva napraforgóra tudott gondolni, amit a fészer mellé ültettek, a kutya sírja fölé. Még nem virágzott ki.

Pip a telefonjára nézett. Délután 5:11 volt, és egy sms várta Carától, valamint volt két nem fogadott hívás Connortól húsz perccel korábban; úgy tűnik, mégis elbóbiskolt egy időre. Megnyitotta Cara üzenetét: Uh, egész nap rókáztam, a nagyi meg csak rázza a fejét. SOHA TÖBBÉ!

Nagyon köszi, hogy értem jöttél! xx

Cara előző üzenete, ha feljebb görgetett, 00:04-kor érkezett múlt éjjel: Plopp holk vasgy prnblalllakl kresdmi seghíccs hazzz menmi. Pip azonnal felhívta, Cara azonban olyan részeg volt, hogy egy épkézláb mondatot nem bírt kinyögni, a szó közepén elbőgte magát vagy csuklott. Némi időbe telt, mire Pip megértette, hol van: egy „ereszd el a hajam” bulin. Nyilván a megemlékezés után ment oda. Még tovább tartott, mire Pip kiszedte belőle, hogy kinek a házában van: – Ssstephen T-tompson, asszem… – És hol: – Hi-Highmoor izé…

Pip tudta, hogy Ant és Lauren is elmentek a partira; nekik kellett volna vigyázni Carára. De Ant és Lauren persze egymással volt elfoglalva. És nem is ez aggasztotta elsősorban Pipet.

– Te töltötted ki magadnak, amit ittál? – kérdezgette. – Ugye senkitől sem fogadtál el italt?

Pip kipattant az ágyból, kocsiba ült, elment „Highmoor izébe” Caráért, és hazavitte. Fél kettő előtt nem jutott vissza az ágyba.

A mai nap pedig nem volt elég nyugis ahhoz, hogy kárpótolja. Reggel fociedzésre vitte Josht, a pálya szélén kellett ácsorognia a hidegben, amíg véget ért a meccs, majd Ravi átjött ebédre, és felvették a Max Hastings-tárgyalás legújabb frissítését. Utána Pip megvágta és feltöltötte a miniepizódot, frissítette a weboldalt, válaszolt néhány e-mailre. Majd leült a kanapéra Josh birodalmában, hogy két percre pihentesse kicsit a szemét. A két percből azonban valahogy huszonkettő lett.

Megtornáztatta a nyakát, majd a telefonért nyúlt, hogy írjon Connornak, de megszólalt az ajtócsengő.

– Az ég szerelmére – átkozódott Pip. Felkelt, és zsibbadt lábbal kibicegett a folyosóra. – Hány istenverte Amazon-rendelést képes egyetlen ember leadni? – Victornak újabban beteges szenvedélyévé vált az online shoppingolás.

Elhúzta az ajtóláncot – új zár került a házra –, és kinyitotta az ajtót.

– Pip!

Nem az Amazon-futár állt a küszöbön.

– Ó, Connor, szia! – Pip szélesre tárta az ajtót. – Épp most akartam sms-t írni. Mi újság?

Csak ekkor vette észre a fiú szemét: szórakozott, mégis sürgető volt a pillantása, túl sok látszott a szeme fehérjéből, és túl kevés a kék íriszből. S noha Connornak rózsás, szeplős arca volt, most rákvörösnek tűnt, és izzadság csurgott a homlokáról.

– Jól vagy?

Connor mély levegőt vett.

– Nem. Egyáltalán nem. – Elcsuklott a hangja.

– De hát mi a baj… bejössz? – Pip félreállt, hogy beengedje.

– K-köszi – dadogta Connor, és belépett Pip mellett a házba, a lány pedig becsukta és gondosan bezárta az ajtót. A fiú pólója nyirkosan, gyűrötten tapadt a hátára.

– Gyere. – Pip bevezette a konyhába, és leültette az egyik bárszékre, ami alatt a tornacipői hevertek. – Kérsz egy kis vizet? – Meg se várta a fiú válaszát, fogott egy tiszta poharat az edényszárítóról, megtöltötte vízzel; Connor összerezzent, amikor a pohár koppant egyet az asztalon.

– Idáig futottál?

– Aha. – Connor két kézzel megragadta a poharat és akkorát kortyolt, hogy lefolyt a víz az állán. – Bocs. Próbáltalak hívni, de nem válaszoltál, és nem tudtam, mit tegyek, úgyhogy idejöttem. Aztán eszembe jutott, hátha Raviéknál vagy.

– Semmi baj. Itt vagyok – Pip szíve hevesen felvert. Leült a fiúval szemben, akinek még mindig furcsa volt a szeme. – Mi az? Miről akarsz beszélni velem? – Erősen megmarkolta a bárszék szélét. – Történt… történt valami?

– Igen – válaszolta Connor, és megtörölte az állát a kezével. Kinyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang, majd a levegőt harapta, mint aki a szavakat kóstolgatja, mielőtt kimondja őket.

– Mi az, Connor?

– A bátyám – felelte. – El… eltűnt.

Öt

Pip Connor ujjait nézte, ahogy lecsúsznak a pohárról.

– Jamie eltűnt? – kérdezte.

– Igen. – Connor a lányra bámult.

– Mikor? – kérdezte Pip. – Mikor láttad utoljára?

– A megemlékezésen. – Connor elhallgatott, ivott még egy korty vizet.

– A megemlékezésen láttam utoljára, mielőtt az elkezdődött. Nem jött haza.

Pipnek elakadt a lélegzete.

– Én még utána is láttam. Úgy nyolc, negyed kilenc körül. A tömegben sétált. – Felidézte az emléket, különválasztotta az előző est eseményeitől. Jamie meglökte, amikor a másik oldal felé sietett, elhadart egy bocsánatkérést, az állkapcsa megfeszült, eltökéltnek tűnt. Pip különösnek tartotta, nem igaz? És a pillantása olyan volt, mint most Connoré: egyszerre álmatag és éles. Kísértetiesen hasonlítottak egymásra, még testvérpár létükre is. Gyerekkorukban nem így volt, Pip azonban látta, ahogy az idő közelebb hozta őket egymáshoz. Jamie haja csak néhány árnyalattal volt sötétebb, inkább barna, mint szőke. Connor pedig csupa él és szöglet volt, míg Jamie testesebb és gömbölydedebb lett. De még egy vadidegen is látta rajtuk, hogy testvérek.

– Próbáltad hívni?

– Igen, legalább százszor – bólogatott Connor. – Egyenesen hangpostára vált, mintha ki lenne kapcsolva, vagy… vagy nem élne. – Elcsuklott a hangja az utolsó szavaknál, a válla megroskadt. – Anyával órákon át telefonáltunk, hátha valaki tudja, hol lehet: barátok, rokonok. De senki se látta vagy hallott felőle. Senki.

Pip érezte, hogy valami felkavarodik a bensőjében, abban az űrben, amitől soha többé nem szabadul. – Felhívtátok a környékbeli kórházakat, hátha…?

– Igen, mindet. De semmi.

Pip feloldotta a telefonját, megnézte az időt. Már fél hat volt, és ha tegnap este nyolc óta nem látták Jamie-t, ha ő nem látta, az azt jelentette, hogy már több mint huszonegy órája tűnt el.

– Jól van – közölte határozottan –, a szüleidnek be kell menniük a rendőrőrsre jelenteni az eltűnést. Szükség lesz egy…

– Már túl vagyunk rajta – mondta Connor, és türelmetlenül csengett a hangja. – Anyával néhány órája elmentünk, jelentettük, adtunk róla egy friss fotót, meg minden. Nat da Silva bátyja, Daniel vette fel a bejelentést.

– Jól van, akkor jó, a rendőrök már… Connor ismét a szavába vágott.

– Nem – makacskodott. – A rendőrök semmit sem csinálnak. Daniel azt mondta, hogy mivel Jamie huszonnégy éves, felnőtt, és gyakran elmegy otthonról anélkül, hogy tartaná a kapcsolatot a családjával, a rendőrség nem sokat tehet.

– Tessék?!

– Igen, adtak egy hivatkozási számot, és azt mondták, hogy hívogassuk Jamie telefonját, és bárkit, akinél korábban megfordult. Azt mondták, hogy szinte minden eltűnt személy előkerül negyvennyolc órán belül, szóval csak várjunk.

Megnyikordult a bárszék, ahogy Pip fészkelődni kezdett.

– Biztos azt gondolják, hogy nincs veszélyben. Amikor jelentenek egy eltűnt személyt – magyarázta –, a rendőrség felméri, milyen kockázatnak lehet kitéve az illető olyan tényezők alapján, mint az életkora, a betegségei, ha szokatlan a viselkedése, meg ilyesmi. Utána a rendőrség ennek megfelelően intézkedik, attól függően, hogy alacsony, közepes vagy magas a kockázat.

– El tudom képzelni, mit gondolhatnak – mondta Connor, és kicsit éberebbnek tűnt a pillantása –, hogy Jamie már korábban is eltűnt párszor, és mindig visszajött…

– Az első alkalom azután történt, hogy otthagyta az egyetemet, igaz?

– kérdezte Pip, és előásta az emléket, hogy milyen feszült hangulat uralkodott Reynoldsék házában még hetekkel később is.

Connor bólintott.

– Aha, apával iszonyatosan összekaptak, és Jamie az egyik barátjánál volt egy hétig, nem vette fel a telefont, az sms-einkre se reagált. Két évvel ezelőtt pedig anya jelentette az eltűnését, miután Jamie nem jött haza egy londoni szórakozóhelyről. Elvesztette a telefonját meg a tárcáját, és nem tudott hazajönni, ezért valakinek a kanapéján aludt két napig. De… – A fiú szipogott, a kézfejével törölgette az orrát. – De szerintem most másról van szó. Bajban van, Pip, érzem!

– Miért? – kérdezte a lány.

– Az elmúlt hetekben olyan furcsán viselkedett. Távolságtartó volt, szinte ideges. Lobbanékony. Ismered Jamie-t, tudod, milyen nyugis alkat. Sőt, apa szerint egyenesen tohonya. De újabban időnként úgy tűnt, hogy valami nem stimmel.

Ez Pipnek is feltűnt, amikor tegnap este nekiment a fiú. Az a különös koncentráció az arcán, mintha semmi mást nem látott volna, még őt se. És különben is miért pont akkor kellett átvágnia a tömegen? Ez azért elég meghökkentő.

– Plusz – folytatta Connor –, kétlem, hogy megint eltűnne, azután, hogy legutóbb úgy felzaklatta anyát. Jamie nem tenne ilyet vele.

– Én… – kezdte Pip, ám nem igazán tudta, mit mondjon.

– Szóval beszéltünk anyával. – Connor egészen összezsugorodott, annyira megrogyott a válla. – Ha a rendőrség nem indít nyomozást, ha nem keresik meg a médiát meg ilyesmi, akkor mit tehetünk mi, hogy megtaláljuk Jamie-t? Erről akartam beszélni veled, Pip.

A lány már tudta, mi következik, Connor azonban nem hagyott neki időt, hogy közbevágjon.

– Te már tudod, hogyan kell ezt csinálni. Azok után, amiket tavaly tettél, amikor a rendőrség semmire se jutott… Megoldottál egy gyilkosságot. Sőt, kettőt is. És a podcastodat – nagyot nyelt – több százezren hallgatják. Ez valószínűleg sokkal hatékonyabb, mint bármiféle médiakapcsolat, amivel a rendőrség rendelkezik. Ha meg akarjuk találni Jamie-t, tudatni kell az emberekkel, hogy eltűnt, és hogy jelentkezzen, aki tud valamit, vagy látta őt, arra te vagy a legjobb esélyünk.

– Connor…

– Ha elkezdesz nyomozni és szerepel a hír a műsorodban, biztos, hogy megtaláljuk. Időben megtaláljuk. Muszáj.

Connor elhallgatott. A szavait követő csend, mint egy rovarraj, úgy vette körbe Pipet. Tudta, mit akart kérni tőle a fiú. Mi mást kérhetne? Pip kifújta a levegőt, és az a bensőjét bitorló valami görcsbe rándult. Ám erre a kérésre csak egyféle választ adhatott.

– Sajnálom – szólt lágyan. – De nem tehetem, Connor. A fiúnak elkerekedett a szeme, és felkapta a fejét.

– Tudom, hogy óriási kérés, de…

– Túlságosan is. – Pip az ablak felé lesett, a szülei még mindig a kertben szöszmötöltek. – Már nem foglalkozom ilyesmivel.

– Tudom, de…

– Legutóbb majdnem mindenemet elvesztettem. Kórházba kerültem, megölték a kutyámat, veszélybe sodortam a családomat, tönkretettem a legjobb barátom életét. Túl sokat kérsz. Megígértem magamnak. Én… én ezt nem bírom tovább csinálni. – Tovább tágult odabent az űr, ami hamarosan az egész lényét felemészti. – Nem bírom. Én nem ilyen vagyok.

– Kérlek, Pip… – A fiú már könyörgött, a torkán akadtak a szavak. – Legutóbb nem is ismerted az áldozatokat, és már halottak voltak. De most Jamie-ről van szó, Pip. Jamie-ről. Mi van, ha megsérült? Mi van, ha nem éli túl? Nem tudom, mit tegyek… – Elcsuklott a hangja, és könnyekben tört ki.

– Sajnálom, Connor, komolyan – mondta Pip, noha fájt kimondani a szavakat. – De muszáj nemet mondanom.

– Nem fogsz segíteni? – szipogott a fiú. – Egyáltalán? Pip nem tehette. Egyszerűen nem.

– Nem ezt mondtam. – Pip leugrott a bárszékről, és hozott Connornak egy zsebkendőt. – Nyilván te is tudod, hogy létrejött egyfajta kapcsolat köztem és a helyi rendőrség közt. Mármint nincsenek oda értem, de az ilyen ügyekben talán tudok némi nyomást gyakorolni rájuk. – Fölkapta a kocsikulcsát a mikró mellől. – Most azonnal elmegyek Hawkins felügyelőhöz, beszélek vele Jamie-ről, és elmagyarázom neki, miért aggódtok érte, hátha újragondolják a kockázati besorolást, és elindítják végre a nyomozást.

Connor felállt a bárszékről.

– Komolyan? Megtennéd?

– Hát persze – bólintott a lány. – Nem ígérhetek semmit, de Hawkins tényleg rendes fickó. Remélhetőleg észhez tudom téríteni.

– Köszönöm – hálálkodott Connor, és ügyetlenül átölelte a lányt egy pillanatra. Halkabban hozzátette: – Félek, Pip.

– Nem lesz semmi baj. – A lány mosolyogni próbált. – Útközben hazaviszlek. Gyere.

Ahogy kiléptek a kora esti levegőre, a bejárati ajtót hangosan becsapta mögöttük a huzat. A Pipben tátongó, és egyre csak növekvő űrben még sokáig visszhangzott ez a csattanás.

Hat

A vörös téglaépület épp kezdett beolvadni a szürkületbe, amikor Pip kikecmergett az alacsony kocsiból. A falra erősített fehér táblán ez állt: Thames Valley-i Rendőrség, Amershami Rendőrőrs. Itt, ebben a nagyobb városban, tíz percre a településtől állomásozott Little Kilton rendőri ereje.

Pip belépett a főbejáraton. A kékre festett recepción csak egy férfi bóbiskolt az egyik kemény fémszéken a hátsó falnál. Pip céltudatosan az információs pulthoz lépett, és bekopogtatott az üvegen, hátha sikerül felhívnia magára valaki figyelmét az irodából. Az alvó férfi felhorkant és álmában átrendezte a tagjait.

– Helló? – Előbb hallotta a hangot, mintsem meglátta volna a gazdáját: a fogdaőrt, akivel Pip már találkozott párszor. A rendőr kilépett, az asztalra hajított egy paksamétát, majd felnézett. – Ó, nem téged vártalak.

– Ne haragudj – mosolygott bocsánatkérően a lány. – Hogy vagy, Eliza?

– Jól vagyok, drágám. – A rendőrnő kedves arca csupa ránc lett, ahogy elmosolyodott, ősz haja alacsony kontyba volt fogva az egyenruha gallérja fölött. – Ezúttal mi szél hozott?

Pip kedvelte Elizát, örült, hogy egyiküknek sem kellett bájcsevegésre pazarolni az időt.

– Hawkins felügyelőhöz jöttem – válaszolta. – Bent van?

– Igen, most épp itt van. – Eliza a tollát rágcsálta. – De rengeteg a dolga, hosszú éjszakának nézünk elébe.

– Megmondanád neki, hogy sürgős? Kérlek – tette hozzá Pip.

– Hát jó, meglátom, mit tehetek – sóhajtott fel Eliza. – Addig foglalj helyet, kedvesem – tette hozzá, majd visszacsoszogott az irodába.

Pip azonban nem bírt leülni. Az egész teste vibrált, és képtelenségnek tűnt, hogy nyugton maradjon. Járkálni kezdett a recepcióspult előtt, hat lépés előre, megfordul, hat lépés vissza, hátha a szunnyadó férfi felébred a tornacipő nyikorgására.

Az irodákhoz és a kihallgatótermekhez vezető számkódos ajtó kinyílt, de nem Eliza vagy Richard Hawkins lépett ki rajta, hanem két egyenruhás tiszt. Daniel da Silva jött elöl, és tartotta az ajtót a másik rendőrnek, Soraya Bouzidinek, aki szoros kis kontyba fogta a haját a fekete tányérsapka alatt. Pip mindkettejükkel találkozott tavaly októberben a kiltoni könyvtárban tartott rendőrségi rendezvényen, amikor Daniel da Silva gyanúsított volt Andie ügyében. A férfi feszült, erőltetett mosolya alapján, amelyet Pip mellett elmenőben felvillantott, erre még ő is élénken emlékezett.

Soraya azonban odaköszönt, biccentett, és vidáman elcsiripelt egy hellót, majd követte Danielt az egyik járőrkocsihoz. Pip eltűnődött, vajon hová mehetnek, miért hívták őket. Bármi is az, nyilván fontosabbnak tartják Jamie Reynoldsnál.

Megint zümmögött az ajtó, de ezúttal csak pár centire nyílt ki.

Kinyúlt rajta egy kéz, és feltartotta két ujját Pip felé.

– Két percet kapsz – szólt ki Hawkins, és intett a lánynak, hogy kövesse. Pip meglódult, tornacipője élesen nyikorgott a padlón, és az alvó férfi hangos horkantás kíséretében felriadt.

Hawkins üdvözlés nélkül elindult előre a folyosón. Fekete farmer volt rajta és új dzseki, bélelt, sötétzöld. Lehet, hogy végre megszabadult attól a hosszú gyapjúkabáttól, amit mindig viselt, amikor a nyomozást vezette Andie Bell ügyében.

– Épp indulóban vagyok – közölte a felügyelő, és kinyitotta az 1-es kihallgatószoba ajtaját, majd intett Pipnek, hogy lépjen be. – Komolyan mondtam, hogy két percet tudok adni. Miről van szó? – Becsukta az ajtót, majd fél lábbal nekidőlt.

Pip kihúzta magát, és összefonta a karját.

– Egy eltűnt személyről – válaszolta. – Jamie Reynoldsról Little Kiltonból. Hivatkozási szám: négy, kilenc, nulla, nulla…

– Igen, láttam a jelentést – vágott a szavába a felügyelő. – Mi van vele?

– Miért nem tesznek semmit?

A felügyelő meghökkent. Hawkins különös, nevető-krákogó hangot hallatott, és megdörzsölte borostás állát.

– Biztos vagyok benne, hogy tudod, miként működik ez, Pip. Nem foglak megsérteni azzal, hogy elmagyarázom.

– Nem kéne alacsony kockázatúnak besorolni – mondta a lány. – A családja szerint komoly bajban lehet.

– Nos, ritkán támaszkodunk családi megérzésekre a komoly rendőri munka során.

– Na és az én megérzéseimre? – kérdezte Pip, és nem volt hajlandó elfordítani a tekintetét a felügyelőről. – Azokban megbízik? Kilencéves korom óta ismerem Jamie-t. Láttam Andie és Sal megemlékezésén, mielőtt eltűnt, és valami határozottan nem stimmelt vele.

– Én is ott voltam – közölte Hawkins. – Nagyon érzelmes szertartás volt. Nem lep meg, hogy egyesek furcsán viselkedtek.

– Nem így értettem.

– Nézd, Pip… – A felügyelő felsóhajtott, letette a lábát, és ellépett az ajtótól. – Van fogalmad arról, hogy hány eltűnt személyt jelentenek mindennap? Olykor tizenkettőt is. Egyszerűen nincs időnk, nincsenek forrásaink arra, hogy minden egyes ügyben nyomozást indítsunk. Különösen most, a megszorítások után. A legtöbben negyvennyolc órán belül maguktól hazatérnek. Muszáj szelektálnunk.

– Akkor sorolják Jamie-t előre – vágott vissza Pip. – Higgyen nekem.

Valami baj van.

– Azt nem tehetem. – Hawkins megrázta a fejét. – Jamie felnőtt ember, és még a saját anyja is elismerte, hogy nem először fordul elő ilyesmi. A felnőtteknek joguk van eltűnni, ha épp úgy akarják. Jamie Reynolds nem tűnt el, csak nem található. Nem lesz baja. Ha úgy dönt, néhány napon belül visszatér majd.

– Na és ha téved? – kérdezte Pip, de már tudta, hogy elvesztette a felügyelőt. Ezt nem hagyhatta. – Mi van, ha elsiklott a figyelme valami fölött, mint Sal esetében? Mi van, ha megint téved?

Hawkins összerezzent.

– Sajnálom – mondta. – Bár segíthetnék, de igazán mennem kell. Van egy ténylegesen magas kockázatú esetünk: egy nyolcéves kislány, akit a saját otthona hátsó kertjéből raboltak el. Egyszerűen semmit sem tehetek Jamie-ért. Sajnos ez a helyzet. – A kilincs felé nyúlt.

– Kérem! – Mindkettejüket meglepte a lány elkeseredett hangja. – Kérem, könyörgök!

A felügyelő keze megállt a levegőben.

– Én…

– Kérem… – Pip torka elszorult, mint sírás előtt mindig, és milliónyi szilánkra tört a hangja. – Ne kényszerítsen erre megint. Kérem! Nem bírom újra végigcsinálni.

Hawkins képtelen volt a szemébe nézni, megmarkolta a kilincset.

– Sajnálom, Pip. Meg van kötve a kezem. Semmit sem tehetek.

Odakint Pip megállt a parkoló közepén, és felnézett az égre. A felhők eltakarták a csillagokat, mind maguknak akarták őket. Cseperegni kezdett az eső, a hideg vízcseppek csípték a szemét. Egy darabig ott ácsorgott, csak nézte az ég végtelenjét, és próbált a szívére hallgatni. Behunyta a szemét, hogy jobban hallja, mit súg. Mit tegyek? Mondd meg, mit tegyek!

Dideregni kezdett, beszállt a kocsiba, és kicsavarta hajából a vizet. Az ég nem adott választ. Valaki más azonban képes lehet rá; valaki, aki jobban ismeri őt, mint a lány önmagát. Pip előkapta a telefonját, és felhívta azt a valakit.

– Ravi?

– Szia, bajkeverő. – Tisztán hallatszott a hangján, hogy mosolyog. – Csak nem aludtál? Olyan fura a hangod.

Pip elmondta neki; mindent elmondott. Segítséget kért, mert a fiú volt az egyetlen, akitől kérni tudott.

– Nem tudok helyetted dönteni – mondta Ravi.

– De azért mégis?

– Nem, én nem dönthetek helyetted. Csak te tudod, csakis te tudhatod – válaszolta. – Azt viszont tudom, hogy bármilyen döntésre jutsz, az lesz a helyes. Te már csak ilyen vagy. És bármit is választasz, tudod, hogy számíthatsz rám, ott leszek melletted. Mindig, oké?

– Oké.

Ahogy elbúcsúzott Ravitól, már tudta, mit fog tenni. Talán már rég el volt döntve, és sosem volt választása, csak az kellett, hogy valaki kimondja az okét.

Minden oké.

Megkereste Connor nevét, rábökött a zöld gombra, és a torkában dobogott a szíve.

A fiú a második csöngésre felvette.

– Megteszem – mondta Pip.

Hét

Reynoldsék háza a Cedar Wayen mindig is egy arcra hasonlított. A fehér bejárati ajtó és két oldalán a széles ablakok alkották a széles vigyort. Ahol elszíneződött a tégla, ott volt az orr. A két emeleti, négyzet alakú ablak pedig a két szem; lebámult az arra járókra, éjjel pedig becsukódott, amikor elhúzták a függönyt.

Máskor boldognak tűnt az arc. Ma azonban, ahogy Pip elnézte, elégedetlennek látszott, mintha a ház is tudná, hogy valami nem stimmel odabent.

Pip bekopogott, nehéz hátizsákja a vállába mélyedt.

– Már itt vagy? – csodálkozott Connor, amikor ajtót nyitott, és félreállt, hogy beengedje a lányt.

– Aha, csak hazaugrottam a felszerelésemért, utána rögtön idejöttem.

Ilyenkor minden másodperc számít.

Pip megállt, lerúgta a lábáról a cipőt, közben kis híján elvesztette az egyensúlyát, amikor kilengett a táska a vállán.

– Ja, és ha anya kérdi, nálatok vacsiztam, oké?

Pip még nem szólt a szüleinek. Tudta, hogy előbb-utóbb muszáj lesz. A két család szoros kapcsolatban állt egymással, amióta Connor először hívta át a lányt játszani negyedikben. Pip anyja pedig újabban sokat látta Jamie-t; a fiú az elmúlt két hónapban az ingatlanügynökségen dolgozott. De még így sem lesz Pipnek könnyű dolga. Leanne emlékeztetni fogja, hogy legutóbb milyen vészesen közel került a megszállottsághoz – nem mintha emlékeztetőre lenne szüksége –, és azt mondaná, hogy inkább a tanulással foglalkozzon. Ám erre a vitára most egyszerűen nem volt idő. Az első hetvenkét óra kritikus az eltűnt személyek esetében, és ebből huszonhármat már elvesztegettek.

– Pip? – Connor anyja, Joanna jelent meg a folyosón. Haja a feje búbján összefogva, és mintha egyetlen nap leforgása alatt megöregedett volna.

– Szia, Joanna! – Ez volt a szabály, mindig is ez volt: Joannának kellett szólítani, soha nem Mrs. Reynoldsnak.

– Köszönöm, Pip, hogy… hogy… – Az asszony mosolyogni próbált, de nem sikerült. – Fogalmunk sem volt, mihez kezdjünk, de tudtuk, hogy rád számíthatunk. Connor említette, hogy te sem jártál sikerrel a rendőrségen.

– Attól tartok, nem – rázta a fejét Pip, és követte Joannát a konyhába.

– Megpróbáltam, de hajthatatlanok.

– Nem hisznek nekünk – mondta Joanna, és kinyitotta az egyik felső szekrényajtót. Ez nem kérdés volt. – Teát? – Ez viszont igen.

– Nem, köszönöm. – Pip letette a táskáját a konyhaasztalra. Gyakorlatilag leszokott róla, amióta tavaly a tűzijáték estjén Becca Bell a teájába keverte Andie maradék Rohypnol piruláit. – Kezdjük el itt? – kérdezte, és megállt egy szék mellett.

– Igen – mondta Joanna, a keze eltűnt a túlméretezett pulóver redői alatt. – Itt jó lesz.

Pip leült egy székre, Connor pedig letelepedett mellé, amíg a lány kicipzározta a táskát, és elővette a laptopot, a két USB-s mikrofont, a popfiltereket, a mappát, egy tollat és a fejhallgatót. Végül Joanna is leült, noha képtelen volt egy helyben maradni, idegesen fészkelődött, és nem tudott mit kezdeni a karjaival.

– Apukád is itt van? És a nővéred? – kérdezte Pip Connortól, de Joanna válaszolt.

– Zoe az egyetemen van. Felhívtam, szóltam neki, hogy Jamie eltűnt, de úgy döntött, marad, ahol van. A jelek szerint az apjával ért egyet.

– Hogyhogy?

– Arthur… – Joanna összenézett Connorral. – Arthur szerint Jamie nem tűnt el, csak megszökött itthonról, és hamarosan úgyis visszajön. Nagyon haragszik ezért az egészért… Jamie-re. – Joanna megint fészkelődött, és megvakarta az arcát a szeme alatt. – Szerinte hülyét csinálunk magunkból ezzel… – Pip felszerelésére mutatott. – Elugrott bevásárolni, de bizonyára hamarosan visszaér.

– Jól van – bólintott Pip, és ezt megjegyezte magának, de igyekezett semmit sem kimutatni belőle. – Szerintetek hajlandó beszélni velem?

– Nem – vágta rá Connor határozottan. – Felesleges megkérdezni.

Feszült és kényelmetlen hangulat ereszkedett a konyhára, Pip hónalja viszketett az izzadságtól.

– Jól van, mielőtt bármit teszünk, őszintén kell beszélnem veletek, hogy adjak egyfajta… nos, előzetes tájékoztatást.

Anya és fia bólintottak, a szemük éberen csillogott.

– Ha arra kértek, hogy nyomozzak és segítsek megkeresni Jamie-t, meg kell egyeznünk előre abban, hogy elfogadjátok, hogy ez akárhová vezethet, különben semmit sem tehetek. – Pip a torkát köszörülte. – Fény derülhet kellemetlen dolgokra Jamie-vel kapcsolatban, olyan információkra, melyek zavarba ejtőek vagy károsak lehetnek, rá és rátok nézve egyaránt. Titkokra, amelyekbe nem avatott be titeket, vagy nem akarná, hogy kiderüljenek. Egyetértek abban, hogy a podcastomon bejelentett nyomozás a leggyorsabb módja annak, hogy felhívjuk a média figyelmét Jamie eltűnésére, és szemtanúkat találjunk, akik tudhatnak valamit. Talán még Jamie figyelmét is sikerül felkeltenünk, ha valóban csak elment itthonról, és sikerül hazahívnunk. Ám mindemellett el kell fogadnotok azt is, hogy közszemlére kerül a magánéletetek. Semmilyen információ nem marad bizalmas, amivel nem könnyű megbirkózni. – Pip ezt mindenki másnál jobban tudta. A gyilkosságot és nemi erőszakot ígérő névtelen fenyegetések még mindig heti rendszerességgel érkeztek a postaládájába, akárcsak a kommentek és tweetek, melyekben ocsmány, szemét ribancnak nevezték. – Jamie nincs jelen, hogy beleegyezzen ezekbe a feltételekbe, ezért nektek kell az ő nevében is engedélyt adnotok arra, hogy átvizsgáljam az életeteket, és amikor kutakodni kezdek, elképzelhető, hogy olyasmire derül fény, amiről soha nem akartatok tudni. Legutóbb is ez történt, ezért… ezért biztosnak kell lennem abban, hogy fel vagytok minderre készülve. – Pip elhallgatott, kiszáradt a torka, és megbánta, hogy nem kért valami más innivalót.

– Elfogadom – szólt Joanna, és minden szótaggal egyre erőteljesebb lett a hangja. – Bármit. Bármit megteszek, hogy visszakapjam a fiam.

Connor bólintott.

– Én is beleegyezek. Meg kell találnunk.

– Jól van, rendben – mondta Pip, és elcsodálkozott, mert Reynoldsék épp most adtak neki engedélyt arra, hogy ízekre szedje a családjukat, ahogy Wardékkal és Bellékkel tette. Ők keresték fel, ők hívták ide, de fogalmuk sincs arról, hogy milyen pusztító erőt invitáltak be a házukba Pippel azon a mosolygós bejárati ajtón.

Ekkor súlyos léptek puffantak a szőnyegen, zizegtek a bevásárlótáskák.

Joanna felpattant, a szék lába megnyikordult a csempén.

– Jamie? – kiáltotta, és kiszaladt a folyosóra. – Jamie?

– Csak én vagyok – szólt egy férfihang. Nem Jamie. Joanna elcsüggedt, szinte feleakkorára zsugorodott, és nekitámaszkodott a falnak, nehogy végleg eltűnjön.

Arthur Reynolds lépett be a konyhába. Göndör, vörös hajába ősz szálak vegyültek a füle körül, tömött bajszát gondosan nyírt, rövid szakáll keretezte. Halványkék szeme színtelennek tűnt a LED-lámpák éles fényében.

– Hoztam még kenyeret, és… – Arthur elhallgatott, és leeresztette a vállait, amikor megpillantotta Pipet a laptoppal és a mikrofonokkal az asztalon. – Az isten szerelmére, Joanna! – mordult fel. – Ez már nevetséges. – Ledobta a bevásárlótáskát, egy paradicsomkonzerv kigurult belőle az asztal alá. – Megyek tévézni – közölte, és kimasírozott a konyhából a nappaliba. Becsapta az ajtót, Pip a csontjaiban érezte a csattanását. Az összes barátja közül Connornak volt a legijesztőbb apja; vagy talán Antnek. Cara apja volt a legkevésbé ijesztő, és az is mire vezetett.

– Sajnálom, Pip. – Joanna visszaült az asztalhoz, és fölvette a konzervet a padlóról. – Majd csak megbékél. Idővel.

– Biztos, hogy nem baj… – kezdte Pip bizonytalanul. – Nem baj, hogy itt vagyok?

– Dehogy – vágta rá Joanna elszántan. – A férjem rosszkedvénél sokkal fontosabb, hogy megtaláljuk Jamie-t.

– De…

– Biztos – nyomatékosította az asszony.

– Hát jó. – Pip kinyitotta a zöld mappát, és elővett két papírlapot. – Mielőtt elkezdjük, írjátok alá ezt a két nyilatkozatot.

Kölcsönadta Connornak a tollát, Joanna pedig elvette a sajátját a konyhapultról. Amíg végigolvasták a nyilatkozatot, Pip bekapcsolta a laptopot, megnyitotta az Audacityt, majd csatlakoztatta a két USB-s mikrofont, és rájuk igazította a popfiltereket.

Connor épp aláírta a papírt, amikor a mikrofonok bekapcsoltak, a papíron sercegő tollhegy hangja tűhegyként ugrott ki a kék hangsáv középvonalából.

– Joanna, először téged interjúvollak meg, rendben?

– Persze. – Joanna átnyújtotta az aláírt nyilatkozatot.

Pip gyors, feszült mosollyal pillantott Connorra. A fiú üres tekintettel pislogott vissza rá, nem értette a jelzést.

– Connor – szólt Pip lágyan –, most ki kell menned. A tanúkat külön- külön kell meginterjúvolni, hogy ne befolyásolja őket mások beszámolója.

– Vagy úgy. Vettem – mondta a fiú, és felállt. – Felmegyek, megpróbálom hívogatni Jamie-t.

Becsukta maga mögött a konyhaajtót, Pip pedig megigazította a mikrofonokat, az egyiket Joanna elé tolta.

– A tegnapi napról foglak kérdezni – magyarázta Pip –, hogy létrehozzunk egy idővonalat Jamie napjáról. De Jamie közelmúltbeli viselkedéséről is felteszek kérdéseket, hátha valami idevág. Csak válaszolj őszintén.

– Oké.

– Felkészültél?

Joanna kifújta a levegőt és bólintott. Pip felvette a fejhallgatóját, ráigazította a fülére, és a felvétel gomb fölé húzta a kurzort.

Ott tartotta anélkül, hogy lenyomta volna. Eltűnődött.

Eltűnődött, vajon átlépte-e már azt a pontot, ahonnan nincs visszaút, vagy ez lenne az, itt és most, a piros gomb előtt. Mindenesetre már nem hátrálhatott meg, ő semmiképp. Csak előremehetett. Csakis előre. Kihúzta magát és elindította a felvételt.

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. ÉVAD: Joanna Reynolds interjúja.wav

Pip:

Rendben, mielőtt felteszem a kérdéseimet, megtennéd, hogy bemutatkozol nekünk, Joanna, és Jamie-ről is mesélsz egy kicsit?

Joanna:

TERMÉSZETESEN, A NEVEM…

Pip:

Bocs, de nem kell közvetlenül a mikrofonba beszélned. Tökéletesen veszi a hangod, ha hátradőlsz.

Joanna:

Bocsánat. A nevem Joanna Reynolds, Jamie anyukája vagyok. Három gyerekem van, Jamie a legidősebb, az első. Most töltötte be a huszonnégyet, múlt héten volt a születésnapja. Itt ünnepeltük, kínait rendeltünk és egy roládot szülinapi tortának. Connor alig tudta rátenni mind a huszonnégy gyertyát. Jaj, bocsánat, a másik két gyerekem: Zoe, a lányom huszonegy éves, egyetemre jár. Connor pedig, az én kicsikém, tizennyolc, végzős a gimnáziumban. Bocsánat, ez rémes volt, újrakezdjem?

Pip:

Nem, semmi baj, tökéletes lett. Ez csak egy nyers interjú; meg fogom vágni, és beszúrom a saját magyarázataimat, úgyhogy nem kell aggódnod a gördülékenység és a szabatos kifejezés miatt vagy ilyesmi.

Joanna:

Oké.

Pip:

Néhány dologra már nyilvánvalóan tudom a választ, de mégis rájuk kérdezek, hogy minden információt fel tudjunk tüntetni ebben az epizódban. Például hogy Jamie még mindig itthon lakik veletek?

Joanna:

Értem. Oké. Igen, Jamie itthon lakik velem és a férjemmel, Arthurral, valamint a legkisebb fiunkkal, Connorral.

Pip:

És van jelenleg munkája?

Joanna:

Igen, tudod, hogy az anyukáddal dolgozik, Pip. hogy…

Pip:

Én tudom, de neked el kell mondanod, hogy…

Joanna:

Jaj, bocsánat, elfelejtettem. Hadd próbáljam újra. Igen, Jamie jelenleg részmunkaidőben dolgozik recepciósként a helyi ingatlanügynökségnél, a Proctor and Radcliffe Homesnál. Már majdnem három hónapja dolgozik náluk. Igazán kedves volt Leanne- től, hogy állást adott neki, Pip, nagyon hálás vagyok érte. Amióta az első évben kibukott az egyetemről, Jamie nehezen talált munkát, vagy nem tudta megtartani, amit talált. Próbáltunk segíteni neki, de Jamie olyan, hogy minél inkább erőltetsz valamit, annál jobban ellenáll. Ezért nincs Arthurnak türelme hozzá. De örülök, hogy Jamie szemlátomást szereti az új állását, legalábbis egyelőre.

Pip:

Szerinted Jamie nehezen tud kitartani a dolgok mellett? Ezért bukott ki az egyetemről?

Joanna:

Igen, szerintem ez is a probléma része. Megpróbálta, igazán megpróbálta, de túl nagynak találta a nyomást, és egyszerűen leblokkolt, az egyik vizsgáján pánikrohamot kapott. Azt hiszem, nem való mindenkinek az ilyen akadémiai környezet. Jamie… rendkívül érzékeny fiú… férfi. Mármint, ismered, Pip. Arthur attól fél, hogy túl érzékeny, de kisfiú kora óta ilyen. Nagyon édes kisgyerek volt, még a többi anyuka is megdicsérte.

Pip:

Igen, hozzám is mindig kedves volt, sose viselkedett Connor ijesztő bátyjaként vagy ilyesmi. És úgy láttam, mindenki kedveli. Jut eszembe, kik Jamie legjobb barátai? Vannak barátai Little Kiltonban?

Joanna:

Néha még beszélni szokott az egyik fiúval az egyetemről, és azt hiszem, az interneten is szerzett magának barátokat, folyton azon a gépen lóg. Jamie-nek sose ment igazán a barátkozás; mély barátságokat köt és elkötelezi magát a másik iránt, ezért mindig megrendül, amikor befuccsol a barátság. Azt hiszem, jelenleg Nat da Silva a legjobb barátja.

Pip:

Ismerem Natet.

Joanna:

Igen, hát persze. Az ő évfolyamukból már nem sokan élnek még mindig itt, Kiltonban, leszámítva Naomi Wardot és M… Max Hastingst. Ne haragudj, nem kellett volna szóba hoznom. Natben és Jamie-ben viszont sok a közös vonás. Natnek is gondjai voltak az egyetemmel, és korán otthagyta, és a büntetett előélete miatt nehezen talál olyan állást, amilyet szeretne. Szerintem mindketten úgy érzik, hogy cserben hagyta őket ez a város, és jobb érzés, ha együtt vannak cserben hagyva. Mindaz, ami tavaly történt, közelebb hozta őket egymáshoz. Nat jóban volt Sal Singhgel, Jamie pedig Andie Bell-lel barátkozott; sok időt töltöttek együtt az iskolai előadások próbáin. Jamie és Nat mindenből kimaradtak, ami történt, és azt hiszem, ez kovácsolta össze őket. Tavaly óta nagyon közel kerültek egymáshoz, sokat beszélgettek. Szerintem jelenleg Nat a fiam egyetlen barátja. Noha, az igazat megvallva, Jamie nem csupán barátként tekint rá.

Pip:

Hogy érted?

Joanna:

Nos, egek, Jamie nagyon fog haragudni, amiért kikotyogom, de belee hogy mindent megosztok veled… Jól ismerem a fiamat, és előlem sosem tudta elrejteni az érzéseit. Mindig tudtam abból, ahogy Natről beszélt, ahogy minden alkalmat megragadott, hogy szóba hozza, hogy fülig szerelmes abba a lányba. Bolondul érte. Szinte mindennap beszéltek telefonon, folyton sms-eztek. De persze minden megváltozott, amikor Nat úgy két hónapja új pasival jelent meg. Nem hiszem, hogy Jamie valaha is említette az illető nevét, de teljesen összeomlott. A szobájában zokogott; azt mondta, csak a hasa fáj, de én tudtam. Nem először láttam ilyen állapotban. Tudtam, hogy összetörték a szívét, és nyilván Nat tette.

Pip:

Ez mikor történt?

Joanna:

Március elején lehetett. Két hétig alig álltak szóba egymással, azt hiszem. De azóta újra barátok; sőt, Jamie folyton sms-ezik, és biztos, hogy Natnek, mert mindig félrevonul, nehogy meglessük. Néha hallom őt késő éjjel, amikor telefonál. A hangjából tudom, hogy Nattel beszél.

Pip:

Rendben, köszönöm. Feltétlenül beszélek Nattel is, amint lehet. Connor azt mondta nekem, hogy azért aggódik annyira Jamie-ért, mert az elmúlt hetekben különösen viselkedett. Távolságtartó volt és lobbanékony. Te is ezt tapasztaltad?

Joanna:

Az elmúlt két hétben nem volt önmaga. Sokáig fenn maradt, későn járt haza, gyakran elaludt és majdnem elkésett a munkahelyéről. Rámordult az öccsére, pedig máskor olyan jól kijöttek egymással. Azt hiszem, részben Nat miatt volt ilyen, de mint mondtam, úgy érezte, hogy cserben hagyták, végig kellett néznie, ahogy a volt osztálytársai sikeres karriert építenek, megállapodnak valaki mellett, elköltöznek a szüleik házából. Jamie nagyon öntudatos; korábban már mondta nekem, hogy gyakran értéktelennek érzi magát, mint aki sosem elég jó. Az elmúlt fél évben a testsúlyával is meggyűlt a baja. Én bizonygattam neki, hogy nem számít, csak az a lényeg, hogy egészséges legyen és jól érezze magát a bőrében, de… nos, tudod, a világ mindenkit meg akar szégyeníteni, aki egy bizonyos súly fölött van. Szerintem Jamie boldogtalan volt az elmúlt hetekben, mert másokhoz hasonlította magát, és úgy érezte, sosem tud felzárkózni. De én tudom, hogy fel fog.

Pip:

Ne haragudj, Joanna, nem szívesen kérdezem, de szerinted… szerinted fennállhat annak a veszélye, hogy kárt tesz önmagában?

Joanna:

Nem, egyáltalán nem. Jamie sosem tenne ilyet velem, se a családjával. Nem tenné. Nem erről van szó, Pip. Eltűnt. Nem halt meg. És meg fogjuk találni, bárhol legyen.

Pip:

Rendben, ne haragudj. Folytassuk tovább. Jamie tegnap, azaz péntek este tűnt el. Felidéznéd, hogy mi történt napközben?

Joanna:

Igen. Kilenc körül ébredtem; pénteken későn kezdődik a műszakom, tizenegykor. Arthur már elment dolgozni – ingázik –, Connor pedig elsétált az iskolába. Jamie azonban mélyen aludt, ezért rászóltam, hogy el fog késni a munkahelyéről, és kilenc óra húszkor ment el itthonról, azt mondta, majd útközben vesz magának reggelit a kávézóban. Utána elmentem dolgozni. Arthur korábban jött haza, hogy odaérjünk a megemlékezésre. Öt körül sms-ezett, hogy hazaért. Nem sokkal utána én is eljöttem a munkahelyemről, beugrottam vásárolni, és hat vagy hat húsz körül itthon voltam. Összeszedtük magunkat, és mind a négyen elindultunk a megemlékezésre.

Pip:

Mi volt Jamie-n aznap este? Nem emlékszem.

Joanna:

Farmer és a kedvenc inge: burgundi vörös, gallér nélküli. Mint a Birmingham bandájában, mindig azt mondta.

Pip:

Cipő?

Joanna:

Ó, ööö… edzőcipő. Fehér.

Pip:

Milyen márka?

Joanna:

Puma, azt hiszem.

Pip:

Kocsival mentetek a megemlékezésre?

Joanna:

Igen.

Pip:

És Jamie nem viselkedett furcsán a megemlékezés előtt?

Joanna:

Nem, nem igazán. Csendes volt, de nyilván Andie-re és Salre gondolt. Ami azt illeti, mindannyian hallgattunk. Szerintem alig szóltunk egymáshoz a kocsiban. Amikor odaértünk a pavilonhoz, hét körül, Connor elment megkeresni a barátait, titeket. Jamie is elment, azt mondta, Nat mellett fog állni a megemlékezésen. Akkor láttam utoljára.

Pip:

Én még láttam őt ezután. Megtalálta Natet, vele és Naomival volt. Utána odajött Connorhoz, és váltottak néhány szót. Mindkét alkalommal úgy láttam, hogy jól van. Azután, a megemlékezés alatt, mielőtt Ravi apja felszólalt, Jamie elment mellettem, és hátulról meglökött. Szórakozottnak tűnt, talán idegesnek is. Nem tudom, mit láthatott, amitől a ceremónia kellős közepén menekülni kezdett a tömegből. De valamit biztosan.

Joanna:

Ez mikor történt?

Pip:

Talán nyolc óra tízkor.

Joanna:

Vagyis te vagy az utolsó személy, aki látta őt.

Pip:

Gondolom, legalábbis egyelőre. Nem tudod, hogy Jamie-nek voltak tervei a megemlékezés utánra?

Joanna:

Nem, azt hittem, hazament. Ma azonban Connor azt mondta, Jamie említette, hogy találkozik Nattel, vagy ilyesmi.

Pip:

Rendben, erre rákérdezek Connornál. És ti hová mentetek a megemlékezés után?

Joanna:

Arthurral elmentünk vacsorázni a fogadóba. Néhány barátunkkal: Lowesékkal – Ant szüleivel – és Davisékkel és Morganékkel, tudod, Mrs Morgannel és a férjével. Már nagyon régóta be volt tervezve ez a vacsora.

Pip:

Mikor értetek haza?

Joanna:

Nos, valójában külön-külön jöttünk el. Én vezettem, ezért nem ittam, de többen is úgy döntöttek, hogy a megemlékezés után szükségük van egy italra. Felajánlottam, hogy hazaviszem Lowesékat és Morganéket, hogy ihassanak. Ami persze azt jelentette, hogy dugig volt a kocsi, de Arthur nem bánta, hogy gyalog kell hazajönnie, hiszen nem lakunk messze.

Pip:

Mikor jöttetek el a fogadóból? A King’s Headről beszélünk?

Joanna:

Igen. Azt hiszem, tizenegy előtt. Mindenki elfáradt, és a megemlékezés után helytelennek éreztük a szórakozást. Lowesék a városban laknak, mint tudod, Morganék viszont kint Beaconsfieldben, és ahogy Arthur szokta mondani, imádok cseverészni, úgyhogy negyed egy előtt nem értem vissza. Connor és Arthur már itthon voltak, ágyban. Jamie viszont nem. Írtam neki egy sms-t lefekvés előtt. Figyelj, felolvasom: Megyek lefeküdni, édesem, te is hazaérsz hamarosan? xx 00:36-kor küldtem. Nézd meg! Még meg se kapta. Nem ment át az üzenet.

Pip:

Még mindig nem ment át?

Joanna:

Nem. Az rosszat jelent, nem igaz? Még mindig ki van kapcsolva a telefonja, és már 00:36 előtt ki volt… valami, valami nagyon rosszat…

Pip:

Kérlek, ne zaklasd fel magad, Joanna. Jól van, itt leállunk.

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. ÉVAD: Connor Reynolds interjúja.wav

Pip:

Felvétel. Légy szíves, ne rágd a körmöd, a mikrofon azt is veszi.

Connor:

Bocs.

Pip:

Tehát, szeretnék visszatérni arra a korábbi megjegyzésedre, miszerint Jamie furcsán viselkedett az elmúlt néhány hétben. Ingerlékennyé és távolságtartóvá vált. Tudnál említeni néhány konkrét példát dátumokkal?

Connor:

Persze, megpróbálom. Valójában az elmúlt két hónapban kezdett Jamie viselkedése kiszámíthatatlanná válni. Az egyik pillanatban minden rendben, a tipikus Jamie volt, majd március elején hirtelen megromlott a hangulata, hallgatag lett, alig akart megszólalni. „Mintha egy sötét felleg ereszkedett volna rá”, hogy anyát idézzem.

Pip:

Anyukád szerint Jamie-t felzaklatta, amikor Nat da Silva járni kezdett valakivel, mivel olyan közel álltak egymáshoz. Szerinted ez lehetett a felelős Jamie hangulatváltozásáért?

Connor:

Igen, elképzelhető, az idő stimmel. Úgy két hétig viselkedett így, azután egy csapásra minden rendbe jött, újra mosolygott és viccelődött, rengeteget lógott a telefonján. Netflixezés közben tilos nálunk a telefonozás, különben anya rácuppan a Facebookra, és folyton vissza kell tekernünk a filmet, amikor lemarad valamiről. Jamie viszont folyton a telefonját bújta, és nem csak redditezett, láttam, hogy ír valamit, mintha sms-ezne valakivel.

Pip:

És jókedvűnek tűnt ebben az időszakban?

Connor:

Igen, határozottan. Úgy másfél hétig nagyon jó passzban volt: beszédes lett, sokat mosolygott. Tipikus Jamie. Azután megint rosszkedve lett, ugyanolyan hirtelen. Még azt is tudom, melyik nap történt, mert elmentünk együtt megnézni az új Tomb Raider filmet, március 30-án. Mielőtt elindultunk, Jamie kijött a szobájából, és közölte, ő nem akar jönni, és hallottam a hangján, hogy próbálja elfojtani a sírást. Apa viszont ragaszkodott hozzá, hogy jöjjön, mert már megvette a jegyeket. Össze is balhéztak, és végül Jamie mégis velünk tartott. Mellette ültem, és láttam, hogy sír a film alatt. Azt hitte, senki sem látja a sötétben.

Pip:

Nem tudod, mi zaklathatta fel ennyire?

Connor:

Sejtelmem sincs. Néhány napig így viselkedett, bezárkózott a szobájába, amint hazaért munka után. Egyik este megkérdeztem, hogy jól van-e, mire azt mondta, hogy „Igen, persze”, de mindketten tudtuk, hogy ez hazugság. Jamie-vel mindig mindent megbeszéltünk egymással. Mindent. Egészen a közelmúltig. Nem értem, mi történhetett.

Pip:

És az után a néhány nap után?

Connor:

Nos, utána megint helyrezökkent. Boldognak tűt, nem kirobbanóan boldognak, de jobb lett a kedve. És megint a kezéhez ragadt a telefon. Csak szerettem volna újra közelebb kerülni hozzá, hülyéskedni, mint azelőtt, így egyszer, amikor épp beírt valamit a telefonjába, elszaladtam mellette, kikaptam a kezéből, és megkérdeztem, „Kinek sms-ezel ennyit?”. Csak viccből, ő is mindig ezt csinálta velem. Jamie azonban nem találta viccesnek. Totál kiakadt. Úgy nekilökött a falnak, hogy elejtettem a telefont. Nem akartam én leskelődni, csak vicc volt az egész. De amikor a falhoz vágott… mintha nem is a saját bátyám lett volna. Utána bocsánatot kért, motyogott valamit a magánéletről, de akkor is… tudod, olyan helytelennek tűnt. És késő éjjel megint hallottam telefonálni. Sőt, az utolsó két hétben szinte minden éjjel. A héten pedig legalább kétszer hallottam kisurranni a szobájából, miután anya és apa lefeküdtek. Fogalmam sincs, hová ment. Múlt héten, a szülinapján is ezt tette. Éjfél előtt kiosont. Fenn maradtam és vártam. Hajnali kettő körül ért haza, és amikor másnap reggel szóba hoztam a dolgot, azt mondta, hogy csak képzelődtem. Hétfőn, hajnali háromkor megint felriadtam; szinte biztosan arra, ahogy visszaoson a házba.

Pip:

Értem.

Connor:

De Jamie nem ilyen. Ismered, Pip, tudod, milyen laza és nyugis alkat. Most meg hirtelen olyan kiszámíthatatlanná vált. Titkolózik, ellóg otthonról. Felhúzza magát. Tudom, hogy valami baj van. Anya megmutatta neked az sms-t, ugye? Tegnap fél egy körül küldte Jamie- nek, de még mindig nem kapta meg. Már előtte ki volt kapcsolva a telefonja. Vagy eltört.

Pip:

Vagy lemerült az aksija?

Connor:

Nem lehet, majdnem teljesen fel volt töltve. Tudom, mert a kocsiban megkérdeztem Jamie-től az időt, és megmutatta a telefonját. Nyolcvannyolc százalékon vagy ilyesmin állt. Viszonylag új telefon, nem merülne le ilyen gyorsan. És miért kapcsolná ki, ha nincs otthon? Ennek semmi értelme.

Pip:

Igazad van, az, hogy nem ment át az üzenet, határozottan fontos részlet.

Connor:

Szerinted mit jelenthet?

Pip:

Addig nem spekulálnék, amíg nem tudok többet.

Connor:

Azt jelenti, hogy bajban van, nem igaz? Csak nem akarod kimondani. Hogy bántotta valaki. Vagy elrabolták?

Pip:

Egyelőre semmit sem tudunk, Connor. Semmi sem kizárt, de bizonyíték nélkül nem vonhatunk le következtetéseket, ez nem így működik. Térjünk rá a tegnapi napra. Végigvennéd velem a napodat, miről beszélgettetek Jamie-vel? Történt bármi érdekes?

Connor:

Ööö…

Pip:

Mi az?

Connor:

Nos, történt valami.

Pip:

Connor…?

Connor:

Ugye anyának nem mondod el?

Pip:

Emlékszel, mire kértél? Ezt több százezer ember fogja hallani. Köztük anyukád is, úgyhogy bármiről legyen is szó, el kell mondanod nekem, utána pedig neki is.

Connor:

Basszus, tényleg. Csak… jól van, szóval Jamie és anya általában nagyon jól kijönnek egymással. Mindig is így volt. Azt hiszem, mama kedvencének nevezhetjük Jamie-t; egymásra vannak hangolódva. Apával viszont zűrös a kapcsolatuk. Jamie egyszer azt mondta nekem, hogy szerinte apa gyűlöli őt, amiért folyamatosan csalódik benne. Semmit sem szoktak megbeszélni egymással, csak gyűlik a feszültség, ami időnként kirobban egy-egy nagy veszekedésben. Aztán ha az lezajlott, és kiengedték a gőzt, minden újra normális, és minden kezdődik elölről. Nos… volt egy nagy veszekedésük… tegnap.

Pip:

Mikor?

Connor:

Úgy fél hat körül. Anya vásárolni volt. Befejezték, mielőtt hazaért, ezért nem is tud róla. Én a lépcsőn hallgatóztam.

Pip:

Miről folyt a vita?

Connor:

Amiről mindig. Apa azt mondta, Jamie-nek össze kell szednie magát és rendbe hozni az életét, mert anyával nem lesznek mindig kéznél, hogy kisegítsék. Jamie azt mondta, igyekszik, csak apa ezt soha nem veszi észre, mert eleve azt feltételezi róla, hogy úgyis kudarcot fog vallani. Nem hallottam az egész veszekedést, de emlékszem, apa mondott valami olyasmit, hogy „Mi nem egy bank vagyunk, hanem a szüleid”. Nem tudom, ezt mire mondta, de talán apa megint szóba hozta, hogy szerinte Jamie-nek lakbért kéne fizetnie, amíg itthon lakik. Anya ezt nevetségesnek tartja, és sosem engedné, apa viszont mindig azt mondja erre, hogy „Különben sosem tanul belőle”. Az utolsó dolog, amit egymásnak mondtak, mielőtt anya visszajött…

Pip:

Mi volt?

Connor:

Apa azt mondta: „Csak útban vagy mindenkinek”. Mire Jamie: „Tudom”.

Pip:

Ezért volt mindenki olyan hallgatag a megemlékezésre menet? Anyukádnak feltűnt.

Connor:

Aha. Basszus, totál ki fog akadni, ha elmondom neki.

Pip:

Ma este el kell mondanod, miután elmentem.

Connor:

Úgy tűnik.

Pip:

Tehát visszatérve a tegnap estéhez. Megérkeztetek a megemlékezésre, te elmentél megkeresni a barátaidat, Jamie pedig elment megkeresni Natet. De később Jamie visszajött hozzád. Amikor Zach és én az új szomszédaimmal beszélgettünk, Jamie odajött és beszélt veled.

Connor:

Igen.

Pip:

Mit mondott?

Connor:

Bocsánatot kért. Azt mondta, sajnálja a veszekedést apával; tudja, hogy ki nem állhatom, amikor marakodnak. Azt is mondta, hogy a megemlékezés után átmegy egy kicsit Nat da Silvához; vele tölti az estét. Azt hiszem, így érezték helyesnek, olyasvalakivel lenni, aki szintén ismerte Salt és Andie-t. De azt mondta, este visszajön. Mielőtt elindult, az utolsó, amit mondott, az volt: „Viszlát később”. Nem hiszem, hogy a képembe hazudna csak úgy, ha tudná, hogy nem jön vissza. De anyával felhívtuk Natet ma reggel, és Nat nem találkozott Jamie-vel a megemlékezés után. Ő sem tudja, hol lehet.

Pip:

Te hová mentél utána?

Connor:

Zachkel nem volt kedvünk elmenni a buliba Anttel és Laurennel, mert úgysem törődnek másokkal, ezért elmentem Zachék új házába, és… Fortnite-oztunk, és ezt most már ország-világ tudja. Zach később hazahozott engem.

Pip:

Mikor?

Connor:

Fél tizenkettő után jöttünk el tőlük, úgyhogy éjfél körül már itthon voltam voltam, rögtön ágyba zuhantam, meg se mostam a fogamat. Jamie sosem jött haza. Mélyen aludtam, úgy feküdtem le, hogy nem is gondoltam Jamie-re. Mekkora hülyeség már, hogy mindent olyan magától értetődőnek veszünk. Mekkora hülye voltam! Azt hittem, hazajön. Haza kellett volna jönnie. Most pedig…

Nyolc

– Fotók?

– Igen, a közelmúltból – bólintott Pip, és anyáról fiára nézett, a beállt csendet a nagy, konyhai óra ketyegése törte meg. Ám a tiktakolás lassúnak tűnt, mintha Pip gyorsabb lenne, mint az idő. Rég nem tapasztalt ilyet, már hiányzott neki ez az érzés. – Gondolom, a megemlékezésen nem készült róla kép, hogy lássuk, mit viselt.

– Nem – válaszolta Joanna, és feloldotta a telefonját, majd lapozni kezdte a képeket. – De Jamie szülinapján rengeteg kép készült múlt csütörtökön.

– Van olyan, amin tisztán látszik az arca?

– Tessék, nézd meg őket. – Joanna átnyújtotta a telefont az asztal fölött. – Több is van, ha balra lapozol.

Connor közelebb húzta a székét, hogy rálásson a képernyőre Pip válla fölött. Az első képen Jamie egyedül szerepelt, a konyhaasztal mögött ült, sötétszőke haja oldalra fésülve. Vigyorgott, olyan szélesen, hogy a mosoly elérte rózsás arcait, az állára pedig narancsfényt vetettek a szülinapi torta meggyújtott gyertyái. A következő képen a torta fölé hajolt, felfújt arccal épp elfújta a lángokat, melyek elhajoltak a levegőben. Pip lapozott. Jamie most a tortát nézte, a kezében hosszú, szürke késsel, a markolat és a penge között piros, műanyag csík volt. A kés hegyét a hernyó alakú torta nyakába mártotta, és megtörte a csokimázat. A következő képen a hernyó le volt fejezve, Jamie pedig mosolyogva nézett a kamerába. Majd eltűnt a torta, helyette Jamie egy ajándékot tartott a kezében, az ezüst pöttyös csomagolópapírt félig már letépte róla.

– Ja, tényleg – horkant fel Connor. – Jamie arca, amikor látta, hogy apa egy Fitbitet vett neki a szülinapjára.

Valóban; Jamie mosolya feszültebbnek, erőltetettnek tűnt ezen a képen. Pip megint ellapozott, de most egy videó következett, és ahogy Pip hozzáért a képernyőhöz, elindult a lejátszás. Most Connor is benne volt a képben, a két fivér együtt, Jamie átkarolta Connor vállát. Megremegett a kép.

– Mosolyogjatok, fiúk! – szólt Joanna a telefon mögül, és azt is hallani lehetett, ahogy szuszogva lélegzik.

– Mosolygunk – dünnyögte Jamie, és próbálta megőrizni az arcán a mosolyt a kép kedvéért.

– Mit csinál ez a vacak? – bosszankodott Joanna.

– Az ég szerelmére – sóhajtott fel Connor –, megint a nyavalyás felvételt nyomta meg véletlenül. Nem igaz?

– Jaj, anya. – Jamie felnevetett. – Megint?

– Nem is – méltatlankodott Joanna –, én nem azt nyomtam meg, ez a hülye telefon vacakol.

– Mindig a telefon a hibás, nem igaz?

Jamie és Connor összenéztek, a nevetésük harsány kacagássá erősödött, ahogy Joanna egyre makacskodott, hogy nem indított el semmiféle felvételt. Megszólalt Arthur is:

– Hadd nézzem, Jo. – Jamie szorosabban fonta a karját Connor nyaka köré, lerántotta az öccse fejét a mellére, és megborzolta a haját, Connor nevetgélve tiltakozott. Elmosódott a kép, és véget ért a videó.

– Bocs – szólt Pip, amikor észrevette, hogy Connor kővé dermedt a helyén, Joannának pedig olyan könnyes lett a szeme, hogy lehajtotta a fejét. – Elküldenéd ezeket e-mailben, Connor? Bármi egyéb közelmúltbeli fotóval együtt.

A fiú a torkát köszörülte.

– Aha, persze.

– Jól van. – Pip felállt, elpakolta a laptopját és a mikrofonokat a táskájába.

– Már mész is? – kérdezte Connor.

– Még egy dolgot szeretnék kérni, mielőtt elmegyek – mondta Pip. – Át kell kutatnom Jamie szobáját. Nem baj?

– Dehogy. Persze, hogyne – állt fel Joanna. – Mi is jöhetünk?

– Természetesen – válaszolta Pip, és megvárta, hogy Connor kinyissa az ajtót, és felvezesse őket az emeletre. – Átnéztétek már?

– Még nem igazán – rázta a fejét Joanna, és összerezzent, amikor Arthur felköhögött a nappaliban. – Korábban bementem, amikor észrevettük, hogy eltűnt. Csak megnéztem, hátha itt aludt múlt éjjel, és kora reggel kisurrant. De nem, a függönyök még el voltak húzva. Jamie nem az a fajta, aki elhúzza reggel a függönyt és beveti az ágyat. – Megtorpantak Jamie elsötétített hálószobájának ajtaja előtt, mely résnyire nyitva állt. – Jamie egy kicsit rendetlen – ismerte be tétován. – Van egy kis rumli odabent.

– Nem baj – nyugtatta meg Pip, és biccentett Connornak, hogy menjen előre.

A fiú benyitott, a szobát betöltötték a sötét árnyak, amíg Connor fel nem kapcsolta a villanyt, és a sötét alakok helyén egy bevetetlen ágyat látott, egy rendetlen íróasztalt az ablak alatt, és egy nyitott ruhásszekrényt, amiből a padlóra potyogtak a ruhák, kis szigeteket alkotva a tengerkék szőnyegen.

Rumlis volt, az biztos.

– Szabad, ööö…?

– Persze, tedd, amit tenned kell. Nem igaz, anya? – szólt Connor.

– De – válaszolta Joanna halkan, és körülnézett a szobában, ahonnan eltűnt a fia.

Pip a pólók és bokszeralsók kupacait kerülgetve az íróasztalhoz ment. Végighúzta ujját a becsukott laptopon az íróasztal kellős közepén, a Vasember matricán, ami a szélén már felpöndörödött. Finoman felnyitotta a tetejét és bekapcsolta a gépet.

– Tudja valamelyikőtök Jamie jelszavát? – kérdezte, amikor a gép életre kelt, és megjelent a Windows kék nyitóképernyője.

Connor vállat vont, Joanna a fejét rázta.

Pip lehajolt, és a jelszó helyére beírta: jelszo1.

Hibás jelszó.

12345678.

Hibás jelszó.

– Hogy is hívták az első macskátokat? – kérdezte Pip. – Azt a vöröset.

– PeterPan – válaszolta Connor. – Egy szó. Pip kipróbálta. Hibás.

Már háromszor próbálkozott, így most megjelent a jelszó- emlékeztető. Jamie azt írta a helyére: El a kezekkel a gépemtől, Con!

Connor szipogott, amikor elolvasta.

– Nagyon fontos, hogy bejussunk – magyarázta Pip. – Jelenleg ez a legerősebb nyom Jamie-vel és a tevékenységeivel kapcsolatban.

– A lánykori nevem? – vetette fel Joanna. – Próbáld ki a Murphyt.

Hibás jelszó.

– Focicsapat? – kérdezte Pip.

– Liverpool.

Téves. Még akkor is, ha némelyik magánhangzót számokra cserélte, és odabiggyesztett egy egyest vagy egy kettest a végére.

– Lehet még próbálkozni? – kérdezte Joanna. – Nem fog kizárni a gép?

– Nem, a Windowson nincs ilyen limit. De nem lesz könnyű kitalálni a pontos jelszót számokkal, nagybetűkkel, ahol kell.

– Nem tudnánk megkerülni valahogy? – vetette fel Connor. – Mondjuk, újratelepíthetnénk a rendszert.

– Ha újratelepítjük, elveszítjük a fájlokat. És ami a legfontosabb, a sütiket és a böngészőben elmentett jelszavakat az e-mail-fiókjához és a közösségi háló fiókjaihoz. Azok a legfontosabbak, amiket át kell néznünk. Nem tudjátok véletlenül az e-mail-fiók jelszavát, ami Jamie Windowsával van összekapcsolva?

– Nem, sajnálom. – Joanna hangja elcsuklott. – Tudnom kéne ezeket a dolgokat. Miért nem tudom őket? Szüksége van rám, és nem tudok segíteni neki.

– Semmi baj. – Pip az asszonyhoz fordult. – Addig próbálkozunk, amíg be nem jutunk. Ha nem sikerül, hívunk egy szakértőt, aki talán fel tudja törni.

Joanna mintha megint összezsugorodott volna, maga köré fonta a karját.

– Joanna – szólt Pip, és felállt. – Folytatnád a próbálkozást, amíg én körülnézek? Gondolj Jamie kedvenc helyeire, ételeire, a közös nyaralásaitokra. Bármi ilyesmire. És próbáld meg variálni őket, kisbetűvel, nagybetűvel írva, számokkal helyettesítve némelyik betűt, egyessel vagy kettessel a végén.

– Rendben. – Az asszony arca kissé felderült, örült a feladatnak.

Pip folytatta a nézelődést, mindkét íróasztali fiókba benézett. Az egyikben csak tollak voltak, és egy ősöreg, beszáradt stiftes ragasztó. A másikban egy csomag A4-es papír, és egy kifakult mappa, a címkéjén: Egyetemi jegyzetek.

– Valami? – kérdezte Connor.

A lány a fejét rázta, és letérdelt Joanna mellé, hogy kihúzza a szemeteskosarat az asztal alól.

– Segíts, kérlek – szólt Connornak, és egyenként kihalászta a tartalmát. Egy üres dezodoros palack. Egy összegyűrt blokk: Pip kisimította, és látta, hogy egy csirkés-majonézes szendvicsről szólt, amit 24-én kedden, 14:23-kor vásároltak a főúti Co-opban. Alatta egy Monster Munch zacskó lapult: savanyú uborka ízesítésű. A zsíros zacskóra egy vonalas papírfecni tapadt. Pip lehámozta, és kisimította. Az volt ráírva kék golyóstollal: Hillary F Weiseman bal 11. Felmutatta Connornak.

– Ez Jamie kézírása? – Connor bólintott. – Hillary Weiseman – olvasta fel Pip. – Ismertek ilyen nevű személyt?

– Nem – vágta rá Connor és az anyja kórusban. – Sose hallottunk róla – tette hozzá Joanna.

– Nos, Jamie ismerhette. Úgy tűnik, ezt nemrég írta.

– Igen – bólintott Joanna –, jár hozzánk egy takarítónő kéthetente. Szerdán jön legközelebb, úgyhogy abban a kosárban minden az elmúlt tíz-tizenegy napból való.

– Keressünk rá erre a Hillaryre, hátha tud valamit Jamie-ről. – Pip elővette a telefonját. A képernyőn egy üzenet várta Carától: Jöhet a stranger things?? Basszus. Pip gyorsan visszaírt: Ezer bocs, de ma este nem megy, Connoréknál vagyok. Jamie eltűnt. Holnap mesélek. Bocsi! xxx. Pip elküldte az sms-t, és megpróbálta félresöpörni a bűntudatát. Megnyitotta a böngészőben a 192.com-ot, hogy rákeressen a névre a szavazójegyzékben. Beírta, hogy Hillary Weiseman és Little Kilton, és elindította a keresést.

– Bingó! – kiáltott fel, amikor feljött egy találat. – Van egy Hillary F. Weiseman, aki Little Kiltonban él. Itt van a szavazójegyzékben… ó… 1974-től 2006-ig. Egy pillanat. – Pip megnyitott egy másik fület, beírta a Google-ba a nevet, utána pedig hogy Little Kilton és gyászjelentés. Az első találat a Kilton Mailből megadta neki a választ, amit keresett. – Nem, ez nem ő lesz. 2006-ban, nyolcvannégy évesen meghalt. Nyilván valaki másról van szó. Később utánanézek.

Pip kifeszítette a fecnit az ujjai közt, és lefotózta a telefonjával.

– Szerinted ez egy nyom? – kérdezte Connor.

– Minden nyom, amíg ki nem zárjuk – válaszolta a lány.

Már csak egy üres, barna papírzacskó árválkodott a kosárban, gombóccá gyűrve.

– Connor, megtennéd, hogy átkutatod Jamie zsebeit anélkül, hogy különösebben átrendeznéd a dolgokat?

– Mit keressek?

– Bármit. – Pip átment a szoba másik oldalára. Megállt és lenézett az ágy kék mintás takarójára, és véletlenül belerúgott valamibe az ágy alatt. Egy bögre volt, az aljára teás cukor ragadt. De még nem kezdett penészedni. Le volt törve a füle, néhány centire hevert a bögrétől. Pip felvette és megmutatta Joannának.

– Nem is kicsit rendetlen – csóválta a fejét szeretetteljesen Joanna. – Nagyon rendetlen.

Pip letette a bögrét, benne a letört füllel az éjjeliszekrényre, ahonnan nyilván lelökték.

– Csak zsebkendő és apró – jelentette Connor.

– Én se jártam szerencsével – tette hozzá Joanna gépelés közben, a billentyűk minden próbálkozással egyre hangosabban és elkeseredettebben kattogtak.

Az éjjeliszekrényen a törött bögrén kívül volt még egy lámpa, Stephen King Végítéletének egy viharvert példánya, és egy iPhone töltőkábel. Pip sejtette, hogy Jamie valószínűleg a fiókjában tartja a legkényesebb cuccait. Hátat fordított Connornak és Joannának, hogy a biztonság kedvéért ne lássák, mit talál, és kihúzta a fiókot. Meglepődött, hogy nem látott benne óvszert, se semmi ilyesmit. Csak Jamie útlevelét, egy összegabalyodott, fehér fülhallgatót, egy fiola multivitamint „extra vassal”, egy zsiráf alakú könyvjelzőt, és egy karórát. Pip azonnal felfigyelt az utóbbira, mégpedig egyetlen okból: nem lehetett Jamie-é.

A keskeny bőrszíj rózsaszín volt, az óratok fényes rózsaarany, a számlap bal oldalát fémvirágok díszítették. Pip végigsimított rajtuk az ujjával, a virágszirmok belenyomódtak az ujjbegyébe.

– Az micsoda? – kérdezte Connor.

– Egy női karóra. – A lány megfordult. – Ez a tiéd, Joanna? Vagy Zoe órája?

Joanna odalépett mellé, megnézte az órát.

– Nem, egyikünké sem. Még sose láttam azelőtt. Szerinted Jamie ajándékba vette valakinek?

Pip látta Joannán, hogy Natre gondol, de ez az óra a legkevésbé sem illett Nat da Silvához.

– Nem – válaszolta. – Nem új, nézd… karcos az óratok.

– Nos, akkor kié? Azé a Hillaryé? – tűnődött Connor.

– Nem tudom. – Pip gondosan visszatette az órát a fiókba. – Lehet, hogy fontos, lehet, hogy semmit sem jelent. Majd meglátjuk. Szerintem itt egyelőre végeztünk. – Felegyenesedett.

– Oké, na és most? – kérdezte Connor, és nyugtalanul pillantott a lányra.

– Egyelőre nem tehetünk többet – magyarázta Pip, és elfordult Connor csalódott arcától. Csak nem azt hitte a fiú, hogy néhány óra alatt megoldja az ügyet? – Szeretném, ha folytatnátok a próbálkozást a jelszóval. Írjatok le mindent, amit begépeltetek. Próbáljátok meg Jamie beceneveit, kedvenc könyveit, filmjeit, hol született, bármit, ami az eszetekbe jut. Utánanézek néhány gyakori jelszó-kombinációnak, és holnap odaadom őket, hátha segítenek leszűkíteni a kört.

– Folytatom – ígérte Joanna. – Nem adom fel.

– És figyeljétek a telefonokat – tette hozzá Pip. – Ha megérkezik hozzá az üzenet, azonnal tudni akarok róla.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezte Connor.

– Leírok minden információt, amit eddig összegyűjtöttem, megszerkesztem az anyagot, felveszem, ami még kell hozzá, és megfogalmazok egy hirdetményt a weboldalra. Holnap reggel mindenki tudni fogja, hogy Jamie Reynolds eltűnt.

Búcsúzáskor gyorsan, feszengve megölelték Pipet az ajtóban, majd a lány kilépett az éjszakába. Amikor visszanézett a válla fölött, látta, hogy Joanna már eltűnt, nyilván visszament Jamie számítógépéhez. Connor viszont az ajtóban ácsorgott, nézte, ahogy Pip távolodik, újra olyan riadt kisfiúnak tűnt, mint régen.

Fájlnév:

Papírfecni Jamie szemétkosarából.jpg

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. ÉVAD 1. EPIZÓD: Intró.wav

Pip:

Tettem egy ígéretet. Magamnak. Mindenkinek. Azt mondtam, soha többé nem játszom detektívesdit, nem fogok fejest ugrani a kisvárosi titkok pöcegödrébe. Nem az én dolgom, többé már nem. Be is tartottam volna a szavam; tudom, hogy így van. Csakhogy történt valami, ezért kénytelen vagyok megszegni az ígéretemet.

Eltűnt egy ember. Valaki, akit ismerek. Jamie Reynolds Little Kiltonból. Az egyik legjobb barátom, Connor bátyja. Most, a felvétel készítése idején, azaz április huszonnyolcadikán, szombaton, éjjel 11:27-kor Jamie huszonhét órája nem adott hírt magáról. És senki nem tesz semmit. A rendőrség alacsony kockázatú besorolást adott neki, és egyetlen rendőr sem foglalkozik a felkutatásával. Szerintük csak elment valahová, nem tűnt el. Őszintén szólva nagyon remélem, hogy igazuk van. Remélem, hogy semmiség az egész, és nincs itt semmiféle ügy. Hogy Jamie csupán elment otthonról egy barátjához, anélkül, hogy értesítette volna a családját vagy fogadná a hívásaikat. Remélem, jól van… Remélem, néhány napon belül hazatér, és elcsodálkozik ezen a hűhón. De a reménynek itt nincs helye, és ha senki más nem keresi meg, kénytelen leszek én magam.

Íme tehát a Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz második évada: Jamie eltűnése.

VASÁRNAP

AZ ELTŰNÉS

MÁSODIK NAPJA

Fájlnév:

1. feljegyzés.docx

Kezdeti benyomások:

– Jamie viselkedése az elmúlt néhány hétben jelentősnek tűnik: a hangulatingadozások, hogy múlt héten kétszer is kiosont otthonról késő éjjel. Vajon mivel volt elfoglalva? Mintha valami módon minden a telefonjához kapcsolódna.

– Nem helyénvaló feljegyezni ezt a gondolatot a podcasthoz, de gyanús, hogy Arthur Reynolds nem hajlandó részt venni a keresésben. Vagy érthető, tekintve, hogy Jamie hajlamos szó nélkül eltűnni otthonról? Feszült a kapcsolatuk, és közvetlenül a megemlékezés előtt csúnyán összevesztek egymással. Lehet, hogy ez csak egy ismétlődő ciklus: Jamie összeveszik az apjával → néhány napra szó nélkül felszívódik.

– Connor és Joanna azonban meg vannak győződve arról, hogy Jamie NEM szökött el otthonról. Azt sem hiszik, hogy Jamie kárt tenne önmagában, a közelmúltbeli hangulatingadozások ellenére.

– Joanna éjjel 12:36-kor küldött sms-e Jamie-nek, mely még mindig nem érkezett meg, kulcsfontosságú bizonyíték. Azt jelenti, hogy Jamie telefonja legalább az óta az időpont óta ki van kapcsolva, és még mindig nem kapcsolták be. Ez már önmagában kétségbe vonja a „szökési” elméletet: Jamie-nek szüksége lenne a telefonjára, hogy kapcsolatba lépjen egy barátjával vagy igénybe vegye a tömegközlekedést. Ha tehát mégis történt valami Jamie-vel, ha bármiféle bántódása esett, az éjjel 12:36 előtt történt.

– A Reynolds család holléte a megemlékezés után:

– Arthur egyedül sétált vissza a fogadóból, kb. éjjel 11:15-kor ért haza (úgy saccolom)

– Joanna kocsival ment, legkorábban éjjel 12:15-kor ért haza – Connort Zach Chen vitte haza éjfél körül

Tennivalók:

- Bejelenteni a második évadot a weboldalon és a közösségi hálón

- Eltűnt személy posztereket nyomtatni

- Feladni egy hirdetést a holnapi Kilton Mailben Meginterjúvolni Nat da Silvát

- Utánanézni Hillary F. Weisemannek

- Felvenni egy leírást Jamie szobájának átkutatásáról

- Beszélni anyával és apával

Fájlnév:

Eltűnt személy poszter.docx

ELTŰNT

JAMIE REYNOLDS

Kora: 24

Magassága: 180 cm

Súlya: 82 kg

Rövid, sötétszőke haj, kék szem.

Gallér nélküli, burgundi vörös inget, farmert és fehér Puma sportcipőt visel.

Utoljára április 27-én, pénteken látták, este 8:00 óra körül a

Little Kilton Commonban tartott megemlékezésen.

SÜRGŐSEN KÉRÜNK bárkit, aki látta Jamie-t a megemlékezés óta vagy bármiféle információval rendelkezik a hollétéről, hívja a

07700900382 telefonszámot vagy küldjön e-mailt a

JKKGypodcast@gmail.com címre.

Mindenkit arra kérünk, hogy a pénteki megemlékezésen készült fotókat és videókat küldjék el a fenti e-mail-címre a nyomozás elősegítéséért.

Kilenc

Pip a főutcán várakozott, a sápadt nap lusta sárga ragyogásában. Madarak rebbentek a hajnali égen; még az elhaladó autók is álmosnak tűntek, a kerekek bágyasztóan surrogtak az aszfalton. Semmi sem tűnt sürgősnek. Semmi. Nem volt jele annak, hogy bármi baj lenne vagy valami nem stimmelne a világban. Túl csendes volt minden, túl fojtott, amíg Ravi be nem fordult a sarkon Gravelly Way felől. Integetett, és odakocogott a lányhoz.

Átölelte, és Pip a fiú álla alá dugta az orrát. Mindig, minden körülmények között jó meleg volt a nyaka.

– Sápadt vagy – jegyezte meg Ravi, amikor elhúzódott. – Aludtál egyáltalán az éjjel?

– Egy kicsit – vont vállat Pip. A történtek ellenére egyáltalán nem volt fáradt. Sőt, hónapok óta most először érezte magát igazán ébernek, mint aki végre jól van a saját bőrében. Pörögtek a gondolatai, már hiányzott ez az érzés. Mi ütött belé? Görcsbe rándult a gyomra. – De minden eltelt órával egyre csökken az esélye annak, hogy megtaláljuk Jamie-t. Az első hetvenkét óra kritikus…

– Na, ide hallgass. – Ravi megemelte a lány állát, hogy az felnézzen rá. – Magadról is gondoskodnod kell. Alvás nélkül nem vág rendesen az eszed, és azzal nem segítesz Jamie-nek. Reggeliztél már?

– Ittam egy kávét.

– És mit ettél?

– Semmit. – Minek hazudni, a fiú mindig átlát rajta.

– Jól van, nos, sejtettem, hogy ez a helyzet – mondta Ravi. Elővett a farzsebéből egy kókuszos müzliszeletet, és a lány kezébe nyomta. – Kérem, fogyassza el, hölgyem. Most azonnal.

Pip megadó pillantást vetett a fiúra, és lehámozta a zörgő celofánt.

– A bajnokok reggelije – tette hozzá Ravi. – Direkt megpuhítottam neked a seggem melegével.

– Hmmm, mennyei! – szólt Pip, és beleharapott.

– Szóval, mi a terv?

– Connor is jön mindjárt – közölte Pip két falat között. – És Cara. Ti hárman kiplakátoljátok a szórólapokat, én meg elmegyek a Kilton Mail szerkesztőségébe. Remélem, lesz bent valaki.

– Mennyi posztert nyomtattál? – kérdezte a fiú.

– Kétszázötvenet. Egy örökkévalóságig tartott, apa ki lesz akadva, amiért elhasználtam az összes tintát.

Ravi felsóhajtott.

– Segíthettem volna. Nem kell mindent egyedül csinálnod, emlékszel?

Egy csapat vagyunk.

– Tudom. És bármit rád bízok, kivéve a posztereket. Emlékszel arra az e-mailre, amit majdnem elküldtél egy ügyvédi irodának azzal az aranyköpéssel, hogy „Értékelem a faszakodásaikat” fáradozásaik helyett?

A fiú elvigyorodott.

– Nos, erre való a barátnőm.

– Hogy átnézze a firkálmányaidat?

– Aha, csakis arra, semmi másra.

Pár perc múlva Connor is megérkezett, sietős lépései csattogtak a járdán, az arca pirosabb volt a megszokottnál.

– Bocs – szabadkozott. – Segítettem anyának még egyszer végighívogatni a kórházakat. De semmi… Szia, Ravi!

– Szevasz! – Ravi rácsapott Connor vállára, pár másodpercig ott tartotta a kezét, és a két fiú szótlanul, együttérzőn nézett egymásra. –

Meg fogjuk találni – mondta végül Ravi lágyan, és Pipre mutatott. – Ez itt túl makacs ahhoz, hogy feladja.

Connor megkockáztatott egy mosolyt.

– Jól van, ezeket nektek adom. – Pip elővette a vaskos poszterköteget, kettéosztotta, és a kezükbe nyomta őket. – Ami nejlonban van, azt boltablakokra és kinti helyekre tegyétek. A többit a postaládákba. Plakátoljátok végig a főutcát és a park környékét. És a szomszédaidnak is adj belőlük, Connor. Hoztál tűzőgépet?

– Aha, kettőt is, meg ragasztószalagot – bólintott a fiú.

– Helyes. Induljunk. – Pip biccentett, és otthagyta őket, elővette és megnézte a telefonját. Épp letelt a harminchetedik óra, minden különösebb figyelmeztetés és harsonaszó nélkül. Vészesen múlt az idő, Pipnek igyekeznie kellett, hogy utolérje.

A Kilton Mail parányi szerkesztősége előtt egy görnyedt alak csörgette a kulcsait. Pip rögtön felismerte: a nő önkéntesként dolgozott a városi lapnál.

Nem tudta, hogy figyelik, megrázta a kulcscsomót, és megpróbált egy másik kulcsot.

– Helló! – szólt rá Pip hangosan, mire a nő összerezzent, ahogy a lány várta.

– Jaj! – A riadt kiáltás ideges nevetésbe csapott át. – Jaj, te vagy az?

Segíthetek valamiben?

– Stanley Forbes bent van? – kérdezte Pip.

– Itt kell lennie. – Végre megtalálta a jó kulcsot, és beledugta a zárba.

– Még össze kell állítanunk a sajtóbeszámolót a megemlékezésről, mielőtt kinyomtatjuk a lapot, ezért megkért, hogy jöjjek be segíteni. – Kinyitotta az ajtót. – Csak utánad – udvariaskodott, és Pip belépett a szűk kis előtérbe.

– Pip vagyok – mondta, és követte a nőt, aki elindult a két, roskatag kanapé mellett a hátsó iroda felé.

– Igen, tudom, hogy ki vagy – bólintott a nő, és lerázta a válláról a dzsekijét. Majd kevésbé fagyos hangon hozzátette: – Én Mary vagyok, Mary Scythe.

– Örülök, hogy újra találkoztunk – mondta Pip, noha ez nem volt teljesen igaz. Mary is egyike volt azoknak, akik Pipet okolták a „nagy hűhóért”, amit bájos kisvárosukban kavart tavaly.

Mary benyitott a szűk, négyszögletes szobácskába, melynek falai mellett négy számítógép sorakozott, és még mindig olyan fojtogató volt, mint Pip emlékeiben. Ennyire futotta egy kisvárosi újságnak, ami javarészt a Beechwood Bottom-i udvarházban élő család adományaiból volt fenntartva.

Stanley Forbes a szemközti fal előtti íróasztalnál ült, háttal az ajtónak, sötétbarna haja kócos volt, úgy tűnt, sokszor beletúrt. Rájuk se hederített, a képernyőt bámulta, a fehér-sötétkék színfoltokból ítélve a Facebook lehetett megnyitva.

– Helló, Stanley! – szólt Pip halkan.

A férfi nem fordult meg. Sőt, meg se mozdult, még mindig a megnyitott oldalt böngészte. Meg se hallotta a lányt.

– Stanley? – próbálkozott Pip újra. De semmi, a férfi meg se rezzent.

Nem volt fülhallgató a fülében, vagy mégis? Pip nem úgy látta.

– Igazán! – hördült fel Mary. – Folyton ezt csinálja. Még sose tapasztaltam ilyen szelektív hallást. Az egész világot képes kizárni. Hé, Stan! – vakkantott a férfira, mire Stanley végre felkapta a fejét, és megpördült a székkel.

– Ja, bocs, hozzám beszéltek? – kérdezte, és Maryre emelte zöldesbarna szemét, majd Pipre pillantott.

– Ki máshoz? – bosszankodott Mary, és ledobta a kézitáskáját a Stanley-től legtávolabb eső íróasztalra.

– Helló – köszönt Pip újra, és odalépett a férfihez, négy hosszú lépéssel átszelte az irodát.

– He-helló – dadogta Stanley, és talpra állt. Kinyújtotta a kezét, hogy megrázza Pipét, majd nyilvánvalóan meggondolta magát, mert visszahúzta – aztán megint kinyújtotta, zavartan nevetgélt. Valószínűleg nem tudta eldönteni, hogyan üdvözölje a lányt, tekintve a zavaros múltjukat, és a tényt, hogy Pip csak tizennyolc éves, míg ő majdnem harminc.

Pip gyorsan kezet fogott vele, hogy véget vessen a kínlódásnak.

– Bocs – szabadkozott Stanley, és feszengve elhúzta a kezét.

Nemcsak a Singh családtól kért bocsánatot; néhány hónappal ezelőtt Pip is kapott tőle egy levelet. Stanley bocsánatot kért, amiért olyan leereszkedően bánt vele, és amiért Becca Bell megszerezte a telefonjából Pip számát, és arra használta, hogy megfenyegesse Pipet. A férfi akkor nem is tudott erről, de nagyon sajnálta, hogy megtörtént. Pip eltűnődött, vajon mennyire lehetett őszinte.

– Mit tehetek… – kezdte Stanley. – Mit szeretnél…?

– Tudom, hogy a megemlékezés nyilván sok helyet foglal a holnapi lapban. De be tudnád ezt szúrni valahová? – Pip ledobta a hátizsákját, és elővette a szórólapot. Átnyújtotta Stanley-nek, aki elolvasta, közben összevonta a szemöldökét, és besüppedt az arca, ahogy a fogai közé szívta.

– Eltűnt? – Ismét lenézett a poszterre. – Jamie Reynolds.

– Ismered?

– Nem hiszem – mondta Stanley. – De ismerős az arca. Kiltoni?

– Aha. A családja a Cedar Wayen lakik. Jamie is a kiltoni gimibe járt Andie-vel és Sallel.

– Mikor tűnt el? – kérdezte Stanley.

– Ott áll a poszteren. – Pip türelmetlenül megemelte a hangját. Mary széke megnyikordult, ahogy a nő közelebb hajolt, hogy hallgatózzon. – Utoljára este nyolc körül látták a megemlékezésen, amíg ki nem derítem, hová ment. Láttam, hogy készítettél fotókat, átküldenéd őket e-mailben?

– Ööö, hogyne. Oké. A rendőrség? – kérdezte Stanley.

– Jelentették az eltűnését – válaszolta a lány. – De a rendőrség egyelőre nem intézkedik. Úgyhogy csak én nyomozok. Ezért van szükségem a segítségedre. – Elmosolyodott, mintha nem futkározna a hátán a hideg attól, hogy kérnie kell.

– A megemlékezés óta hiányzik? – gondolkodott hangosan Stanley. – Azt csak, mennyi, másfél nap?

– Harminchét és fél óra – bólintott Pip.

– Az nem olyan hosszú idő, nem? – Stanley leeresztette a lapot.

– Az eltűnés az eltűnés – válaszolta Pip. – És az első hetvenkét óra kritikus, különösen, ha idegenkezűségre gyanakszunk.

– És arra gyanakszol?

– Igen – vágta rá a lány. – És a család is. Szóval, segítesz?

Kinyomtatnátok holnap?

Stanley egy pillanatra felnézett rá, összeszűkült a pupillája, ahogy fontolóra vette a kérést.

– Gondolom, áttehetjük a jövő hétre azt a cikket a kátyúkról.

– Ez igent jelent? – kérdezte Pip.

– Igen, gondoskodom róla, hogy bekerüljön a lapba. – Stanley bólintott, és megkocogtatta Jamie fotóját az ujjával. – De biztos vagyok benne, hogy épségben előkerül.

– Köszönöm, Stanley. – Pip viszonozta a férfi udvarias mosolyát. – Nagyra értékelem. – Azzal sarkon fordult és távozni készült, ám amikor az ajtóhoz ért, Stanley még utánaszólt:

– Valahogy mindig vonzod a rejtélyeket, nem igaz?

Tíz

Az ajtócsengő éles hangja úgy hasított a fülébe, mint egy sikoly. Pip leengedte a kezét, és ismét csend borult a fehér téglás sorházra. Remélte, hogy jó helyen jár, és erről a házról beszéltek: Beacon Close tizenhárom, sötétpiros ajtó.

A kocsifelhajtón egy vakító, hófehér BMW sportkocsi parkolt, melyről fájdalmasan verődött vissza a reggeli napsütés Pip szemébe.

Épp újra meg akarta nyomni a csengőt, amikor hallotta, hogy odabent elhúzzák a reteszt. Kivágódott az ajtó, és egy férfi jelent meg a küszöbön, hunyorgott a kinti világosság láttán. Ő lehetett az új pasi. Makulátlan, fehér pulcsit viselt – fekete Adidas logókkal a karján – és sötét színű sportsortot.

– Igen? – szólt mogorván, rekedt hangon, mint aki nemrég ébredt.

– Helló! – csivitelte Pip vidáman. A férfinek tetoválás volt a nyakán, a szürke minta élesen elütött fehér bőrétől, az ismétlődő, szimmetrikus formák pikkelyekre hasonlítottak. A minta egy madárrajjá állt össze, amint az arca és rövidre nyírt, barna haja felé repül. Pip újra felnézett a szemébe. – Ööö, itt találom Nat da Silvát? Most jártam a szüleinél, és az anyukája mondta, hogy valószínűleg itt van.

– Igen, itt – válaszolta a férfi. – A barátnője vagy?

– Az vagyok – mondta Pip, ami hazugság volt, de könnyebb volt ezt mondani, mint azt, hogy: Nem, még mindig utál, hiába teszek meg mindent, hogy ne utáljon. – A nevem Pip… Fitz-Amobi. Bejöhetek? Beszélnem kell vele egy sürgős ügyben.

– Ja, hát jó. Kicsit korán van még – dünnyögte a fickó, majd félreállt, és intett Pipnek, hogy jöjjön be. – Én Luke vagyok. Luke Eaton.

– Nagyon örülök. – Pip becsukta a bejárati ajtót, és követte Luke-ot a folyosón, mely hátul elkanyarodott a konyha felé.

– Nat, a barátnőd! – szólt Luke, amikor beléptek.

A helyiség egyik oldalát egy L alakú konyhapult foglalta el, a másikat egy széles faasztal. Az asztal egyik végén egy pénzkötegre hasonlító valami hevert, rajta a BMW kulcsaival. A másik végén pedig Nat da Silva ült egy tál müzli előtt. Luke egyik pulóverét viselte, festett, fehér haját féloldalra fésülte.

Kiejtette a kezéből a müzlis kanalat, hangosan csattant a tálban.

– Mit akarsz? – kérdezte.

– Szia, Nat. – Pip zavartan megállt, félúton a küszöbön tornyosuló Luke és az asztalnál ülő Nat között.

– A megemlékezésen már elmondtad, amit mondani akartál – közölte Nat elutasítóan, és újra felvette a kanalat.

– Ó, nem, nem a tárgyalásról van szó. – Pip megkockáztatott egy lépést Nat felé.

– Miféle tárgyalásról? – kérdezte Luke a háta mögött.

– Nem érdekes – vágta rá Nat teli szájjal. – Akkor meg mit akarsz?

– Jamie Reynoldsról van szó – mondta Pip. Nyitva volt az ablak, és a huzat meglengette a csipkefüggönyt, a pulton néhány barna papírzacskó zizegett. Nyilván kajarendelésből maradtak vissza. – Jamie eltűnt – pontosított.

Nat elkomorult, kék szeme sötétlett.

– Eltűnt? Az anyja felhívott tegnap, kérdezte, hogy láttam-e valahol.

Még mindig nem került elő?

– Nem, és már nagyon aggódnak érte. Tegnap jelentették az eltűnését, de a rendőrség nem csinál semmit.

– Úgy érted, a bátyám?

Pip egyenesen belesétált ebbe a csapdába.

– Nos, nem, a felügyelővel beszéltem. Azt mondja, semmit sem tehetnek. Ezért Reynoldsék engem kértek, hogy járjak utána.

– A podcastoddal? – Nat mélységes gyűlölettel ejtette ki a szót, csikorogtak a mássalhangzók a fogai alatt, szinte élesre fente őket.

– Nos, igen.

Nat lenyelt egy kanál müzlit.

– Micsoda lehetőség ez neked!

Luke felvihogott a lány háta mögött.

– Ők kértek meg – szólt Pip halkan. – Gondolom, nem vagy hajlandó interjút adni nekem.

– És milyen éleslátó! – tette hozzá Nat, a tej az asztalra csöpögött a kanálról, ahogy megállt a keze a levegőben.

– Jamie azt mondta az öccsének, hogy veled fog találkozni a szüleid házában a megemlékezés után, és együtt töltitek az estét.

– Úgy volt. De nem jött el. – Nat szipogott, és felpillantott Luke-ra. – Még egy sms-t sem írt, hogy nem jön. Hiába vártam. Megpróbáltam felhívni.

– Tehát utoljára a megemlékezésen láttad Jamie-t?

– Igen. – Nat a müzlit ropogtatta. – Közvetlenül Andie barátainak a beszéde után, Jamie felfigyelt valamire a tömeg túloldalán, és nagyon meresztgette a szemét. Megkérdeztem, hogy mi a baj, mire azt mondta:

„Csak láttam valakit”.

– És? – kérdezte Pip, miután Nat nem mondott többet.

– Utána elment, gondolom, hogy beszéljen az illetővel. – Nat vállat vont.

Pip is ekkor látta utoljára. Jamie meglökte, miközben átvágott a tömegen, az arcán különös érzelmek kavarogtak. De vajon kihez igyekezett?

– Szóval, nem is tudod, ki lehetett az a „valaki”, akit meglátott?

– Nem – mondta Nat, és megropogtatta elgémberedett nyakát. – Nem olyasvalaki lehetett, akit ismerek, különben mondta volna a nevét.

Biztos azzal a valakivel van most is. Haza fog jönni. Jamie már csak ilyen, nagyon „mindent vagy semmit” a srác.

– A családja meg van győződve arról, hogy valami történt vele – jegyezte meg Pip, és kezdett elzsibbadni a lába a sok ácsorgástól. – Ezért fontos, hogy kiderítsem, merre járt a megemlékezés alatt és után. Hogy kivel találkozott péntek este. Tudsz valamit, ami segíthet?

Hallotta, hogy a háta mögött Luke mély levegőt vesz, mielőtt megszólal.

– Natnek igaza van, Jamie biztos csak egy barátjánál van. Ez az egész felhajtás csak a nagy semmiről szól.

– Ismered Jamie-t? – Pip félig hátrafordult.

– Á, nem igazán, csak Naten keresztül. Jó barátok. Ha Nat azt mondja, hogy jól van, akkor nyilván jól van.

– Nos, én… – kezdte Nat.

– Te is ott voltál a megemlékezésen? – kérdezte Pip Luke-tól. – Láttad a…

– Á, nem voltam ott. – Luke csettintett a nyelvével. – Egyik halott kölyköt se ismertem. Úgyhogy nem, én nem láttam Jamie-t. Ki se mozdultam itthonról péntek este.

Pip biccentett, majd visszafordult a konyhaasztalhoz. Különös kifejezés tűnt fel Nat arcán. A nő Luke-ot nézte, a keze megállt a levegőben, ahogy a kanálért nyúlt, a szája nyitva, mint aki mondani akart valamit, de már elfelejtette, mit. Majd összenézett Pippel, és rögtön eltűnt ez az arckifejezés, olyan gyorsan, hogy Pip nem is volt biztos benne, hogy látta, sem abban, hogy mit jelenthetett.

– Szóval – kezdte Pip, és ezúttal jobban odafigyelt Natre – Jamie furcsán viselkedett aznap este, vagy az elmúlt hetekben?

– Nem hiszem – felelte Nat. – De újabban nem sokat hallottam felőle.

– Nem sms-eztetek? Nem beszéltetek telefonon késő éjjel? – kérdezte Pip.

– Nos, nem… – Nat hirtelen eltolta magától a müzlit, összefonta a karját a mellén, és hátradőlt. – Mi ez az egész? – kérdezte haragosan. – Te vallatsz engem? Az imént mondtam, hogy mikor láttam utoljára Jamie-t, erre úgy viselkedsz, mintha gyanúsított lennék, vagy mi a franc. Pont, mint legutóbb.

– Dehogy, én nem…

– Akkor is tévedtél, nem igaz? Tanulhatnál végre a hibáidból. – Nat hátratolta a széket, ami megnyikordult a padlón, és a hangja fájdalmasan hasított Pip fülébe. – Különben is, ki avatott téged ennek a szaros kis városnak a polgárőrévé? Lehet, hogy mások szívesen vesznek részt a kis játékodban, de én nem. – Megrázta a fejét és lesütötte halványkék szemét. – Most pedig menj el.

– Sajnálom, Nat – mondta Pip. Nem volt mit tenni; bármivel is próbálkozna, csak még jobban magára haragítaná Natet. Ami egyetlen embernek a hibája. De Pip már nem ugyanaz az ember volt, nem igaz? Újra megnyílt a bensőjében az ásító üresség.

Luke visszakísérte Pipet a folyosón, és kinyitotta neki az ajtót.

– Hazudtál – jegyezte meg némi derűvel a hangjában, ahogy Pip elhaladt mellette. – Azt mondtad, barátok vagytok.

Pip hunyorgott, mert Luke kocsija elvakította, majd megfordult és vállat vont.

– Azt hittem, felismerem a hazugokat. – A férfi megmarkolta az ajtó szélét. – Hagyj ki belőle minket, bármit is csinálsz. Világos?

– Világos.

Luke elvigyorodott, és éles kattanással becsukta az ajtót.

Pip elfordult a háztól, közben elővette a telefonját, és megnézte az időt. Délelőtt 10:41. Jamie harmincnyolc és fél órája tűnt el. A nyitóképernyőn egymás után jelentek meg az értesítők a Twitterről és az Instagramról, újabbak és újabbak érkeztek a lány szeme előtt. Az időzített bejegyzés fél tizenegykor jelent meg a weboldalon és a közösségi hálón, kihirdetve a podcast második évadát. Így már mindenki tudott Jamie Reynoldsról. Valóban nem volt visszaút.

Érkezett néhány e-mail is. Újabb vállalat érdeklődött a szponzorálással kapcsolatban. Stanley Forbes huszonkét csatolmányt küldött, a tárgy: Fotók a megemlékezésről. És két perccel ezelőtt Gail Yardley is írt neki, aki Pip utcájában lakott.

Szia, Pippa! – szólt a levél. – Most láttam a szórólapokat a városban.

Nem emlékszem, hogy láttam volna Jamie Reynoldsot aznap este, de átnéztem a fotóimat a megemlékezésről, és megtaláltam az egyiken. Szerintem ezt látnod kell.

Fájlnév:

2. feljegyzés.docx

Kétségtelenül Jamie szerepel Gail Yardley fotóján. A metaadatok szerint a fotó este 8:26-kor készült, így ezen a képen Jamie-t az eltűnés előtt láthatjuk, tíz perccel azután, hogy utoljára láttam.

Jamie szinte a kamerába néz, és ez a legkülönösebb az egészben. Mindenki más, minden egyes arc és minden szempár felfelé fordul, mindenki ugyanazt nézi: Andie és Sal lámpásait, melyek ebben a pillanatban emelkednek épp a pavilon teteje fölé.

Jamie azonban rossz irányba néz.

Sápadt, szeplős arca szinte teljesen sötétben van, kissé elfordul Gail fényképezőgépétől, mögötte néz valamit. Vagy valakit. Nyilván ugyanazt a valakit, akit futólag említett Nat da Silvának.

Az arca pedig – van rajta valami, amit nem igazán értek. Nem mondanám, hogy rémültnek tűnik. De valami olyasminek. Nyugtalannak? Aggódónak? Idegesnek? Nyitva van a szája, a szeme elkerekedett, az egyik szemöldökét kissé felvonta, mintha összezavarta volna valami. De ki vagy mi válthatott ki belőle ilyen reakciót? Jamie azt mondta Natnek, hogy meglátott valakit, de mi volt olyan sürgős, hogy a megemlékezés kellős közepén átverekedje magát miatta a tömegen? És miért áll itt, a jelek szerint csak bámulva az illetőt, ahelyett, hogy odamenne hozzá? Különös ez a helyzet.

Átnéztem Stanley Forbes fotóit. Jamie egyiken sem szerepel, de összevetettem őket Gail képeivel, hátha őt megtalálom a tömegben, hogy kideríthessem, kit nézhetett Jamie, vagy legalább leszűkítsem a kört. Stanley-nek csupán egyetlen fotóján szerepel az a tömegrészlet, és ez a megemlékezés előtt készült. Látni lehet rajtuk Yardley-ékat, baloldalt állnak, néhány sorral az első sor mögött.

Ráközelítettem a mögöttük álló arcokra, de olyan távolról készült a kép, hogy nem valami tiszta. A fekete rendőri egyenruhák és fényes sapkák alapján nyilvánvaló, hogy Daniel da Silva és Soraya Bouzidi állnak Yardley-ék mellett. Az elmosódott sötétzöld zakó minden bizonnyal Richard Hawkins felügyelő. Néhány pixeles arc még ismerős mögöttük az iskolai évfolyamomról, de képtelenség megállapítani, hogy kit nézhetett Jamie. Arról nem is beszélve, hogy ez a kép egy órával Jamie fotója előtt készült; időközben átrendeződhetett a tömeg.

– Később felvenni ezeket az észrevételeket az első epizódhoz.

A fénykép – Nat bizonyítékával együtt – határozottan új irányba tereli a nyomozást. Ki lehet ez a rejtélyes „valaki”, akit Jamie meg akart keresni a tömegben? Az illető tudhat valamit arról, hogy hová ment Jamie aznap éjjel. Vagy hogy mi történt vele.

Egyéb észrevételek

- Jamie-t megzavarhatta valami vagy valaki aznap este, ennek következtében nem ment át Naték házához a megbeszéltek szerint, és nem is üzent Natnek, hogy távol marad. Vajon ez azzal kezdődött, amit a fényképen láttunk?

- Jamie az utóbbi időben nem Nat da Silvával telefonált késő este, és nem vele sms-ezgetett folyamatosan, hacsak a lány nem Luke elől próbálta ezt eltitkolni (elég ijesztő alak).

- Nat arckifejezése, amikor Luke azt mondta, hogy egész pénteken nem hagyta el a házat. Lehet, hogy semmiség. Lehet, hogy olyan „párok közti dolog”, amit én nem értek. Mindenesetre fontosnak tűnt a reakciója.

Elképzelhető, hogy semmi köze Jamie-hez, de azért mindent feljegyzek. (A podcastban nem említem – Nat már így is épp eléggé utál.)

Tizenegy

A kávézó ajtaja fölött megszólalt a csengettyű, és még sokáig himbálózott a levegőben. Kellemetlen hangja megzavarta Pip gondolatait, de mivel nem dolgozhatott otthonról, így kénytelen volt megelégedni a kávézóval. A szülei mostanra nyilván látták a városban kiragasztott posztereket. Ha Pip hazamegy, sor kerül a beszélgetésre, amire jelenleg nincs ideje. Vagy legalábbis még nem készült fel.

Újabb e-mailek érkeztek a megemlékezésen készült fotókkal, és Pip értesítői már több ezer emberhez jutottak el. Épp az imént kellett lenémítani őket, miután megjelentek a trollok. Én öltem meg Jamie Reynoldsot – írta az egyik szürke, profilkép nélküli bejegyző. Egy másik pedig: Téged ki fog megkeresni, amikor eltűnsz?

Ismét megszólalt a csengő, ám ezúttal Cara hangja is felcsendült.

– Szia! – mondta, és leült Pippel szemben. – Ravi említette, hogy itt talállak. Az előbb futottunk össze, amikor végeztem a Chalk Roadon.

– Kifogytál a szórólapokból? – kérdezte Pip.

– Ki. De nem ezért akartam beszélni veled. – Cara bizalmas suttogásra váltott.

– Mi újság? – súgta vissza Pip.

– Szóval, ahogy kiraktam a posztereket, és Jamie arcát néztem, meg elolvastam, hogy mit viselt, én… nem is tudom. – Cara közelebb hajolt. – Azt tudom, hogy baromira becsíptem, és nem sokra emlékszem abból az éjszakából, de van egy olyan érzésem, hogy… nos, azt hiszem, láttam Jamie-t aznap éjjel.

– Miről beszélsz? – hördült fel Pip. – Az „ereszd el a hajam” bulin?

Cara bólintott, és úgy hajolt az asztal fölé, hogy már a feneke is felemelkedett az ülésről.

– Mármint, nem emlékszem tisztán. Inkább amolyan déjà vu érzés. De ahogy magam elé képzeltem abban az öltözékben, meg mernék esküdni rá, hogy elment mellettem a bulin. Seggrészeg voltam, úgyhogy akkor és ott nem foglalkoztam vele, vagy talán fel sem figyeltem rá, de… hé, ne nézz így rám! Biztos vagyok benne, hogy talán láttam őt ott talán.

– Biztos, hogy talán láttad őt ott talán? – ismételte Pip.

– Oké, nyilván nem teljesen biztos. – Cara elgondolkozott. – De szerintem őt láttam. – Végül visszaült a székre, Pipre meresztette a szemét, várta, hogy a barátnője mit szól mindehhez.

Pip becsukta a laptopot.

– Nos, jól van, mondjuk, hogy tényleg láttad ott Jamie-t. Mi a fenét keresne Jamie egy tizennyolc évesekkel teli bulin? Huszonnégy éves, és a mi korosztályunkból valószínűleg csak minket ismer, mert Connor barátai vagyunk.

– Nemtom.

– Beszélt valakivel? – kérdezte Pip.

– Halvány gőzöm sincs. – Cara megmasszírozta a halántékát. – Azt hiszem, csak arra emlékszem, hogy egy ponton elment mellettem.

– De ha valóban ott járt… – kezdte Pip, majd elhallgatott, amikor elvesztette a fonalat.

– Irtó fura – fejezte be helyette Cara.

– Fura bizony.

Cara belekortyolt Pip kávéjába.

– Na és most mihez kezdjünk?

– Nos, szerencsére rengeteg szemtanú lehet még azon a bulin, akik megerősíthetik, amit szerinted láttál. És ha igaz, akkor azt hiszem, már tudjuk, hogy hová ment Jamie a megemlékezés után.

Pip először Antnek és Laurennek üzent, hátha látták Jamie-t a bulin. Ant két percen belül válaszolt. Nyilvánvalóan együtt voltak, ugyanis mindkettejük nevében írt:

Nem láttuk, de nem sokáig maradtunk. Mit keresne ott Jamie? X

– Ant és Lauren semmit sem láttak egymáson kívül, micsoda meglepetés – élcelődött Cara.

Pip visszaírt: Ugye megvan nektek Stephen Thompson száma?

Megadnátok, légyszi? Sürgős. Nincs puszi.

A bulit Stephenéknél tartották, s noha Pip még mindig ki nem állhatta a srácot – azóta, hogy tavaly belógott egy „ereszd el a hajam” bulira információt gyűjteni Howie Bowers drogdílerről, és Stephen erőszakkal meg akarta csókolni –, egyelőre kénytelen lesz felülemelkedni az utálatán.

Amint Ant átküldte Stephen számát, Pip felhajtotta a maradék kávét, és tárcsázott, közben intett Carának, hogy hallgasson. Cara elhúzta az ujját a szája előtt, mintha becipzározná, de közelebb húzódott hallgatózni.

Stephen a negyedik csöngésre felvette, kérdőn szólt a telefonba:

– Halló?

– Szia, Stephen – szólt Pip. – Itt Pip. Fitz-Amobi.

– Ó, szia! – mondta Stephen, és rögtön megváltozott a hangja.

Lágyabb és mélyebb lett. Pip a szemét forgatta.

– Mit tehetek érted? – kérdezte a fiú.

– Nem tudom, láttad-e a kiplakátolt felhívást a városban…

– Ja, anyám épp most említette őket. Károgott itt nekem, hogy mennyire „elcsúfítják” a várost. – Furcsa hang tört fel belőle, amit Pip horkantásként értelmezett. – Van valami közük hozzád?

– Aha – válaszolta a lány, a tőle telhető legvidámabban. – Szóval, ismered Connor Reynoldsot az évfolyamunkon? A bátyja, Jamie péntek este eltűnt, és mindenki nagyon aggódik érte.

– Baszki! – ámuldozott Stephen.

– Péntek este nálad volt az „ereszd el a hajam” buli, ugye?

– Itt voltál? – csodálkozott Stephen.

– Sajnos nem – mondta Pip, noha valójában ott volt, legalábbis a ház előtt, hogy hazavigye a részegen zokogó Carát. – De a pletykák szerint Jamie Reynolds ott volt a bulin, és arra gondoltam, hátha emlékszel, hogy láttad őt. Vagy hallottad valaki mástól, hogy ott járt.

– Ez valami új ilyen nyomozós izé, amit csinálsz? – érdeklődött a fiú. Pip eleresztette a füle mellett a kérdést.

– Jamie huszonnégy éves, úgy száznyolcvan centi magas, sötétszőke, majdnem barna a haja, kék szeme van. Aznap…

– Ja – vágott a szavába Stephen. – Asszem, láttam itt. Emlékszem, hogy elmentem valaki mellett a nappaliban, akit nem ismertem fel. Kicsit idősebbnek tűnt, azt gondoltam, biztos egy csajjal jött. Ing volt rajta, sötétpiros.

– Ő az! – Pip felkapta a fejét és biccentett Carának. – Az Jamie lehetett. Átküldök egy fotót a telefonodra, megnéznéd, hogy tényleg őt láttad-e? – Pip elvette a fülétől a telefont, hogy megkeresse Jamie fényképét, azt, amelyik a poszterre került, és átküldte Stephennek.

– Igen, ő az. – Stephen hangja távolabbról érkezett, ahogy ő is eltartotta a telefont, hogy megnézze a képernyőt.

– Nem emlékszel, mikor láttad?

– Á, nem igazán – válaszolta a fiú. – Szerintem korán, úgy kilenc körül, tíz felé, de nem biztos. Csak egyszer láttam.

– Mit csinált? – kérdezte Pip. – Beszélt valakivel? Ivott?

– Nem, senkivel se láttam beszélgetni. És nem rémlik, hogy ital lett volna a kezében. Szerintem csak állt egy helyben és nézett ki a fejéből. Kicsit fura, ha jobban meggondolom.

Pip szerette volna emlékeztetni Stephent, hogy ő csak ne beszéljen arról, hogy mi a fura. De tartotta a száját.

– Mikor kezdtek érkezni az emberek? A megemlékezés fél kilenc körül ért véget, onnan egyenesen hozzád mentek?

– Aha. Alig tíz percre lakom a parktól, úgyhogy a legtöbben csak átsétáltak hozzánk. Szóval, azt mondod, hogy megint nyomozol, ugye? Ez is bekerül a podcastodba? Csak mert – Stephen hangja suttogássá halkult –, nos, anyám nem tudja, hogy buli volt nálunk; gyógyfürdőbe ment a hétvégére. A kutyára fogtam a törött vázát és a piafoltokat. A bulit meg a rendőrség állította le úgy egy körül; biztos betelefonált egy szomszéd a zaj miatt. De nem akarom, hogy anya tudomást szerezzen a buliról, úgyhogy ha megtennéd, hogy nem…

– Melyik rendőr ment ki hozzátok? – szólt közbe Pip.

– Ja, az a da Silva fickó. Rászólt mindenkire, hogy húzzanak haza.

Akkor ugye nem említed a bulit? A podcastodban?

– Ja, persze, persze – hazudta Pip. Még szép, hogy említeni fogja, annál jobb, ha Stephen „Taperolós” Thompson bajba kerül miatta. Pip megköszönte a segítségét, és megszakította a hívást. – Igazad volt – mondta Carának, és letette a telefont.

– Tényleg? Jamie ott volt? Segítettem?

– Ott volt és segítettél. – Pip rámosolygott a barátnőjére. – Nos, van két szemtanúnk, a pontos időt egyik sem tudja, de szinte majdnem biztos, hogy Jamie odament a megemlékezés után. Már csak fényképes bizonyítékot kell szereznem, hogy meghatározhassuk az időpontot. Hogyan tudnék mindenkihez eljuttatni egy üzenetet, aki ott volt a bulin?

– Írj mindenkinek arról az évfolyamról a Facebookon. – Cara vállat vont.

– Jó ötlet. – Pip újra bekapcsolta a laptopot. – Előbb szólok Connornak. Mi a fenét keresett ott Jamie? – A laptop életre kelt, és a képernyőn megjelent Jamie arca az eltűnt személy dokumentumból, halványkék szeme egyenesen Pip szemébe fúródott, amitől a hideg futkározott a lány hátán. Ismerte ezt a fiút; ez Jamie volt. Jamie. De vajon mennyire ismerhetünk bárkit is? Belenézett a pixeles szempárba, hátha meg tudja fejteni a benne rejlő titkokat. Hová tűntél? – kérdezte tőle Pip hang nélkül.

Sziasztok, srácok!

Ahogy a városban kiplakátolt szórólapokról már értesülhettetek, Jamie Reynolds (Connor bátyja) péntek este, a megemlékezés után eltűnt. Nemrég kiderült, hogy Jamie-t látták aznap este az „ereszd el a hajam” bulin Stephen Thompson highmoori házában. Arra kérek mindenkit, aki ott volt, hogy küldje el nekem a bulin készített fotókat és videókat (ígérem, egyik se kerül a szülők / rendőrség kezébe). Ez a Snapchatre és az Instagram-storykra is vonatkozik, ha elmentettétek őket. Kérlek, sürgősen küldjétek el a fenti e-mail-címre. Beszúrom Jamie fényképét. Ha valaki emlékszik arra, hogy látta a bulin, vagy bármiféle információval rendelkezik a hollétéről vagy a péntek esti programjáról, kérem, hogy keressen a fenti e-mail-címen vagy telefonszámon.

Köszi szépen!

Pip

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. ÉVAD: George Thorne telefonos interjúja.wav

Pip:

George, George, elindítottam a felvételt. Holnap, a suliban aláírhatod a hozzájárulási nyilatkozatot, de addig is megkérdezném, hogy hozzájárulsz-e ahhoz, hogy a hangod megjelenjen a podcastban.

George:

Igen, persze.

Pip:

Oké, hátramentem a kávézó végébe, így már jobban hallasz?

George:

Aha, sokkal jobban.

Pip:

Oké. Tehát, láttad az üzenetemet a Facebookon. Térjünk vissza arra, amit elkezdtél mesélni nekem. Visszamennél az elejére?

George:

Aha, szóval láttam…

Pip:

Bocs, még azelőtt. Tehát hol voltál péntek este?

George:

Ja, tényleg! Pénteken a megemlékezés után elmentem az „ereszd el a hajam” buliba Stephen Thompsonék házába. Nem sokat ittam, mert jövő héten lesz egy nagy focimeccsünk, Ant bizonyára említette neked. Úgyhogy az egész éjszakára emlékszem. És láttam őt, láttam Jamie Reynoldsot a nappaliban. Az egyik fal mellett állt, senkivel sem beszélt. Emlékszem, hogy azt gondoltam magamban: nem ismerem a fickót, és tudod, az ilyen bulikon többnyire ugyanazokat az arcokat látod a suliból, úgyhogy fel is tűnt nekem. De nem beszéltem vele.

Pip:

Jól van. Most pedig mondd el, mikor láttad legközelebb.

George:

Igen. Szóval kicsivel később kimentem a ház elé elszívni egy cigit. Csak néhányan voltak odakint, Jas és Katie M egymással beszélgettek, Katie valamiért bőgött. És Jamie Reynolds is odakint volt. Erre tisztán emlékszem. Fel-alá járkált a ház előtt a járdán, és telefonon beszélt valakivel.

Pip:

Leírnád, hogyan viselkedett telefonálás közben?

George:

Igen, nos, egy kicsit… zaklatottnak tűnt. Mintha dühös lenne, de nem teljesen. Talán megijedt? Mindenesetre remegett a hangja.

Pip:

És hallottad, miket mondott?

George:

Csak egy részét. Ahogy rágyújtottam, emlékszem, hogy azt mondta:

„Nem, azt nem tudom megtenni”. Vagy valami ilyesmit. És ezt még egypárszor elismételte, hogy: „Nem tudom megtenni, nem tudom”. Addigra kezdtem felfigyelni rá, ezért úgy tettem, mintha a telefonommal lennék elfoglalva, miközben hallgattam. Egy idő után Jamie a fejét rázta, és valami olyasmit mondott, hogy „Tudom, hogy azt mondtam, bármit, de…”, aztán elhallgatott.

Pip:

Észrevett téged? Látta, hogy hallgatózol?

George:

Nem hiszem. Szerintem semmi másra nem figyelt, csak arra, aki a vonal túlsó végén beszélt. Bedugta a másik fülét, hogy jobban hallja. Egy ideig hallgatott, mint akihez épp beszélnek, de még mindig járkált: Aztán azt mondta: „Felhívhatom a rendőrséget”, vagy valami ilyesmit. Határozottan emlékszem, hogy a rendőrséget emlegette.

Pip:

Ezt konfrontálódva mondta, vagy mint aki segíteni akar?

George:

Fogalmam sincs, nem lehetett megállapítani. Aztán egy darabig csend volt, megint hallgatott, egyre idegesebb lett. Emlékszem, hogy valami gyereket emlegetett.

Pip:

Gyereket? Kinek a gyerekét?

George:

Azt nem tudom, csak a szót hallottam. Aztán Jamie felpillantott, és véletlenül összenéztünk, és rájöhetett, hogy hallgatózom. Még mindig telefonált, de közben elindult az utcán, az utolsó, amit még hallottam, valami olyasmi volt, hogy „nem hinném, hogy meg tudom tenni”.

Pip:

Melyik irányba ment?

George:

Szinte biztos, hogy jobbra, a főutca felé.

Pip:

És nem láttad, hogy visszajött volna a házhoz?

George:

Nem. Még vagy öt percig ácsorogtam odakint. Elment.

Pip:

És meg tudnád mondani, hogy ez mikor történt?

George:

Pontosan tudom, mikor történt, mert rögtön azután, hogy Jamie elment, úgy harminc másodperccel utána sms-eztem egy lánynak a cheshami gimiből, akivel beszélni szoktam. Elküldtem neki ezt a mémet Spongya Bobról… tudod, mit, ez nem is érdekes, de a telefonom szerint 10:32-kor küldtem az sms-t, rögtön azután, hogy Jamie elsétált.

Pip:

10:32-kor? George, ez nagyszerű. Irtó hálás vagyok. Nincs valami ötleted, hogy kivel beszélhetett Jamie? Szerinted férfivel vagy nővel?

George:

Nincs. Semmi mást nem tudtam megállapítani, csak azt, hogy Jamie- nek nagyon nem tetszett, amit az illető mond neki. Szerinted… szerinted Connor bátyja jól van? Lehet, hogy már korábban szólnom kellett volna valakinek, hogy láttam? Ha aznap este üzentem volna Connornak, talán…

Pip:

Dehogy, egy órával ezelőttig azt sem tudtad, hogy Jamie eltűnt. És rengeteget segítettél. Connor nagyon hálás lesz érte.

Tizenkettő

A konyhaszigetnél ültek, közöttük a két laptop, a billentyűk kaotikus ritmusra kattogtak.

– Túl gyorsan haladsz! – förmedt Pip Ravira, és rásandított a képernyő fölött. – Mindegyiket alaposan meg kell figyelnünk.

– Ó! – csúfolódott a fiú, és döbbent képet vágott. – Ezer bocsánat, nem tudtam, hogy a csillagos égen keressük a nyomokat. – Megfordította a laptopját, és mutatott négy, egymást követő fotót a sötét égen lebegő kínai lámpásokról.

– Na azért, te méregzsák.

– Az a te beceneved – méltatlankodott Ravi. – Te csak ne vedd a szádra ezt a szót.

Pip visszafordult a képernyőhöz, és folytatta a bulizók fotóinak és videóinak átnézését. Ravi a megemlékezésen készült képeket tanulmányozta, már több mint kétszáz érkezett belőlük.

– Biztos, hogy nincs jobb dolgunk? – Ravi újabb fotósorozatot ugrott át. – Tudjuk, hogy Jamie a megemlékezés után elment a buliba, és már azt is tudjuk, hogy életben és épségben távozott onnan fél tizenegykor. Nem azt kéne inkább kiderítenünk, hogy azután hová ment?

– Azt már tudjuk, hogy eljött a buliból – mondta Pip –, de azt még nem, hogy miért ment oda, ami önmagában is épp elég különös. És ehhez még hozzájön az a telefonbeszélgetés, amit George kihallgatott. Nagyon nem jellemző rá ez a fajta viselkedés, mármint, te is láttad Connor arcát, amikor elmeséltem neki. Fura. Erre nincs más szó. Jamie viselkedése a megemlékezéstől kezdve fura. Ennek köze kell hogy legyen az eltűnéséhez.

– Gondolom. – Ravi visszafordult a képernyőjéhez. – Szóval szerinted Jamie megpillantott „valakit” a megemlékezésen, bárki is legyen az. Meglátta az illetőt a tömegben, azután várt, és követte Highmoor felé a buliba. Taperolós Stephen szerint Jamie csak állt ott és nézett?

– Asszem. – Pip az ajkába harapott. – Ennek van a legtöbb értelme. Ami azt jelenti, hogy az „illető” nagy valószínűséggel a sulinkba jár, az én évfolyamomra, vagy talán eggyel alattam.

– Miért követne Jamie valakit a sulidból?

Pip érezte a feszültséget Ravi hangján, hiába próbálta leplezni a fiú. Ösztönösen Jamie védelmére akart kelni, de csak annyit bírt válaszolni:

– Tényleg nem tudom. – Nagyon rosszul állt a helyzet. Pip örült, hogy hazaküldte Connort egy négyoldalas, kinyomtatott kérdőívvel a tipikus jelszó-alkotóelemekről, amiket kipróbálhatnak az anyukájával Jamie számítógépén. Nehezebb volt Jamie-ről beszélni az öccse jelenlétében. De Pipnek se volt könnyű ezt elfogadnia. Valami még hiányzott, egy részlet, ami megmagyarázná, hogy miért volt ott Jamie, kit keresett. Fontos lehetett, ha miatta lerázta Natet és nem fogadta a hívásait. De mi lehetett az?

Pip az órára pillantott a képernyő jobb alsó sarkában. Már fél ötre járt. Mivel Jamie-t utoljára este 10:32-kor látták élve, ez azt jelentette, hogy negyvenkét órája tűnt el. Már csak hat óra maradt a negyvennyolc óráig. Az eltűnt személyek nagy része addigra magától előkerül: majdnem hetvenöt százalékuk. Pipnek azonban volt egy olyan érzése, hogy Jamie nem lesz köztük.

És akadt még egy probléma: Pip családja jelenleg a szupermarketben vásárolt, az anyukája írt neki egy sms-t. A lány egész nap kerülte őket, és Josh is velük ment, így biztos késnek majd valamennyit a kunyerálása miatt (legutóbb rávette apát, hogy vegyen neki két zacskó hasábrépát, ami persze pocsékba ment, amikor itthon rájött, hogy tulajdonképpen nem is szereti a répát). De hiába Josh figyelemelterelő hadművelete, hamarosan úgyis hazaérnek, és nincs az az isten, hogy még ne látták volna Jamie posztereit.

Nos, nem volt mit tenni, Pip kénytelen lesz megbirkózni velük, ha hazaérnek. Vagy esetleg még tovább halogathatja a vitát, ha sikerül rávennie Ravit, hogy maradjon; a szülei nyilván nem veszekednének vele a fiú előtt.

Pip végiglapozta a fotókat, amiket Katie C küldött, az évfolyamukra járó hat Katie közül az egyik. Pip eddig csak két fotón talált bizonyítékot Jamie jelenlétére az eddig átnézett több tucatból, és az egyikben nem is volt biztos. Csak egy kar végét látni rajta, amint kikandikál egy csapat srác mögül, akik a folyosón pózolnak a fotó kedvéért. A testetlen karon ugyanolyan burgundi vörös ing van, mint Jamie-n, és a szögletes fekete óra is stimmel. Így nyilván ő lehetett az, de ebből még nem derült ki semmi más azonkívül, hogy Jamie átvágott a bulizók tömegén este 9:16- kor. Lehet, hogy akkor érkezett?

A másikon legalább látni lehet az arcát a Jasveenről készült kép hátterében; a lány Pip évfolyamtársa volt, és egy kék mintás kanapén ült. A fényképezőgép Jasre fókuszált, aki megjátszott szomorúsággal lebiggyeszti az ajkát, valószínűleg a hatalmas, piros piafolt miatt, ami a valaha fehér topján éktelenkedik. Jamie néhány méterrel mögötte áll, egy elsötétített ablakfülke mellett, egy kicsit elmosódott, de látszik a szeme, átlósan kinéz balra a képből. Az állkapcsa megfeszül, mint aki a fogait csikorgatja. Ebben a pillanatban láthatta őt Stephen Thompson; mintha Jamie nézett volna valakit. A kép a metaadatok szerint este 9:38- kor készült, tehát ezen a ponton Jamie már legalább huszonkét perce ott volt a buliban. Vajon egész idő alatt ott állt és nézett?

Pip megnyitott egy másik e-mailt, amit Chris Marshall küldött az angolos osztályból. Letöltötte a csatolt videófájlt, felvette a fejhallgatóját, és elindította a lejátszást.

Egy egész sor kép és rövid videóklip volt benne: Chris storyja lehetett a Snapchaten vagy az Instagramon, amit elmentett. Volt egy szelfi róla és Peterről a politológiáról, ahogy meghúznak egy-egy üveg sört, majd egy rövid klip következett egy srácról, akit Pip nem ismert, ahogy kézen állt, miközben Chris kurjongatott, a hangja recsegett a mikrofonban. Ezután egy kép Chris nyelvéről, mely valahogy elkékült.

Majd egy újabb videóklip, Pip összerezzent a bömbölő hang hallatán. Egymást kiabálták túl az emberek, hangosan kántáltak: „Peter, Peter!”, míg a többiek pfujoltak vagy kurjantottak és röhögcséltek. Úgy tűnt, az ebédlőben vannak, elhúzták a székeket az asztaltól, melynek két végén műanyag poharak álltak háromszögekbe rendezve.

Sörpong. Sörpongoztak. Peter a politológiáról az asztal egyik végén állt, épp eldobni készült a rikító narancssárga pingponglabdát, egyik szemével hunyorított, ahogy koncentrált. Meglendítette a csuklóját, és a labda kirepült a kezéből, majd kisebb loccsanással az egyik pohárban landolt.

Pip fejhallgatója beleremegett a szobában kirobbanó üdvrivalgásba, Peter diadalmasan hörgött, míg a túloldalon álló lány méltatlankodni kezdett, hogy most meg kell innia a sört. Pip azonban észrevett valamit, amikor a hátteret fürkészte. Megállította a videót. Az ebédlő üvegajtajától jobbra ott állt Cara, tátott szájjal, ahogy ő is éljenzett, a poharából épp kilöttyent a sötét folyadék a megállított pillanatban. És volt ott még valami más: a háta mögött egy kivilágított, sárga folyosó, és az ajtó mögött épp eltűnt egy láb. Rajta farmer, ugyanolyan színű, mint amit Jamie viselt aznap este, és fehér tornacipő.

Pip visszatekerte a videót négy másodperccel, közvetlenül Peter győzelme elé. Elindította, majd rögtön leállította. Jamie volt az, odakint, a folyosón. Elmosódott az alakja, ahogy mozgott, de határozottan ő volt: sötétszőke haj és gallér nélküli, burgundi ing. Egy sötét tárgyat nézett a kezében. Telefonnak tűnt.

Pip elindította a videót, és nézte, ahogy Jamie sietősen elsétál a folyosón, rá se hederítve az ebédlőben zajló játékra, csak a telefonját nézi. Cara elfordítja a fejét, fél pillanatig követi a tekintetével, mielőtt a labda egy pohárban landol, és az üvöltözésre visszafordul a többiekhez.

Négy másodperc.

Csupán négy másodpercig látszik. Majd Jamie eltűnik, a fehér tornacipő az utolsó, amit látni belőle.

– Megtaláltam – mondta Pip.

Tizenhárom

Pip visszahúzta a kurzort, és elindított a videót, hogy megmutassa Ravinak.

– Ő az – erősítette meg a fiú, és a lány vállára tette hegyes állát. – Ekkor látta Cara. Nézd csak!

– Minek a térfigyelő kamerák, ha van Snapchat-story – jegyezte meg Pip. – Szerinted a bejárati ajtó felé tart? – Felnézett Ravi szemébe, ahogy újra lejátszotta a klipet. – Vagy vissza a ház hátsó végébe?

– Bármelyik lehet – mondta Ravi. – Úgy elég nehéz megállapítani, hogy nem ismerjük a ház alaprajzát. Szerinted átugorhatnánk Stephenékhez megnézni?

– Kétlem, hogy beengedne minket – rázta a fejét Pip. – Nem akarja, hogy az anyja tudomást szerezzen a buliról.

– Hm – hümmögött Ravi –, lehet, hogy megtaláljuk az alaprajzot a Zooplán vagy a Rightmove-on vagy ilyesmi.

A videón megnézték a sörpong fejleményeit, amit egy újabb klip követett, amiben Peter a klotyót ölelgeti és kitaccsol, miközben Chris a kamera mögött vihog, és azt kérdezi: – Jól vagy, nagyfiú?

Pip leállította, hogy ne kelljen tovább hallgatnia Peter öklendezését.

– Megvan, hogy mikor szerepelt Jamie a videón? – kérdezte Ravi.

– Nincs. Chris csak az elmentett storyt küldte át; a különálló részek adatai nincsenek meg.

– Hívd fel és kérd el tőle. – Ravi a lány laptopjáért nyúlt, és maga elé húzta. – Én addig megkeresem a házat a Zooplán. Mi a házszámuk?

– Tizenkilenc, Highmoor – válaszolta Pip, és elővette a telefonját. Meg kell hogy legyen neki valahol Chris száma. Biztos, hogy megvan, mert néhány hónapja részt vettek egy közös csoportos projektben.

Aha, már meg is találta: Chris M.

– Halló? – szólt bele Chris, amikor felvette. Kérdésnek hangzott a szó; ő nyilván nem mentette el a lány számát.

– Szia, Chris. Pip vagyok.

– Ó, szia – mondta a fiú. – Épp most küldtem egy e-mailt…

– Igen, nagyon hálás vagyok érte. Valójában épp erről szeretnélek megkérdezni. Itt van ez a klip, amin Peter sörpongozik, nem tudod, mikor készült?

– Ööö, nem emlékszem. – Chris ásított a vonal túlsó végén. – Elég részeg voltam. De lehet, hogy, várj csak… – Visszhangos és távoli lett a hangja, ahogy kihangosította a hívást. – Elmentettem a storyt, hogy piszkálhassam vele Petert, de a videókat a kamera saját appjával készítem, mert a Snapchat nálam folyton lefagy.

– Ó, az szuper, ha elmentette a kamerád – mondta Pip. – Így meglesz a felvétel időpontja.

– Basszus! – csattant fel Chris. – Úgy tűnik, mind kitöröltem, bocs. Pip elcsüggedt. De csak egy másodpercre, amíg meg nem kérdezte:

– Legutóbb törölt mappa?

– Ó, ez jó ötlet! – Pip hallotta, ahogy Chris a telefonon matat. – Igen, itt is van. A sörpongozást 9:56-kor vettem fel.

– 9:56 – ismételte Pip, és leírta az időpontot a jegyzetfüzetébe, amit Ravi odatolt elé. – Tökéletes, hálásan köszönöm, Chris.

Pip letette a telefont, noha Chris még beszélt. A lány sosem rajongott az ilyen céltalan csacsogásokért a beszélgetések elején és végén, és most nem volt ideje udvariasságból színlelni. Ravi nem véletlenül hívta „kis buldózernek”.

– Hallottad? – kérdezte a fiútól. Ravi bólintott.

– És megtaláltam a régi hirdetést Stephenék házáról a Rightmove-on, 2013-ból. A fotókról nem sok minden derül ki, de még fent van az alaprajz. – Visszafordította a képernyőt, és megmutatta Pipnek a fekete- fehér rajzot a földszintről.

Pip kinyújtotta a kezét, az ujjával követte a 4,9 m × 3,8 m-es, Ebédlőnek feltüntetett négyszög körvonalait, a dupla, kinyitható ajtótól balra a folyosón, amerre Jamie ment. A bejárati ajtóhoz vezetett.

– Ez az! – szisszent fel. – 9:56-kor határozottan elhagyta a házat. – Pip kimásolta az alaprajzot, és beillesztette a Paint programba, hogy rájegyzetelhessen. Egy nyilat húzott a folyosón a bejárati ajtó felé, és mellé írta: Jamie este 9:56-kor távozik. – És a telefonját nézi – mondta Pip. – Szerinted épp akkor készült felhívni az illetőt, akivel George hallotta beszélni?

– Valószínűnek tűnik – bólogatott Ravi. – Elég hosszúra nyúlhatott az a beszélgetés. Legalább fél óráig dumcsiztak.

Pip rajzolt két ellenkező irányba mutató nyilat az alaprajzon kívül, ahol Jamie fel-alá járkált a járdán. Leírta a telefonbeszélgetés időtartamát, majd rajzolt egy harmadik nyilat, ami elvezetett a háztól, amikor Jamie távozott.

– Gondoltál már arra, hogy hivatásos művésznek állj? – kérdezte Ravi a lány válla fölött.

– Jaj, hagyd már, megteszi – szólt a lány, és belecsípett a fiú állába.

Ravi fejhangon sípolt: „Bíííp!”, és átrendezte az arcvonásait.

Pip nem foglalkozott vele.

– Ami azt illeti, ez a másik feltűnésnél is segíthet. – Megnyitotta a képet, amin Jamie a foltos felsős Jasveen mögött áll. Oldalra húzta, az alaprajz mellé, hogy kettéossza a képernyőt. – Van itt egy kanapé, tehát ez lehet a nappali, ugye?

Ravi egyetértett.

– Kanapé és ablakfülke.

– Oké – mondta Pip. – És Jamie pont az ablak mellett áll. – Rámutatott az ablakfülkére az alaprajzon. – De ha megnézed a szemét, más irányba néz, balra.

– Meg tud oldani egy gyilkosságot, de nem tudja, melyik a bal és melyik a jobb. – Ravi elmosolyodott.

– Az a bal – makacskodott Pip, és dühödt pillantást vetett a fiúra. – Nekünk bal, neki jobb.

– Oké, megadom magam, csak ne bánts. – Ravi megadóan felemelte a kezét, sanda mosolya szélesebbre húzódott. Miért élvezte ennyire, ha felcukkolhatja a lányt? És Pip miért élvezte? Őrjítő volt.

Pip visszafordult, az alaprajzra tette az ujját, ahol Jamie állt, majd elhúzta, követve Jamie pillantásának irányát. Egy szögletes, sötét tárgyhoz vezették a szomszédos fal mellett. – Ez meg micsoda? – kérdezte.

– Kandalló – válaszolta Ravi. – Tehát Jamie nézett valakit, aki este 9:38-kor a kandalló mellett állt. Valószínűleg ugyanazt a valakit, akit a megemlékezésről követett idáig.

Pip bólintott, és ezt is feljegyezte az alaprajzra.

– Tehát, ha Jamie helyett inkább azt keresem a fotókon, aki 9:38 körül a kandalló közelében állt, akkor kiderülhet, hogy ki volt az az illető.

– Jó a terv, őrmester.

– Folytasd a munkád – szólt a fiúra, és ellökte magától a lábával, vissza a konyhasziget felé. Ravi elindult, de előbb még ellopta a zokniját.

Pip csupán egy klikket hallott a fiú egérpadja felől, mielőtt Ravi megszólalt:

– A fenébe.

– Ravi, ne szórakozz már…

– Nem szórakozom. – A fiú arcáról eltűnt a mosoly. – A fenébe! – mondta ezúttal hangosabban, és kiejtette a kezéből Pip zokniját.

– Mi az? – Pip lecsúszott a bárszékről, és odalépett mellé. – Megtaláltad Jamie-t?

– Nem.

– Az illetőt?

– Nem, de ez határozottan egy bizonyos illető – jegyezte meg Ravi sötéten, és Pip végre megpillantotta, hogy ki van a képen.

Több száz arc töltötte be a fotót, mind az égre néztek, a lámpások után. A közelebb állóknak kísérteties, ezüst fény vetült az arcukra, a szemük pirosan csillogott, ahogy a vaku megvilágította őket. Egészen hátul pedig, ahol már ritkult a tömeg, Max Hastings állt.

– Na neee! – szaladt ki Pip száján, és olyan hosszan elnyújtotta a magánhangzót, hogy végül belesajdult a tüdeje.

Max ott állt egyedül, fekete dzsekiben, beleolvadt a sötétbe, a haját kapucni alá rejtette. De kétségtelenül ő volt, a szeme vörös, az arca üres és kifejezéstelen.

Ravi akkorát csapott a márványlapra az öklével, hogy beleremegett a laptop és Max szeme.

– Mi a faszt keres ott? – Felhorkant. – Tudta, hogy nem látják szívesen. Senki sem látta szívesen.

Pip megfogta a fiú vállát, érezte, ahogy reszket a haragtól.

– Mert az a fajta alak, aki azt csinál, amit akar, nem számít, kinek árt vele – jegyezte meg.

– Nem akartam, hogy ott legyen – meredt Ravi Max képére. – Nem kellett volna ott lennie.

– Sajnálom, Rav. – Pip végigsimított a fiú karján, és a tenyerébe vette a kezét.

– És holnap is nézhetem egész nap. Hallgathatom a hazugságait.

– Nem muszáj elmenned a tárgyalásra – rázta a fejét Pip.

– De igen. Nem csak érted teszem. Úgy értem, érted teszem, érted bármit megtennék. – Lesütötte a szemét. – De magamért is teszem. Ha Sal tudta volna, hogy Max micsoda szörnyeteg, teljesen összetörik. Megszakad a szíve. Azt hitte, hogy a barátja. Hogy merészelt eljönni? – Lecsapta a laptopot, eltüntette Max arcát.

– Még pár nap, és egy ideig sehová sem fog menni – vigasztalta Pip, és megszorította Ravi kezét. – Csak pár nap.

A fiú erőtlenül elmosolyodott, és végighúzta a hüvelykujját a lány kézfején.

– Ja – mondta. – Igen, tudom.

Ravit kulcscsörgés szakította félbe, kinyílt a bejárati ajtó, és egymás után léptek koppantak a padlón. Majd:

– Pip? – visszhangzott az anyukája hangja, majd ő maga is felbukkant a konyhában. Leanne felvont szemöldökkel nézett a lányára, a homlokán négy haragos ránc sorakozott. Egy pillanatra megenyhült az arca, amíg rámosolygott Ravira, majd visszafordult Piphez. – Láttam a plakátjaidat – mondta kimért hangon. – Mégis mikor szándékoztad elmondani nekem?

– Ööö… – kezdte Pip.

Belépett az apja négy megrakott bevásárlótáskával, esetlenül elment kettejük között, megszakítva a szemkontaktust Pip és Leanne között. Amíg letette a pultra a táskákat, Ravi kihasználta az alkalmat, hogy felpattanjon és a hóna alá csapja a laptopját. Megsimogatta Pip hátát, és odaszólt neki:

– Sok szerencsét! – Majd egy elbűvölően zavart köszönés kíséretében elsietett az ajtó felé.

Áruló.

Pip lehajtotta a fejét, legszívesebben eltűnt volna a kockás ingben, és úgy szorította a melléhez a laptopot, mint egy pajzsot.

– Pip?

Fájlnév:

Bulihelyszín alaprajza jegyzetekkel.jpg

Tizennégy

– Hahó?

– Igen, bocs. – Pip becsukta a laptopját, és kerülte az anyja pillantását.

– Csak elmentettem valamit.

– Mit jelentsenek azok a szórólapok? Pip egyik lábáról a másikra állt.

– Szerintem elég egyértelmű. Jamie eltűnt.

– Ne feleselj velem! – csattant fel Leanne, és csípőre tette az egyik kezét: ez semmi jót nem jelentett.

Victor félbehagyta a pakolászást – persze, csak miután a kényesebb élelmiszerek bekerültek a hűtőbe –, és nekidőlt a pultnak, szinte pontosan egyenlő távolságra Piptől és Leanne-től, a csatatértől biztos távolságra. Ez nagyon ment neki: semleges területen vert tábort, hidat épített.

– Igen, azt jelenti, amire gondolsz – szólt Pip, és az anyja szemébe nézett. – Connor és Joanna nagyon aggódnak. Szerintük történt valami Jamie-vel. Úgyhogy igen, nyomozni kezdtem. És igen, felvételt készítek a nyomozásról a második évadhoz. Megkértek rá, én pedig igent mondtam.

– De én ezt nem értem – sóhajtott fel Leanne, noha mindent tökéletesen értett. Ez is csak egy taktika volt. – Végeztél ezzel az egésszel. Azok után, amiken legutóbb keresztülmentél. Amilyen veszélybe sodortad magad…

– Tudom… – kezdte Pip, az anyja azonban a szavába vágott.

– Kórházba kerültél, Pippa, túladagolással. Ki kellett mosni a gyomrodat. Életveszélyesen megfenyegetett egy azóta elítélt gyilkos. – Leanne már csak így nevezte Elliot Wardot. Nem bírta a szót, amit azelőtt jelentett nekik a férfi: egy barátot. Ez már neki is túl sok volt. – És Barney…

– Tudom, anya – szólt Pip élesen, és elcsuklott a hangja, ahogy uralkodni próbált magán. – Tudom, miféle szörnyűségek történtek tavaly miattam, nincs szükségem a folyamatos emlékeztetőidre. Tudom, oké? Tudom, hogy önző voltam, megszállott és vakmerő, és ha mindennap bocsánatot kérnék érte, az se lenne elég, oké? – Pip érezte, ahogy a bensejében kavargó űr megnyílik és azzal fenyegeti, hogy egészben elnyeli. – Sajnálom. Állandóan bűntudatom van, nem kell emlékeztetned. Én ismerem a legjobban a saját hibáimat, úgyhogy felfogtam.

– Akkor miért döntöttél úgy, hogy megint kiteszed magad ennek? – kérdezte Leanne lágyabb hangon, és lehullt a keze a csípőjéről. Pip nem tudta, hogy ez diadalmat vagy vereséget jelent.

A nappaliból egy rajzfilmfigura éles nevetése harsant fel, és félbeszakította a vitájukat.

– Joshua! – szólalt meg végre Victor. – Légy szíves, halkítsd le a tévét!

– De a Spongya Bob megy, és csak tizennégyesen van – panaszkodott egy vékony hangocska.

– Joshua…

– Oké, oké.

A tévé elhalkult, Pip végül már semmit sem hallott belőle a fülében doboló vértől. Victor visszalépett a helyére, és intett, hogy folytassák.

– Miért? – szegezte neki újra a kérdést Leanne.

– Mert muszáj – mondta Pip. – És ha tudni akarod az igazat, először nemet mondtam. Az volt a döntésem. Megmondtam Connornak, hogy én ezt nem bírom még egyszer végigcsinálni. Ezért tegnap elmentem, hogy beszéljek a rendőrökkel, hátha rá tudom venni őket, hogy foglalkozzanak Jamie eltűnésével. Azt hittem, azzal segítek. De semmit sem tesznek Jamie-ért, nem tudnak. – Pip a hóna alá dugta a kezét. – És az igazat megvallva nem volt választásom, miután a zsaruk nemet mondtak. Nem akartam ezt csinálni. De nem tehetem meg, hogy nem csinálom. Megkértek rá. Ők fordultak hozzám. És mi van, ha nemet mondok? Mi van, ha Jamie sosem kerül elő? Ha meghalt?

– Pip, nem a te dolgod, hogy…

– Nem az én dolgom, mégis felelősnek érzem magam – folytatta a lány. – Tudom, hogy milliónyi ellenérvet tudnátok felhozni arra, hogy ez miért nem igaz, de attól még így érzek. Felelős vagyok, mert elkezdtem valamit, és most már nem vonhatom vissza. Bármin mentünk keresztül, én is, és ti is, végül megoldottam egy kettős gyilkosságot tavaly. Hatszázezer követőm van, akik mind engem hallgatnak, és olyan helyzetbe kerültem, hogy ezt arra használhatom, hogy segítsek másokon. Segíthetek Jamie-n. Ezért nem volt választásom. Lehet, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki segíteni tud, de jelenleg csak én vagyok itt. Jamie-ről van szó, anya! Nem tudnék a tükörbe nézni, ha történne vele valami, miután nemet mondtam, mert az könnyebb volt. Biztonságosabb. Csak mert a szüleim azt akarják. Ezért csinálom. Nem azért, mert akarom, hanem mert muszáj. Ezt már elfogadtam, és remélem, ti is el tudjátok fogadni.

Pip látta a szeme sarkából, hogy Victor bólogat, a feje fölötti LED- lámpák sárga fénycsíkokat vetettek sötét homlokára. Leanne is látta, és összevont szemöldökkel fordult a férjéhez.

– Victor… – kezdte.

– Leanne – válaszolt a férje, és bemerészkedett a senki földjére. – Nyilvánvaló, hogy ez nem dőreség; alaposan végiggondolta a döntést. Csak ennyit kérhetünk tőle, mert végső soron ez az ő döntése. Már tizennyolc éves. – Csillogó szemmel Pipre mosolygott. Akkor is mindig így nézett rá, amikor felidézte a megismerkedésük történetét. Pip négyéves volt, elkísérte az anyját munkába, mert a bébiszitter beteget jelentett, itt rohangált ebben a házban, amit Victor meg akart venni. Minden helyiségbe követte őket, mindegyikben újabb és újabb érdekességeket közölt vele az állatokról, hiába szólt rá Leanne, hogy maradjon csendben, hadd mutathassa meg rendesen ennek a kedves bácsinak a modern konyhát. Victor mindig azt mondta, hogy aznap mind a ketten belopták magukat a szívébe.

Pip viszonozta a mosolyt, és egy kicsit összezsugorodott az űr a bensőjében, így több hely maradt a szívében.

– És mi van a kockázattal, Victor? – kérdezte Leanne, de a hangja megváltozott, eltűnt belőle a harci kedv.

– Minden kockázattal jár – válaszolta a férje. – Az is, ha átmegyünk az úton. Akkor se lenne ez másként, ha újságíró lenne vagy rendőrtiszt. És tényleg megtiltanánk neki, hogy ilyen karriert válasszon, csak mert kockázattal járhat? Mellesleg hozzáteszem: jó nagydarab vagyok. Ha valaki csak gondolni mer arra, hogy ártson a lányomnak, letépem a fejét.

Pip felkacagott, még az anyjának is megremegett a szája széle, de nem volt hajlandó elmosolyodni. A mosoly elvesztette a csatát, noha mindent beleadott.

– Hát jó – sóhajtott fel Leanne. – Nem az ellenséged vagyok, Pip, hanem az anyád. Engem csak a biztonságod és a boldogságod érdekel, az a két dolog, amit legutóbb elvesztettél. Az a dolgom, hogy megvédjelek, akár tetszik, akár nem. Úgyhogy rendben, elfogadom a döntésedet. De figyelni foglak, nehogy megint olyan megszállottá válj, ami már beteges, és ajánlom, hogy higgy nekem, amikor azt mondom, hogy emiatt nem fogod elhanyagolni az iskolát meg a vizsgáidat – mondta, és az ujjain számolta a feltételeket. – Biztos vagyok benne, hogy minden rendben, de ha a veszélynek csak a legkisebb jelét látod, azt akarom, hogy azonnal szólj nekünk. Megígéred?

– Köszönöm – bólintott Pip, és nagy kő esett le a szívéről. – Ígérem, ez nem olyan lesz, mint legutóbb. – Már ő sem ugyanaz az ember. Ezúttal jobb lesz. Muszáj. Minden más lesz, ígérte az ürességnek, amitől sehogy sem szabadult. – De figyelmeztetlek: erősen kétlem, hogy minden rendben lenne. Hogy úgy mondjam, nem hiszem, hogy Jamie holnap bemegy dolgozni.

Az anyja elvörösödött, lesütötte a szemét, és vékony vonallá szorította a száját. Ezt az arckifejezést Pip nem tudta értelmezni.

– Nos – szólt Leanne halkan –, én csak azt mondom, hogy Jamie bizonyára jól van, és semmiség az egész. Ezért nem akarom, hogy túl mélyre ásd magad benne.

– Nos, remélhetőleg semmiség – mondta Pip, és elvette a csomag mandarint, amit az apja a kezébe nyomott, hogy kirakja őket a gyümölcsöstálba. – De azért vannak figyelmeztető jelek. Aznap este ki volt kapcsolva a telefonja, és azóta se kapcsolta be. És aznap különösen viselkedett… rá nem jellemző módon.

Leanne a kenyeres dobozba tette a kenyeret.

– Én csak azt mondom, hogy ez a különös viselkedés talán mégsem olyan különös Jamie-től.

– Egy pillanat, mi van? – Pip megdermedt, és kikerülte a zabkásás dobozt, amit felé nyújtott az apja.

– Ó, semmi – legyintett Leanne, és a paradicsomkonzervekkel szöszmötölt. – Semmit sem kellett volna mondanom.

– Miről? – kérdezte Pip, és a torkában dobogott a szíve, ahogy megérezte az anyja feszengését. Gyanakvóan nézte a tarkóját. – Anya? Tudsz valamit Jamie-ről?

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. ÉVAD: Anya interjúja.wav

Pip:

Várj, anya, most már beállítottam a mikrofonokat. Elárulnád, hogy mit akartál mondani Jamie-ről?

[ÉRTHETETLEN]

Pip:

Anya… közelebb kell jönnöd a mikrofonhoz. Nem veszi a hangodat olyan messziről.

[ÉRTHETETLEN]

Pip:

Légy szíves, ülj le, és mondd el, bármiről is van szó.

Leanne:

[ÉRTHETETLEN] …el kell kezdenem a vacsorát.

Pip:

Tudom, tudom. Csak pár perc az egész. Légyszi! Hogy értetted, hogy „a különös viselkedés nem olyan különös Jamie-től”? Arra célzol, hogy történt valami a munkahelyen? Pénteken, a megemlékezés előtt Jamie később kezdte a műszakot. Úgy értetted, hogy akkor viselkedett különösen? Anya, kérlek, ez sokat segíthet a nyomozásban.

Leanne:

Nem… én… jaj, nem, nem kellett volna. Nem az én dolgom.

Pip:

Jamie eltűnt. Már majdnem két teljes napja. Veszélyben lehet. Kétlem, hogy jelenleg érdekelné, hogy kinek a dolga.

Leanne:

De Joanna…

Pip:

Ő kért meg, hogy segítsek. Elfogadta, hogy olyan dolgok derülhetnek ki Jamie-ről, amikről nem akarna tudni.

Leanne:

Joanna… Joanna azt hiszi, hogy Jamie még mindig a Proctor and Radcliffe-nél dolgozik? Ezt mondta neki a fia?

Pip:

Igen, persze, miért? Ott dolgozik. Pénteken is a munkahelyén volt, mielőtt eltűnt.

Leanne:

Ő… Jamie már nem dolgozik az ingatlanirodának. Otthagyta, úgy két és fél hete.

Pip:

Otthagyta? Úgy érted, felmondott? A családja erről semmit sem tud, még mindig azt hiszik, hogy nálad dolgozik. Mindennap munkába ment. Miért mondana fel, ha utána hazudik róla?

Leanne:

Nem… mondott fel.

Pip:

Tessék?

Leanne:

Pip…

Pip:

Anya?

Leanne:

Történt egy incidens. De igazán nem szeretnék beszélni róla, mert ennek semmi köze az egészhez. Csak azt mondom, hogy Jamie eltűnése talán mégsem olyan különös, és mi értelme bajba keverni, amikor…

Pip:

Anya, eltűnt. Bármi, ami az elmúlt hetekben történt, fontos lehet. Bármi. Joanna nem fog haragudni, ha elmondod, tudom, hogy nem fog. Miféle incidens történt? És mikor?

Leanne:

Nos… egy szerdai nap lehetett, mert Todd nem volt bent, csak Shiobhan és Olivia, de ők ügyfelekkel voltak.

Pip:

Szerdán, két héttel ezelőtt? Tehát… 11-én?

Leanne:

Igen, akkor lehetett. Ebédszünetet tartottam, elugrottam Jackie-hez a kávézóba, és egyedül hagytam Jamie-t az irodában. És amikor visszaértem… nos, gyorsabban érhettem vissza, mint várta, ugyanis…

Pip:

Miért? Mit csinált?

Leanne:

Valahogy megszerezte a kulcsomat, már korábban ellophatta a táskámból, és kinyitotta vele az íróasztalom fiókját, amíg nem voltam ott. Amikor beléptem, épp elemelte a céges hitelkártyámat a fiókomból.

Pip:

Hogy mi?!

Leanne:

Pánikba esett, amikor beléptem. Reszketett. Különféle magyarázatokkal jött, hogy miért akarta elvenni a hitelkártyát, azt mondta, azért volt szüksége rá, hogy borítékokat rendeljen, aztán hogy Todd kérte meg valamire. Én azonban tudtam, hogy hazudik, és Jamie is látta, hogy nem veszem be a hülyeségeit. Így aztán szabadkozni kezdett, újra meg újra. Azt mondta, sajnálja, csak pénzre volt szüksége, aztán mondott valami… olyasmit mondott, hogy „sosem tennék ilyet, ha nem lenne élet-halál kérdése”.

Pip:

„Élet-halál kérdése”? Ezt meg hogy értette?

Leanne:

Nem tudom. Szerintem el akarta vinni a hitelkártyát egy ATM-hez, hogy kivegyen pár száz fontot. Tudta a PIN-kódot, mert párszor már elküldtem a kártyával, hogy hozzon teát az irodába. Nem tudom, mi szüksége lehetett a pénzre, de nyilvánvalóan el volt keseredve. Azelőtt sose volt ilyen jellegű problémánk Jamie-vel. Azért ajánlottam neki állást, hogy segítsek rajta, hogy kisegítsem Joannát és Arthurt, mert Jamie nehezen talált máshol állást. Olyan kedves fiatalember, csöpp kora óta mindig kedves volt. Amikor aznap rányitottam, mintha egy teljesen más ember állt volna előttem. Olyan rémültnek tűnt. Szerencsétlennek.

Pip:

Valóban el lehetett keseredve, mert tudnia kellett, hogy ha sikerül is ellopnia a pénzt, végül úgyis rájössz, mi történt. Miért volt olyan égető szüksége a pénzre?

Leanne:

Nem kérdeztem. Csak megmondtam neki, hogy tegye vissza a kártyát, adja vissza a kulcsomat, és akkor nem hívom a rendőrséget. Nem akartam még több bajt okozni neki; úgy tűnt, már épp elég nagy bajban van, bármi is történt. Ráadásul bűntudatom lett volna, ha rendőrt hívok a barátnőm bajba jutott gyerekére. Ilyesmit nem csinál az ember. Ezért megígértem Jamie-nek, hogy senkinek sem mondom el, hogy mi történt, de nem dolgozhat tovább a Proctor and Radcliffe- nél, és azonnali hatállyal felbontjuk a munkaszerződését.

Megmondtam neki, hogy hozza rendbe az életét, különben előbb- utóbb kénytelen leszek beszélni Joannával. Megköszönte, hogy nem hívok rendőrt, és azt is megköszönte, hogy eleve nálunk dolgozhatott, azután elment. Az utolsó, amit kifelé menet mondott, hogy „Annyira sajnálom, nem tettem volna ilyet, ha nem muszáj”.

Pip:

Vajon mire kellett neki a pénz?

Leanne:

Nem mondta. De ha hajlandó volt meglopni a céget és megkockáztatni, hogy rajtakapják, akkor mi másra kellett, ha nem valami… illegális… törvénytelen dologra?

Pip:

Nos, lehetséges. De ez nem jelenti azt, hogy a két héttel későbbi eltűnése ne lenne gyanús vagy különös. Sőt, az elmondottak alapján biztos vagyok benne, hogy Jamie bajba került. Hogy belekeveredett valamibe.

Leanne:

Én biztos, hogy sose hittem volna róla, hogy meglopna. Soha.

Pip:

És erre csak annyi magyarázatot adott, hogy élet-halál kérdése?

Leanne:

Ezt mondta, igen.

Pip:

Vajon kinek az élete vagy halála volt a tét?

Tizenöt

Pip pontosan meg tudta mondani, melyik pillanatban szakadt meg Joanna szíve. Nem akkor, amikor beszámolt neki és Connornak az „ereszd el a hajam” buliról, ahová Jamie követett valakit. És nem akkor, amikor Jamie fél tizenegykor elhagyta a bulit, miközben hallották telefonálni, és a rendőrséget említette. És nem is akkor, amikor elárulta nekik, hogy Jamie két hete hazudott nekik a munkahelyéről, és hogy hogyan veszítette el az állását. Nem, hanem pontosan akkor, amikor kimondta ezeket a szavakat: élet-halál kérdése.

Valami rögtön megváltozott Joannában: a tartása, a szeme, ahogy a bőre megereszkedett és elsápadt, mintha valami meghalt volna benne, mintha a lelke egy részét kilehelte volna a konyha hűvös levegőjébe. Még Pip is tisztában volt azzal, hogy épp most adott hangot Joanna legsötétebb félelmeinek. És ami a legrosszabb, ezek a szavak eredetileg Jamie szájából hangzottak el.

– De még nem tudjuk, hogy mit értett ezen Jamie. Lehetséges, hogy csak túlzott, hátha így nem kerül olyan nagy bajba, vagy anyának megesik rajta a szíve – magyarázta Pip, és Connorról Joanna megtört arcára nézett. Arthur Reynolds nem volt jelen. Mint kiderült, szinte egész nap nem volt otthon, egyikük sem tudta, merre jár. Kiereszti a fáradt gőzt – találgatott Joanna. – Nincs valami ötletetek, hogy mire kellhetett Jamie-nek a pénz?

– Két héttel ezelőtt szerdán? – tűnődött Connor. – Nem mintha bármiféle szülinap vagy ünnep közeledett volna, amihez pénzre lenne szüksége.

– Kétlem, hogy Jamie szülinapi ajándékot akart venni a lopott pénzből – válaszolta Pip, amilyen gyengéden csak tudta. – Nem tudtok valamilyen tartozásról, amit ki kellett egyenlítenie? Telefonszámláról? Azt már tudjuk, hogy az elmúlt hetekben sokat telefonálgatott.

– Nem hiszem – szólalt meg végül Joanna. – Remek fizetést kapott az ingatlanügynökségtől, biztos, hogy abból bőven telt a telefonszámláira. És nem költött többet, mint máskor. Jamie ritkán vásárolgatott magának, se ruhákat, se semmit nem vett. Szerintem a legnagyobb kiadása, nos, az ebédje volt.

– Oké, majd utánanézek.

– Vajon hová ment Jamie – kérdezte Connor –, amikor azt mondta nekünk, hogy dolgozni megy?

– Ennek is utánajárok – mondta Pip. – Lehet, hogy csak el akart menni itthonról, hogy ne kelljen elárulnia nektek, hogy mi történt. Talán időközben új állás után nézett, mielőtt szólt volna, hogy elvesztette a legutóbbit. Tudom, ilyesmi miatt gyakran összetűzésbe került az apjával, talán csak kerülni akarta az újabb konfliktust a munkája miatt.

– Igen – jegyezte meg Joanna, és megvakarta az állát. – Arthur iszonyúan dühös lett volna, ha megint elveszít egy állást. Jamie pedig utálja a konfrontációt.

– Térjünk vissza a bulira – szólt Pip új mederbe terelve a beszélgetést.

– Nincs valami ötletetek, hogy kivel beszélhetett Jamie telefonon? Ki lehetett az, aki megkérte valamire?

– Nem. Egyikünkkel sem beszélt – válaszolta Joanna.

– Zoéval? – kérdezte Pip.

– Nem, aznap ő sem beszélt Jamie-vel. Az egyetlen, akit Jamie hívott, az Nat da Silva volt. Legalábbis, azelőtt.

– Nem ő volt – rázta a fejét Pip. – Nat azt mondta, hogy Jamie nem ment el hozzájuk a megbeszéltek szerint, és nem reagált az sms-eire és a hívásaira.

– Akkor nem tudom. Ne haragudj – mondta Joanna halkan, mint aki a hangját is kezdi elveszíteni.

– Semmi baj – szólt Pip vidámabb hangon, hogy ellensúlyozza. – Nyilván szóltatok volna, de még nem jártatok sikerrel a jelszó terén?

– Még nem – válaszolta Connor. – Végigmentünk a kérdőíven, különféle kombinációkat próbáltunk ki számokkal behelyettesítve. De egyelőre semmi. Mindent felírunk, amivel megpróbálkoztunk, azt hiszem, már több mint hatszáz sikertelen kísérletünk volt.

– Oké, hát, próbálkozzatok tovább. Holnap suli után megpróbálok keresni valakit, aki fel tudja törni a jelszót anélkül, hogy sérülnének az adatok.

– Rendben. – Connor az ujjaival babrált. A háta mögött egy kibontott zacskó müzli volt a pulton, két mosatlan tállal; Pip sejtette, hogy ez volt a vacsorájuk. – Tehetünk még bármi mást a jelszókeresgélésen kívül? Akármit?

– Ööö, igen, persze – válaszolta Pip, és lázasan agyalt. – Még mindig a bulin készült videókat és fotókat nézem át, amiket elküldtek nekem. Mint mondtam, arra vagyok kíváncsi, hogy kik álltak a kandalló közelében este 9:38 és 9:50 között. Egyelőre az egyetlen majdnem-találat egy 9:29-kor készült kép, ami a kandallót is mutatja. Kilenc személy szerepel rajta, néhányan az évfolyamunkról, páran egy évvel alattunk járnak. Ez a kép még túl korán készülhetett ahhoz, hogy lássuk a személyt, akit Jamie nézett, de arra gondoltam, hogy én… hogy mi ketten utánajárhatnánk holnap a suliban. Átküldöm e-mailen a fotó- és videófájlokat, átnéznéd őket te is?

– Persze! – Connor felkapta a fejét. – Rajta vagyok.

– Szuper.

– Sok üzenet érkezik hozzám – szólalt meg Joanna. – Barátoktól és szomszédoktól, akik látták a plakátokat. Még nem hagytam el a házat, egész nap Jamie számítógépével és telefonjával próbálkoztam. Megmutatnád, melyik fotót tetted ki?

– Hogyne, persze. – Pip elhúzta az ujját az egérpadon, hogy életre keltse a laptopot. Megnyitotta a legutóbbi fájlok mappáját, rákattintott a fényképre, és Joanna felé fordította a laptopot. – Ezt választottam – mondta. – Ezen tisztán látni az arcát, és nem túl széles a mosolya, mert úgy gondolom, sokszor teljesen megváltozik az emberek arca, amikor igazán mosolyognak. Ezt még azelőtt készítetted, hogy meggyújtottad a gyertyákat a szülinapi tortán, így nem vetnek furcsa fényt az arcára a lángok. Szerinted jó?

– Igen – felelte Joanna halkan, és a szája elé kapta ökölbe szorított kezét. – Igen, ez tökéletes. – Könnybe lábadt a szeme, ahogy újra meg újra végigfutott a tekintete a fia vonásain, mintha félne megállapodni egyetlen ponton. Vajon mit hitt, mit látna? Vagy azért fürkészte ilyen áthatóan az arcát, hogy minden apró részletet az agyába véssen?

– Ki kell szaladnom a mosdóba – közölte Joanna fátyolos hangon, és remegő lábakkal felállt. Becsukta maga mögött a konyha ajtaját, Connor pedig csüggedten felsóhajtott. Piszkálni kezdte a körmét.

– Most felmegy az emeletre sírni – mondta. – Egész nap ezt csinálta.

Tudom, és ő is tudja, hogy tudom. De akkor sem hajlandó előttem sírni.

– Sajnálom.

– Talán azt hiszi, hogy ha sírni látom, én is elveszítem a reményt.

– Sajnálom, Connor. – Pip meg akarta érinteni a fiú karját, de túl távol ült tőle az asztal túloldalán. Ezért inkább a laptopját ragadta meg, és visszafordította maga elé Jamie fotóját. – De ma már előbbre jutottunk, komolyan. Sokkal többet tudunk Jamie aznap esti programjáról, és találtunk két nyomot, amin elindulhatunk.

Connor vállat vont, és megnézte az időt a telefonján.

– Jamie-t 10:32-kor látták utoljára, nem? Ez azt jelenti, hogy ötvenhét perc múlva telik le a negyvennyolc óra. – Egy pillanatra elcsendesedett.

– Nem fog hazajönni a következő ötvenhét percben, igaz?

Pip nem tudta, mit mondjon erre. Tudta, hogy mondania kell valamit, valamit, amire már tegnap emlékeztetnie kellett volna őket: hogy ne érjenek Jamie fogkeféjéhez és fésűjéhez és semmi máshoz, amin rajta lehet a DNS-e, hátha szükség lesz rá. Ennek azonban nem most jött el az ideje. Fogalma sem volt, hogy mikor fog eljönni. De onnan már nem lesz visszaút.

Ehelyett a képre pillantott, Jamie félmosolyára, a fiú mintha a szemébe nézne, Pip pedig úgy nézett vissza rá, mintha nem választaná el őket tíz nap egymástól. Majd rádöbbent valamire: Jamie épp vele szemben ült, ugyanennél az asztalnál. Pip itt ült, Jamie pedig a szemközti széken, és mintha rés nyílt volna az időben a fényezett fafelületen keresztül. Minden pont olyan volt, mint a fényképen Jamie mögött: a hűtőajtón vicces szuvenírmágnesek szétszórva, a krémszínű redőny az ablak egyharmadát takarta a mosogató mögött, a fa vágódeszka ugyanott függött Jamie bal válla fölött, a fekete, henger alakú késtartó pedig a másik válla mögött volt, hat különböző méretű késsel, és más-más színű csíkkal a markolaton.

Pontosabban – Pip összehasonlította a képet a valósággal – a Jamie mögötti késtartóban a képen az összes kés megvolt: lila, narancssárga, élénkzöld, sötétzöld, piros és citromsárga. Ám most, ahogy felnézett, látta, hogy az egyik kés hiányzik. A citromsárga csíkos.

– Mit nézel? – kérdezte Connor. Pip észre se vette, hogy a fiú a háta mögé lépett, és a válla fölött leskelődik.

– Semmi különöset – válaszolta a lány. – Csak ahogy elnéztem ezt a képet, észrevettem, hogy most hiányzik onnan az egyik kés. Semmiség – ismételte, és legyintett, mintha nem lenne fontos.

– Biztos a mosogatógépben van. – Connor kinyitotta a mosogatógépet.

– Hm… – dünnyögött. Becsukta, majd odalépett a mosogatóhoz. Beletúrt, Pip összerezzent, amikor a porcelánok összekoccantak. – Biztos véletlenül bekerült az egyik fiókba. Folyton rossz helyre rakom a dolgokat – jegyezte meg; különös él jelent meg a hangjában, ahogy teljesen kihuzigálta és feltúrta a fiókokat.

Pipet is megfertőzte a fiú idegessége, minden csattanásra nagyot dobbant a szíve, és különös hidegség áradt szét a mellében. Connor lázasan keresgélt, amíg nem végzett az összes fiókkal, közben meg mintha a konyha fogakat növesztett volna, hogy kiharapja a teret.

– Nincs itt – közölte szükségtelenül.

– Esetleg megkérdezhetnéd anyukádat – javasolta Pip, és felállt.

– Anya! – bődült el Connor, és a szekrényajtókat kezdte nyitogatni, mígnem úgy tűnt, mintha az egész konyhabútor fejjel lefelé lógna. Olyan érzés is volt: Pip gyomra meglódult felfelé, és a lány elbotlott a saját lábában.

Hallotta, ahogy Joanna lerohan a lépcsőn.

– Nyugi, Connor – próbálkozott Pip. – Biztos itt van valahol.

– És ha nincs – szólt a fiú térden állva, miközben a mosogató alatt tapogatózott –, az mit jelent?

Mit jelentene? Lehet, hogy Pip még egy ideig megtarthatta volna magának ezt az észrevételt.

– Csak azt, hogy az egyik kés hiányzik.

– Mi hiányzik? – kérdezte Joanna, amikor berontott az ajtón.

– Az egyik kés, a sárga csíkos – válaszolta Pip, és elhúzta a laptopját, hogy megmutassa Joannának a képet. – Látod? Rajta van a fotón, ami Jamie szülinapján készült. De már nincs a késtartóban.

– Sehol sincs – tette hozzá Connor kifulladva. – Az egész konyhát átkutattam.

– Azt látom – jegyezte meg Joanna, és sorra becsukta a szekrényajtókat. Újra megnézte a mosogatót, kiszedegette belőle a bögréket és a poharakat, és alattuk is megnézte. Ránézett a szárítóállványra, de még Pip is látta messziről, hogy üres. Connor már a késtartó mellett állt, egyenként kihúzta belőle a késeket, hátha ott lapul alattuk a sárga csíkos.

– Nos, ez eltűnt – állapította meg Joanna. – Sehol sincs, ahol lennie kéne. Megkérdem Arthurt, amikor hazaér.

– Nem emlékszel, mikor használtad utoljára azt a kést? – kérdezte Pip. Végiglapozta Jamie szülinapi fotóit. – Jamie a piros csíkossal vágta fel a tortát, de nem emlékszel, használtad-e azóta a sárga csíkost?

Joanna ide-oda kapkodta a pillantását, ahogy gondolkozott.

– Connor, melyik nap sütöttem muszakát? Connor még mindig lihegett.

– Ööö, aznap, amikor későn jöttem haza a gitárleckéről, nem? Tehát szerdán.

– Igen, szerdán. – Joanna Piphez fordult. – Nem emlékszem, hogy használtam volna, de mindig azzal vágom fel a padlizsánt, mert az a legélesebb, és annak a legszélesebb a pengéje. Abban biztos vagyok, hogy észrevettem volna, ha hiányzik.

– Oké, oké – dünnyögte Pip, és elgondolkozott. – Tehát a kés valószínűleg az elmúlt négy nap során tűnt el.

– Ez mit jelent? – kérdezte Joanna.

– Nem feltétlenül jelent valamit – válaszolta Pip óvatosan. – Az is lehet, hogy a világon semmi köze Jamie-hez. Lehet, hogy előkerül valahol a házban, ahol nem is számítanál rá. Jelenleg csak egy információ egy szokatlan dologról, és egyelőre minden szokatlan dologról tudni akarok, nem számít, mi az. Csak ennyi az egész.

Valóban jobb lett volna, ha megtartja magának, ezt már tudta a riadt pillantásokból. Pip a késekre sandított, és különösebb felhajtás nélkül diszkréten lefotózta a telefonjával a késtartót az üres hellyel. Visszatért a laptophoz, rákeresett a márkára, és feljött egy kép egy weboldalról, melyen sorba voltak rakva egymás mellett a különféle színű kések.

– Igen, ezek azok – erősítette meg Joanna a háta mögül.

– Oké. – Pip becsukta a laptopot és a táskájába tette. – Átküldöm neked a bulifotókat, Connor. Sokáig fenn maradok, hogy átnézzem őket, úgyhogy azonnal sms-ezz, ha találsz valamit. És gondolom, holnap találkozunk a suliban. Jó éjt, Joanna. Aludj jól.

Aludjon jól? Mekkora hülyeség ilyet mondani, persze hogy nem fog jól aludni.

Pip feszült mosollyal kihátrált a konyhából, és remélte, semmit sem árul el az arca, nem látszik rajta, hogy mire gondol. A gondolat felvillant, mielőtt elfojthatta volna, ahogy elnézte a sorba rakott hat, színes csíkos kést, és megakadt a szeme a sárgán. A gondolat, hogy ha fegyverként akarná használni az egyiket, azt választaná. A hiányzó kést.

Fájlnév:

Fotók a késtartóról múlt csütörtökön és ma.jpg

Fájlnév:

3. feljegyzés.docx

A hiányzó kés:

Lehet, hogy semmi jelentősége, amit őszintén remélek, különben ez az ügy máris olyan sötét fordulatot vett, ami nem hiányzott nekem. Mégis fontos lehet az időzítés: hogy Jamie és a kés ugyanazon a héten tűnt el. Hogy veszíthet el az ember egy ekkora kést (a weboldal szerint egy tizenöt centis konyhakésről van szó) a házban? Sehogy. Valamikor szerda este után kivitték a házból.

A különös viselkedés:

A lopási kísérlet anya cégétől határozottan nem vall arra a Jamie-re, akit ismerek. Ezzel Reynoldsék is egyetértenek; Jamie még sosem lopott azelőtt. Vajon mi lehetett a terv – hogy elviszi a hitelkártyát egy bankautomatához, és kiveszi a maximálisan felvehető készpénzt (ami a Google szerint 250-500 font)? És miért akart mindenáron pénzt szerezni? Egy ötlet: vajon van ehhez bármi köze annak a női órának, amit Jamie éjjeliszekrényében találtam? Nem tűnt újnak, de lehet, hogy használtan vette? Vagy az is lopott volt?

És mit értett Jamie azalatt, hogy „élet-halál kérdése”? Kiráz a hideg, ha csak eszembe jut, most, az eltűnése után. Vajon saját magáról beszélt vagy valaki másról? (Megjegyzés: használt női karórát venni nyilván nem lehet „élet-halál kérdése”.)

A tény, hogy nem árulta el a családjának, hogy elvesztette az állását, önmagában nem tűnik gyanúsnak. Természetes, hogy titkolni szeretné a kirúgása okát, ugyanakkor az is érthető, hogy el akarta titkolni a munkanélküliségét, mivel Jamie és az apja között óriási feszültséget okozott a munka iránti elkötelezettség, az ambíció és a törekvés hiánya.

S ha már különös viselkedésről beszélünk – merre járt egész nap Arthur Reynolds? Megértem, hogy szerinte Jamie valójában nem is tűnt el, csupán elszökött otthonról a nagy veszekedésük után, és pár nap múlva épen és egészségesen kerül elő. A múltban történtek alátámasztják ezt az elméletet. Ám ha a felesége és a kisebbik fia ennyire biztos abban, hogy baj történt, nem kéne komolyan vennie ennek a lehetőségét? Világos, hogy a felesége fel van dúlva, s ha Arthur nem is hiszi, hogy baj van, nem kéne a közelében lennie, hogy lelki támaszt nyújtson? Még mindig nem akar segíteni a nyomozásban. Talán hamarosan meggondolja magát, most, hogy letelt a negyvennyolc óra.

Az „ereszd el a hajam” buli:

Mit keresett ott Jamie? A jelenlegi elméletem szerint az „illető”, akit meglátott, valószínűleg az én évfolyamomra jár a suliban, vagy eggyel alattam. Jamie megpillantotta a megemlékezésen, utána pedig követte ezt a személyt, aki (feltehetőleg a barátaival) átsétált Highmoorba, a Stephen Thompson házában megrendezett buliba. Úgy sejtem, hogy Jamie beosont (este 9:16-kor feltűnt a házban), hogy beszéljen ezzel az „illetővel” – mi másért követte volna? Úgy hiszem, hogy 9:38-kor Jamie az „illetőt” nézte, aki a kandalló mellett állt. A 9:29- kor készült fotón kilenc beazonosítható személy áll a kandalló körül.

A 13. évfolyamról: Elspeth Crossman, Katya Juckes, Struan Copeland, Joseph Powrie, Emma Thwaites és Aisha Bailey.

A 12. évfolyamról: Yasmin Miah, Richard Willett és Lily Horton.

Ez a fotó nem egy időben készült a Jamie-t ábrázoló fotóval, de időben ez áll hozzá a legközelebb. Holnap megkeresem őket a suliban, és megpróbálom kideríteni, hogy tudnak-e valamit.

Követendő nyomok:

Újabb fotók és videók érkeztek a buliról – átnézni őket.

Hillary F. Weiseman – az egyetlen Hillary F. Weiseman, akit találtam, 84 éves volt, amikor 2006-ban meghalt Little Kiltonban. Az Obit szerint van egy lánya és két unokája, de nem találok más Weisemant. Miért írta le Jamie a nevét az elmúlt másfél hétben? Mi a kapcsolat?

Kivel beszélt Jamie telefonon este 10:32-ig? Hosszú beszélgetés volt – több mint félórás? Ugyanaz a személy, akivel az elmúlt hetekben sms-ezett és beszélt? Nem Nat da Silva.

Az „illető” személyazonossága, és miért követte Jamie a buliba? A pénzlopás – miért? Élet-halál kérdése?

HÉTFŐ

AZ ELTŰNÉS

HARMADIK NAPJA

Tizenhat

Többé nem ült előre. Valaha ott ült, ebben az osztályteremben, ugyanebben az időpontban, amikor még Elliot Ward állt a katedrán, és a második világháború gazdasági hatásait magyarázta.

Most Mr. Clark, az új történelemtanár beszélt, aki karácsony után érkezett, és átvette Mr. Ward helyét. Fiatal volt, talán még a harmincat se töltötte be, barna, vékony szálú haja és gondosan nyírt, vörhenyes szakálla volt. Lelkesen tanított, egy kicsit túlságosan is odavolt a PowerPoint diaátmeneteiért. És a hangeffektusokért. De hétfő reggel még túl korán volt a robbanó kézigránátokhoz.

Nem mintha Pip odafigyelt volna. A hátsó sarokban ült. Most már ez volt az új helye, Connor mellett: ez nem változott. Kivéve, hogy a fiú aznap késett, idegesen rángott a lába az asztal alatt, és ő sem figyelt.

Pip kinyitotta a tankönyvét a 237. oldalon, de nem jegyzetelt, csak pajzsként használta, hogy elrejtse Mr. Clark figyelő szeme elől. A telefont a nyitott könyvnek támasztotta, a fülhallgatója vezetéke a pulcsija alatt futott, az ujjában, a fülhallgató kagylóját meg a markába rejtette. Mr. Clark felől nézve úgy tűnhetett, mintha Pip könyökére támaszkodva jegyzetelne, miközben valójában a bulin készült fájlokat nézte át.

Éjjel és aznap reggel újabb e-mailek érkeztek csatolmányokkal. Elterjedhetett a hír Jamie-ről. Ám a meghatározott időkeretben még mindig nem talált fotót a keresett helyről. Pip felpillantott: öt perc maradt kicsengetésig, ennyi idő pont elég még egy e-mailre.

A következőt Hannah Revens küldte, akivel együtt járt angolra.

Szia, Pip! Valaki említette ma reggel, hogy Connor eltűnt bátyját keresed, aki ott volt pénteken a bulin. Irtó ciki ez a videó – a jelek szerint elküldtem a fiúmnak 9:49-kor, amikor már seggrészeg voltam – lécci, ne mutasd meg senkinek. De van a háttérben egy srác, akit nem ismerek fel. Viszlát a suliban! x

Pip hátán felállt a szőr az idegességtől. Az időkeret és egy srác, akit Hannah nem ismert fel. Ez lehet az áttörés! Rábökött a csatolmányra, és elindította a lejátszást.

Hangok robbantak a fülében: harsány zene, eleven zsivaj, kurjongatás és éljenzés, nyilván az ebédlőben tartott sörpong hangjai. Ám ez a videó a nappaliban készült. Hannah arca szinte az egész képet kitölti, kinyújtott kézzel fordítja maga felé a telefont. Hátradől a kanapén, szemben azzal, amelyiken Jasveen ült 9:38-kor, és aminek épp csak látszik a csücske a háttérben.

Hannah egyedül van, az arcán instagramos kutyás filter, a hegyes, barna kutyafülek követik, ahogy forgatja a fejét. Az új Ariana Grande-dal megy, Hannah tátog hozzá. Roppant színpadiasan. Hadonászik és behunyja a szemét, amikor a dal úgy kívánja.

Ugye ez nem csupán vicc akart lenni? Pip végignézte, közben a hátteret fürkészte Hannah feje körül. Két arcot felismert: Joseph Powrie-t és Katya Juckest. És a kanapé elhelyezéséből ítélve pont a kandalló előtt állhattak, bár az már nem látszott a videóban. Egy lánnyal beszélgettek, aki háttal állt a kamerának. Hosszú, sötét, kiegyenesített haj, farmer. Bárki lehet a több tucat lány közül, akiket Pip ismert.

Már majdnem véget ért a klip, a videó hosszát jelző kék vonal már a vége felé járt. Hat másodperc maradt. És ekkor két dolog történt pontosan egyszerre. A hosszú, barna hajú lány megfordult, otthagyta a kandallót, és Hannah kamerája felé sétált. Ezzel egy időben a kép másik oldaláról odalépett hozzá valaki, olyan gyorsan, hogy csak egy elmosódott inget és egy fejet lehetett látni belőle. Egy burgundi vörös inget.

Ahogy ők ketten találkoztak, Jamie kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a lány vállát.

A videó véget ért.

– Basszus! – suttogta Pip a pulcsiujjába, mire Connor felkapta a fejét. Pip pontosan tudta, hogy ki az a lány.

– Mi van? – sziszegte a fiú.

– Az „illető”.

– Mi van?

Megszólalt a csengő, fémes hangja belehasított Pip dobhártyájába. Összerezzent, mert mindig érzékenyebb volt a hallása, ha nem aludta ki magát.

– A folyosón – mondta, és bedobta a könyvet a táskájába, majd kibogozta magát a fülhallgatóból. Felpattant, a vállára vette a hátizsákot, rá se hederítve, milyen házi feladatot ad Mr. Clark.

Mivel hátul ült, mindig utoljára jutott ki a teremből, és türelmetlenül várta, hogy mindenki kivonuljon a folyosóra. Connor követte Pipet, aki átvezette a fiút a túloldalra.

– Mi van? – kérdezte Connor.

Pip kibogozta a fülhallgatóját, és Connor hegyes fülébe dugta.

– Aú, vigyázz már, jó? – A fiú a fülére tapasztotta a tenyerét, hogy jobban halljon, Pip pedig az arca elé tartotta a telefont, és elindította a lejátszást. Halvány mosoly jelent meg a fiú arcán. – Hű, ez nagyon gáz – mondta pár másodperccel később. – Ezért akartad megmu…

– Nyilván nem – rázta a fejét a lány. – Várd ki a végét.

Amikor az utolsó másodpercekhez értek, Connor összeszűkült szemmel megjegyezte:

– Stella Chapman?

– Aha. – Pip olyan erővel rántotta ki a fülhallgatót a fiú füléből, hogy az megint feljajdult. – Stella Chapman lehetett az a bizonyos „illető”, akit Jamie megpillantott a megemlékezésen, majd követett a buliba.

Connor bólintott.

– Na és most mihez kezdjünk?

– Ebédszünetben megkeressük és beszélünk vele. Megkérdezzük, honnan ismerték egymást és miről beszéltek. Miért követte őt Jamie?

– Oké, rendben – mondta Connor, és ellágyult az arca, mintha kiolvadtak volna az arcizmai. – Ez jó, nem igaz?

– De – válaszolta Pip, noha a jó nem a legmegfelelőbb szó. De legalább előrébb jutottak.

– Stella?

– Ó, szia – mondta Stella teli szájjal. Barna, mandulavágású szeme összeszűkült, tökéletes arccsontja élesebbnek tűnt a lebarnult bőrére felvitt pirosítótól.

Pip pontosan tudta, hol várja a lányt. Szekrényszomszédok voltak, Chapman csak hatajtónyira volt Fitz-Amobitól, és szinte minden reggel üdvözölték egymást, a sziázást mindig Stella szekrényajtajának hajmeresztő nyikorgása zárta. Pip már lesben állt, amikor Stella kinyitotta az ajtót, és betett néhány könyvet.

– Mi újság? – Stella Pip válla fölött Connorra nézett. A fiú nevetségesen festett, csípőre tette a kezét, mint valami testőr. Pip bosszús pillantást vetett rá, mire Connor hátralépett és lazított.

– Ebédelni mész? – kérdezte Pip. – Szeretnék beszélni veled valamiről.

– Ööö, igen, az ebédlőbe megyek. Mi a baj?

– Semmi különös – legyintett Pip, és követte Stellát a folyosón. – Csak azt reméltem, hogy szánsz rám néhány percet. Mondjuk, idebent? – Pip megállt, és kinyitotta a matekterem ajtaját, amiről már tudta, hogy üres.

– Miért? – kérdezte Stella kendőzetlen gyanakvással.

– Eltűnt a bátyám – szólt közbe Connor, és megint csípőre tette a kezét. Direkt meg akarja félemlíteni a lányt? Mert ha igen, hát nem jött be. Pip ismét lesújtó pillantást vetett rá; máskor gyorsabban kapcsol a fiú.

– Talán már hallottad, hogy utánanézek az eltűnésének – magyarázta Pip. – Csak néhány kérdést szeretnék feltenni neked Jamie Reynoldsról.

– Sajnálom. – Stella szemmel láthatóan zavarba jött, a hajával babrált. – Nem ismertem.

– De… – szólalt meg Connor, Pip azonban a szavába vágott.

– Jamie ott volt a buliban péntek este. Egyelőre úgy néz ki, hogy akkor látták utoljára – közölte Stellával. – Találtam egy videót, amin látszik, hogy Jamie odalép hozzád, hogy megszólítson. Csak arra vagyok kíváncsi, hogy miről beszéltetek és honnan ismertétek egymást. Ez minden.

Stella nem válaszolt, ám az arca mindent elárult: elkerekedett a szeme, és mély ráncok jelentek meg a homlokán.

– Muszáj megtalálnunk, Stella – szólt Pip lágyan. – Lehet, hogy bajban van, komoly bajban, és bármi, ami aznap este történt, segíthet nekünk abban, hogy kiderítsük, hová tűnt. Ez… élet-halál kérdése – mondta, és kerülte Connor pillantását.

Stella az ajkába harapott, a szemét forgatta, aztán meghozta a döntést.

– Oké – mondta.

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. ÉVAD: Interjú Stella Chapmannel.wav

Stella:

Így jó lesz?

Pip:

Igen, tökéletes, remekül hallak. Tehát, visszatérhetnénk arra, hogy honnan ismered Jamie Reynoldsot?

Stella:

Én… ööö, én… nem ismerem őt.

Connor:

[ÉRTHETETLEN]

Pip:

Connor, ne szólj közbe, amíg megy a felvétel.

Connor:

[ÉRTHETETLEN]

Stella:

Ööö… én… én…

Pip:

Tudod, mit, Connor, menj előre az ebédlőbe, jó? Majd ott találkozunk.

Connor:

[ÉRTHETETLEN]

Pip:

Ó, nem, ragaszkodom hozzá. Connor! Ott találkozunk. Menj! Ja, és csukd be az ajtót, légy szíves. Köszi. Bocs, Stella, de tudod, nagyon aggódik a bátyja miatt.

Stella:

Persze, semmi baj, megértem. Csak nem igazán akartam előtte beszélni a bátyjáról… Az olyan fura lenne.

Pip:

Megértem. Jobb így. Tehát, honnan ismered Jamie-t?

Stella:

Tényleg nem ismerem őt. Egyáltalán nem. Akkor beszéltem vele először, pénteken. Azt se tudtam, kicsoda, amíg ma reggel suliba jövet meg nem láttam a szórólapokat.

Pip:

Hadd játsszam le neked ezt a klipet. Ne foglalkozz Hannah- val. Látod, a háttérben elsétálsz Katyától, azután Jamie odalép hozzád.

Stella:

Igen, így volt. Nagyon, ööö… fura volt. Irtó fura. Azt hiszem, valami félreértés történhetett, vagy ilyesmi. Vagy csak összekevert valakivel.

Pip:

Hogy érted? Miről akart beszélni veled?

Stella:

Nos, ahogy látod, megfogta a vállamat, mire odafordultam hozzá, ő meg azt mondta: „Te vagy az, Leila?” Én meg:

„Nem, az én nevem Stella.” De ő csak beszélt tovább, ilyeneket mondott, hogy: „Tényleg te vagy az, Leila”, hiába mondtam neki, hogy „Nem, én nem ő vagyok”.

Pip:

Leila?

Stella:

Aha. Nagyon ragaszkodott hozzá, úgyhogy azt mondtam:

„Bocs, de nem ismerlek”, és faképnél hagytam, mire ő:

„Leila, én vagyok az, Jamie. Alig ismertelek fel, mert megváltoztattad a hajad”. Szóval eléggé össze voltam zavarodva. Ő is nagyon értetlenül nézett rám, aztán megkérdezte, hogy mellesleg mit keresek én egy középiskolás bulin. Ekkor már kezdtem kicsit megijedni, úgyhogy megmondtam neki: „Engem nem Leilának hívnak, hanem Stellának, és fogalmam sincs, hogy ki vagy és miről beszélsz. Hagyj békén, különben sikítok”. Aztán otthagytam. Ennyi. Nem szólt semmit, nem is követett. Ami azt illeti, elég letörtnek tűnt, amikor otthagytam, de nem értettem, miért.

Még mindig nem értem, hogy mi a fene történt, miről hadovált. Vagy ez valamiféle flörtölési kísérlet akart lenni? Nem tudom. Idősebb nálunk, nem?

Pip:

De, huszonnégy. Várj csak, lássuk, jól értettem-e: többször is Leilának szólított, azt ismételgette: „Én vagyok az, Jamie”, amikor nem ismerted fel. Majd azt mondta, hogy megváltoztattad a hajad…

Stella:

Ami nem igaz, mindig is ilyen volt a hajam.

Pip:

Igen, aztán megkérdezte: „Mit keresel egy középiskolás bulin?”

Stella:

Ja, szinte ugyanezekkel a szavakkal. Miért? Szerinted mi volt ez az egész?

Pip:

Stella… sok képet posztolsz magadról a közösségi hálón, például az Instán? Szelfiket, vagy olyan képeket, amiken csak te szerepelsz?

Stella:

Aha, persze. A legtöbb fotóm ilyen. Mi a baj ezzel?

Pip:

Semmi. Hány fotót posztoltál csak magadról?

Stella:

Nem tudom, egy csomót. Miért?

Pip:

Hány követőd van?

Stella:

Nem olyan sok. Nyolcszáz-valamennyi? Miért, Pip? Mi a baj?

Pip:

Én, ööö, asszem… nekem úgy hangzik, hogy Jamie catfishing áldozata lett.

Stella:

Catfishing?

Pip:

Egy álprofil a te fotóidat használta, és Leilának nevezte magát.

Stella:

Ó! Tudod, ennek még van is értelme, most, hogy mondod. Igen, határozottan úgy tűnt, hogy Jamie azt hitte, ismer engem, és úgy szólított meg, mintha azt várná, hogy én is felismerem őt. Mintha már számtalanszor beszéltünk volna. De nyilvánvalóan nem a való életben.

Pip:

Pontosan. Ha catfishingről van szó, akkor talán átalakították egy kicsit a fotóidat, ezért mondta, hogy „megváltoztattad a hajad”. Szerintem Jamie észrevett téged a megemlékezésen, nos… azt hitte, Leilát látja, és akkor látta élőben először, ezért összezavarodott, mert másképp néztél ki. Azt hiszem, követett téged, amikor átmentél a buli helyszínére, és várta az alkalmat, hogy megszólíthasson. Ugyanakkor nem értette, mit keresel egy középiskolás bulin, tizennyolc évesek között, szóval gyanítom, hogy ez a Leila azt mondta neki, hogy idősebb, a húszas éveiben járhat.

Stella:

Igen, így már tökre érthető. Minden világos. Álprofil. Nyilvánvaló. Istenem, úgy bánom már, amit mondtam, most, hogy tudom, nem akart velem erőszakoskodni. És olyan szomorúnak tűnt utána. Nyilván ő is rájött, nem igaz? Rájött, hogy Leila nem igazi, hogy hazudtak neki?

Pip:

Úgy tűnik.

Stella:

És most eltűnt? Mármint igazán eltűnt?

Pip:

Igen, igazán eltűnt. Rögtön azután, hogy rájött, catfishing áldozata lett.

Feladó: harryscythe96 @ yahoo.co                  14:41

Címzett: JKKGypodcast@gmail.com

Tárgy: Láttam Jamie Reynoldsot!

Kedves Pippa Fitz-Amobi!

Szia, a nevem Harry Scythe. Rajongok a podcastodért – remek munkát végeztél az első évaddal! Szóval, Kiltonban élek, és jelenleg a könyvesboltban dolgozom (ahonnan az e-mailt küldöm). Péntek délután is dolgoztam, és miután bezártunk, néhány kollégámmal elmentünk a megemlékezésre – nem igazán ismertem Andie-t és Salt, de szerintem így kívánta az illem. Utána átugrottunk a haveromhoz a Wyvil Roadra sörözni / kaját rendelni.

A lényeg, hogy éjszaka, amikor eljöttünk tőle, szinte biztos, hogy elsétált mellettem a srác, akit keresel, Jamie Reynolds. 98%-ban biztos vagyok benne, hogy ő volt az, és miután ma reggel megláttam a plakátot, beszéltem a haverokkal, és szerintük is ő volt. Szóval gondoltam, rögtön jelzem neked. Én és két barátom, akik szintén ott voltak, most is a boltban húzzuk az igát, úgyhogy nyugodtan kereshetsz

minket / bejöhetsz dumálni, ha hasznosnak találod

ezt az információt a nyomozásodban.

Üdv:

Harry

Tizenhét

A Book Cellar elég feltűnő jelenség a főutcán. Mindig is az volt, amióta Pip az eszét tudta. És nem csak azért, mert ez a kedvenc boltja, ahová folyton berángatta az anyját, amikor kellett még egy könyv. A bolt szó szerint feltűnő volt, a tulajdonos ugyanis harsány, vidám lila színre festette a homlokzatát, míg az utca többi része egyhangú volt a fehér falakkal és a sötét gerendákkal. Tíz évvel ezelőtt jókora felháborodást váltott ki ez a merészség.

Connor Pip mögött kullogott a járdán. Még mindig nem törődött bele ebbe a catfishingelméletbe, ahogy ő fogalmazott. Még akkor sem, amikor Pip emlékeztette, méghozzá Connor saját szavait idézve, hogy Jamie az elmúlt hetekben folyton a telefonján lógott.

– Minden stimmel, amit eddig kiderítettünk – folytatta a lány, és közben feltűnt előttük a könyvesbolt. – Az éjszakába nyúló telefonálgatás. És nem akarta, hogy más is lássa a képernyőjét, amiből arra következtetek, hogy a kapcsolata ezzel a Leilával, az álprofillal, romantikus természetű lehetett. Jamie nyilván sebezhetőnek érezte magát a Nat da Silva-fiaskó után; érthető, hogy könnyen horogra akadt online. Pláne úgy, hogy valaki Stella Chapman fotóit használta.

– Gondolom. Csak nem erre számítottam. – Connor behúzta a nyakát, a gesztus lehetett biccentés vagy vállvonogatás.

Connorral minden más volt. Ravi mindig tudta, mit kell mondani, mire kell felfigyelni, hogyan kell tiszta gondolkodásra ösztönözni a lányt. És kéz a kézben fejest ugrottak még a legvadabb következtetésekbe is. Így működtek együtt, a legjobbat hozták ki egymásból, tudták, mikor kell beszélni és mikor kell lelki támaszt nyújtani. Ravi még mindig a tárgyaláson ült, de Pip korábban már beszélt vele, Stella interjúja után. A fiú épp arra várt, hogy Max védőügyvédje felszólaljon, miután a vád átadta a szót, és addig rágódtak együtt ezen az egészen – Jamie-n és Leilán –, amíg össze nem állt a kép. Connornak viszont már harmadjára kellett elmagyaráznia, és a fiú minden alkalommal csak vállat vont, amitől Pipnek kételyei támadtak. Most azonban kételkedésnek nem volt helye, ezért Pip megpróbálta maga mögött hagyni a kételyeit, és felgyorsította a lépteit. Connor igyekezett lépést tartani vele.

– Ez az egyetlen magyarázat, amit alátámasztanak az összegyűjtött bizonyítékok – magyarázta. – Az elméletnek következetesnek kell lennie, ez csak így működik. – A Book Cellar bejáratánál megállt. – Ha itt végeztünk, elmegyünk hozzánk, és megpróbáljuk megkeresni ezt a Leilát online, hogy megerősítsük az elméletet. Ja… és hagyd, hogy én beszéljek. Úgy sokkal könnyebb.

– Jó, oké – dünnyögte a fiú. – Mondtam, hogy bocs a Stella- dolog miatt.

– Tudom. És azt is tudom, hogy aggódsz. – A lány arca megenyhült. – Bízd csak ide. Ezért vagyok itt.

Amikor Pip benyitott, megszólalt a csengő az üvegajtó fölött. Imádta a bolt illatát, ezt az ódon aromát, mely egyszerre volt dohos és időtlen. El lehetett veszni idebent, az aranyszínű fémbetűkkel megjelölt sötét, mahagóni könyvespolcok labirintusában. Már gyerekként is valahogy mindig a Krimi szekcióban találta magát.

– Helló – hallatszott egy mély hang a pénztár mögül. Majd: – Ó, te vagy az! Szia.

A férfi kilépett a pénztárgép mögül, és odament hozzájuk. Nem illett erre a helyre, olyan magas volt, mint a legmagasabb polc, és majdnem olyan széles, vaskos karja csupa izom, majdnem-fekete haját magas kontyba fogta.

– Harry vagyok – közölte, és kezet nyújtott Pipnek. – Scythe – pontosított, amikor a lány megrázta. – Én írtam neked az e- mailt.

– Igen, nagyon köszönöm az információt – mondta Pip. – Siettem, ahogy tudtam, rohantunk. – A padló megnyikordult Connor lába alatt. – Ő Connor Reynolds, Jamie öccse.

– Helló – szólt Harry, és Connornak is kezet nyújtott. – Sajnálom, ami a bátyáddal történt, öregem.

Connor halkan motyogott valamit.

– Megkérdezhetem, mit láttál péntek este? – kérdezte Pip. – Felvenném, ha nem bánod.

– Dehogy, persze, csak nyugodtan. Hé, Mike! – kiáltott egy másik fickónak, aki hátul rakosgatta a könyveket. – Szólj Sophnak, hogy jöjjön ki az irodából! Mindhárman együtt voltunk, amikor láttuk őt – magyarázta.

– Tökéletes. Elhelyezhetem itt a mikrofonokat? – Pip a pultra mutatott a pénztárgép mellett.

– Persze, persze, négytől zárásig úgyis mindig pangás van. – Harry félrehúzott néhány barna papírszatyrot, hogy Pip lepakolhassa a hátizsákját. A lány elővette a laptopot és a két USB-s mikrofont.

Soph és Mike előjöttek a hátsó irodából. Pip mindig is kíváncsi volt, hogy mi lehet ott hátul, ám ahogy felnőtt, a kíváncsiság minden évvel egyre halványult.

Köszöntek egymásnak és bemutatkoztak, majd Pip megkérte a Book Cellar három alkalmazottját, hogy gyűljenek a mikrofonok köré. Fel kellett tennie őket egy könyvkupacra, hogy kompenzálja Harry magasságát. Amikor mindenki felkészült, Pip elindította a felvételt, és bólintott.

– Tehát, Harry, azt mondtad, hogy a megemlékezés után elmentél valakihez. Hová?

– Hozzám – szólalt meg Mike, és olyan hévvel vakarta meg a szakállát, hogy a kék hangsáv megugrott Pip képernyőjén. Idősebbnek tűnt a másik két kollégánál, a harmincas éveit taposhatta. – A Wyvil Roadon lakom.

– Pontosan melyik részén?

– Az ötvennyolcas szám alatt, félúton arra, ahol elkanyarodik az út.

Pip pontosan tudta, hogy az merre van.

– Oké, és az egész estét együtt töltöttétek?

– Igen – mondta Soph. – Mi hárman és a barátnőnk, Lucy. Ő most nincs bent.

– És mind egy időben hagytátok el Mike házát?

– Igen, én vezettem – bólintott Harry. – Hazavittem Sophot és Lucyt.

– Oké – nyugtázta Pip. – Emlékszik valaki, hogy pontosan mikor jöttetek ki a házból?

– Úgy 11:45 körül, nem? – kérdezte Harry, és a barátaira pillantott. – Megpróbáltam visszakövetkeztetni az alapján, hogy mikor értem haza.

Mike a fejét rázta.

– Szerintem korábban. Én 11:45-kor már ágyban voltam, tudom, mert ránéztem a telefonomra, hogy beállítsam az ébresztőt. Rögtön felmentem lefeküdni, miután elbúcsúztunk, és nekem öt perc bőven elég erre, úgyhogy szerintem inkább 11:40 lehetett.

– 11:40? Nagyszerű, köszönöm – jegyezte meg Pip. – És mit tudtok mondani Jamie-ről? Hol volt? Mit csinált?

– Az utcán sétált. – Harry félresöpört néhány kósza hajszálat.

– Elég gyorsan… úgy értem, céltudatosan. A járdán ment, Mike oldalán, úgyhogy pár méterrel mögöttünk haladt el. Ránk se nézett. Csak előrefigyelt.

– Melyik irányba tartott?

– Felfelé a Wyvil Roadon – mondta Mike –, ami eltávolodik a városközponttól.

– Végigment a Wyvil Roadon? Vagy lehet, hogy elkanyarodott, mondjuk, a Tudor Lane-re, vagy másfelé? – kérdezte Pip, és fülén a fejhallgatóval megfordult, hogy megnézze, miként reagál Connor. A fiú kíváncsian figyelt minden szóra.

– Nem tudom – rázta a fejét Harry. – Miután elment mellettünk, nem láttuk, mi a másik irányba mentünk a kocsimhoz. Bocs.

– És biztosak vagytok benne, hogy Jamie Reynoldsot láttátok?

– Igen, biztos, hogy ő volt. – Soph ösztönösen közelebb hajolt a mikrofonhoz. – Senki más nem járt odakint olyan későn, úgyhogy kicsit jobban felfigyeltünk rá, ha érted, mire gondolok. Tudtam, amint Harry megmutatta nekem a poszteredet. Én léptem ki elsőként az ajtón, láttam, hogy Jamie felénk tart, majd visszafordultam, és elköszöntem Mike-tól.

– Mi volt rajta? – kérdezte Pip. Nem mintha tesztelni akarná őket, de biztosra akart menni.

– Valami sötétvörös, lilás ing – válaszolta Soph, és kérdőn nézett a barátaira.

– Ja, burgundi vörös – erősítette meg Harry. – Farmer.

Tornacipő.

Pip feloldotta a telefonját, és megkereste azt a fotót a megemlékezésről, amelyen tisztán látszik Jamie. Felmutatta, Soph és Harry bólintott. De csak Soph és Harry.

– Nem is tudom – jegyezte meg Mike, és elhúzta a száját. – Megesküdnék rá, hogy valami sötétebb volt rajta. Mármint én csak pár másodpercig láttam, és sötét volt. De úgy tűnt, mintha kapucni lenne a fején. Lucy is ezt mondta. És esküszöm, nem láttam a kezét, mert zsebre vágta, mintha egy dzseki zsebe lett volna. Ha csak ing volt rajta, akkor hová tűnt a két keze? De én utolsónak léptem ki az ajtón, úgyhogy valójában csak a hátát láttam.

Pip maga felé fordította a telefont, és újra megnézte Jamie-t.

– Ez volt rajta, amikor eltűnt – mondta.

– Ó, hát, akkor lehet, hogy rosszul láttam – engedett Mike, és hátralépett fél lépést.

– Semmi baj. – Pip felvillantott egy biztató mosolyt. – Nem könnyű felidézni az apró részleteket, amikről nem tudjuk, hogy később fontosak lehetnek. Emlékeztek még bármi másra Jamie- vel kapcsolatban? A viselkedésére?

– Nem tűnt fel semmi különös – válaszolta Harry. – Csak annyi, hogy elég szaporán vette a levegőt. De csak úgy festett, mint aki siet valahová.

Mint aki siet valahová. Pip újra lejátszotta magában a szavakat, majd hozzátette: Most pedig sehol sincs.

– Oké. – Leállította a felvételt. – Köszönöm, hogy időt szakítottatok rám.

Tizennyolc

Pip visszafordult a kezében tartott papírfecnihez, és újra végigfutotta a fél órával ezelőtt lefirkantott szavakat:

Leila

Leyla

Laila

Layla

Leighla

Lejla

– Ez képtelenség! – fakadt ki Pip íróasztalánál ülve Connor, és csüggedten hátradőlt a széken, amit a konyhából hoztak fel.

Pip türelmetlenül megpördült a saját forgószékén, hagyta, hogy a légmozgás belekapjon a kezében tartott listába.

– Bosszantó, hogy az álprofil olyan nevet használ, aminek ennyi istenverte változata létezik. – Megpróbált rákeresni a névre a Facebookon és az Instagramon, de vezetéknév nélkül – úgy, hogy nem is tudta, hogy a keresztnév melyik változata a helyes – a találatok száma végtelen volt, és semmire sem vezetett. Az sem, amikor visszakereste Stella Chapman Instagram-fotóit. Leila profiljához nyilván olyan mértékben átalakították a képeket, hogy már az algoritmus sem ismert rájuk.

– Sosem találjuk meg – jegyezte meg Connor.

Halk, hármas kopogás hangzott fel a szoba ajtaján.

– Tűnés innen! – szólt Pip, és végigfutott egy sor Leighlán az Instagramon. Kinyílt az ajtó, és Ravi állt a küszöbön, sértődött képpel, felvont szemöldökkel.

– Ja, nem te. – Pip felpillantott, és mosoly terült szét az arcán.

– Azt hittem, megint Josh nyaggat minket. Bocs. Szia.

– Sziasztok! – Ravi derűs félmosollyal és felvont szemöldökkel biccentett Connornak. Odalépett az íróasztalhoz, letelepedett a laptop mellé, az egyik lábát Pip székére tette, és a lábfejét bedugta a lány combja alá.

– Hogy ment a tárgyalás? – pillantott rá Pip, ahogy a fiú megmozgatta a lábujjait a combja alatt, titkos köszönésként, amit Connor nem láthatott.

– Elment. – Ravi hunyorogva sandított a képernyőre. – Ma reggel az utolsó áldozat is tanúvallomást tett. És bemutatták Andie Bell eldobható telefonját, bizonyítékul, hogy Max volt az, aki rendszeresen vásárolt tőle Rohypnolt. Majd az ebédszünet után beindult a védelem, és elsőként Max anyukáját szólították a tanúk padjára.

– Ó, és hogy ment? – érdeklődött Pip.

– Epps egyfolytában Max gyerekkoráról kérdezgette, amikor hétévesen majdnem meghalt leukémiában. Az anyukája elmesélte, milyen bátran viselte a pici fia a betegséget, milyen érzékeny és gondoskodó és édes-kedves volt. Milyen csendes és szégyenlős volt Max az iskolában, miután kihagyott egy évet. És hogy ezek a tulajdonságok elkísérték a felnőttkorba. Irtó meggyőzően hangzott – válaszolta Ravi.

– Nos, nyilván azért, mert az anyukája meg is van győződve arról, hogy a pici fia nem erőszakolt meg senkit – jegyezte meg Pip. – Epps biztos odavan a gyönyörűségtől, hogy kész aranybányát talált. Mi lehet alkalmasabb a gyerekkori ráknál arra, hogy szimpátiát keltsen a kliense iránt?

– Dettó! – szólt Ravi. – Később felvesszük a frissítést, ugye? Most mit csináltok, az álprofilt keresitek? A Leylát nem így írják – tette hozzá, és a képernyőre mutatott.

– Ez csupán egy a számtalan lehetséges írásmód közül. – Pip felsóhajtott. – Semmire se jutottunk.

– Na és amit a könyvesboltosok láttak? – kérdezte Ravi.

– Ja, hát szerintem stimmel – mondta Pip. – 11:40-kor félúton volt a Wyvil Road felső vége felé. Négy szemtanú is megerősítette.

– Nos – szólalt meg Connor halkan –, azért nem mindenben értettek egyet.

– Nocsak! – csodálkozott Ravi.

– Nem értenek egyet abban, hogy mit viselt Jamie – magyarázta Pip. – Ketten a burgundi ingben látták, ketten pedig úgy vélték, hogy valamiféle kapucnis pulcsit viselt. – Connorhoz fordult. – Normálisnak számítanak az apró következetlenségek a szemtanúk vallomásaiban. Az emberi emlékezet korántsem tévedhetetlen. De ha négy ember megesküszik arra, hogy látták a bátyádat, és egyébként egybevág az elmondásuk, akkor hihetünk nekik.

– 11:40 – gondolkodott Ravi hangosan. – Az több mint egy órával a legutóbbi felbukkanása után történt. És nem tart egy óráig átsétálni Highmoorból a Wyvil Roadra.

– Nem, valóban nem. – Pip folytatta a fiú gondolatmenetét. – Biztos megállt valahol a két helyszín között. És lefogadom, hogy a dolognak van valami köze Laylához.

– Gondolod? – kérdezte Connor.

– Beszél Stellával a buliban – vette sorra Pip. – Rájön, hogy Leyla átverte. Utána kint telefonál a ház előtt, zaklatottnak tűnik, és a rendőrséget emlegeti. Biztos ezt a Lailát hívta, szembesítette azzal, amire rájött. Jamie elárulva érezhette magát, feldúlt volt, ezért írta le George ilyennek a viselkedését. Ami ezután történt, bárhová is ment Jamie, nyilván kapcsolatban állt mindezzel. Leighlával.

– Látom, ezt már többször is el kellett magyaráznia – jegyezte meg Ravi Connornak. – Egy jó tanács: utálja, ha ezt kell tennie.

– Kezdek rájönni – mondta Connor.

Pip dühös pillantást vetett Ravira. A fiú legalább olvasott az arcáról, és azonnal reagált.

– Mellesleg, roppant idegesítő, de mindig igaza van…

– Rendben, a következő a terv – vágott a szavába a lány. – Nyiss egy Tinder-fiókot.

– Nem megmondtam, hogy mindig igaza van? – incselkedett Ravi.

– Hogy elcsípjük az álprofilt. – Pip rácsapott a fiú térdére. – Úgy nem találjuk meg Lailát, ha vakon keresgéljük a neve alapján. A Tinderen legalább le tudjuk szűkíteni a kört a helyszín alapján. Stella interjújából kiderült, hogy Jamie nem azon lepődött meg, hogy Little Kiltonban látta Leylát, csak azon, hogy a bulin. Amiből arra következtetek, hogy helybélinek mondta magát a csaj, csak még sosem találkoztak a való életben, mert, nos… álprofil.

Letöltötte a Tinder appot a telefonjára, és nekilátott, hogy kitöltse az új profilt, a hüvelykujja megállt a név mező fölött.

– Milyen nevet adjunk meg? – kérdezte Ravi, aztán nagyon elcsodálkozott Pip sokatmondó pillantásán. – Te engem akarsz feltenni egy randioldalra? Fura egy barátnő vagy.

– Így a legegyszerűbb, rólad már vannak fotóim. Utána majd töröljük.

– Hát jó – vigyorgott a fiú. – De a jövőbeni vitáinkban nem fordíthatod ellenem.

– Persze – dünnyögte Pip, és kitöltötte az érdeklődési köröket. – Férfias sportok, például foci és pecázás.

– Ja – tette hozzá Ravi –, az adathalászatról nem is beszélve!

– Ti aztán… – jegyezte meg Connor, és úgy pislogott egyikükről a másikra, mintha egy teniszmeccset nézne.

Pip a beállításokra lépett, hogy módosítsa a keresést.

– Legyen helybéli, öt kilométeres körzetben. Nőket keresünk – folytatta, és a csúszkával beállította az opciót. – Ami pedig a korosztályt illeti… nos, annyit tudunk, hogy Jamie azt hitte, idősebb tizennyolcnál, úgyhogy legyen, mondjuk, tizenkilenc és huszonhat között?

– Aha, az jól hangzik – bólogatott Connor.

– Oké. – Pip elmentette a beállításokat. – Most pedig várunk. Ravi és Connor közelebb húzódtak, Pip válla fölött nézték, ahogy a lány végiglapozza a találatokat. Ott volt Soph a könyvesboltból. Majd néhány profillal később Naomi Ward is, széles mosollyal.

– Ezt nem említjük neki – jegyezte meg Pip, majd továbblépett.

És itt is volt. Nem számított rá, hogy ilyen hamar megtalálják; olyan váratlanul jelent meg előtte, hogy majdnem átlapozott rajta, az utolsó pillanatban állt meg a hüvelykujja a képernyő fölött.

Layla.

– Istenem! – nyögött fel. – Layla, A-Y-nal. Huszonöt éves.

Kevesebb mint másfél kilométerre van.

– Kevesebb mint másfél? Ijesztő… – borzongott meg Connor, és közelebb húzódott, hogy jobban lásson.

Pip végiglapozta a négy fotót Layla profilján. Stella Chapman képeit, az Instagramjáról lopták, de megvágták, tükrözték valamennyit, és filter volt rajtuk. A legjelentősebb különbség pedig: Layla haja hamvasszőke volt. Ügyesen csinálták; Layla eljátszadozhatott az árnyalatokkal és rétegekkel a Photoshopban.

– Szeret olvasni, tanulni, utazni – olvasta fel Ravi a bemutatkozást. – Imádja a kutyákat. És ami a legfontosabb: a reggelit.

– Barátságosnak tűnik – állapította meg Pip.

– Ja, és milyen igaza van – tette hozzá Ravi. – A reggeli a legjobb étkezés.

– Neked volt igazad, ez tényleg egy álprofil – hördült fel Connor. – Ez egy az egyben Stella… csak szőkén. De miért?

– Mert a szőkék állítólag jobban szeretnek szórakozni – válaszolta Pip, és még egyszer végiglapozta Layla fotóit.

– Nos, te barna vagy, és kifejezetten utálod a szórakozást, úgyhogy igazad lehet. Tény és való – mondta Ravi, és kedveskedve megvakarta Pip tarkóját.

– Aha. – A lány a bemutatkozás aljára mutatott, ahol az állt:

Insta @LaylaylaylaM. – Az Instagramja.

– Menj rá! – biztatta Connor.

– Azt csinálom. – Pip megnyitotta az Instagram appot és beírta a keresőbe a lány profilnevét. A találatok tetején megjelent Stella átszerkesztett arca, és Pip rákattintott a profilra.

Layla Mead. 32 bejegyzés. 503 követő. 101 követés.

A legtöbb képet Stella oldaláról lopták, a haja most hamvasszőke volt, de ugyanaz a mosoly és tökéletes, mogyoróbarna szempár nézett vissza róla. Voltak más fotók is Stella nélkül; egy agyonfilterezett kép a Little Kilton-i fogadó bájos és hívogató homlokzatáról. Lejjebb pedig egy kép a Raviék háza melletti dimbes-dombos mezőről, fölötte narancsosan izzott a lemenő nap.

Pip megnézte az első képet, a fotón Stella-Layla egy vadászkopó kölyköt ölelget. A képaláírás szerint: Túlzások netovábbja: új külső, ó, és… egy kutyus!

– Az első bejegyzést február 17-én töltötték fel.

– Szóval akkor született Layla – mondta Ravi. – Alig több mint két hónappal ezelőtt.

Pip Connorra nézett, és ezúttal a fiú pontosan tudta, hogy mire céloz.

– Igen – erősítette meg. – Stimmel. A bátyám nyilván március közepén kezdett beszélni vele, akkor változott meg a hangulata, és megint boldogabbnak tűnt, folyton a telefonján lógott.

– Rengeteg követő ez ilyen rövid idő alatt. Ó… – Pip végigfutott a követők listáján. – Jamie is itt van. A legtöbben botnak vagy inaktív felhasználónak tűnnek. Biztos megvásárolta a követőit.

– Layla nem bízza a véletlenre – jegyezte meg Ravi, és Pip laptopján gépelt, amit időközben az ölébe vett.

– Egy pillanat! – Pip az egyik névre bámult Layla követői között. – Adam Clark. – Felnézett Connorra, mindkettejüknek elkerekedett a szeme.

Ravi értetlenül nézett rájuk.

– Mi az? – kérdezte.

– Ő az új történelemtanárunk – válaszolta Connor, ahogy Pip rákattintott a névre, hogy meggyőződjön arról, biztosan ő az. A profil privátra volt állítva, a profilkép azonban egyértelműen őt ábrázolta, szélesen mosolygott, vörös szakállába apró karácsonyi gömbdíszeket tűzdelt.

– Úgy tűnik, nem Jamie az egyetlen, akivel Layla kapcsolatba lépett – állapította meg Pip. – Stella nem jár törire, Mr. Clark pedig még új, szóval lehet, nem is tudja, hogy egy álprofillal dumcsizgat, ha egyáltalán dumcsizgatnak.

– Aha! – kiáltott fel Ravi, és megfordította a tenyerén a laptopot. – Layla Mead a Facebookon is fenn van. Ugyanazok a képek, az elsőt február 17-én posztolták. Visszafordította maga felé a képernyőt, és felolvasta. – Egy bejegyzést is írt aznap: Új fiók, mert elfelejtettem a jelszót a régihez.

– Nagyon hihető mese, Layla – dünnyögte Pip, és Stella-nem- Stella ragyogó mosolyára nézett. – Megpróbálhatnánk üzenni neki, nem? – Ez nem valódi kérdés volt, mindketten tudták. – Ő a legvalószínűbb személy, aki tudja, mi történt Jamie-vel. Hogy hová tűnt.

– Biztos vagy benne, hogy lány? – kérdezte Connor.

– Nos, igen. Jamie telefonon is beszélt vele.

– Ja, tényleg. De mit akarsz írni neki?

– Hát… – Pip az ajkába harapott és eltöprengett. – Az üzenet nem érkezhet tőlem, se Ravitól, se a podcasttól. Se tőled, Connor. Ha bármi köze van Jamie-hez, rájöhet, hogy kapcsolatban állunk vele, és az eltűnése miatt nyomozunk. Szerintem óvatosnak kell lennünk, és úgy megközelíteni, mint egy idegen, aki csak csevegni akar. Hátha apránként kideríthetjük, kicsoda valójában, vagy hogy mit tud Jamie-ről. Csak szép lassan. A catfish ijedős állatfaj.

– De nem csinálhatunk egy új fiókot csak úgy a semmiből.

Gyanút fogna, ha egy követőt se látna – tiltakozott Ravi.

– A fenébe is, igazad van – motyogta Pip. – Ööö…

– Van egy ötletem? – Connor ezt úgy mondta, mintha kérdés lenne, a mondat felfelé ívelt, majd beleveszett a csendbe. – Én, szóval, van egy másik Instagram-fiókom is. Anonim. Engem, ööö, érdekel a fotózás. A fekete-fehér fotózás – magyarázta zavart vállvonogatással. – Nem embereket fotózok, csak madarakat meg épületeket meg ilyesmit. Senkinek se szóltam róla, mert tudom, hogy Ant folyton ezzel cukkolna.

– Tényleg? – tűnődött el Pip. – Működhet a dolog. Hány követőd van?

– Elég sok – válaszolta a fiú –, és egyikőtöket sem követem, úgyhogy nincs kapcsolat.

– Ez tökéletes, szuper ötlet! – Pip elmosolyodott, és a fiú elé tartotta a telefonját. – Bejelentkeznél?

– Aha. – Connor elvette, beírt valamit, majd visszaadta.

– An.On.In.Frame – olvasta fel Pip a profil nevét, és végigpillantott az első néhány fotón, de nem lapozott lejjebb, hátha Connor nem akarja megmutatni. – Nagyon jók a képeid, Con!

– Köszi.

Pip visszanavigált Layla Mead profiljára és rákattintott az üzenetküldésre, mire megnyílt egy üres privát üzenet mező, ami csak rá várt.

– Oké, mit írjak? Mit szoktak vadidegenek írni egymásnak? Ravi felnevetett.

– Tőlem kérded? – mondta. – Én sose csináltam ilyet, még azelőtt se, hogy megismerkedtünk.

– Connor?

– Ööö… nem is tudom, esetleg csak annyit, hogy Szia, hogy vagy.

– Ja, az beválhat – bólintott Ravi. – Elég ártatlanul hangzik, amíg ki nem derül, hogyan szeret beszélni az emberekkel.

– Oké – mondta Pip, és írni kezdett, próbálta elfojtani a remegést az ujjaiban. – Írjam inkább, hogy Szióka, mintha flörtölnék?

– Az nem jóka – viccelődött Ravi.

– Jól van. Felkészültetek? – A lány a két fiúra nézett. – Elküldjem?

– Igen – vágta rá Connor, Ravi pedig rászegezte az ujját, mint egy pisztolycsövet.

Pip elbizonytalanodott, a hüvelykujja a küldés fölött lebegett, közben újra elolvasta, mit írt. Addig ismételgette a szavakat a fejében, amíg el nem veszítették a formájukat és a jelentésüket.

Majd mély levegőt vett, és elküldte.

Az üzenet felugrott az oldal tetejére, egy szürke buborék formájában.

– Megtettem – sóhajtott fel Pip, és az ölébe ejtette a telefont.

– Jó, akkor most várunk – mondta Ravi.

– De nem sokáig – jegyezte meg Connor, amikor előrehajolt és a telefonra pillantott. – Már el is olvasták.

– Basszus! – Pip újra a kezébe vette a telefont. – Layla már látta. Ó, istenem! – Valami más is megjelent a szeme előtt. A szavak: Layla ír… a képernyő bal oldalán. – Már vissza is ír.

Basszus, már ír valamit! – A hangja élesen és riadtan szabadult ki a torkából.

– Csigavér – csitította Ravi, és leugrott az asztalról, hogy ő is lássa a képernyőt.

A Layla ír… eltűnt.

Helyette új üzenet érkezett.

Amikor Pip elolvasta, úgy érezte, megáll benne az ütő.

Így szólt: Szia, Pip!

Csak ennyi volt.

– A kurva életbe. – Ravi megszorította a lány vállát. – Honnan a fenéből tudja, hogy te írtál neki? Honnan a fenéből tudja?

– Nem tetszik ez nekem – mondta Connor, és rázni kezdte a fejét. – Rossz előérzetem van, srácok.

– Sss! – szólt rájuk Pip, nem mintha hallotta volna a két fiút, olyan hangosan dörömbölt a szíve. – Layla megint ír valamit.

Layla ír…

Majd eltűnt.

Layla ír…

Ismét eltűnt.

Layla ír…

Végül a fehér mezőben megjelent a második üzenet:

Már közeledsz :)

Tizenkilenc

Pipnek elszorult a torka, meg se bírt szólalni, végül elhaltak benne a szavak és semmivé foszlottak. Csak bámulta az üzeneteket, gondolatban ízekre szedte, majd újra összerakta őket, hátha értelmet nyernek.

Szia, Pip!

Már közeledsz :)

Connor volt az első, aki szóhoz jutott:

– Mi a fenét jelentsen ez? Pip?

A lány különösnek találta a nevét, mintha nem is hozzá tartozna, mintha kinőtte volna, és már nem illene rá. Pip csak nézte azt az ismeretlen kezétől származó három betűt, felismerhetetlennek tűntek. Aki írta, másfél kilométeren belül tartózkodott.

– Ööö – nyögött fel.

– Tudja, hogy te írtál! – hüledezett Ravi, és a hangjára Pip magához tért. – Tudja, ki vagy.

– Mit ért azalatt, hogy „Már közeledsz”? – tűnődött Connor.

– Jamie-hez – vetette fel Pip. Vagy ahhoz, ami Jamie-vel történt – tette hozzá gondolatban, ami szinte ugyanúgy hangzott, mégis teljesen mást jelentett. És ezt Layla is tudta. Bárki is ez a Layla, mindent tud, Pip mérget vett volna rá.

– De az a szmájli! – Ravi megborzongott; Pip érezte az ujjain. Ahogy apadni kezdett a sokk, Pip akcióba lendült.

– Válaszolnom kell. Most azonnal – mondta, és beírta: Ki vagy? Hol van Jamie? Nem volt értelme tovább színlelni, Layla egy lépéssel előttük járt.

Elküldte, ám ekkor egy hibaüzenet jelent meg.

Üzenetküldés sikertelen. Felhasználó nem található.

– Ne! – jajdult fel Pip. – Nenenenene! – Visszalépett Layla oldalára, de már az sem volt ott. A profilkép és a bemutatkozás még megjelent, de a képek eltűntek, a helyükön az állt: Nincs bejegyzés, az app tetején pedig: Felhasználó nem található. – Ne!

– mordult fel Pip, a nyers és dühös hang vibrált a torkában. – Deaktiválta a fiókját.

– Micsoda? – hördült fel Connor.

– Eltűnt.

Ravi visszasietett Pip laptopjához, és frissítette Layla Mead Facebook-oldalát. A keresett oldal nem található.

– A kurva életbe. A Facebookját is megszüntette.

– És a Tindert is – tette hozzá Pip, miután ránézett az appra.

– Eltűnt. Elvesztettük.

Csend ereszkedett rájuk, olyan néma csend, mely önálló élőlényként, fojtogatóan telepedett a szobára.

– Tudja, nem igaz? – kérdezte Ravi lágyan, a hangja a csend felett siklott, nem hatolt át rajta. – Layla tudja, mi történt Jamie- vel.

Connor a fejét fogta, majd újra megrázta.

– Nem tetszik ez nekem – mondta a padlónak. Pip a fiút bámulta megbabonázva.

– Nekem sem.

Később, amikor kikísérte Ravit, Pip mosolyt erőltetett az arcára az apja kedvéért.

– Felvettétek a híreket a tárgyalásról, tücsök? – kérdezte az apja, és gyengéden hátba veregette Ravit; ez a búcsúgesztus csak a fiúnak szólt.

– Aha. Az imént töltöttem fel – bólintott Pip.

Connor már több mint egy órája hazament, miután belefáradtak abba, hogy újra meg újra egymásnak szegezzék ugyanazt a kérdést. Aznap este már nem tehettek többet. Layla Mead eltűnt, de még nem hűlt ki a nyom. Nem teljesen. Holnap Pip és Connor megkérdezik Mr. Clarktól a suliban, hogy mit tud a rejtélyes nőről, legalábbis ez volt a terv. Ma este pedig, miután Ravi elment, Pip elkészíti a felvételt az eddigi fejleményekről, megvágja az interjúkat, így éjjel felkerülhet a második évad első epizódja.

– Kösz a vacsorát, Victor – mondta Ravi, majd Pip felé fordult, hogy elbúcsúzzon tőle a saját titkos köszönésükkel, egy ártalmatlan kacsintással. Pip viszonozta a gesztust, Ravi pedig megragadta az ajtót és szélesre tárta.

– Ó! – hallatszott odakint a küszöbről. Valaki ott állt, az ökle a levegőben, kopogásra készen.

– Ó! – visszhangozta Ravi, Pip pedig kidugta a fejét a fiú mögül, hogy megnézze, ki az. Charlie Green volt, aki négy házzal lejjebb lakott.

– Szia, Ravi, Pip! – mondta Charlie, vörösesbarna haját félresöpörte az arcából és bizonytalanul intett. – Estét, Victor!

– Szevasz, Charlie! – köszöntötte Pip apja azon a vidám, jópofáskodó és harsány hangján, amit akkor vett elő, ha vendég jött a házhoz. Hál’ istennek Ravi már rég kinőtte a vendégstátuszt, és ennél többnek tekintette. – Mit tehetünk érted?

– Bocs a zavarásért – szabadkozott Charlie idegesen, halványzöld szeme nyugtalanul villogott. – Tudom, hogy késő van, és holnap iskola, csak… – Elhallgatott és Pip szemébe nézett. – Nos, láttam a felhívást az újságban, Pip. És azt hiszem, van némi információm Jamie Reynoldsról. Szeretnék mutatni valamit.

Húsz perc, ennyit engedélyezett Pip apja, Charlie pedig bólogatott, hogy annyi elég is lesz. Pip és Ravi követték a férfit a sötét utcán, az utcai lámpák narancssárga fénye torz, elnyújtott árnyékokat vetett a lábuk előtt.

– Tudjátok – kezdte Charlie, és hátrapillantott rájuk, ahogy elindultak a kavicsos ösvényen Greenék bejárati ajtaja felé –, Florával kamerás ajtócsengőnk van. Sokat költözködtünk, azelőtt Dartfordban laktunk, ahol párszor betörtek hozzánk. Ezért Flora lelki nyugalmáért felszereltettünk egy biztonsági kamerát, amit ide, Kiltonba is magunkkal hoztunk. Gondoltam, akármennyire bájos kisváros, egy kis extra óvatosság sosem árt.

– Rámutatott a kamerára, az apró, fekete szerkezetre a kopott rézcsengő fölött. – Mozgásérzékelős, úgyhogy jelenleg minket is vesz. – Integetett a kamerának, majd kinyitotta az ajtót és beinvitálta őket.

Pip már ismerte a házat, azelőtt Zach lakott itt a családjával, és követte Charlie-t Chenék néhai játszószobájába, ami most irodának volt berendezve. A falak mentén könyvespolcok sorakoztak, az ablakfülkében egy karosszék állt. A szemközti fal előtt pedig egy széles, fehér íróasztal volt, rajta két, hatalmas monitorral.

– Gyertek – mutatott Charlie a számítógépre.

– Klassz cucc – jegyezte meg Ravi, és úgy vizslatta a monitorokat, mintha értene hozzájuk.

– Ó, itthonról dolgozom. Webtervezés. Szabadúszó vagyok – magyarázta a férfi.

– Pazar – bólintott Ravi.

– Az bizony, főleg, mert pizsamában dolgozhatok – nevetett Charlie. – Apám biztos azt mondaná: „Már huszonnyolc vagy, szerezz végre egy rendes állást”.

– Az idősebb generáció – legyintett Pip lemondóan – egyszerűen nem érti a pizsama vonzerejét. Szóval, mit akartál mutatni nekünk?

– Hahó! – Egy újabb hang csendült fel a szobában, és amikor Pip megfordult, Flora állt az ajtóban, a haja lófarokba fogva, bő ingén lisztfoltok. Egy müzliszeletekkel megrakott ételdobozt tartott a kezében. – Ezt most sütöttem Josh holnapi órájára. De gondoltam, hátha éhesek vagytok. Becsszóra nincs benne mazsola.

– Szia, Flora! – Pip elmosolyodott. – Most nem kérek, köszönöm. – Még mindig nem tért vissza az étvágya; a vacsorát is alig bírta legyűrni.

Ravi arcán azonban széles mosoly terült szét, és odasündörgött Florához, majd elvett egy müzliszeletet a dobozból.

– Én viszont kérek, mennyei az illata! Pip felsóhajtott: Ravi imádta, ha etetik.

– Megmutattad már nekik, Charlie? – kérdezte Flora.

– Még nem, mindjárt. Gyertek, nézzétek meg! – A férfi megmozgatta az egeret, hogy felébressze a képernyőt az alvó üzemmódból. – Szóval, ahogy mondtam, van ez a kamera a csengőnk fölött, ami felvételt készít, valahányszor mozgást érzékel, amiről a telefonos app értesítőt küld nekem. A felvétel a felhőbe kerül, ahol hét napig tárolja, mielőtt automatikusan törölné. Múlt kedden, amikor reggel felébredtem, láttam, hogy az app értesítőt küldött az éjszaka közepén. De amikor lejöttem az emeletről és körülnéztem, mindent rendben találtam, semmi sem volt megrongálva, semmi sem tűnt el, úgyhogy azt hittem, megint csak egy róka miatt kapcsolt be a kamera.

– Értem – bólintott Pip, és közelebb húzódott, ahogy Charlie keresgélni kezdett a fájlok között.

– Tegnap azonban Flora észrevette, hogy eltűnt valami. Sehol sem találta, ezért gondoltam, a biztonság kedvéért ránézek a felvételre, mielőtt törlésre kerülne. Nem hittem, hogy találok rajta valamit, viszont… – Rákattintott egy videófájlra, teljes képernyőre állította, és elindította a lejátszást.

Egy 180 fokos képet láttak az utcafrontról, mely a kapuhoz vezető kerti ösvényt mutatta, amin az imént jöttek végig, és az ablakfülkéket a bejárat két oldalán. Minden csupa zöld volt, élénk és ragyogó zöld az éjszakai ég sötétzöldje előtt.

– Éjszakai felvétel – magyarázta Charlie, amikor felpillantott rájuk. – Hajnali 3:07-kor készült. Kedd reggel.

Mozgás látszott a kapunál. Ez indította be a felvételt.

– Bocs, hogy nem olyan jó a felbontás – szabadkozott Charlie. A zöld alak elindult a kerti ösvényen, elmosódottan kivehetővé vált a karja és a lába, ahogy közeledett a kamerához. A bejárati ajtó elé érve megjelent az arca, az arc, amit Pip már olyan jól ismert, kivéve, hogy itt üres és fekete volt a szeme.

Riadtnak tűnt.

– Nem ismerem, ma láttam először a képét a Kilton Mailben, de ez Jamie Reynolds, nem?

– De igen – erősítette meg Pip, és megint elszorult a torka. – Mi a fenét csinál?

– Nos, figyeld a bal oldali ablakot, ami ennek a szobának az ablaka. – Charlie rámutatott a képernyőn. – Biztos nyitva hagytam napközben szellőzni, és nem csuktam be rendesen. De nézd csak, még mindig nyitva, igaz, csak pár centire van felhúzva.

Ahogy ezt mondta, a képernyőn a zöld Jamie is észrevette a nyitott ablakot, lehajolt, majd bedugta a résbe az ujjait. Nem látszott hátulról a feje; sötét kapucni takarta. Pip nézte, ahogy Jamie felhúzza az ablaktáblát.

– Mit művel? – hüledezett Ravi, és ő is közelebb hajolt a képernyőhöz, a müzliszeletből már egy szem morzsa sem maradt. – Csak nem fog betörni?

A kérdés fél másodperccel később értelmét vesztette, Jamie ugyanis bemászott az ablakon, majd eltűnt az üres, sötétzöld nyílásban.

– Összesen negyvenegy másodpercig maradt a házban – magyarázta Charlie, és előretekert a videóban arra a pontra, ahol Jamie újra kidugta az ablakon világoszöld fejét. Kimászott, majd imbolyogva talpra állt. Ugyanúgy festett, mint amikor bement: még mindig rémültnek tűnt, és nem volt semmi a kezében. Visszafordult az ablakhoz, lehúzta az ablaktáblát, hogy rendesen bezáródjon. Majd eltávolodott a háztól, a kapunál pedig szaladni kezdett, belevetette magát a zöld éjszakába.

– Ó! – szólt Pip és Ravi kórusban.

– Csak tegnap láttuk a felvételt – mondta Charlie. – És beszéltünk róla. Az én hibám, hogy nyitva maradt az ablak. Nem megyünk el a rendőrségre feljelentést tenni meg ilyesmi, úgy tűnik, ennek a Jamie-nek anélkül is van elég baja. Amit pedig elvett, illetve amiről úgy sejtjük, hogy ő vette el, az nem olyan értékes, csupán szentimentális értéke volt, úgyhogy…

– Mit emelt el? – kérdezte Pip, és Florára pillantott, a tekintete ösztönösen lesiklott a nő csuklójára. – Mit lopott el Jamie?

– A karórámat – válaszolta Flora, és letette a müzliszeletekkel teli dobozt. – Emlékszem, előző hétvégén idelent hagytam, mert folyton beleakadt a könyvbe, amit olvastam. Azóta sehol sem találom. És ez az egyetlen tárgy, ami eltűnt.

– Véletlenül nem rózsaarany tokja van halvány rózsaszín bőrszíjakkal, az egyik oldalán fémvirágokkal? – kérdezte Pip, mire Charlie és Flora riadtan felkapták a fejüket.

– De – bólintott Flora. – Pontosan így néz ki. Nem volt olyan drága, de Charlie-tól kaptam az első közös karácsonyunkon. Honnan tudtad…

– Láttam a karórádat – válaszolta Pip. – Jamie Reynolds szobájában.

– Ó… ó – ámuldozott Charlie.

– Gondoskodom róla, hogy azonnal visszakerüljön hozzád.

– Az nagyszerű lenne, de nem sürgős. – Flora kedvesen elmosolyodott. – Biztos vagyok benne, hogy nagyon elfoglalt vagy.

– De ez akkor is fura… – Charlie átszelte a szobát, elhaladt Ravi figyelő tekintete előtt és odalépett az ablakhoz, amin Jamie egy hete bemászott. – Miért csak azt a karórát lopta el? Látszik rajta, hogy nem egy drága darab. És a tárcám is itt volt a szobában, készpénz is volt benne. Meg itt a számítógépem, ami nem olcsó cucc. Miért nem foglalkozott velük Jamie? Miért csak egy órát lopott el, ami szinte értéktelen? Negyven másodpercet töltött bent, mindezt csak az óráért?

– Nem tudom, de tényleg különös – tűnődött Pip. – Nincs rá magyarázat. Sajnálom, ez… – A torkát köszörülte. – Ez nem az a Jamie, akit én ismerek.

Charlie az ablak aljára pillantott, ahol Jamie bedugta az ujjait.

– Van, aki ügyesen el tudja titkolni a valódi énjét.

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. ÉVAD: 1. epizód Zárszó.wav

Pip:

Van valami, ami sehogy sem hagy nyugodni ebben az ügyben, valami, amivel legutóbb nem kellett szembenéznem. És ez maga az idő. Ahogy múlik, minden perccel és minden órával egyre kisebb az esélye, hogy Jamie épségben és biztonságban hazatér a szeretteihez.

Erről szólnak a statisztikák. Mire feltöltöm ezt az epizódot és meghallgatjátok, átlépünk egy újabb fontos határvonalat: a hetvenkét órát Jamie utolsó felbukkanása óta. Egy átlagos rendőrségi eljárás során, amikor magas kockázatú eltűnt személy után nyomoznak, a hetvenkét óra egy porba húzott vonal, mely után hallgatólagosan elfogadják, hogy talán már nem is egy személyt keresnek, hanem egy holttestet. A tudat, hogy jelenleg az idő diktál, nem én, hátborzongató.

Mégis hinnem kell abban, hogy Jamie jól van, hogy még mindig van időnk arra, hogy megtaláljuk őt. A valószínűség csupán ennyi: valószínűség. Semmi sem biztos. És már közelebb járok, mint tegnap, pontokat találtam, összekötöttem őket. Szerintem minden összefügg. S ha ez igaz, akkor minden egyetlen személyhez vezethető vissza: Layla Meadhez. Valakihez, aki nem is létezik.

Tartsatok velünk a következő epizódban is!

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz: Jamie Reynolds eltűnése

2. évad 1. epizód sikeresen feltöltve a SoundCloudra.

KEDD

AZ ELTŰNÉS

NEGYEDIK NAPJA

Húsz

Jamie Reynolds nyilvánvalóan halott.

A szavak elhomályosultak, majd újra kiélesedtek, ahogy Connor meglengette a szeme előtt a telefont.

– Látod? – kérdezte a fiú, és a hangja megremegett, talán azért, mert igyekezett lépést tartani Pippel a folyosón, talán valami másért.

– Látom – válaszolta Pip és megkerült egy csapat csicsergő hetedikest. – Mi volt az a fontos szabály, amit a lelkedre kötöttem, Con? – A fiúra pillantott. – Soha ne olvasd el a kommenteket. Soha. Oké?

– Tudom – duzzogott Connor, és újra a telefonjára bámult. – De ez egy válasz a tweetedre, amiben közzétetted az epizód linkjét, és máris százkilencen lájkolták. Ez most azt jelenti, hogy százkilencen úgy gondolják, hogy a bátyám meghalt?

– Connor…

– És itt van ez is a Redditről – folytatta, mintha meg se hallaná a lányt. – Ez a valaki azt hiszi, Jamie azért vette el a kést a házunkból péntek este, hogy megvédje magát, tehát nyilvánvalóan tudta, hogy valaki rá fog támadni.

– Connor.

– Most mi van? – méltatlankodott a fiú. – Te is elolvasod a kommenteket.

– Igen, el. De csak azért, mert hátha van bennük valami tipp, vagy hátha valaki észrevett valamit, ami fölött elsiklott a figyelmem. De én tudom, hogy a többségük semmire se vezet, és csak úgy hemzsegnek az interneten az idióták – magyarázta, és felsietett a lépcsőn. – Te talán láttál Jamie kezében egy bazi nagy kést a megemlékezésen? Nem. Nem is lehetett nála, csak ing és farmer volt rajta. Sehová sem tudta volna elrejteni azt a tizenöt centis pengét.

– Te aztán vonzod a trollokat, mi? – Connor követte a lányt, aki benyitott a történelemterembe. – „Én öltem meg Jamie-t és téged is megöllek, Pip”.

Amikor ezt felolvasta, épp elhaladt mellettük egy alattuk járó diák. A lány felhördült, eltátotta a száját a döbbenettől, majd eliszkolt az ellenkező irányba.

– Csak felolvastam valamit – magyarázkodott a lány után kiabálva Connor, de feladta, amikor a lány eltűnt egy ajtó mögött.

– Rendben. – Pip megállt Mr. Clark tanterme előtt, és belesett az ajtó üvegablakán. A tanár odabent ült az íróasztalánál, noha épp szünet volt. A lány sejtette, hogy a tanár még olyan új itt, hogy kellemesebbnek találja az üres tantermet a tanári szobánál. – Gyere velem, de ha rád nézek, az azt jelenti, hogy távoznod kell. Világos?

– Igen, már értem – bólintott Connor. Pip benyitott, és intett Mr. Clarknak. A tanár felállt.

– Helló, Pip és Connor – szólt vidáman, és úgy babrált a két kezével, mint aki nem tudja, mit kezdjen velük. Az egyikkel beletúrt hullámos, barna hajába, a másikat zsebre dugta. – Mit tehetek értetek? A vizsga miatt jöttetek?

– Ööö, valójában egész másról van szó. – Pip nekidőlt az egyik elöl álló asztalnak, és ráhelyezte a hátizsákja súlyát.

– Mi lenne az? – kérdezte Mr. Clark, és megváltozott az arca, átrendeződtek a vonásai a vastag szemöldök alatt.

– Nem tudom, hallott-e már róla, hogy Connor bátyja, Jamie múlt pénteken eltűnt, és az eltűnése ügyében nyomozok. Valaha ő is ide járt suliba.

– Igen, igen, láttam tegnap a városi lapban – bólogatott Mr. Clark. – Igazán sajnálom, Connor, nagyon nehéz lehet most neked és a családodnak. Biztos vagyok benne, hogy az iskolai pszi…

– Szóval – vágott a szavába Pip; csupán tizenöt perc maradt a szünetből, nem volt vesztegetni való ideje. – Jamie eltűnése után nyomozunk, és találtunk egy nyomot, ami egy bizonyos illetőhöz vezet. És, nos, úgy véljük, hogy ön ismeri ezt az illetőt. Adhat némi információt róla.

– Nos, én… én nem is tudom, hogy szabad-e… – dadogta a tanár.

– Layla Mead. – Ahogy Pip kimondta a nevet, figyelte a reakciót Mr. Clark arcán. Ami nem maradt el, noha a férfi igyekezett uralkodni magán. A szemében felvillanó riadalmat azonban nem tudta elrejteni. – Tehát ismeri?

– Nem. – A férfi úgy rángatta az inggallérját, mintha hirtelen túl szorosnak találná. – Sajnálom, még sosem hallottam ezt a nevet.

Hát így akarja lejátszani ezt a meccset?

– Ó, oké – vont vállat Pip –, én tévedtem. – Felállt és az ajtó felé indult. Hallotta, hogy Mr. Clark megkönnyebbülten felsóhajt a háta mögött. Ekkor megtorpant és visszafordult. – Csak – kezdte, és megvakarta a fejét, mintha össze lenne zavarodva – olyan különös.

– Tessék? – szólt Mr. Clark.

– Úgy értem, különös, hogy még sosem hallotta Layla Mead nevét, pedig követi az Instagramon és számos bejegyzését lájkolta. – Pip a mennyezetre emelte a tekintetét, mint aki magyarázatot keres. – Lehet, hogy erről megfeledkezett?

– Én… Én… – dadogta a tanár, és rémülten nézte Pipet, aki közelebb lépett.

– Igen, nyilván megfeledkezett róla – mondta a lány. – Mert az biztos, hogy sosem hazudna szándékosan olyasmiről, ami megmentheti egy volt diák életét.

– A bátyámét! – szólt közbe Connor, s Pip nem szívesen ismerte be, de tökéletes időzítéssel. És az a fátyolos, esdeklő pillantása is kapóra jött.

– Ööö, én… én kétlem, hogy ez helyénvaló lenne – dünnyögte Mr. Clark, és elvörösödött az inggallér fölött. – Tudjátok, milyen szigorúak újabban Mr. Ward és Andie Bell óta? Az a rengeteg biztonsági előírás, szerintem nem is szabadna egyedül lennem egy diákkal.

– Nos, nem vagyunk egyedül. – Pip Connorra mutatott. – És nyitva maradhat az ajtó, ha úgy akarja. Engem csak az érdekel, hogy megtaláljuk Jamie Reynoldsot, méghozzá életben. Ehhez pedig el kell mondania mindent, amit Layla Meadről tud.

– Ácsi! – kiáltott fel Mr. Clark, és már az arca is vörös volt a szakálla fölött. – A tanárod vagyok, légy szíves ne akarj engem manipulálni.

– Itt senki sem manipulál senkit – jegyezte meg Pip hűvösen, és Connorra pillantott. Pontosan tudta, hogy mire készül, és az a mélység is tudta a bensőjében, ami csurig telt bűntudattal. Ne figyelj rá, mintha ott se lenne! – Habár arra kíváncsi lennék, vajon tudta-e, hogy Layla egy jelenleg is ide járó diák képeit használta: Stella Chapmanét.

– Akkor még nem tudtam – válaszolta a tanár, a hangja suttogássá halkult. – Én nem tanítottam, csak néhány héttel ezelőtt jöttem rá, amikor megpillantottam a folyosón, de addigra már megszakadt a kapcsolatom Laylával.

– Akkor is… – Pip fancsali képet vágott és mélyet sóhajtott. – Nem tudom, miféle bajba keveredne, ha valaki megneszelné.

– Hogy mondtad?

– Elmondom, mi fog történni – mondta a lány, és ártatlan mosollyal nézett a tanárra. – Felveszek magával egy interjút, amiben eltorzítom a hangját. Nem fogom említeni a nevét, és kivágok minden olyan információt, ami alapján be lehetne azonosítani magát. De mindent el fog mondani nekem Layla Meadről. Ha ezt megteszi, gondoskodom róla, hogy senki se szerezzen tudomást olyasmiről, amiről maga nem akarja.

Mr. Clark egy pillanatra eltöprengett, a szája szélét rágcsálta, és úgy nézett Connorra, mintha segítséget várna tőle.

– Ez zsarolás akar lenni?

– Dehogy, tanár úr – válaszolta Pip. – Csupán meggyőzés.

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. ÉVAD: Adam Clark interjúja.wav

Pip:

Rendben, kezdjük azzal, hogyan találkozott Layla Meaddel.

Névtelen:

[ELTORZÍTVA] Sosem találkoztunk. Személyesen soha.

Pip:

Jó, akkor mi volt az első online interakciójuk? Ki kezdeményezett? A Tinderen találkoztak?

Névtelen:

Nem, dehogy, nem vagyok rajta. Az Instagramon. Privát a fiókom a [SÍPOLÁS] miatt. Egyik nap, azt hiszem, február vége felé követni kezdett ez a Layla nevű nő. Megnéztem a profilját, kedvesnek tűnt, és szemmel láthatóan Little Kilton-i volt, mert egy csomó képe volt a városról. Akkor még csak két hónapja éltem itt, és még nem volt alkalmam új ismerősöket szerezni az [SÍPOLÁS] kívül. Gondoltam, nem árt, ha megismerek egy új arcot, ezért visszajelöltem, és én is követtem őt. Lájkoltam pár fotóját.

Pip:

Közvetlenül kezdtek üzenetet küldeni egymásnak?

Névtelen:

Igen, kaptam egy üzenetet Laylától, valami olyasmit, hogy „Szia, köszi a követést”. Azt írta, hogy ismerős neki az arcom, és megkérdezte, hogy Little Kiltonban lakom-e. Mindenesetre nem szeretnék belemenni a beszélgetés legapróbb részleteibe.

Pip:

Hogyne, megértem. Tehát, tisztázzuk a Laylával való kapcsolat természetét, azt mondaná, hogy… romantikus volt? Flörtöltek?

Névtelen:

Pip:

Oké, nem kell válaszolnia. Világosan megértettem. Nem kell minden beszélgetést felidéznie, engem csupán az érdekel, hogy mondott-e Layla bármi olyasmit, ami alapján be tudjuk azonosítani. Beszélt vele telefonon?

Névtelen:

Nem. Csak az Instagramon. És valójában csak pár napig beszéltünk egymással, hellyel-közzel. Maximum egy hétig. Nem volt nagy ügy.

Pip:

Elárulta Layla, hogy hol lakik?

Névtelen:

Igen, Little Kiltonban. Nyilvánvalóan nem osztottuk meg egymással a címünket. Viszont látszott, hogy ismeri a járást, említette, hogy a King’s Headbe jár inni.

Pip:

Mesélt még magáról bármi mást?

Névtelen:

Azt mondta, huszonöt éves. Az apjával él, és a HR-en dolgozik valahol Londonban, de jelenleg betegszabadságon van itthon.

Pip:

Beteg? Mi baja?

Névtelen:

Nem kérdeztem. Alig ismertük egymást, udvariatlanság lett volna.

Pip:

Tipikus álprofilos dumának hangzik. Nem is sejtette akkoriban, hogy nem az, akinek mondja magát?

Névtelen:

Nem. Fogalmam sem volt, amíg meg nem pillantottam Stella Chapmant a [SÍPOLÁS], és mélységesen megdöbbentett, hogy catfishing volt az egész. De legalább nem tartott sokáig.

Pip:

Szóval, egy hétig beszéltek egymással? Miféle dolgokról? Csak a lényeget.

Névtelen:

Sokat kérdezgetett rólam. Sőt, rengeteget. Üdítőnek találtam, hogy végre valaki ennyire érdeklődik irántam.

Pip:

Igazán? Miket kérdezett?

Névtelen:

Nem olyan volt, mintha meginterjúvolna vagy ilyesmi, természetesen merültek fel a kérdések beszélgetés közben. Arra rögtön az elején rákérdezett, hogy hány éves vagyok, nyíltan megkérdezte. Mondtam, hogy huszonkilenc vagyok, utána megkérdezte, hogy mikor töltöm be a harmincat, és hogy tervezek-e valami különlegeset a szülinapomra. Cseverésző stílusban. Nagyon kedves volt. A családom is érdekelte, megkérdezte, még velük élek-e, vannak-e testvéreim, hogy vannak a szüleim. Amikor azonban visszakérdeztem, kerülte a válaszadást. Mintha engem sokkal érdekesebbnek tartana. Az a gyanúm támadt, hogy nem lehet valami jó a családi élete.

Pip:

Úgy hangzik, remekül kijöttek egymással, miért szakította meg vele a kapcsolatot egyetlen hét után?

Névtelen:

Ő szakította meg, nem én. Teljesen váratlanul ért.

Pip:

Szó nélkül eltűnt?

Névtelen:

Attól tartok. Hiába írtam neki, hogy „Szia! Hová tűntél?”, semmi. Azóta nem is hallottam felőle.

Pip:

Nincs valami ötlete, hogy miért tűnt el ilyen hirtelen? Talán mondott neki valamit?

Névtelen:

Aligha. Emlékszem, mit mondtam neki utoljára, mielőtt eltűnt. Megkérdezte, hogy mivel foglalkozom, ezért megírtam neki, hogy [SÍPOLÁS] vagyok a [SÍPOLÁS]. Ennyi volt, utána semmire sem reagált. Gondolom, az a típus, aki nem akar egy [SÍPOLÁS] járni. Talán azt hiszi, hogy ennél jobbat érdemel, vagy ilyesmi.

Pip:

Tudom, akkor még nem tudta, hogy ez egy álprofil, de most, hogy visszatekint rá, nem mondott valamit Layla, ami felfedheti a valódi személyazonosságát? Vagy a korát? Nem használt elavult szleng kifejezéseket? Nem említette Jamie Reynoldsot? Vagy bárki mást, akivel a való életben találkozhat?

Névtelen:

Nem, semmi ilyesmit. Elhittem neki, hogy pontosan az, akinek mondja magát. Nem szólta el magát. Úgyhogy, ha álprofil, akkor pokoli jól játszotta a szerepét.

Huszonegy

Connor egy falatot sem evett. Csak játszott az étellel, mély árkokat húzott a műanyag villával az érintetlen tésztába.

Még Zachnek is feltűnt; Pip véletlenül összenézett a fiúval az asztal túloldaláról, ahogy Connort figyelte, aki szótlanul ücsörgött a zsivajtól visszhangos étkezőben. Tudta, hogy a kommentek akasztották ki. Vadidegenek az interneten a kis elméleteikkel és piti véleményükkel. Jamie Reynolds biztos, hogy halott. És: Tuti, hogy kinyírták – szerintem meg is érdemelte. Pip hiába mondta Connornak, hogy ne törődjön velük, a fiú nem bírta kiverni őket a fejéből.

Cara Pip mellett ült, olyan közel, hogy időnként oldalba bökte a barátnőjét a könyökével. Neki is feltűnt Connor hallgatása, ezért megpróbálta szóba hozni Connor kedvenc témáját: az 51-es körzetről szóló összeesküvés-elméleteket.

Egyedül Ant és Lauren nem fogott gyanút. Elméletileg Ant volt Connor legjobb barátja, a fiú mégis hátat fordított neki, összebújt Laurennel és együtt kacarásztak valamin. Pip nem volt különösebben meglepve. Ant tegnap sem foglalkozott Connorral, csak egyszer hozta szóba Jamie-t. A lány tudta, hogy kínos ez az egész, és a legtöbben nem tudják, mit mondjanak, de azért legalább egyszer illik kifejezni, hogy sajnáljuk, ami történt. Ez így van rendjén.

Lauren felhorkant valamin, amit Ant a fülébe súgott, és Pipet egy pillanatra elöntötte a méreg, de az ajkába harapott. Most nem eshetnek egymásnak. Szótlanul nézte, ahogy Cara elővesz egy KitKatet a táskájából, és lassan odatolja Connor elé az asztalon. A fiú összerezzent, felpillantott, apró, röpke mosoly jelent meg az arcán. Letette a villát, majd elvette az ajándékot.

Cara ugyanolyan halvány mosolyt villantott fel Pipre. Kimerültnek tűnt. Három éjszaka telt el, három este, amikor Pip túl elfoglalt volt ahhoz, hogy felhívja a barátnőjét, és együtt aludjanak el. Pip tudta, hogy Cara ébren hánykolódott az ágyában; elárulták a szeme alatti sötét karikák. Most pedig valami mást mondott a pillantásával, ahogy elkerekedett a szeme és felemelte a fejét, pont, amikor valaki hátulról megpöckölte Pip vállát. Amikor a lány megfordult és felnézett, Tom Nowak állt előtte, zavartan integetett. Lauren expasija; tavaly nyáron szakítottak.

– Helló! – A hangja beleveszett az ebédlő háttérzajába.

– Uh… – Lauren rögtön betolakodott a jelenetbe. Most bezzeg figyelt. – Mit akarsz?

– Tőled semmit – vágta rá Tom, és kirázta hosszú haját a szeméből. – Pippel akarok beszélni valamiről.

– Ja, persze – szólalt fel Ant, és kihúzta magát, amennyire ez ülve lehetséges, majd Lauren köré fonta a karját. – Kell valami kifogás, hogy idetold a képed az asztalunkhoz, mi?

– Nem, csak… – Tom vállat vont, és visszafordult Piphez. – Van némi információm számodra.

– Senki sem akar itt látni. Tűnj már el innen! – hördült fel Ant, mire Lauren elégedetten elvigyorodott, és átölelte Antet.

– Nem hozzád beszéltem – mondta Tom. Pipre pillantott. – Jamie Reynoldsról van szó.

Connor felkapta a fejét, kipislogta szeméből a révületet, és Pipre bámult. A lány felemelte a kezét és biccentett, így jelezve, hogy maradjon a helyén.

– Ja, persze – gúnyolódott Ant.

– Fogd már be, Ant! – Pip felállt és a vállára vette nehéz táskáját. – Laurenen kívül senkit sem nyűgöz le a viselkedésed.

– Átlépte a műanyag padot, odaszólt Tomnak, hogy kövesse, majd elindult az udvarra vezető ajtó felé. Érezte, hogy Connor követi őket a pillantásával.

– Itt nyugodtan beszélhetünk – mondta odakint, és az alacsony falra mutatott. Aznap reggel esett az eső, még kicsit nedves volt a tégla, amikor leült, átázott tőle a nadrágja. Tom leterítette a dzsekijét, mielőtt csatlakozott hozzá. – Szóval, mit tudsz mondani Jamie-ről?

– Arról az estéről van szó, amikor eltűnt – kezdte Tom némi szipogás kíséretében.

– Tényleg? Meghallgattad az első epizódot? Tegnap este töltöttem fel.

– Nem, még nem – válaszolta a fiú.

– Csak azért kérdem, mert összeállítottunk egy idővonalat Jamie múlt pénteki programjáról. Tudjuk, hogy este 9:16-tól az „ereszd el a hajam” buliban volt, ahonnan körülbelül 10:32-kor távozott, ha esetleg ott láttad volna. – Tom üres tekintettel nézett rá. – Úgy értem, ezt már tudjuk, ha erről akartál beszélni.

A fiú megrázta a fejét.

– Ööö, nem, másról. Én ott se voltam azon a bulin, viszont láttam őt. Utána.

– Láttad? 10:32 után? – Pip érzékei hirtelen kiélesedtek, és mindent egyszerre észlelt: a tíz, focizó srác ordibálását, a táskájára szálló legyet, a csontjaiba vájó fal élét.

– Igen – bólintott Tom. – Utána történt.

– Mennyivel később?

– Ööö, talán úgy tizenöt-húsz perccel később.

– Tehát este 10:50 körül? – kérdezte Pip.

– Igen. Ez stimmel.

Pip előrehajolt, várta, hogy Tom folytassa. Nem folytatta.

– És? – kérdezte Pip, és akaratlanul idegesíteni kezdte a fiú. – Hol voltál? Hol láttad őt? Highmoor környékén, ahol a buli volt?

– Igen, az az út volt, ööö, hogy is hívják… ja, Cross Lane – válaszolta.

Cross Lane. Pip pontosan tudta, ki lakik a Cross Lane-en egy élénk, kék ajtós házban, amihez ferde ösvény vezet: Nat da Silva és a szülei.

– Este 10:50-kor láttad Jamie-t a Cross Lane-en?

– Aha, láttam, a burgundi ingben és fehér edzőcipőben. Erre kontértan emlékszem.

– Konkrétan ezt viselte – mondta Pip, és kirázta a hideg Tom nyelvbotlásától. – Te mit kerestél ott olyan későn?

A fiú vállat vont.

– Hazafelé mentem egy havertól.

– És mit csinált Jamie? – kérdezte Pip.

– Csak sétált. Elsétált mellettem.

– Oké. És telefonált, amikor elsétált melletted? – faggatta tovább.

– Nem, nem hiszem. Telefont nem láttam.

Pip felsóhajtott. Tom igazán nem könnyítette meg a dolgát.

– Jól van, és láttál még valamit? Láttad, hová megy? Talán az egyik házhoz?

– Aha – bólintott Tom.

– Mi aha?

– Házhoz. Egy házhoz ment – mondta a fiú. – Talán úgy félúton volt az utcán.

Nat da Silváék háza is félúton van, ugrott be Pipnek, és csak erre tudott gondolni. Lüktetett az ér a nyakában, ahogy felgyorsult a szívverése. Nyirkos lett a tenyere, és nem az esőtől.

– Honnan tudod, hogy egy házhoz ment?

– Mert láttam őt. Bemenni a házba – magyarázta Tom.

– Bemenni? – kiáltott fel a lány, sokkal élesebben, mint akarta.

– Igen – sóhajtott fel a fiú, mintha Pip nehezítené meg az ő dolgát.

– Melyik házba?

– Ó… – Tom megvakarta a fejét, és átsöpörte a haját a másik oldalra. – Késő volt, nem néztem a házszámot. Nem láttam.

– Nos, felidéznéd, hogy nézett ki az a ház? – Már a téglát karmolta idegességében. – Milyen színű volt a bejárati ajtó?

– Ööö… Azt hiszem, fehér.

Pip kifújta a levegőt. Hátradőlt, elengedte a falat és lesütötte a szemét. Akkor mégsem Nat da Silva háza volt. Helyes.

– Várj! – szólalt meg Tom hirtelen, és ismét Piphez fordult. – Nem is, ha belegondolok, nem fehér volt. Nem, azt hiszem… hogy k-kék volt. Igen, kék.

Pip szívverése rögtön felgyorsult, a fülében dobogott, mintha a sebes ütem is azt hajtogatná: Nat-da Sil-va, Nat-da Sil-va, Nat- da Sil-va.

Pip összeszorította a száját, majd kinyitotta, hogy megkérdezze:

– Fehér téglás ház? Növénnyel befuttatva az egyik oldalon? Tom bólintott, az arca is élénkebb lett.

– Aha, az volt az. Láttam Jamie-t bemenni abba a házba.

– Láttál valaki mást? Ki nyitott ajtót?

– Nem. Csak annyit, hogy bement. Nat da Silváék házába.

Végül is ez volt a terv, hogy Jamie a megemlékezés után elmegy Natékhez. Connornak ezt mondta. Nat is ezt mondta Pipnek. Csakhogy Nat szerint sosem ment oda. Azt mondta, akkor látta utoljára Jamie-t, amikor a fiú otthagyta a tömegben, hogy megkeressen „valakit”.

Tom azonban látta Jamie-t bemenni a házukba este 10:50- kor. A buli után.

Valaki tehát hazudik. Vajon kinek lenne rá oka?

– Tom – szólt Pip. – Elismételnéd mindezt még egyszer egy interjúfelvételben?

– Persze. Nem gond.

JókislányokKézikönyveGyilkossághozPodcast

Ami a Hillary F. Weiseman nyomot illeti

Tudom, hogy Pip Jamie útvonalát követi nyomon az eltűnés éjszakájáról. De úgy érzem, hiba lenne elhanyagolni azt a jegyzetet, amit Jamie szemeteskosarában talált. Tudjuk, hogy Reynoldsék takarítónője minden második szerdán jön takarítani, úgyhogy a jegyzet, amit Pip talált, az elmúlt tíz nap során lett leírva / kidobva, ami egybeesik azzal az időszakkal, amikor Jamie furcsán viselkedett (lopott, ellógott otthonról).

Pip kutatómunkája csupán egy Hillary F. Weisemant kerített elő – egy 84 éves nénit, aki Little Kiltonban élt, és 12 éve halt meg. Szóval igen, tényleg különös, hogy Jamie a közelmúltban leírta egy halott öregasszony nevét. De arra gondoltam, mi van, ha a jegyzet nem is a személyre vonatkozik, hanem a helyszínre. Ha Hillary ott halt meg, akkor gyanítom, hogy a helyi temetőben temették el. Mi van, ha a jegyzet nem Hillaryre utal, hanem a sírjára mint találkahely? Figyeljétek meg újra a megfogalmazást: Hillary F. Weiseman bal 11. Mi van, ha ez azt jelenti: Hillary F. Weiseman sírja a temető bal oldalán, 11 órakor. Egy találkozás helyszíne és időpontja. Ti mit gondoltok?

Huszonkettő

Pip próbált nem bámészkodni. Elfordította a tekintetét, ám valami a házban arra késztette, hogy visszaforduljon. Soha többé nem lesz hétköznapi ház, azok után, amik történtek benne. Túlviláginak tűnt, körbelengte a halál szele, úgy vibrált, ahogy egyetlen háznak se lenne szabad, a ferde tetejével és foltos téglafalakkal, melyeket elnyelt a borostyán.

A Bell-ház. Andie halálának helyszíne.

A nappali ablakán át Pip épp Jason Bell feje búbját látta, vele szemben a tévéképernyő ragyogott. A férfi meghallhatta a lépteiket a járdán, mert hirtelen megfordult és rájuk nézett. Egy pillanatra találkozott a tekintete Pipével, és amikor felismerte a lányt, Jason arca eltorzult. Pip megborzongott és lesütötte a szemét, folytatták az útjukat, maguk mögött hagyták a házat, de Jason pillantása mégis nyomot hagyott benne.

– Szóval a Redditen adta valaki az ötletet? – kérdezte Ravi, aki észre se vette a jelenetet; a jelek szerint őt nem vonzotta olyan erővel a ház. Felsétáltak a dombon a templom felé.

– Igen, és jó kis elméletnek tartom – bólogatott Pip. – Igazán nekem is eszembe juthatott volna.

– Jött más használható tipp is, amióta közzétetted az epizódot?

– Á! – legyintett a lány, és elhalt a hangja, annyira kifárasztotta a meredek domboldal. A távolban megpillantották a fák lombjai fölé tornyosuló öreg templomot. – Hacsak nem számítjuk a „Láttam Jamie-t az aberdeeni Mekiben” tippet. Vagy azt, aki állítólag a párizsi Louvre-ban látta.

Átsétáltak a gyalogoshídon a forgalmas autóút fölött, a kocsik zaja viharos szélként csapott a lány fülébe.

– Oké – mondta, amikor elérték a templomkertet, amit széles ösvény választott ketté. – A reddites tippküldő szerint a jegyzetben szereplő „bal” a bal oldalra utalhat. Úgyhogy erre menjünk. – Pip lekanyarodott az ösvényről a balra elterülő füves részre. A lapos márványtáblák és kiemelkedő sírkövek hullámzó vonalban sorakoztak egymás után.

– Mi is volt a név, Hillary…? – kérdezte Ravi.

– Hillary F. Weiseman, elhunyt 2006-ban. – Pip hunyorogva olvasta a sírköveket, Ravi mellette állt.

– Szóval szerinted Nat da Silva hazudott? – kérdezte a fiú.

– Nem tudom – vonogatta a vállát a lány. – De nem mondhatnak mindketten igazat; a két állítás teljesen ellentmond egymásnak. Szóval vagy Nat da Silva hazudik, vagy Tom Nowak. És csak arra tudok gondolni, hogy Natnek több oka van rá. Lehet, hogy Jamie mégis átment hozzájuk egy időre aznap este, csak nem akarta elárulni a pasija előtt. Elég ijesztő a fickó.

– Mi is a neve? Luke?

– Eaton, ja. Vagy talán azért nem mondta, hogy találkozott Jamie-vel, mert nem akar belekeveredni az ügybe. Legutóbb nem voltam valami rendes hozzá. Vagy azért hazudik, mert valami módon mégis köze van az ügyhöz. Volt egy olyan furcsa érzésem, amikor a péntek estéről beszéltem velük, hogy nem mondtak el mindent.

– De Jamie-t majdnem egy órával később épen és egészségesen látták a Wyvil Roadon. Szóval, ha el is ment Natékhez, kutya baja volt, amikor eljött tőlük.

– Tudom – bólintott Pip. – Akkor viszont miért hazudott róla?

Mit akart eltitkolni?

– Vagy az is lehet, hogy Tom hazudik – vetette fel Ravi, és leguggolt, hogy kibetűzzön egy megkopott nevet az egyik kőtáblán.

– Lehet – sóhajtott fel a lány. – De miért tenné? És honnan tudhatta volna, hogy olyasvalaki lakik abban a házban, aki… nos, gyanúsított lehet?

– Beszélsz megint Nattel?

– Nem tudom. – Pip átment a következő sorra. – Kéne, de nem biztos, hogy szóba áll velem. Ki nem állhat engem. És különben is épp elég nehéz lehetett neki ez a hét.

– Veled tarthatok? – ajánlotta fel Ravi. – Ha véget ért Max tárgyalása.

– Ja, talán – válaszolta Pip, de nyomasztotta a gondolat, hogy Jamie talán nem kerül elő addigra. Felgyorsította a lépteit. – Túl lassan haladunk. Váljunk szét!

– Ne már, olyan romantikus így együtt!

Pipnek oda se kellett néznie, hogy tudja: a fiú vigyorog.

– Temetőben vagyunk. Viselkedj!

– Halott fülek, süket fülek – vont vállat Ravi, majd elhátrált a lány szúrós pillantása elől. – Jól van, jól van, elmegyek arra. – Átsietett a kert túlsó végébe, hogy onnan haladjon visszafelé.

Pip pár perc múlva szem elől tévesztette a fiút, aki eltűnt egy nyíratlan élősövény mögött, és olyan érzése támadt, mintha egyedül lenne. Megállt a holt nevek mezején. Egy lélek sem járt a közelében; fülsüketítőnek tűnt a csend, pedig még csak hat óra volt.

Amikor a sor végére ért, Hillarynek még mindig nyoma sem volt, ám ekkor kiáltást hallott. Ravi hangja halkabbnak tűnt a szélben, ám amikor látta, hogy a fiú a sövény mögött hadonászik, odasietett hozzá.

– Megtaláltad? – kérdezte Pip kifulladva.

– Itt nyugszik Hillary F. Weiseman – olvasta fel Ravi az aranyozott betűket a fekete márványtábláról. – Elhunyt 2006. október 4-én. Szeretett anya és nagyanya. Sosem feledünk.

– Ő az – bólintott Pip, majd körülnézett. A temetőnek ez a része szinte teljesen körbe volt zárva, egyik oldalról az élősövény takarta, a másikról egy facsoport. – Elég védett ez a rész. Egyik oldalról sem lehet rálátni, csak az ösvényről.

A fiú bólintott.

– Jó kis titkos találkahely lehetett, már ha az volt.

– De kivel? Azt tudjuk, hogy Jamie sosem találkozott Laylával a való életben.

– Ezekkel mi van? – Ravi egy kisebb virágcsokorra mutatott Hillary sírján.

A virágok már lekonyultak és elszáradtak, lepotyogtak a szirmaik, ahogy Pip megfogta a celofáncsomagolást.

– Szemmel láthatóan hetekkel ezelőtt hagyták itt – mondta, és rámutatott egy kis, fehér kártyára a virágok között. A kék tinta elmosódott a papíron, talán az esőtől, de még olvashatóak voltak a szavak. – Boldog születésnapot, drága anya! Mindennap érezzük a hiányodat. Szeretettel: Mary, Harry és Joe – olvasta fel Ravinak.

– Mary, Harry és Joe – ismételte Ravi elgondolkodva. – Ismerjük őket?

– Nem – rázta a fejét a lány. – De már megnéztem a szavazójegyzékben, és nem találtam Weiseman vezetéknevű lakost Kiltonban.

– Akkor nyilván nem Weisemannek hívják őket.

Csoszogó léptek közeledtek a kavicsos ösvényen. Pip és Ravi egyszerre pördült meg. Pipnek elszorult a mellkasa, mintha rajtakapták volna valamin, ahogy a közeledő férfialakot nézte, aki kilépett a szélben remegő fűzfa mögül. Stanley Forbes volt az, akit ugyanúgy meglepett, hogy itt találja őket, élesen felszisszent, amikor megpillantotta a két fiatalt az árnyak rejtekében.

– Baszki, a frászt hoztátok rám! – sóhajtott fel, és a szívéhez kapott.

– Szabad ilyet mondani a templom mellett? – Ravi elmosolyodott, és rögtön oldódott a feszültség.

– Bocs – szólt Pip a hervadt virágokkal a kezében. – Mit keresel itt? – Jogos a kérdés, gondolta a lány; rajtuk kívül nem volt más a temetőben, és ők sem a szokványos okból jöttek.

– Én, ööö… – Stanley meghökkent. – A lelkészhez jöttem egy jövő heti sztori kapcsán. Miért? Ti mit csináltok itt? – A férfi viszonozta a kérdést, és hunyorogva próbálta kibetűzni a nevet a sírkövön.

Nos, ha már rajtakapta őket, Pip akár meg is próbálhatná a javukra fordítani a helyzetet.

– Hé, Stanley – szólt –, te szinte mindenkit ismersz a városban, nem igaz? Az újság révén. Nem ismered véletlenül egy Hillary Weiseman nevű asszony családját, a lányát Marynek hívják, és van két fia vagy unokája, Harry és Joe?

Stanley a homlokát ráncolta, mintha ez lenne a legfurább kérdés, amit valaha is nekiszegeztek a temetőben.

– Nos, dehogynem. És te is ismered őket. Mary Scythe. Az a Mary, aki önkéntesként dolgozik a lapnál. Harry és Joe az ő fiai.

Pip fejében végre a helyére zökkent valami.

– Harry Scythe! Ő az, aki a Book Cellarban dolgozik? – kérdezte.

– Ja, úgy tudom – válaszolta Stanley, és egyik lábáról a másikra állt. – Csak nincs valami közük Jamie Reynolds eltűnéséhez, ami után nyomozol?

– De, lehet. – Pip vállat vont, a férfi pedig csalódottnak tűnt, amikor a lány nem fejtette ki bővebben. Nos, ezer bocs; de Pip nem akarta, hogy egy sztori reményében kutakodó, botladozó önkéntes kisvárosi újságírót kelljen kerülgetnie. Habár ez nem volt teljesen fair; Stanley megjelentette a hirdetést az eltűnésről a Kilton Mailben, ahogy Pip kérte, aminek köszönhetően jelentkeztek nála szemtanúk. – Ööö – tette hozzá –, szeretném megköszönni, hogy közzétetted a lapban azt a felhívást, Stanley. Tudom, hogy nem voltál köteles megtenni, de nagyon sokat segített. Szóval, igen. Kösz. Hogy megtetted.

– Nem nagy ügy. – A férfi elmosolyodott, és a lányról Ravira nézett. – Remélem, megtaláljátok. Mármint, biztos vagyok benne, hogy megtaláljátok. – Felhúzta a dzsekiujját, hogy megnézze az időt. – Jobb, ha megyek, nem akarom megvárakoztatni a lelkészt. Ööö. Jól van. Akkor. Viszlát! – Zavartan intett, majd elindult a templom felé.

– Harry Scythe volt az egyik szemtanú a Wyvil Roadon – súgta Pip Ravinak, ahogy a távolodó Stanley után nézett.

– Nahát, tényleg? – kérdezte Ravi. – Kicsi ez a város.

– Az – bólintott Pip, és visszatette a hervadt virágokat Hillary sírjára. – Nagyon kicsi. – Nem tudta eldönteni, vajon lehet-e ennek valami jelentősége. És azt sem tudta, hogy mit bizonyított azzal, hogy idejött a Jamie szemeteskosarában talált fecnit követve, azontúl, hogy talán a fiú is idejött, hogy találkozzon valakivel, ugyanezen árnyak rejtekében. De még túl tisztázatlan, túl semmitmondó volt ez a nyom ahhoz, hogy bárhová vezessen.

– Na, gyere. Essünk túl a tárgyalás felvételén – szólt Ravi. Megfogta a lány kezét, összefonódtak az ujjaik. – Mellesleg: nem tudom elhinni, hogy köszönetet mondtál Stanley Forbesnak. – Mulatságos grimaszt vágott, még a szeme is keresztbe állt.

– Elég legyen már! – Pip oldalba bökte.

– Hogy te kedves legyél valakihez! – cukkolta tovább a fiú. – Ügyes kislány voltál. Ezért kapsz egy piros pontot, Pip.

– Fogd be!

Huszonhárom

Reynoldsék háza kifejezéstelen arccal bámult vissza rá, az emeleti ablakok sárgán, pislogás nélkül ragyogtak. De csak egy pillanatra, mert hirtelen kinyílt az ajtó, és Joanna Reynolds kidugta a fejét a résen.

– Hát itt vagy! – Ahogy Joanna beinvitálta Pipet, Connor is megjelent a folyosón. – Kösz, hogy ilyen gyorsan át tudtál jönni.

– Persze, nem probléma. – Pip lerázta a válláról a táskát, és lehúzta a cipőjét. Ravival épp befejezték a felvételt Max Hastings tárgyalásának fejleményeiről – a védelem két tanújáról beszéltek, akik Max egyetemi haverjai voltak –, amikor Joanna telefonált.

– Sürgősnek tűnt – mondta Pip, és kérdőn nézett az anyára és fiára. A nappali csukott ajtaján tévéhangok szűrődtek ki. Arthur Reynolds nyilván odabent ült, még mindig nem volt hajlandó részt venni a keresésben. Jamie azonban már négy napja eltűnt, mégis mikor fogja meggondolni magát? Pip jól tudta, milyen nehéz kimászni a gödörből, amit az ember magának ás. De csak aggódik a fiáért?

– Igen, az, azt hiszem. – Joanna intett, hogy Pip kövesse a folyosón, és elindult fölfelé a lépcsőn Connor mögött.

– A számítógép? – kérdezte Pip. – Sikerült belépni?

– Nem, nem az – szólt hátra Joanna. – Próbálkozunk. Már több mint hétszáz variációt próbáltunk. De semmi.

– Oké, nos tegnap e-maileztem két számítógépes szakértőnek, meglátjuk, mit tehetnek. – Pip felsietett a lépcsőn, igyekezett nem rálépni Joanna sarkára. – Akkor mi baj?

– Meghallgattam az első epizódot, amit tegnap töltöttél fel, azóta többször is – hadarta Joanna kifulladva a lépcsőfokok között. – Arról az interjúról van szó, amit a könyvesbolti szemtanúkkal vettél fel, akik látták a Wyvilen 11:40-kor. Valami nem hagyott nyugodni abban az interjúban, és végre rájöttem, mi volt az.

Joanna bevezette a lányt Jamie rendetlen szobájába, ahol Connor már felkapcsolta a villanyt, és várta őket.

– Harry Scythe? – kérdezte Pip. – Ismeritek? Joanna a fejét rázta.

– Volt az a rész, amiben arról beszéltek, hogy mit viselt Jamie. Ketten a burgundi inget látták rajta, amiben aznap elhagyta a házat. De ők voltak az elsők, akik látták, ahogy Jamie feléjük közeledik. A másik két szemtanú utánuk lépett ki az ajtón, amikor Jamie már elhaladt a ház előtt. Ők tehát hátulról látták. És mindketten úgy vélték, hogy talán nem is a burgundi inget viselte, hanem valami sötétebbet, kapucnival és zsebekkel, mivel nem látták Jamie kezét.

– Igen, van némi ellentmondás aközött, hogy ki mit látott – bólintott Pip. – De az apró részletekkel előfordul az ilyesmi.

Joanna szeme felcsillant, szinte lyukat égetett Pip arcába.

– Igen, és ösztönösen annak a kettőnek hittünk, akik az ingben látták, mivel azt feltételeztük, hogy Jamie azt viselte. De mi van, ha a másik kettőnek van igaza, akik egy fekete, kapucnis pulcsiban látták? Jamie-nek van egy fekete, kapucnis pulcsija – magyarázta. – Cipzáros. Folyton ez van rajta. Ha ki van cipzározva, talán nem sok látszik belőle szemből, és feltűnőbb az alatta lévő ing.

– De nem volt rajta kapucnis pulcsi, amikor pénteken elhagyta a házat – kontrázott Pip, és Connorra pillantott. – És nem is vitte magával, nem volt nála táska vagy ilyesmi.

– Nem, határozottan nem volt nála – szólt közbe Connor. – Először én is ezt mondtam. De… – Az anyjára mutatott.

– De… – folytatta Joanna – mindent feltúrtam. Mindent. A ruhásszekrényét, a fiókjait, a ruhahalmokat, a szennyesét, a vasalnivalókat, még a saját szobánkat, meg Connorét és Zoéét is. Jamie fekete, kapucnis pulcsija nincs itt. Nincs a házban.

Pipnek elakadt a lélegzete.

– Nincs itt?

– Legalább háromszor átkutattuk az egész lakást – magyarázta Connor. – Ezzel ment el az elmúlt néhány óra. Eltűnt.

– Tehát, ha igazat beszéltek – mondta Joanna –, ha annak a két szemtanúnak mégis igaza van, és valóban egy fekete, kapucnis pulcsiban látták Jamie-t, akkor…

– Akkor Jamie hazajött – fejezte be a mondatot Pip, és megborzongott, még a gyomra is beleremegett, és megfeszült a lába. – Valamikor, a buli és a Wyvil Road között Jamie hazajött.

Vissza, ide – folytatta, és új szemmel nézett körül a szobában: a szanaszét szórt ruhákon, amiket talán Jamie túrt ki a szekrényből, amikor a pulcsiját kereste. Az összetört bögrén az ágy mellett, amit talán kapkodás közben lökött le véletlenül. Eszébe jutott a hiányzó kés. Lehet, hogy ha valóban Jamie vette el, akkor eleve ezért jött haza.

– Igen, pontosan – mondta Joanna. – Én is épp erre gondoltam. Jamie hazajött. – Olyan remény csendült a hangjában, olyan kendőzetlen vágyakozás, hogy a kisfia hazajött, mintha többé semmi nem vehetné el őt tőle; bármi is történt azután, hiába hagyta el a házat és nem tért vissza többé.

– Ha tehát visszajött a pulcsiért – mondta Pip, és inkább nem hozta szóba az eltűnt kést –, az mondjuk, este 10:45 után lehetett, miután visszatért Highmoorból, és 11:25 előtt, mert legalább negyedóráig tart innen felérni a Wyvil út feléig.

Joanna minden szóra lelkesen bólogatott.

– De… – Pip elhallgatott és újrakezdte, inkább Connornak címezte a kérdést. Így könnyebb volt. – Apukád nem 11:15 körül ért haza a fogadóból?

Joanna válaszolt a fia helyett.

– De igen! Akkortájt. Arthur nyilvánvalóan nem találkozott Jamie-vel, úgyhogy Jamie térült-fordult, mielőtt Arthur hazaért volna.

– Megkérdeztétek tőle? – puhatolózott Pip óvatosan.

– Mit?

– Hogy mikor ért haza aznap este.

– Hogyne, persze – vágta rá Joanna. – 11:15 körül ért haza, ahogy te is mondtad. Nem látta Jamie-t.

– Akkor Jamie már előbb visszaérhetett, igaz? – kérdezte Connor.

– Igaz – bólintott Pip, de egyáltalán nem erre gondolt. Arra gondolt, hogy Tom Nowak látta Jamie-t bemenni Nat da Silváék házába a Cross Lane-en 10:50-kor. Vajon volt ideje arra, hogy mindkét dolgot megtegye? Hogy ellátogasson Natékhez, hazasétáljon és újra elmenjen itthonról? Nem igazán, úgy semmiképp, hogy ne találkozott volna Arthurral. Arthur viszont azt mondta, hogy 11:15-kor ért haza, és nem látta Jamie-t. Itt valami nem stimmelt.

Vagy egyáltalán nem ment el Jamie Natékhez, így korábban hazaért, és 11:15 előtt távozott, mielőtt hazaért volna az apja. Vagy Jamie mégis elment Natékhez, csak beugrott egy rövid időre, majd hazasétált, akkoriban, amikor az apja is hazaért, és Arthur csupán nem vette észre Jamie-t, vagy azt, hogy elment. Vagy Arthur mégis észrevette, de valamilyen okból hazudik róla.

– Pip? – ismételte Joanna.

– Bocsánat, mi az? – rázta meg a fejét Pip, és visszatért a valóságba.

– Azt mondtam, hogy amikor Jamie fekete pulcsiját kerestem, találtam valami mást is. – Joanna szeme elsötétült, amikor odalépett Jamie fehér szennyeskosarához. – Ezt is átkutattam – magyarázta, és felnyitotta a tetejét, majd kiemelt egy ruhadarabot. – Ezt találtam a többi ruha között.

A vállvarratnál fogva emelte fel, hogy megmutassa Pipnek. Egy szürke pamutpulóver volt. Az elején pedig, kábé tizenhárom centire a gallér alatt néhány vörösesbarnára száradt vércsepp éktelenkedett. Összesen hét, mindegyik kisebb volt egy centinél. Az egyik ujján pedig a kézelőn egy hosszan elkenődött vércsík húzódott.

– A fenébe. – Pip közelebb lépett, hogy alaposabban szemügyre vegye a vérfoltokat.

– Ez a pulcsi volt rajta a szülinapján – mondta Joanna, és Pip is rögtön felismerte a szórólapról.

– Aznap késő este hallottad őt kiosonni a szobájából, nem igaz? – kérdezte a lány Connortól.

– De.

– És nem lehet, hogy véletlenül megsérült, amikor aznap este hazaért?

Joanna megrázta a fejét.

– Amikor bement a szobájába, kutya baja volt. Boldognak tűnt.

– Úgy néz ki, mintha felülről folyt volna a vér, nem ráfröccsent – jegyezte meg Pip, és az ujjával mutatta a saját pulcsiján. – Az ujja úgy fest, mintha azzal törölte volna meg a vérző helyet.

– Jamie vére lenne? – Joanna arcából eltűnt a szín, falfehér lett.

– Talán. Nem láttatok rajta bármiféle sérülést vagy sebet másnap?

– Nem – szólt halkan Joanna. – Sehol sem láttam.

– Talán valaki másnak a vére. – Pip hangosan gondolkozott, de rögtön megbánta. Joanna arca eltorzult, ahogy kibuggyant egy könnycsepp a szeméből.

– Ne haragudj, Joanna – szabadkozott Pip. – Nem kellett vol…

– Dehogy, nem te tehetsz róla – szipogott Joanna, és óvatosan letette a pulcsit a szennyeskosár tetejére. Újabb két könnycsepp szabadult el, és versenyt futottak az arcán. – Csak olyan érzésem van, mintha nem is ismerném a saját fiamat.

Connor odalépett az anyjához és átölelte. Az asszony összehúzta magát, szinte eltűnt a fia karjaiban, és a mellén zokogott. Ez a szörnyű, nyers hang fájdalmasan hasított Pip fülébe.

– Semmi baj, anya – suttogta Connor az anyja hajába, és Pipre sandított, de a lány se tudta, hogy mit mondjon.

Joanna szipogva kihúzta magát, és a szemét törölgette, de hiába.

– Szinte rá sem ismerek. – Lenézett Jamie pulcsijára. – Meg akarta lopni anyukádat, kirúgták, heteken át hazudott nekünk. Az éjszaka közepén betört valakinek a házába, hogy ellopjon egy karórát, amire semmi szüksége. Kiosont az éj leple alatt. Véres ruhában jött vissza, ami lehet, hogy valaki másnak a vére. Ezt a Jamie-t nem ismerem – mondta, és behunyta a szemét, mintha maga elé tudná idézni a fiát, azt a verziót, akit ismert. – Ő nem ilyen, ő nem csinál ilyeneket. Nem ilyen ember; kedves és figyelmes. Teát főz nekem, amikor hazaérek a munkából, és megkérdi, milyen napom volt. Elbeszélgetünk egymás érzéseiről. Egy csapat vagyunk, ő és én, amióta megszületett. Mindent tudok róla… kivéve, hogy nyilván mégsem.

Pip azon kapta magát, hogy ő is a véres pulcsit bámulja, képtelen levenni róla a szemét.

– Többről van itt szó, mint amit jelenleg tudunk – mondta. – Kell hogy legyen valami oka a cselekedeteinek. Nem varázsütésre változott meg, egyik pillanatról a másikra. Oka van ennek az egésznek, és rá fogok jönni, mi az. Ígérem.

– Csak vissza akarom kapni. – Joanna megszorította Connor kezét, és Pip szemébe nézett. – Vissza akarom kapni a mi Jamie- nket. Azt, aki még mindig Jomammának hív, mert tudja, hogy ezzel mindig megnevettet. Így hív engem már hároméves kora óta, amikor megtudta, hogy engem nem csak mamának hívnak. Ő találta ki a Jomammát, hogy visszakaphassam a nevem, ugyanakkor továbbra is a mamája maradjak. – Joanna szipogott, és remegett a válla. – Mi van, ha soha többé nem hallhatom, hogy így szólít?

A könnyei elapadtak, mint akinek kiszáradt a bensője. Üres volt. Pip felismerte Connor pillantását, ahogy átkarolta az anyját: a fiú félt. Szorosan ölelte magához, mintha ezzel meg tudná akadályozni, hogy összeomoljon.

Ez a pillanat nem tartozott Pipre, nem zavarhatta meg.

Magukra kell hagynia őket, hogy megvigasztalhassák egymást.

– Köszönöm, hogy áthívtatok a pulcsi miatt – mondta, és lassan hátrálni kezdett. – Minden újabb információmorzsával egy lépéssel közelebb kerülünk. Én… jobb, ha most visszatérek a felvételhez és a vágáshoz. Esetleg megpróbálok beszélni azokkal az informatikus zsenikkel. – Amikor az ajtóhoz ért, Jamie csukott laptopjára esett a pillantása. – Van olyan lezárható fagyasztózacskótok?

Connor értetlenül nézett rá, de azért bólintott.

– Tegyétek be a pulcsit egy zacskóba – magyarázta a lány. – És tartsátok hűvös helyen, napfénytől védve.

– Oké.

– Viszlát! – köszönt el tőlük, a hangja alig hallható suttogás volt csupán, és elindult a folyosón. Ám három lépés után megtorpant, valami megállította. Egy gondolatfoszlány, mely túl sebesen cikázott ahhoz, hogy elkapja. És amikor végre utolérte, visszalépett Jamie ajtajához.

– Jomamma? – kérdezte.

– Igen? – Joanna felnézett Pipre, lassan, mint akinek túl nehéz a pillája.

– Mármint… próbáltátok a Jomammát?

– Hogyan?

– Bocs, úgy értem, Jamie jelszavának – magyarázta.

– N-nem – válaszolta Joanna, és elborzadva pillantott Connorra. – Azt hittem, amikor azt mondtad, hogy becenevekkel próbálkozzunk, csak Jamie beceneveire gondoltál.

– Semmi baj. A jelszó bármi lehet – mondta Pip, és odalépett Jamie íróasztalához. – Leülhetek?

– Hát persze. – Joanna odalépett mögé, Connor megállt a másik oldalán, és Pip felnyitotta a laptopot. Az üres képernyő visszatükrözte az arcukat, fantomszerűen elnyújtva. Pip megnyomta a bekapcsológombot, és megjelent a kék kezdőképernyő az üres, fehér jelszómezővel.

Begépelte a Jomammát, a betűk apró, fekete pontokká változtak bevitel közben. Pip ujja mozdulatlanná dermedt az Enter billentyű fölött, és hirtelen néma csend ereszkedett a szobára. Joanna és Connor lélegzet-visszafojtva vártak.

Lenyomta, mire rögtön:

Hibás jelszó.

A háta mögött mindketten kifújták a levegőt, valakinek a lélegzete a hajába csapott.

– Bocs – szólt Pip, és nem akart felnézni rájuk. – Gondoltam, megér egy próbát. – Meg bizony, és talán megért még néhányat.

Újra megpróbálta, ezúttal egy nullával helyettesítette az o-t.

Hibás jelszó.

Megpróbálta egyessel a végén. Majd kettessel. Majd: egy- kettő-három, azután: egy-kettő-három-négy. Kicserélte a nullát o-ra, majd vissza.

Hibás jelszó.

Nagy J. Kis j.

Nagy M a Mamma elején. Kis m. Pip lehajtotta a fejét és felsóhajtott.

– Semmi baj. – Connor a vállára tette a kezét. – Megpróbáltad. Majd megoldják a zsenik, nem igaz?

Igen, ha válaszolnának az e-mailre. Amire még nyilván nem volt idejük, ami baj, mert a jelek szerint mindenkinek volt ideje, csak Pipnek nem. És Jamie-nek.

De nem könnyű feladni, és Pipnek soha nem ment. Ezért megpróbált még valamit.

– Melyik évben születtél, Joanna?

– Ó, hatvanhatban – válaszolta a nő. – De kétlem, hogy ezt Jamie is tudná.

Pip beírta a Jomamma66-ot, és leütötte az entert.

Hibás jelszó.

Mintha a képernyő is őt gúnyolná, Pip feldühödött, legszívesebben a falhoz vágta volna az átkozott masinát. Egy évvel ezelőttig azt sem tudta, hogy megvan benne ez a heves, ösztönös érzés. Connor hiába szólongatta, ez a név már nem az asztalnál ülő személyhez tartozott. Pip azonban felülkerekedett rajta, elfojtotta. A nyelvébe harapott és újra megpróbálta, az ujja sebesen püfölte a billentyűket.

JoMamma66

Hibás jelszó.

Basszus.

Jomamma1966

Hibás.

Basszus.

JoMamma1966

Hi…

Basszus!

J0Mamma66

Üdvözöljük.

Egy pillanat, mi van? Pip döbbenten bámulta azt a helyet, ahol a Hibás jelszónak kellene megjelennie. Ám egy karika jelent meg a helyén, körbe-körbe forgott Pip sötét szeme előtt. És egy szó: Üdvözöljük.

– Bejutottunk! – Felpattant a székről, félig köhögött, félig nevetett döbbenetében.

– Bejutottunk?! – ismételte Joanna hitetlenkedve.

– J0Mamma66 – szólt Connor, és diadalmasan felemelte a karját. – Ez az! Megcsináltuk!

Pip nem értette, hogy történt, de valahogy a különös, zavaros kavalkádban egymás nyakába borultak, mindhárman esetlenül ölelgették egymást, a hátuk mögött pedig Jamie laptopja csiripelő hanggal életre kelt.

Huszonnégy

– Biztos, hogy itt akarsz lenni? – kérdezte Pip, és elsősorban Joannára pillantott, miközben ujja az egérpad fölött lebegett, készen arra, hogy megnyissa Jamie böngészési előzményeit a Google Chrome-ban. – Nem tudjuk, mit fogunk találni.

– Megértem – válaszolta Joanna, és belemarkolt a széktámlába, de egy tapodtat se mozdult.

Pip összenézett Connorral, aki bólintott, hogy ő is beleegyezik.

– Oké.

Pip egy kattintással megnyitotta Jamie előzményeit egy új fülön. A lista szerint legutóbb április 27-én, pénteken, délután 17:11-kor a YouTube-on volt, egy Epic Fail videót nézett. Az előzménynapló aznap Redditet, még több YouTube-videót, és egy sor Wikipédia-oldalt rögzített, a templomos lovagoktól kezdve a Slender Manig.

A lány visszalépett az előző napra, és felfigyelt egy találatra: csütörtökön, az eltűnése előtti nap Jamie kétszer is ellátogatott Layla Mead Instagram-oldalára. Emellett rákeresett a „nat da silva nemi erőszak tárgyalás max hastings” szavakra, melyek Pip weboldalára vitték, a jokislanyokkezikonyvegyilkossaghozpodcast.com-ra, ahol úgy tűnik, Jamie meghallgatta Pip és Ravi friss híreit a tárgyalásról.

Pip végignézett a korábbi napok bejegyzésein: csupa Reddit- és Wikipédia-oldalak, valamint Netflix-sorozatok. Keresett valamit, bármit, aki kiugrik a megszokott böngészési előzmények közül. Valami ténylegesen különöset, nem a Wikipédia szerint különöset. Visszafelé haladt, a hétfőről az előző hétre lépett, ahol megakadt a szeme valamin, 19-én, csütörtökön, Jamie szülinapján. Jamie rákeresett a Google-ön:

„mi számít bántalmazásnak?”. Majd, miután megnézett néhány találatot: „hogyan kell verekedni”.

– Fura – jegyezte meg Pip, és rámutatott a találatokra. – Ezekre este tizenegy harminckor keresett rá a szülinapján. Aznap, amikor késő este hallottad kiosonni, Connor. Amikor véres pulcsiban jött haza. – A szürke pulcsira pillantott, mely még mindig összegyűrve hevert a kosár tetején. – Mintha számított volna rá, hogy aznap este összetűzésbe keveredik. Úgy tűnik, fel akart készülni.

– De Jamie még soha életében nem verekedett senkivel. Mármint, ez nyilvánvaló, ha rá kellett keresnie, hogy hogyan kell bunyózni – magyarázta Connor.

Pip mondott volna még valamit, ám ekkor valamivel lejjebb felfigyelt egy újabb találatra. Hétfőn, 16-án, néhány nappal korábban Jamie rákeresett a „zsarnokoskodó apák”-ra. Pipnek elakadt a lélegzete, de pókerarcot vágott, és gyorsan elgörgetett, mielőtt a többiek is észrevették volna.

Ám nem tudott úgy tenni, mintha nem látta volna. És képtelen volt kiverni a fejéből azokat az elmérgesedett vitákat, és hogy Arthurt szinte teljesen hidegen hagyja a legidősebb fia eltűnése, és a lehetséges és érdekes átfedést Jamie és Arthur programjában aznap este. Hirtelen rádöbbent, hogy Arthur Reynolds az alatta lévő szobában ül, és szinte érezte a férfi jelenlétét, mintha átszűrődne a szőnyegen.

– Az ott mi? – szólalt meg Connor hirtelen.

Szórakozottan lapozott végig a találatokon, most azonban megállt, és megnézte, mire mutat Connor. Április 10-én, kedden, hajnali 1:26-kor egy sor különös Google-keresés történt, az „agydaganat”-tal kezdve. Jamie megnyitott két találatot, ami az NHS weboldalára vitte, az egyik az „Agydaganatok”, a másik a „Rosszindulatú agydaganatok” oldalra. Pár perccel később Jamie visszatért a Google-höz, és beírta a „műthetetlen agydaganat”-ot, majd rákattintott egy adománygyűjtő weboldalra. Aznap éjjel még egy keresést indított a Google-ön: „Agydaganat klinikai tesztek”.

– Hm – morfondírozott Pip. – Mármint, tudom, hogy én is rákeresek mindenfélékre online, ahogy nyilvánvalóan Jamie is, ez azonban nem céltalan böngészésnek tűnik. Sokkal inkább… szándékos, céltudatos keresésnek. Ismertek valakit, akinek agydaganata van? – kérdezte Pip Joannától.

A nő a fejét rázta.

– Nem.

– Említette Jamie valaha is, hogy ismer valakit, akinek van? – Connornak címezte a kérdést.

– Nem, soha.

Volt valami, amit Pip meg akart kérdezni, de képtelen volt rá: vajon lehetséges, hogy Jamie azért keresett rá az agydaganatokra online, mert megtudta, hogy daganatos? Nem, az képtelenség. Ilyesmit nyilván nem titkolna el az anyja elől.

Pip folytatni akarta a keresést, de elérte az előzménylista végét. Jamie biztos kitörölte a régebbieket. Épp tovább akart állni, amikor megakadt a szeme két utolsó keresésen, amelyek felett korábban átsiklott a figyelme, mert észrevétlenül megbújtak az agydaganatos előzmények és a két lábon járó kutyákról szóló videók között. Kilenc órával azután, hogy rákeresett az agydaganatokra, feltehetően, miután lefeküdt aludni, és másnap reggel felébredt, Jamie beírta a Google-ba:

„hogyan keressünk pénzt gyorsan”, és rákattintott egy cikkre, aminek az volt a címe: 11 villámgyors pénzkereseti lehetőség.

Nem olyan különös ilyesmit találni egy huszonnégy éves számítógépén, aki még mindig otthon lakik, az időzítés miatt azonban fontosnak tűnt. Egyetlen nappal azután, hogy Jamie rákeresett erre, Pip anyukája rajtakapta, hogy lopni próbált a vállalati hitelkártyáról. A két dolognak nyilván köze van egymáshoz. De miért ébredne Jamie 10-én, kedden arra, hogy mindenáron pénzre van szüksége? Nyilván történhetett valami előző nap.

Pip mély levegőt vett, és beírta a címsorba az Instagramot. Ez volt a legfontosabb: Jamie és Layla privát üzenetei, hogy beazonosíthassa az álprofilt. Kérlek, legyen elmentve Jamie jelszava, kérlek, kérlek, kérlek!

Bejött a nyitóoldal, és automatikusan Jamie Reynolds fiókját hozta fel.

– Igen! – ujjongott Pip, ám félbeszakította egy hangos berregés. A telefonja volt a farzsebében, az egész szék rezgett tőle. Elővette. Az anyukája hívta, és amikor Pip megnézte az időt, pontosan tudta, hogy miért. Már tíz óra is elmúlt, holnap iskola lesz, ezért most nyakig ült a slamasztikában. Felsóhajtott.

– Indulnod kell, édesem? – Joanna ráláthatott a képernyőre a válla fölött.

– Ööö, úgy tűnik, muszáj. Nem… nem bánnátok, ha elvinném magammal Jamie laptopját? Így alaposabban átnézhetném ma este, átfésülném a fiókjait a közösségi hálón, és ha bármit találok, holnap szólok. – Ráadásul arra is gondolt, hogy Jamie bizonyára nem szeretné, ha az anyja és a kisöccse is elolvasná a Laylával folytatott privát levelezését. Pláne, ha nem való… nos, egy anyának és egy kis testvérnek a tartalmuk.

– Igen, hogyne, persze. – Joanna megsimította Pip vállát. – Te vagy az, aki tudja is, hogy mit csinál.

Connor is egyetértett egy halk „ahával”, de Pip látta rajta, hogy legszívesebben vele tartana, ha nem állná az útját a való élet. A suli, a szülők, az idő.

– Sms-ezek, amint találok valami fontosat – vigasztalta a fiút Pip, és amikor visszafordult a laptophoz, hogy lekicsinyítse a Chrome ablakát, újra megjelent a kék nyitóképernyő. A számítógépre Windows 10 volt telepítve, Jamie azonban app üzemmódban használta. Ez elsőre összezavarta Pipet, amíg meg nem pillantotta a Chrome appot közvetlenül a Microsoft Word négyzetes ikonja mellett. Kinyújtotta a kezét, hogy lecsukja a laptop tetejét, közben végigfutott a pillantása a többi appon: Excel, 4OD, Sky Go, Fitbit.

Megállt a keze a levegőben, valami megállította, egy halványan derengő, nem teljes ötlet.

– Fitbit? – nézett kérdőn Connorra.

– Ja, emlékszel, apa vette neki a szülinapjára. Jamie azonban látványosan nem örült neki, igaz, anya?

– Hát, tudod, Jamie-nek néha képtelenség ajándékot venni. Apád csak segíteni akart. Szerintem kedves ötlet volt – védekezett Joanna.

– Tudom, csak mondtam. – Connor visszafordult Piphez. – Apa megcsinálta neki a fiókot és letöltötte az appot a telefonjára és a laptopjára, mondván, hogy Jamie sosem szánja rá magát, hogy ő maga csinálja meg, ami valószínűleg igaz. Jamie viszont azóta is hordta, szerintem csak azért, hogy apa békén hagy… mármint, örüljön – magyarázta a fiú és az anyjára sandított.

– Egy pillanat – szólt Pip, és végre alakot öltött a fejében a gondolat és összeállt a kép. – A fekete óra, amit Jamie viselt az eltűnése estjén, a Fitbit volt?

– Igen – válaszolta Connor lassan, bizonytalanul, de nyilvánvalóan megértette, hogy a lány ki akar lyukadni valamire; csak azt nem, hogy mire.

– Édes istenem! – hördült fel Pip, és elcsuklott a hangja, ahogy hadarni kezdett. – Milyen típusú Fitbit? Van benne GPS?

Joanna felpattant, mintha a lány lendülete erőt adott volna neki.

– Várj csak, még megvan a doboza! – Azzal kirohant a szobából.

– Ha van benne GPS – mondta Connor akadozó hangon, pedig nem is ő futott –, az azt jelenti, hogy ki tudjuk deríteni, hol van?

Pipnek nem kellett megválaszolnia a kérdést. Nem vesztegette az idejét, rákattintott a Fitbit appra, a program színes ablaka pedig megnyílt a képernyőn.

– Nincs. – Joanna visszajött a szobába, és a műanyag dobozt böngészte. – Charge HR típus, GPS-t nem említ, csak a pulzusmérést, meg az aktivitás és az alvásminőség nyomon követését.

Pip erre már magától is rájött. Jamie gépén megtalálta a lépésszámláló, a pulzusszám, az elégetett kalóriák, az alvás, és az aktív percek ikonjait. Ám ugyanaz állt mind alatt: Nem található adat. Szinkronizálj és próbáld újra! Ez a mai napról, azaz kedd, május 1-ről szólt. Pip rákattintott a naptárikonra a tetején, és visszament a tegnapi napra. Ott is ugyanaz állt: Nem található adat. Szinkronizálj és próbáld újra!

– Ez mit jelent? – tűnődött Connor.

– Hogy jelenleg nincs rajta a Fitbit – magyarázta Pip. – Vagy legalábbis nincs a telefonja közelében, hogy szinkronizálni tudja az adatokat.

Ám amikor visszalépett a vasárnapra és a szombatra, majd rákattintott a péntekre, amikor Jamie eltűnt, az ikonok életre keltek, vastag zöld és narancsszínű karikák jelentek meg. Az üzenet is eltűnt, helyette az állt a nap alatt: 10 793 lépés, 1649

elégetett kalória. A pulzusgrafikonon élénk színekben ugrált a pulzusszám vonala.

Pip érezte, hogy a szíve reagált, az ujjában érezte a dobogását, ahogy végighúzta az egérpadon. Rákattintott a lépésszámláló ikonra, feljött egy új ablak, és Jamie aznapi lépései megjelentek egy oszlopdiagramon.

– Édes istenem! – hördült fel Pip, amikor a pillantása a diagram végére siklott. – Itt az adat az utolsó alkalomról, amikor látták Jamie-t. Nézzétek! – Rámutatott, Joanna és Connor pedig közelebb hajolt, a pupillájuk kitágult. – Egészen éjfélig sétált. Tehát, valamikor 11:40 után, miután a Wyvil Roadon látták… – Rákattintott az oszlopokra este 11:30 és éjfél között, hogy kiderítse a pontos lépésszámot. – Ezernyolcszázhuszonnyolc lépés.

– Az milyen távolság? – kérdezte Joanna.

– Nézem a guglin – szólt Connor, és a telefonján pötyögött. – Kevesebb mint másfél kilométer.

– Miért áll meg éjfélkor hirtelen? – tűnődött Joanna.

– Mert onnantól kezdve az adat a következő naphoz tartozik – válaszolta Pip, és rákattintott a visszafelé mutató nyílra, hogy visszatérjen a pénteki nap adataihoz. Mielőtt azonban továbblépett volna a szombatra, észrevett valamit Jamie pulzusszámlálóján, és rákattintott az ikonra, hogy szemügyre vehesse.

Úgy tűnt, Jamie nyugalmi pulzusszáma nyolcvan volt percenként, a nap nagy részében ennyit mért a Fitbit. Majd fél hatkor egy sor kiugró adatot mért, körülbelül száz dobbanást percenként. Connor elbeszélése szerint ekkor veszett össze Jamie az apjával. A következő két órára ismét visszaállt a normális értékre, majd feljebb szökött kilencven köré, amikor Stella Chapmant követte, és beszélni próbált vele a bulin. Utána még szaporább lett, akkortájt, amikor George látta Jamie-t odakint telefonon beszélni, nyilván Laylával. Megmaradt ezen a szinten, alig valamivel száz fölött, amíg Jamie gyalogolt. 11:40 után, amikor a Wyvil Roadon látták, a szívverése fokozatosan gyorsult, éjfélre már elérte a százhárom dobbanást percenként.

Mitől gyorsulhatott fel ennyire? Vajon futott? Vagy megijedt valamitől?

A választ a szombati adatok első óráiban fogják találni.

Pip odalapozott, és rögtön hiányosnak tűnt az oldal az előző naphoz képest, alig voltak rajta színes karikák. Összesen csupán 2571 lépést számlált. A lány megnyitotta a lépésszámláló menüt, és valami súlyos, jeges teher telepedett a gyomrára. Az összes lépést éjfél és fél egy között mérte, majd… semmi. Egyáltalán nem volt adat. A grafikon kisimult: végig nullát mutatott.

Volt azonban egy rövid időszak, amikor úgy tűnt, hogy Jamie mintha megállt vagy leült volna. Közvetlenül éjfél után történt, amikor Jamie néhány percig nem mozdult, de nem sokáig, mert öt perccel éjfél után újra elindult, és addig a pontig ment, amíg meg nem állt minden, 00:30-ig.

– Hirtelen megáll – mondta Connor, és megint a távolba révedt.

– De ez nagyszerű – jegyezte meg Pip, és megpróbálta visszahozni a fiút, bárhol járt gondolatban. – Ez alapján követni tudjuk Jamie útját, hogy hol volt fél egy előtt. A lépésszámláló szerint akkor történt az incidens, bármi is volt az, ami illeszkedik az idővonalba, Joanna, mert a 00:36-kor küldött üzeneted sosem ért célba. És ebből kiderülhet, hogy hol történt. Tehát, 11:40 után, amikor a Wyvil Road kanyarában látták, Jamie összesen kétezer-huszonnégy lépést tett, majd pár percre megállt. Azután újabb kétezer-háromszázhetvenöt lépést tett, és bárhol lyukadt ki a végén, ott történt, ami történt. A számok alapján, az utolsó Wyvil Road-i felbukkanásából kiindulva behatárolhatunk egy körzetet. Utána ebben a konkrét körzetben fogunk keresgélni, hátha találunk valami nyomot, vagy utalást arra, hogy hová mehetett. Én mondom, ez nagyon jó nyom!

Connor megpróbálkozott egy erőtlen mosollyal, de a szeme riadt maradt. Joanna is rémültnek tűnt, de eltökélten összeszorította a száját.

Pip farzsebében ismét megszólalt a telefon. Nem foglalkozott vele, visszafordult a képernyőhöz, és ellenőrizte Jamie pulzusszámát az adott időszakban. Eleve magasan kezdődött, száz dobbanás fölött, és különös módon, amíg pár percig mozdulatlan volt, egyre gyorsult a szívverése. Közvetlenül azelőtt, hogy újra elindult, a pulzusa már százhuszonhat volt percenként. Azután lassulni kezdett, de csak minimálisan, amíg lejárta a további kétezer-háromszázhetvenöt lépést. Utána pedig, a fél egy előtti utolsó két percben Jamie szívverése felszökött százötvennyolcra.

Majd a monoton csík következett.

Százötvennyolcról hirtelen nullára zuhant, és egyetlen dobbanás sem követte többé.

Joanna is ugyanerre gondolhatott, mert felhördült, elkeseredett, mélyről feltörő hangon, és a szája elé kapta a tenyerét, hogy magába fojtsa. Ekkor Connorban is tudatosult a következtetés, és leesett állal bámulta a grafikon vonalának utolsó, meredek lejtőjét.

– Megállt a szíve – suttogta olyan halkan, hogy Pip alig hallotta. – Ő… meg…

– Nem, dehogy! – szólt rá Pip határozottan, és felemelte a tenyerét, noha ez hazugság volt, mert mélyen legbelül ő is ugyanettől rettegett. A saját félelmét azonban el kellett rejtenie, ezért volt itt. – Ez nem azt jelenti. Csupán annyit jelent, hogy a Fitbit már nem mérte Jamie pulzusszámát, oké? Jamie levehette a Fitbitet, talán csak ennyit látunk. Kérlek, ne is gondoljatok ilyesmire!

Ám látta az arcukon, hogy már nem hallják, mit mond. Anya és fia mindketten a semmibe vesző egyenes vonalat bámulta. És az a gondolat – mint egy fekete lyuk, úgy szippantotta magába a remény utolsó morzsáit, hogy Pip már semmit sem mondhatott, semmi sem jutott az eszébe, amivel visszaadhatná nekik a hitet.

Fájlnév:

4. feljegyzés.docx

Majdnem összeomlott minden, amikor eszembe jutott, hogy az Instagram asztali verzióján nem lehet megnézni az üzeneteket, csak a mobil appon. De minden oké: Jamie még be volt jelentkezve az e-mail- fiókjába a laptopján. Küldtem egy jelszó-visszaállítási kérelmet az Instagramról, majd a telefonomon bejelentkeztem Jamie fiókjába. Egyenesen a Layla Meaddel folytatott üzenetváltásra léptem. Nem is üzentek egymásnak olyan sokat; az egész csak nyolc napig tartott. A szövegkörnyezetből ítélve először a Tinderen találkoztak, majd Jamie az Instagramon folytatta a beszélgetést, onnan pedig továbbálltak a WhatsAppra, ahol már nem tudom nyomon követni őket. Így kezdődött:

Megvagy…

megvagyok. nem mintha bujkálnék előled :)

milyen volt a napod?

Elment, kösz. Eszméletlen fincsi vacsit főztem az imént, valszeg én vagyok a legjobb séf a világon.

És még szerény is! Na és mit főztél?

Hátha egy nap nekem is megcsinálod.

Nos, bevallom, túlzásba estem. Egy felmagasztalt sajtos

makaróniról van szó.

Az üzenetek többsége ilyen: hosszadalmas csacsogás némi flörtöléssel fűszerezve. A harmadik napon kiderült, hogy mindketten rajonganak a Birmingham bandájáért, Jamie pedig töredelmesen bevallotta, hogy minden vágya, hogy gengszter legyen a húszas években. Layla feltűnően érdeklődik Jamie iránt, folyton mindenfélékről kérdezgeti. Ám feltűnt néhány különös részlet:

nem azt mondtad, hogy közeleg a szülinapod?

De, azt

A harmadik X

Na és mit tervezel?

Egy korhely bulit? Vagy a családdal ünnepelsz?

Őszintén szólva nem vagyok egy bulizós típus. Valszeg

csak lazítok, és a haverokkal fogok lógni.

Erre különösen felfigyeltem, mert nem értettem, Layla miért hiszi Jamie-t hat évvel idősebbnek: hogy huszonkilenc, hamarosan harminc. Lejjebb kiderül a válasz. Ám amikor először olvastam ezt az üzenetváltást, önkéntelenül az jutott eszembe, hogy mennyire hasonlít arra, amit Mr. Clark mesélt: hogy Layla nyíltan rákérdezett a korára, többször is szóba hozta. És érdekes módon ő harminc lesz hamarosan. Lehet, hogy véletlen egybeesés, de úgy érzem, érdemes megjegyezni.

A másik furcsaság, ami szemet szúrt, az, hogy Jamie (és Layla) gyakran céloznak arra, hogy Jamie egyedül éldegél egy kis, kiltoni házban, ami egyáltalán nem igaz. Ám ez is világossá válik, amikor leérek az instás beszélgetés aljára:

remélem, egy nap találkozunk.

Persze, miért ne? Örülnék neki :)

Figyelj, Layla. Valamit muszáj bevallanom. Nem könnyű

kimondani, de nagyon kedvellek. Igazán nagyon. Még

soha senki iránt nem éreztem így, ezért őszinte akarok

lenni hozzád. Valójában nem 29 vagyok, még csak 24

leszek pár hét múlva. És nem vagyok sikeres

portfóliómenedzser egy londoni pénzügyi vállalatnál,

ez sem igaz. Recepciósállásom van, amit egy családi

barát szerzett nekem. És nincs saját házam, még

mindig otthon lakom a szüleimmel és az öcsémmel.

Tényleg sajnálom, soha nem akartam átverni senkit,

különösen téged. Igazából nem is tudom, miért írtam

ennyi hazugságot a profilomba. Nagyon rossz

passzban voltam, amikor kitöltöttem, utáltam

magamat és az életemet, vagy annak a hiányát, ezért

azt hiszem, kitaláltam magamnak egy alteregót, aki

lenni szeretnék, ahelyett, hogy önmagamat adtam

volna. Ami helytelen volt, és sajnálom. De remélem,

egy nap ilyen emberré válhatok, és az, hogy

megismerhettelek, arra késztet, hogy ezen dolgozzak.

Sajnálom, Layla, megértem, ha haragszol rám. De ha

nem bánod, nagyon szeretnék továbbra is beszélgetni

veled. Te feldobod a napjaimat.

Ééééérdekes! Szóval előbb az álprofil dőlt be Jamie álprofiljának. Hazudott a Tinderen a koráról, a munkájáról, az életkörülményeiről. Ahogy ő maga írta: utálta saját magát. Kíváncsi lennék, vajon mennyi köze van ennek az önutálatnak ahhoz, ami Nat da Silvával történt, miután elvesztett egy számára fontos személyt egy idősebb fickó miatt, mint Luke Eaton. Sőt, arra is kíváncsi lennék, hogy vajon Luke huszonkilenc éves-e, hátha ezért választotta Jamie ezt a kort, hogy önbizalmat adjon neki, vagy mert ezzel indokolja magának, hogy Nat miért Luke-ot választotta helyette.

Jamie hosszú üzenetét követően Layla három napig nem reagál semmit. Ez idő alatt Jamie rendületlenül próbálkozik, mígnem rátapint valamire:

Layla, beszélj hozzám, kérlek!

Hadd magyarázzam meg

Annyira sajnálom

Nem akartalak megbántani

Megértem, ha soha többé nem akarsz szóba állni

velem.

De nem tiltottál le, szóval, lehet, hogy van még

esélyem?

Kérlek, Layla, mondj már valamit!

Nagyon kedvellek.

Bármit megtennék érted.

Bármit?

Ó, istenem, szia! Igen! Bármit. Bármit megtennék érted.

Esküszöm. Ígérem

oké

hé, mi a számod? Folytassuk a WhatsAppon

Úgy örülök, hogy megint szóba állsz velem!

07700900472

Nem is tudom, a hideg ráz ettől az üzenetváltástól. Három napig semmire se reagál a csaj, majd hirtelen visszajön azzal, hogy „Bármit?”. Hátborzongató, de lehet, hogy csak a saját érzéseimet vetítem ki a Laylával folytatott rövid szóváltásom miatt. Ki ez a Layla? Semmi olyat nem ír, ami alapján be lehetne azonosítani. Irtó óvatos, ügyesen ködösít. Ha megadta volna Jamie-nek a saját számát ahelyett, hogy elkéri az övét, most teljesen más helyzetben lennék: felhívhatnám Laylát, vagy rákereshetnék a számra. Ám ehelyett itt rostokolok, még mindig nem találtam választ a két nagy kérdésre: Valójában kicsoda Layla? És mi köze Jamie eltűnéséhez?

Kiegészítés

Rákerestem a pulzusszámra. Szükségem volt valami fogódzkodóra, hogy értelmezni tudjam a grafikonokat. De már bánom, hogy megtettem. Jamie szívverése 126-ra ugrik hajnali 12:02 előtt, majd felszökik 158-ig, mielőtt megszűnik az adat. Ám az ilyen szapora szívverés – a szakértők szerint – olyasvalakire jellemző, aki épp vészreakciót tapasztal.

Fájlnév:

Felbukkanások és keresés helyszíne.jpg

SZERDA

AZ ELTŰNÉS

ÖTÖDIK NAPJA

Május 2

Önkéntesekből álló keresőcsoport

Jamie Reynolds felkutatására

Privát: Pip Fitz-Amobi eseménye

Ma du. 4:30

Little Kilton-i Gimnázium, Kilton Grammar Drive,

Little Kilton, KP16 0BM

Meghívó: Pip Fitz-Amobi

81 résztvevő 12 érdeklődő 33 meghívott

Helló, srácok!

Biztos hallottátok, hogy Connor Reynolds bátyja, Jamie már 5 napja eltűnt, és nyomozni kezdtem utána, amit a podcaston is követhettek.

Ehhez azonban a ti segítségetekre is szükségem van! Nemrég fény derült néhány információra, ami alapján behatárolható, hogy merre járhatott utoljára Jamie.

Át kell kutatni ezt a körzetet, hátha találunk valamilyen jelet vagy nyomot, amiből kiderül, hogy pontosan hol volt Jamie péntek éjjel, és mi történt vele. Mivel azonban ez a körzet igencsak kiterjedt, óriási szükségem van önkéntesek segítségére a keresésben.

Ha szívesen segítenétek, kérlek, találkozzunk ma suli után, du. fél ötkor a parkoló szélén. Ha elegen összeverődünk, három keresőcsapatra válunk, amiket Connor Reynoldsszal és Cara Warddal fogunk vezetni. Gyertek, keressetek meg minket, és csatlakozzatok valamelyik csapathoz!

Kösz mindenkinek, légyszi jelezzétek előre, ha jöttök! X

Huszonöt

Minden lépést alaposan megfontolt, ahogy az erdei talajt és a cipője alatt besüppedő sarat vizslatta. Megjegyezte őt az erdő, nyomot hagyott a fák közt átvezető úton. A lány azonban valaki másnak a nyomait kereste: a szaggatott, vízszintes csíkokat, amelyeket Jamie Puma cipője hagyott a földben, amikor eltűnt.

Akárcsak a többiek, akik szintén a földre szegezték a tekintetüket és a nyomokat keresték, amelyeket Pip említett az eligazításon. Nyolcvannyolc önkéntes jelent meg suli után, a legtöbben az évfolyamukról, de jött néhány tizenkettedikes is. Harmincan voltak Connor csapatában, ők a suli mögötti mezőt kutatták át, illetve bekopogtattak a házakba a Martinsend Way és az Acres End túlsó végén, valamint a Tudor Lane alján, hátha az ott lakók közül látta valaki Jamie-t péntek éjjel 12:02 és 12:28 között. Cara csapatában huszonkilencen voltak, ők messzebbre mentek észak felé, az Old Farm Road és a Blackfield Lane mezőin és szántóföldjein keresgéltek. Huszonkilencen pedig itt voltak Pippel, és széles sorba rendeződve haladtak előre méterről méterre Lodge Wood erdejének egyik végétől a másik felé.

Pontosabban, harmincan, most, hogy Ravi is csatlakozott hozzájuk. Max tárgyalását ma korábban berekesztették. Ezúttal Maxet szólította a vád – mesélte Ravi kelletlenül olyan csillogással a szemében, ami nála utálatot jelentett –, és Max meg az ügyvédje egész ügyes munkát végeztek. A vád minden keresztkérdésére válasszal készültek. Végül mindkét oldal elmondta a záróbeszédét, a bíró pedig az esküdtszékre bízta a döntés meghozatalát.

– Már alig várom, hogy lássam a pofáját holnap, amikor elítélik. Bárcsak lefotózhatnám neked – jegyezte meg Ravi, és beletúrt a lábával egy magyalbokorba, amiről Pipnek eszébe jutott, amikor legutóbb jártak ebben az erdőben, hogy bebizonyítsák, hogy Salnek mégsem lehetett ideje meggyilkolni Andie Bellt.

Pip átnézett a túloldalra, feszülten egymásra mosolyogtak Stella Chapmannel. Pip azonban Layla Mead arcát látta, amitől kirázta a hideg. Már több mint egy órája voltak idekint, és eddig nem találtak mást, csak némi kutyagumit, és egy összegyűrt rákszirmos zacskót.

– Jamie! – kiáltotta valaki a sorból.

Már jó ideje kiáltoztak így. Pip nem tudta, ki kezdte, ki kiabálta először a fiú nevét, de a többiek követték a példáját, véletlenszerűen kiáltoztak a sorban, ahogy meneteltek előre.

– Jamie! – kiáltotta Pip válaszul. Valószínűleg nem volt értelme, a kiáltásuk szó szerint a semmibe veszett. Jamie nem lehet még mindig idekint; ha így lenne, már nem hallaná, hogy szólongatják. De ez legalább némi célt adott nekik.

Pip megtorpant, egy pillanatra kilépett a sorból, amíg lehajolt, hogy benézzen egy kiugró fagyökér alá. Semmi.

A telefon csilingelése túlharsogta az avar ropogását a lábuk alatt. Connortól jött az sms: Oké, hármasával kopogtattunk a házakba, most végeztünk a Tudor Lane-en, a mezőkön folytatjuk. Találtatok már valamit? X

– Jamie!

Pip megkönnyebbült, hogy nem neki kellett a Tudor Lane-re mennie, ahol Max Hastings lakott, hiába esett az ő háza kívül a keresési körzeten. Ráadásul nem is voltak otthon; a tárgyalás ideje alatt egy drága hotelben szálltak meg a szüleivel a bíróság közelében. Mindenesetre a lány örült, hogy a közelébe se kellett mennie annak a háznak.

Még semmi – írt vissza.

– Jamie!

Ám épp amikor elküldte az sms-t, Cara hívása ugrott fel.

– Hé! – szólt bele Pip szinte suttogva.

– Szia, igen – hadart Cara, a vonal sercegett a szél zúgásától.

– Ööö, valaki a csapatomból épp most talált valamit. Megmondtam mindenkinek, hogy lépjenek távolabb, állják körbe, ahogy mondtad. De, ööö, ide kéne jönnöd. Most rögtön.

– Mi az? – kérdezte Pip, a hangja elvékonyodott a riadalomtól. – Hol vagytok?

– A tanyasi háznál. Az elhagyatott épületnél a Sycamore Roadon. Tudod, melyiknél.

Pip pontosan tudta.

– Megyek – közölte.

*

Rohantak Ravival, befordultak a sarkon a Sycamore Roadra, a tanyasi ház a távolban úgy festett, mintha a domb oldalából nőne ki. A fakó, fehérre festett téglafalban megfeketedett gerendák éktelenkedtek, a tető pedig be volt horpadva, természetellenes szögben, mintha nem bírná tovább tartani az eget. Az elhagyatott épület mögött pont nem látszott a hely, ahol Becca Bell öt és fél éven át rejtegette a nővére holttestét. Andie egész idő alatt ott volt, a holtteste a szennyvízaknában oszlott.

Pip megbotlott, ahogy a kavicsról a fűre léptek, Ravi ösztönösen elkapta a kezét és felsegítette. Amikor közelebb értek, látták az összeverődött embereket, Cara csapatát, színes ruháik feltűnően virítottak a tanyasi ház és az elhanyagolt birtok tompa háttere előtt. A magas fű folyton Pip bokájára tekeredett.

Laza körben álltak, és mindenki ugyanarra nézett: egy kisebb facsoport felé a ház mellett, ahol az ágak olyan közel hajoltak az épülethez, mintha birtokba akarnák venni a területet.

Cara a csoport előtt állt Naomival, odaintette magához Pipet, és hátrakiáltott a válla fölött a többieknek, hogy húzódjanak hátrébb.

– Mi az? – kérdezte Pip kifulladva. – Mit találtatok?

– Ott van, a magas fűben, a fák a tövénél. – Naomi arrafelé mutatott.

– Egy kés – magyarázta Cara.

– Egy kés? – ismételte Pip a szavakat, és gépiesen megindult a fák felé. Tudta. Már tudta, mielőtt meglátta, hogy miféle kést fog találni.

Ravi ott állt mellette, amikor Pip lehajolt, hogy szemügyre vegye. Ott volt, félig elrejtve a fű alatt: a szürke pengéjű kés, a sárga csíkkal a markolaton.

– Ez a kés tűnt el Reynoldsék konyhájából, ugye? – kérdezte Ravi, Pipnek azonban nem kellett válaszolnia, a szeme mindent elárult.

Hunyorogva tanulmányozta a kést, nem mert közelebb menni. Innen, alig egy-két méter távolságból tisztának tűnt. Talán poros volt, vérnek azonban nem volt nyoma. Legalábbis, szabad szemmel nem látszott rajta. Pip szipogott, elővette a telefonját, hogy lefotózza a kést, majd hátralépett, és intett Ravinak, hogy kövesse.

– Oké – mondta a lány, és a kezdeti rémülete rettegéssé erősödött. Pip azonban tudta, hogyan kezelje, hogyan használja fel ezt az érzést. – Cara, hívd fel Connort és mondd meg neki, hogy elengedheti a csapatát, ő pedig jöjjön ide, most azonnal.

– Rajta vagyok! – szólt a barátnője, és máris a füléhez emelte a telefont.

– Naomi, ha Cara végzett, szólnál neki, hogy Zachet is hívja fel, hogy az én csapatom is elmehet?

Ravival Zachre és Stella Chapmanre bízták a csapatot. Ott, az erdőben azonban semmit sem fognak találni, Jamie ugyanis errefelé jött. Jamie itt járt, magával hozta a kést, amit nyilván a házukból emelt el. Itt, a keresési zóna külső határán, ami azt jelentette, hogy Jamie valahol máshol állt meg egy rövid időre, mielőtt a tanyasi ház felé jött. És éjjel 00:28-kor itt, ezen a helyen a Fitbit nem rögzítette tovább a pulzusszámát és a lépéseit. És itt volt még a kés.

A kés bizonyíték. A bizonyítékot pedig megfelelően kell kezelni. A jelenlévők közül senki sem ért a késhez, és nem is fognak, amíg ide nem ér a rendőrség.

Pip tárcsázta az amershami rendőrőrs számát. Kissé eltávolodott a többiektől, és befogta a másik fülét a szél miatt.

– Halló, Eliza! – szólt bele, amikor felvették. – Igen, itt Pip Fitz-Amobi beszél. Aha. Van bent valaki? Ó… ööö. Megtennéd, hogy megkérsz valakit, aki ráér, hogy jöjjön el a kiltoni Sycamore Roadra a tanyasi házhoz? Igen, itt volt Andie B… Nem, ez most egy eltűnt személlyel kapcsolatos. Jamie Reynoldsról van szó. Találtunk egy kést, ami kapcsolódik az eltűnéséhez, be kéne gyűjteni és dokumentálni mint bizonyítékot. Tudom, hogy a másik számot kellene hívnom… megtennéd nekem ezt az egy szívességet, Eliza? Csak most az egyszer. – Elhallgatott, amíg választ kapott. – Köszönöm, nagyon köszönöm!

– Tizenöt perc – mondta, amikor visszatért Ravihoz. Akár fel is használhatnák azt a tizenöt percet, megpróbálhatnák kideríteni, hogy mit keresett itt Jamie. – Távol tartanád a többieket azoktól a fáktól? – szólt oda Naominak.

– Persze.

– Gyere. – Pip a ház bejárata felé vezette Ravit, a pirosra festett ajtót csak az imádság tartotta a zsanérokon, olyan volt, mint egy tátott száj.

Amikor beléptek a házba, körülvette őket a benti homály. Az ablakok maszatosak voltak a mohától és a kosztól, az ódon, foltos szőnyeg ropogott a talpuk alatt. Még a ház szaga is elhagyatottságról árulkodott: por és penész bűze csípte az orrukat.

– Mikor költözünk be? – viccelődött Ravi, és undorodva nézett körül.

– Mintha a te szobád annyival jobb lenne.

Végigmentek a folyosón. A régi, kopott kék tapéta levált a falról, felfedve az alatta lapuló fehérséget, mintha hullámok nyaldosnák a falakat. A boltíves nyílás egy tágasabb helyiségbe vezetett, valaha nappaliként szolgálhatott. A túloldalán sárguló, málladozó lépcső. Az ablakok előtt kifakult függönyök lógtak, melyek egy másik életben virágmintásak lehettek. Középen két piros kanapé trónolt, a por szürke réteget vont köréjük.

Ahogy Pip közelebb lépett, észrevette, hogy az egyik kanapén nem összefüggő a porréteg: egy tiszta körben átütött alóla a piros szövet. Mintha nemrég ült volna ott valaki.

– Nézd! – Ravi a szoba közepére mutatott, ahol három kisebb fémhordó állt felfordítva, hogy rájuk lehessen ülni. Körülöttük szeméthalom: kekszes és csipszes zacskók, üres Pringles- dobozok. Sörösüvegek és kézzel sodort cigicsikkek.

– Talán mégsem olyan elhagyatott – jegyezte meg Ravi, és lehajolt egy csikkért, majd az orrához emelte. – A szaga alapján ez bizony fű.

– Remek, és amennyiben ez bűnügyi helyszín, most már az ujjlenyomatod is rajta van.

– Ja, tényleg… – A fiú bűnbánóan elmosolyodott. – Jobb lesz, ha ezt hazaviszem, és otthon szabadulok meg tőle. – Zsebre tette és felállt.

– Miért jönne ide bárki füvet szívni? – tűnődött Pip, ahogy körülnézett a helyiségben, és minden sarok újabb és újabb kérdéseket vetett fel. – Ez olyan morbid! Hát nem tudják, mi történt itt, hogy itt találták meg Andie holttestét?

– Talán pont ebben rejlik a vonzereje – válaszolta Ravi, és narrátor-hangra váltott, mintha egy filmelőzetesben lenne. – Az ódon gyilkos tanya príma helyszín egy kis füvezésre és nassolásra. Bárki is az, elég gyakran járhat ide, és gyanítom, hogy éjszakánként. Esetleg visszajöhetnénk ma este meglesni az illetőt. Hátha köze van Jamie eltűnéséhez, vagy legalább látott valamit péntek este.

– Leskelődnél, mi? – Pip elmosolyodott. – Hát jó, őrmester.

– Hékás, te vagy az őrmester! Ne szólíts a neveden!

– Megjöttek a zsaruk! – szólt be Naomi a házba, amikor Pip és Ravi megmutatták Connornak és Carának, hogy mit találtak odabent.

– Majd én beszélek velük. – Pip kisietett a szabadba. Hunyorgott, amíg a szeme hozzá nem szokott a kinti világossághoz. A kavicsos úton megállt egy rendőrautó, és mindkét ajtaja kinyílt. A sofőrülésről Daniel da Silva kászálódott ki, megigazította a sapkáját, a másik oldalon pedig Soraya Bouzidi jelent meg.

– Helló! – szólt oda Pip, és eléjük ment.

– Eliza említette, hogy te vagy az – jegyezte meg Daniel, és meg sem próbálta leplezni a megvetését. Nem kedvelte a lányt, amióta az gyanúsítottként kezelte Andie gyilkosságának ügyében, ami nem rendítette meg különösebben Pipet, mert ő sem kedvelte a zsarut.

– Igen, én. 2017 óta én vagyok felelős egy személyben Little Kilton minden problémájáért – jegyezte meg szárazon, és a szeme sarkából látta, hogy Soraya elmosolyodik. – Erre. – Átvezette őket a füvön, és a facsoport felé mutatott.

Daniel és Soraya tovább mentek a magas fűben. Pip figyelte őket, ahogy észreveszik a kést, majd összenéznek.

– Mi ez? – kérdezte tőle Daniel.

– Egy kés! – válaszolta Pip. Majd elmagyarázta: – Ugyanaz a kés, ami hiányzik a Reynolds-ház késtartójából. Jamie Reynolds, emlékszik, aki eltűnt? A húga barátja?

– Igen, én…

– Ügyirati szám négy-kilenc-nulla-nulla-egy-öt-kettő…

– Igen, oké! – szakította félbe a rendőr. – Mi ez az egész? – A többiekre mutatott, akik még mindig csoportba verődve ácsorogtak, a háztól valamivel távolabb.

– Egy keresőcsoport – felelte Pip. – Ha a rendőrség semmit sem hajlandó tenni, akkor az ember kénytelen a végzősök segítségét kérni.

Daniel da Silva arcában megrándultak az izmok, ahogy a nyelvére harapott.

– Na jól van! – kiáltott fel, meglepve Pipet, és háromszor összecsapta a tenyerét, jó hangosan. – Tűnés haza, mindenki! Most rögtön!

A diákok szétszéledtek, kisebb csapatokban sutyorogtak egymás közt. Pip hálásan biccentett nekik, amikor elindultak hazafelé az úton. A Ward nővérek azonban maradtak, akárcsak Connor és Ravi, akik a tanyasi ház bejáratánál álltak.

– Ez a kés fontos bizonyíték egy eltűnt személy ügyében – mondta Pip, hogy visszaszerezze az irányítást. – Be kell gyűjteni, dokumentálni, és bizonyítékként iktatni.

– Igen, tudom, hogy működik a bizonyítékgyűjtés – jegyezte meg Daniel acsarogva. – Te raktad ide? – A késre mutatott.

– Nem! – vágta rá Pip, és érezte, hogy újra felébred benne az a heves harag. – Persze hogy nem. Itt se voltam, amikor megtalálták.

– Elvisszük – szólt közbe Soraya, és Daniel és Pip közé lépett, hogy lefegyverezze őket. – Gondoskodom róla, hogy rendesen foglalkozzanak vele, ne aggódj. – A nő pillantása annyira más volt, mint Danielé: kedves és nyílt.

– Köszönöm – mondta Pip, ahogy Soraya visszaindult a rendőrautó felé.

Amikor hallótávon kívül került, Daniel da Silva újra megszólalt, de rá se nézett Pipre.

– Ha kiderül, hogy kamu az egész, hogy csak a rendőrség idejét pazarlod…

– Nagyon is igazi! – szűrte a fogai közt a lány. – Jamie Reynolds igazán eltűnt. A kés igazán itt van. És tudom, hogy a rendőrségnek nincs erőforrása arra, hogy minden ügy elsőbbséget kapjon, de hallgasson meg! Mondja meg Hawkinsnak. Valami rossz történt idekint. Tudom.

Daniel nem reagált.

– Hallja, amit mondok? – erősködött Pip. – Idegenkezűség. Meg is halhatott valaki. Maguk meg nem tesznek semmit. Valami történt Jamie-vel, pontosan itt. – A kés felé mutatott. – Köze van ahhoz, akivel Jamie csetelt a neten. Egy Layla Mead nevű nőhöz, de nem az igazi…

Pip elhallgatott és döbbenten bámult a rendőrre. Amint kiejtette a száján Layla nevét, Daniel azonnal reagált. A férfi orrlyuka kitágult, és úgy sütötte le a szemét, mintha el akarna titkolni valamit a lány elől. Rózsaszín pír terült szét az arcán, halványbarna, hullámos haja a szemébe hullt.

– Ismeri Laylát! – csodálkozott Pip. – Maga is csetelget vele a neten?

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Laylával csetel – ismételte a lány. – Tudja, hogy kicsoda valójában?

– Senkivel sem csetelek – sziszegte halkan, de élesen Daniel, amitől felállt a szőr Pip hátán. – Senkivel, megértetted? És ha még egyszer meghallom, hogy ilyet mondasz…

A férfi elhallgatott, Pip fantáziájára bízta a kimondatlanul hagyott szavakat. Hátralépett és nyugalmat erőltetett az arcára, épp amikor Soraya visszatért a kocsitól, kék gumikesztyűs kezében egy bizonyítékgyűjtésre használt zacskóval.

Fájlnév:

Fotó a tanyasi ház mellett talált késről.jpg

Fájlnév:

5. feljegyzés.docx

A kés

A helyszín, ahol előkerült, megfelel Jamie lépésszámának, mielőtt a Fitbit abbahagyta az adatrögzítést és a telefonja is kikapcsolt. Szerintem ez alátámasztja az elméletet, miszerint Jamie vette el a kést, ami azt jelenti, hogy valóban haza kellett mennie a buli és a Wyvil Road-i feltűnése között, hogy magához vegye a kapucnis pulcsit és a kést. De mire kellett neki a fegyver? Mitől félhetett ennyire?

Ha az elmélet tehát az, hogy Jamie valóban hazatért, hogy esik egybe az időzítés Arthur Reynolds programjával? Hogy maradt Jamie-nek ideje arra, hogy meglátogassa Nat da Silvát, hazamenjen, és fogja a pulcsit és a kést, mielőtt este 11:15-kor hazaért az apja? Nem csupán szűkös az időkeret, ez szinte képtelenség. Valami nem stimmel az időzítéssel, ami azt jelenti, hogy valaki hazudik. Megpróbálhatnék újra beszélni Nattel, hátha őszintébben válaszol, ha nincs jelen a pasija.

Daniel da Silva

Ő is beszélt Layla Meaddel; ez világosan kiderül a reakciójából. Vajon tudja, hogy ki ő valójában? Nyilvánvalóan titkolni próbálta, hogy kapcsolatban áll vele, vajon azért, mert tud valamit? Vagy csak nem akarja, hogy eljusson a hír a felesége fülébe, aki az újszülött kisbabájukról gondoskodik, miközben Daniel – feltehetően – más nőkkel flörtöl a neten? A tavalyi év után van egy olyan megérzésem, hogy az ilyesmi bizony jellemző Danielre.

Még egy megjegyzés: már három emberről tudunk, akivel Layla Mead csetelgetett: Jamie, Adam Clark és Daniel da Silva. És ez a legkülönösebb: mindhárman 29-30 év közöttiek (kivéve persze Jamie-t, de a profilján ez állt). Mindannyian hasonlítanak egymásra: fehér férfiak, barnás színű hajjal. Véletlen egybeesés lenne, vagy van valami jelentősége?

A tanyasi ház

Jamie odament péntek este. Legalábbis a ház környékén járt. A hely szemmel láthatóan mégsem olyan elhagyatott, mint hittük. Ki kell derítenünk, hogy ki jár oda és miért. Hátha kapcsolódik Jamie eltűnéséhez.

Ma este megfigyeljük.

Éjfél előtt elmegyek Raviért, és ott találkozunk Connorral és Carával. Csak előbb meg kell várnom, hogy anya és apa elaludjon. Lejjebb parkoltam a kocsival az úton, azt mondtam nekik, hogy a sulinál hagytam, így nem hallják meg, amikor elhajtok. El ne felejtsem, hogy nem szabad a harmadik lépcsőfokra lépnem – nyikorog!

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz: Jamie Reynolds eltűnése

2. évad 2. epizód sikeresen feltöltve a SoundCloudra.

Huszonhat

Connor már ott volt, amikor megérkeztek, a szeme elevenen villogott Pip reflektorlámpájának rávetülő fényében. Az Old Farm Roadon voltak, közvetlenül a Sycamore kereszteződése alatt. Ravi a lány kezébe nyomta a hátizsákját, egy pillanatra megszorította a kezét, majd kiszálltak a kocsiból.

– Hali – súgta Pip Connornak. Az éjféli szellő belekapott a hajába, és az arcába fújta. – Sikerült észrevétlenül kiosonni?

– Ja – bólintott a fiú. – Szerintem anya még nem aludt, hallottam a szipogását. Mindenesetre nem hallott meg.

– Hol van Cara? – kérdezte Pip, és elnézett a lány kocsija felé, ami majdnem tíz méterrel feljebb parkolt az út szélén.

– A kocsiban, a nővérével beszél telefonon – magyarázta Connor. – Azt hiszem, Naomi észrevette, hogy kilógott. De szerintem Cara meg sem próbált csendesen távozni, mert, ahogy ő maga mondta: „A nagyszüleim gyakorlatilag süketek”.

– Vagy úgy.

Ravi odalépett Pip mellé, és elállta a csípős szél útját.

– Olvastad a kommenteket? – kérdezte Connor különös éllel a hangjában. Dühös lett volna? Túl sötét volt ahhoz, hogy a lány meg tudja állapítani.

– Még nem – válaszolta Pip. – Miért?

– Három órája töltötted fel az epizódot, de már terjed egy elmélet a Redditen.

– Mégpedig?

– Szerintük apám ölte meg Jamie-t. – Connor határozottan dühös volt, és éles hangon hadarta: – Szerintük ő vette el a kést a házunkból, és követte Jamie-t a Wyvil Roadon. Megölte, megtisztította a kést és megszabadult tőle, majd átmenetileg elrejtette a hullát. Szerintük még nem volt otthon, amikor éjfél körül hazamentem, mert nem láttam apámat „a saját szememmel”, amikor megérkeztem. És hogy hétvégén azért nem volt otthon, mert akkor szabadult meg Jamie holttestétől. Az indíték: apám utálja Jamie-t, mert „kurva nagy csalódást” okozott neki.

– Mondtam, hogy ne olvasd el a kommenteket – jegyezte meg Pip higgadtan.

– Nem könnyű megállni, amikor boldog-boldogtalan egy kibaszott gyilkosnak hívja az apámat. Egy ujjal sem ért Jamie- hez. Sosem tenné!

– Én ilyet nem is állítottam. – Pip lehalkította a hangját abban a reményben, hogy Connor követi a példáját.

– Nos, a te podcastodhoz szólnak hozzá. Mit gondolsz, honnan veszik az ötleteket?

– Te kértél meg, hogy ezt csináljam, Connor. Elfogadtad a vele járó kockázatot. – A lány hirtelen nyomasztónak találta az éjszaka ürességét. – Én csak bemutattam a tényeket.

– Nos, a tényeknek semmi közük az apámhoz. Ha valaki hazudik, az Nat da Silva. Nem az apám.

– Oké. – Pip felemelte a kezét. – Nem vitatkozom veled. Én csak azon vagyok, hogy megtaláljuk Jamie-t, oké? Ez minden.

Kicsit távolabb Cara kiszállt a kocsijából, és integetve elindult feléjük.

Connor azonban nem vette észre.

– Ja, tudom. – Azt se látta, hogy Pip figyelmeztetően felvonta a szemöldökét. – De apámnak semmi köze Jamie eltűnéséhez.

– Con… – kezdte Ravi.

– Nem, az én apám nem gyilkos! – csattant fel Connor, épp amikor Cara megállt mögötte.

A lány szeme könnybe lábadt, az arca megdermedt, a torkán akadt egy kimondatlan szó. Végül Connor is észrevette, hogy ott áll, de már késő volt, és megvakarta az orrát, hogy megtörje valamivel a kínos hallgatást. Ravi hirtelen érdeklődni kezdett a fejük fölött ragyogó csillagok iránt, Pip pedig tehetetlenül hebegett, nem tudta, mit mondjon. Pár másodperc múlva azonban Cara arcát megolvasztotta egy mosoly, egyedül Pip látta, mennyire erőlködik a barátnője.

– Nos, ehhez én nem tudok hozzászólni – jegyezte meg Cara hanyagul, és színpadiasan vállat vont. – Nem a házat kéne szemmel tartanunk? Vagy csak állunk itt, mint bunkó a malomban?

A nagymamájától tanulta ezt a mondást. Könnyű kiutat jelentett a kínos helyzetekből. Pip megragadta a lehetőséget és bólintott.

– Ja, menjünk. – Mindenki jobban jár, ha úgy tesznek, mintha az elmúlt harminc másodperc sosem történt volna meg. Connor mereven lépkedett Pip mellett a kavicsos úton a fűtenger közepén üresen álló tanyasi ház felé. Már itt várta őket valami, amire Pip nem számított. A ház közelében egy kocsi parkolt.

– Van itt valaki? – tűnődött hangosan.

A válasz pár másodperccel később egy fehér fénycsóva formájában érkezett a ház maszatos ablakai mögül. Valaki volt odabent, zseblámpával felszerelkezve.

– Na, mi legyen? – kérdezte Ravi. – Közvetett vagy közvetlen megközelítés?

– Mi a különbség? – érdeklődött Connor újra normális hangnemben.

– A közvetett, ha idekint maradunk, elrejtőzünk, megvárjuk, hogy elmenjen az illető, akkor lessük meg, hogy ki az – magyarázta Ravi. – A közvetlen pedig, nos, ha most rögtön bemasírozunk megnézni az illetőt és elbeszélgetünk vele. Én magam a rejtőzködés híve vagyok, de van itt velünk egy született masírozó, úgyhogy…

– Közvetlen – jelentette ki Pip eltökélten, ahogy Ravi várta. – Nincs vesztegetni való időnk. Gyertek. Halkan – tette hozzá, mert a közvetlen megközelítéshez nem kell feltétlenül lemondani a meglepetés erejéről.

Elindultak együtt a ház felé, minden lépés egy másodperc volt.

– Csipet csapat, hajrá! – súgta Ravi Pipnek. Cara meghallotta és önkéntelenül felhorkant.

– Azt mondtam, halkan. Elég a viccekből és a röfögésből.

Pip elsőként ért a nyitott ajtóhoz; a hold sejtelmes, ezüstös fényt vetett a folyosó falára, mintha megvilágítaná az útjukat a nappalihoz. Pip belépett, és megdermedt, amikor odabent hangos röhögésben törtek ki. Többen voltak odabent. A nevetésből ítélve két srác és egy lány. Fiatalnak tűnt a hangjuk, és hosszan, hangosan vihogtak.

Pip tett néhány hangtalan lépést a házba, Ravi szorosan követte, visszafojtott lélegzettel.

– Tutira belefér akár huszonhét is a számba – szólt az egyikük.

– Ne má’, Robin!

Pip megtorpant. Robin? Az a Robin, akit ő is ismert – aki egy évvel alattuk járt, és Anttel focizott? Akit tavaly rajtakapott, amikor drogot vett Howie Bowerstől?

Belépett a nappaliba. Hárman ültek a felfordított hordókon, és elég világos is volt idebent, nem csupán sziluettek voltak a sötétben; a roskatag fakredenc felső fiókján egy zseblámpa hevert, ragyogó, ezüstös fényt vetett a mennyezetre. A cigaretták élénksárgán izzottak.

– Robin Caine – szólalt meg Pip, mire mindhárman összerezzentek. Pip nem ismerte fel a másik kettőt, a lány azonban felsikoltott és majdnem leborult a hordóról, a másik fiú pedig elejtette a cigijét. – Csak óvatosan, fel ne gyújtsátok a házat – tette hozzá Pip, és a fiút nézte, aki a cigi után kapkodott, közben felhúzta a kapucniját, hogy eltakarja az arcát.

Végül Robin tekintete megállapodott Pipen, és megjegyezte:

– Ó, te vagy az, baszd meg?

– Én vagyok, baszd meg – bólintott a lány. – Többek közt – tette hozzá, ahogy a többiek beléptek mögötte a szobába.

– Mit csináltok itt? – Robin hosszan beleszívott a spangliba. Ami azt illeti, túl hosszan, mert elvörösödött az arca és próbálta visszafojtani a köhögést.

– Ti mit csináltok itt? – vágott vissza Pip. Robin felmutatta a spanglit.

– Erre magamtól is rájöttem. Gyakran… jártok ide? – kérdezte a lány.

– Ezzel a dumával próbálsz felszedni? – szólt Robin, de rögtön hátrahőkölt, amikor Ravi kidüllesztette a mellét Pip oldalán.

– Ez a sok szemét, amit itt hagytok, már úgyis megválaszolta a kérdésemet. – Pip az üres zacskókra és sörösüvegekre mutatott. – Ugye tudjátok, hogy szanaszét hagyjátok a saját nyomaitokat egy lehetséges bűntény helyszínén?

– Andie Bellt nem is itt ölték meg – legyintett a fiú, és újra a spanglira koncentrált. A barátai néma csendben ültek, mindenkivel kerülték a szemkontaktust.

– Nem erről beszélek. – Pip egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát. – Jamie Reynolds öt napja eltűnt. Közvetlenül az eltűnése előtt idejött. Mit tudtok erről?

– Semmit – vágta rá Robin, a többiek kórusban követték a példáját.

– Itt voltatok péntek este?

– Nem. – Robin megnézte az időt a telefonján. – Ide hallgass, jobb, ha most elmentek. Mindjárt jön valaki, és nem kéne itt lennetek, amikor ideér.

– És ki lenne az?

– Ezt nyilván nem kötöm az orrodra – méltatlankodott Robin.

– Na és ha addig nem megyek el, amíg el nem árulod? – kérdezte Pip, és belerúgott egy üres sörösdobozba, ami a trió lábai elé gurult.

– Neked pláne nem kéne itt lenned – magyarázta Robin. – Téged mindenkinél jobban utál, mert tulajdonképpen miattad csukták le Howie Bowerst.

Pip fejében összeállt a kép.

– Óóó – mondta, hosszan elnyújtva. – Szóval drogbizniszről van szó. Már árulsz is? – kérdezte, és lenézett a nagy, fekete, teletömött táskára Robin lábánál.

– Nem. Én nem árulok semmit. – A fiú elfintorodott.

– Nos, pedig az kicsit több mint ami „személyes használatra” kell. – Rámutatott a táskára, amit Robin kapkodva próbált a lába mögé rejteni.

– Én nem árulok, oké? Csak átveszem Londonban néhány sráctól, és ide hozom.

– Ja, úgy érted, drogcsempész vagy – jegyezte meg Ravi segítőkészen.

– Ingyen kapom a füvet! – magyarázkodott Robin éles hangon.

– Hű, micsoda eszed van az üzlethez! – ámuldozott Pip. – Szóval, valaki szépen beidomított arra, hogy átcsempészd a drogot a megyehatáron.

– Nem, baszki, engem nem idomított senki. – A fiú megint a telefonra pillantott, a szeme tágra nyílt a rémülettől, a pupillája kitágult. – Figyu, bármelyik pillanatban itt lehet. Már így is pipa, mert valaki átbaszta; meglopták kilencszáz fonttal vagy mi. Mennetek kell.

Amint elhagyta Robin száját az utolsó szó, mind meghallották: a kocsikerekek csikorogtak a kavicson, egy autó parkolt le, a lekapcsolt motor kattanása az éjszakába hasított.

– Van itt valaki – közölte Connor fölöslegesen.

– Ó, a picsába! – kiáltott fel Robin, és elnyomta a spanglit a hordón.

Pip azonban már elfordult tőle, kiszaladt Connor és Cara között a folyosóra, onnan a tátongó bejárat felé. Megtorpant az ajtónyílásban, az egyik lábát átemelte a küszöb fölött az éjszakába. Hunyorogva bámult a sötétségben megbúvó, ismerős formák felé. Robin kocsija előtt egy másik autó állt, világosabb színű, de…

Pip hirtelen semmit sem látott, elvakította a másik kocsi hófehér reflektorfénye.

A szeme elé emelte a kezét, a motor pedig beindult – majd a kocsi végigszáguldott a Sycamore Roadon, és eltűnt a felvert por és kavicstörmelék felhője mögött.

– Srácok! – kiáltotta Pip a többieknek. – A kocsimhoz. Most.

Gyerünk!

A lány már meg is lódult, átrohant a füvön, le a poros útra.

Ravi utolérte a sarkon.

– A kulcsot! – kiáltotta a fiú, mire Pip előkotorta a zsebéből, és odahajította neki. A fiú kinyitotta a bogárhátút és bevágódott az anyósülésre. Mire Pip bemászott a sofőrülésre, Ravi már bedugta a slusszkulcsot az indítóba. A lány elfordította, felkapcsolta a reflektort, a fénye beragyogta Carát és Connort.

Ők is beültek hátra, Pip gázt adott, és már robogtak is, mielőtt Cara becsukhatta volna az ajtót.

– Mit láttál? – kérdezte Ravi, ahogy Pip befordult a sarkon a másik kocsi nyomában.

– Semmit. – Beletaposott a gázba, hallotta, ahogy a kerekek felverik a kavicsot, ami csattan a kocsi oldalán. – De kiszúrhatott engem az ajtóban. Most pedig menekül.

– Miért menekülne? – kérdezte Connor, és megkapaszkodott Ravi fejtámlájában.

– Nem tudom. – Pip felgyorsított a domboldalról lefelé vezető úton. – De menekülni a bűnösök szoktak. Az az ő kocsija lenne?

– Hunyorogva nézett a távolba.

– Aha – bólintott Ravi. – Baromi gyors, muszáj beletaposnod.

– Már nyolcvannal megyek – méltatlankodott Pip, de aztán az ajkába harapott és még erősebben nyomta a gázpedált.

– Balra, itt balra fordult! – Ravi előremutatott.

Pip bevette a kanyart, és egy újabb keskeny vidéki úton találták magukat.

– Menj, menj, menj! – biztatta Connor.

Pip közelebb jutott a másik kocsihoz, melynek fehérsége szinte világított az útszéli sötét bozót előtt.

– Közelebb kell jutnom, hogy lássuk a rendszámtáblát – jegyezte meg Pip.

– Megint felgyorsít – szólt Cara, és Pip és Ravi ülése közé dugta az arcát.

Pip felgyorsított, a sebességmérő szerint már kilencvennel ment, és egyre gyorsult, a két kocsi között csökkent a távolság.

– Jobbra! – kiáltotta Ravi. – Most jobbra ment.

Éles volt a kanyar. Pip levette a lábát a pedálról, és elfordította a kormányt. Megpördültek a kanyarban, de valami nem stimmelt.

Pip érezte, hogy a kormánykerék kisiklik a kezei közül. Csúszni kezdtek.

Megpróbálta elfordítani a kocsit, korrigálni az ívet.

Ám túl gyorsan mentek, és nem volt megállás. Valaki kiáltozott, de a kerekek éktelen csikorgásától a lány nem hallotta, hogy kicsoda. Balra csúsztak, majd jobbra, azután a kocsi leírt egy teljes kört.

Kórusban üvöltöttek, amikor végre megálltak. A motorháztető félig eltűnt az utat szegélyező bokrok tüskés ágai közt.

– Bassza meg! – Pip az öklével a kormányra csapott, mire egy fél pillanatra éles dudaszó harsant. – Mindenki jól van?

– Aha – lihegte Connor vörös képpel.

Ravi hátrafordult és összenézett a megrendült Carával, majd Pipre pillantott. A lány tudta, hogy mire gondolnak, a titokra, amiről csak ők hárman tudtak, Connor nem: hogy Cara nővére és Max Hastings, amikor annyi idősek voltak, mint most ők, autóbalesetet szenvedtek, és Max rávette a barátait, hogy az út szélén hagyják a súlyosan sérült áldozatot. És valójában ezzel kezdődött minden, ez vezetett végül Ravi bátyjának a meggyilkolásához.

Most pedig ők maguk is vészesen közel kerültek valami hasonlóhoz.

– Ez oltári nagy hülyeség volt – állapította meg Pip, és az űr a bensőjében terjedni kezdett, egyre többet nyelt el belőle. Bűntudat volt? Vagy szégyen. Ezúttal nem kéne így viselkednie, nem kéne megfeledkeznie magáról. – Sajnálom.

– Az én hibám. – Ravi megfogta a lány kezét. – Én mondtam, hogy hajts gyorsabban. Ne haragudj.

– Látta valaki a rendszámtáblát? – kérdezte Connor. – Én csak az első betűt tudtam leolvasni, és az vagy N volt, vagy H.

– Nem láttam – rázta a fejét Cara. – De tuti, hogy sportkocsi volt. Fehér sportkocsi.

– Egy BMW – tette hozzá Ravi, és Pip mozdulatlanná dermedt, még a fiú kezét markoló ujjai is elhűltek. Ravi felkapta a fejét. – Mi az?

– Én… ismerek valakit, akinek ilyen kocsija van – válaszolta a lány halkan.

– Ja, hát én is – vont vállat a fiú. – Valószínűleg több valakit is.

– Aha – fújta ki a levegőt Pip. – De az a valaki, akit én ismerek, Nat da Silva új pasija.

CSÜTÖRTÖK

AZ ELTŰNÉS

HATODIK NAPJA

Huszonhét

Jókora ásítás hasította ketté az arcát, ahogy lebámult a pirítósra. Nem volt éhes.

– Mitől vagy ilyen fáradt ma reggel? – kérdezte Leanne, és fürkésző pillantást vetett rá a teásbögre felett.

Pip vállat vont, ide-oda tologatta a pirítóst a tányéron. Josh vele szemben ült, dudorászva lapátolta a szájába a kókuszos müzlit, közben a lábát lóbálta az asztal alatt, és időnként véletlenül-szándékosan meg- megrúgta a nővérét. Pip nem reagált, csak felhúzta és keresztbe tette a lábát. A háttérben szólt a rádió, a BBC Three Countries adóra volt hangolva, mint mindig. Épp véget ért a dal, és a műsorvezető hangja elnyomta a halkuló dobpergést.

– Nem vállalsz túl sokat magadra ezzel a Jamie-dologgal? – kérdezte Leanne.

– Ez nem egy „dolog”, anya – méltatlankodott Pip, és érezte, hogy kezd begurulni, az idegesség meleg, illékony réteget vont köré a bőre alatt. – Hanem az élete. Attól még lehetek fáradt.

– Jól van, jól van – szólt Leanne, és elvette Josh üres tálkáját. – Azért aggódhatok érted, nem?

Pip azt szerette volna, ha nem aggódik. Neki nem volt szüksége rá; Jamie-nek viszont igen.

Felvillant a telefonján egy sms, Ravi küldte. Húzok a bíróságra, várom az ítélethirdetést. Hogy s mint? X

Pip felpattant, az egyik kezével a telefonját kapta fel, a másikkal a tányért, és a kukába borította a pirítóst. Érezte magán az anyja szemrehányó tekintetét.

– Még nem vagyok éhes – magyarázta. – Viszek egy müzliszeletet a suliba.

Alig tett néhány lépést a folyosón, amikor Leanne visszahívta.

– Csak vécére megyek! – szólt vissza.

– Pip, gyere ide gyorsan! – kiabált az anyja. Igazi kiáltás volt, olyasmi, amit Pip ritkán hall tőle, éles és rémült.

A lány egyből elhűlt, és kifutott az arcából a vér. Megpördült, zoknis lába megcsúszott a tölgyfa padlón, ahogy berontott a konyhába.

– Mi van, mi van? – hadarta, és Josh értetlen arcáról Leanne-re nézett, aki a rádióval piszmogott, és feljebb tekerte a hangerőt.

– Ezt hallgasd meg! – mondta.

– …egy kutyasétáltató találta meg a holttestet körülbelül hat órakor tegnap reggel az A413 mellett fekvő erdőben, Little Kilton és Amersham között. A rendőrök még a helyszínen vannak. Az elhunytat egyelőre nem azonosították, de a leírás szerint fehér férfi, a húszas évei elején. A halál oka jelenleg ismeretlen. A rendőrségi szóvivő szerint…

– Ne! – Önkéntelenül csúszott ki a száján, szinte észre se vette. Nem emlékezett arra, hogy megmozdult volna a szája, hogy felkúszna elszoruló torkán a szó. – Ne, ne, nenene! – Semmit sem érzett, csak zsibbadtságot, a lába elnehezült és belesüppedt a padlóba, a keze ujjanként vált le a testéről.

– P… i… p?

Lelassult körülötte a világ, mintha forogna vele a szoba, ő pedig egy pániktornádó kellős közepén állna.

– Pip!

Hirtelen visszazökkent a jelenbe, a fülében dübörgött a vére. Felnézett az anyjára, aki halálra váltan nézett a szemébe.

– Menj! – mondta Leanne, és odarohant hozzá, majd megrázta Pip vállait. – Menj! Felhívom az iskolát és szólok, hogy késni fogsz.

– Következik az egyik kedvenc dalom a nyolcvanas évekből, a Sweet Dreams…

– N-n-nem lehet…

– Menj! – ismételte Leanne és a folyosó felé lökte, épp amikor Pip telefonja rezegni kezdett, és a képernyőn Connor neve jelent meg.

Connor nyitott ajtót, a szeme vörös volt, a felső ajka idegesen rángott.

Pip szó nélkül lépett be a házba. Egy hosszú, néma pillanatra megragadta a fiú karját a könyöke fölött. Majd elengedte és megkérdezte:

– Hol van anyukád?

– Erre – krákogta a fiú, és bevezette Pipet a hideg nappaliba. Még a napfény is kellemetlen volt idebent, túl éles, túl vakító, túl eleven. Joanna a kanapén kuporgott egy régi takaróba burkolózva, az arcát egy zsebkendőbe temette.

– Megjött Pip – mondta halkan Connor.

Joanna felpillantott. Duzzadt volt a szeme és az egész arca megváltozott, mintha megtört volna benne valami a felszín alatt.

Nem szólt semmit, csak kinyújtotta a karját, Pip pedig odabotorkált hozzá, és leült mellé a kanapéra. Joanna átkarolta a lányt, ő pedig az asszony hátát, és a saját mellkasában érezte Joanna sebes szívdobogását.

– Fel kell hívnunk Hawkins nyomozót az amershami rendőrőrsön – jelentette ki Pip, és elhúzódott. – Megkérdezni, hogy azonosították-e már a…

– Arthur épp velük beszél. – Joanna félrehúzódott, hogy Connor is leülhessen közéjük. Connor bepréselte magát közéjük, közben Pip meghallotta Arthur hangját, amely egyre erősebb lett, ahogy a férfi a konyhából feléjük tartott.

– Igen – mondta Arthur, amikor belépett a szobába telefonnal a fülén, és pislogva nézett Pipre. Hamuszürke volt az arca, a szája keskeny vonal.

– Jamie Reynolds. Nem, Reynolds, R-rel. Igen. Ügyirati szám? Ööö… – Joannára pillantott. Az asszony épp fel akart kászálódni a kanapéról, amikor Pip megszólalt:

– Négy-kilenc-nulla. Nulla-egy-öt. Kettő-kilenc-három – mondta, Arthur pedig elismételte a számsort a telefonba, majd biccentett a lánynak.

– Igen. Múlt péntek óta nem láttuk. – Rágcsálni kezdte a hüvelykujját.

– A holttest, amit az A413 mellett találtak, tudják már, ki az? Nem. Ne, ne várakoztasson megint…

Nekidőlt az ajtófélfának, behúzta az ajtót, egy ujjal támasztotta a fejét, ráncokba gyűrve a bőrt a homlokán. Várt.

És várt.

Pip még soha életében nem utált ennyire várni. Úgy elszorult a mellkasa, hogy erővel kellett beszívnia és kifújnia a levegőt az orrán. Minden lélegzetvétellel úgy érezte, hogy mindjárt elhányja magát, és le kellett nyelnie a torkán feltörő keserű ízt.

Kérlek – fohászkodott hangtalanul, maga sem tudta, hogy kihez. Valakihez. Bárkihez. – Kérlek, kérlek, csak ne Jamie legyen. Kérlek! – Megígérte Connornak. Megígérte, hogy megtalálja a bátyját. Megígérte, hogy megmenti. – Kérlek. Kérlek, ne ő legyen.

Arthurról Connorra siklott a pillantása.

– Itt maradhatok? – kérdezte hang nélkül.

Connor bólintott és megfogta a kezét, nyirkos tenyerük egymáshoz tapadt. Látta, hogy a fiú az anyja kezét is megfogja a túloldalon.

Vártak.

Arthur behunyta a szemét, szabad kezének ujjait a szemhéjára nyomta, olyan erővel, hogy nézni is fájt, a mellkasa hevesen emelkedett és süllyedt.

Vártak.

Mígnem…

– Igen? – szólalt meg Arthur, és felpattant a szemhéja.

Pip szívdobogása olyan hangos, olyan sebes volt, mintha nem is lenne más a testében: csak egy szív és az üres bőr, mely körülveszi.

– Halló, nyomozó? – szólt Arthur. – Igen, ez ügyben keresem. Igen.

Connor még erősebben szorította Pip kezét, szinte összeroppantotta a csontjait.

– Igen, értem. Tehát… – Arthur keze remegett az oldalán. – Igen, értem.

Elhallgatott, a vonal túlsó végén beszélőt hallgatta. Majd összerándult az arca.

Eltorzultak a vonásai.

Előrehajolt, a telefon erőtlenül lógott az ujjai közül. A tenyerébe temette az arcát és felzokogott. Az egész teste rázkódott a magas, állatias hangtól.

Connor keze elernyedt Pip tenyerében.

Arthur kiegyenesedett, potyogtak a könnyek a szeméből.

– Nem Jamie az – mondta.

– Mi? – Joanna felállt és az arcához kapott.

– Nem Jamie – ismételte Arthur sírástól fuldokolva, és letette a telefont. – Valaki más. Most azonosította a családja. Nem Jamie az.

– Nem Jamie? – csodálkozott Joanna, mint aki nem mer hinni a fülének.

– Nem ő az – hajtogatta Arthur, és botladozva a feleségéhez ment, a karjába zárta, és belesírt a hajába. – Nem a fiunk. Nem Jamie.

Connor elengedte Pip kezét, az arca vörös volt és nedves, és átkarolta a szüleit. Egymás karjaiban zokogtak, a megkönnyebbültség, a gyász és az értetlenség könnyei voltak ezek. Egy időre elvesztették. Néhány percre, a gondolataikban és Pip gondolataiban Jamie Reynolds halott volt.

De nem ő volt az.

Pip a szeméhez emelte a pulcsija ujját, hogy felitassa forró könnyeit.

Köszönöm – hálálkodott a láthatatlan valakinek a fejében. –

Köszönöm.

Kaptak még egy esélyt. Egy utolsó esélyt.

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. Évad: Interjú Arthur Reynoldsszal.wav

Pip:

Rendben, indul a felvétel. Jól van?

Arthur:

Igen. Felkészültem.

Pip:

Tehát, mostanáig miért nem akart interjút adni vagy részt venni a keresésben?

Arthur:

Őszintén? Dühös voltam. Meg voltam győződve arról, hogy Jamie megint csak elszökött itthonról. Holott pontosan tudja, mennyire aggódtunk érte az első alkalommal, amikor ezt csinálta. Nem akartam elfogadni Joanna és Connor gyanúját, hogy Jamie valóban eltűnt, ugyanis nem hittem el. Nem akartam elhinni, hogy valóban baj történhetett. A jelek szerint szívesebben haragudtam inkább Jamie-re. De azt hiszem, tévedtem. Túl hosszú idő telt el. És ha még odakint van, Jamie mostanra hallott volna a podcastodról. Hazajött volna, ha tudna.

Pip:

Miért gondolta, hogy Jamie megint csak megszökött? Azért, mert a megemlékezés előtt csúnyán összevesztek?

Arthur:

Igen. Nem marakodni akarok vele, én csak jót akarok neki. Hogy okos döntéseket hozzon az életben, olyasmivel foglalkozzon, amit szeret.

Tudom, hogy képes rá. De az elmúlt néhány évben valahogy megfeneklett. Talán az én hozzáállásommal van a baj. Egyszerűen nem tudom, hogyan segíthetnék neki.

Pip:

Miről folyt a vita múlt pénteken?

Arthur:

Ez… már jó ideje kitörni készült. A közelmúltban kölcsön akart kérni egy nagyobb összeget, és nem is tudom… Csak tett egy megjegyzést, amitől elborult az agyam a pénz, a felelősség, és a karrier miatt. Jamie nem akarta hallani.

Pip:

Mikor kért kölcsön?

Arthur:

Ó, mikor is… Joanna tollasozni volt, úgyhogy egy keddi nap lehetett. Igen, április 10., kedd.

Pip:

Nem mondta, hogy mire kell neki a pénz?

Arthur:

Hát épp ez az, nem! Nem volt hajlandó elárulni. Csak annyit mondott, hogy nagyon fontos. Persze, nemet mondtam. Nevetséges összeget kért.

Pip:

Ha nem bánja, megkérdezhetem, hogy pontosan mennyit kért kölcsön Jamie?

Arthur:

Kilencszáz fontot.

Pip:

Kilencszázat?

Arthur:

Igen.

Pip:

Pontosan kilencszázat?

Arthur:

Igen. Miért? Mi a baj?

Pip:

Csak… pontosan ezt az összeget hallottam nemrég valaki mástól. Egy Luke Eaton nevű fickóról mondták ezen a héten, hogy elvesztett kilencszáz fontot. És azt hiszem, hogy köze lehet a d… Tudja, mit, ennek még utánanézek. Tehát, miután péntek este eljött a fogadóból, mikor ért haza?

Arthur:

A pontos időre nem emlékszem, de az biztos, hogy tizenegy harminc előtt. Talán úgy tizenegy húsz körül.

Pip:

És üres volt a ház? Nem látta Jamie-t?

Arthur:

Nem, egyedül voltam. Felmentem lefeküdni, de később hallottam, hogy Connor hazajött.

Pip:

Nem lehetséges, hogy előtte Jamie beosont valamikor? Mondjuk, közvetlenül azután, hogy maga hazaért?

Arthur:

Képtelenség. Egy darabig itt ücsörögtem a nappaliban. Hallottam volna a bejárati ajtót.

Pip:

Úgy véljük, Jamie hazaszaladt a kapucnis pulcsijáért és a késért, de akkor ez még azelőtt történhetett, hogy maga hazaért. Tud valamit a késről?

Arthur:

Semmit. Azt se tudtam, hogy eltűnt, amíg Joanna nem mondta.

Pip:

Hol volt múlt hétvégén, miután Jamie eltűnt? Connor említette, hogy alig volt itthon.

Arthur:

Az utakon cirkáltam, őt kerestem. Azt hittem, odakint van valahol, és csak kiereszti a fáradt gőzt. Azt hittem, ha beszélek vele, mindent meg tudok oldani, és hazajön velem. De nem volt sehol.

Pip:

Jól van, Mr. Reynolds?

Arthur:

Nem. Rettegek. Rettegek, hogy az utolsó dolog, amit tettem, hogy veszekedtem a fiammal. Az utolsó szavaimat haraggal vágtam a fejéhez. Sose mondtam neki, mennyire szeretem, és félek, hogy már nem lesz több esélyem. Jamie hozzám fordult, segítséget kért, én meg elzavartam. Élet-halál kérdése, ezt mondta Jamie az anyukádnak a pénzről, nem igaz? Én meg nemet mondtam neki. Az apja vagyok, hozzám bármivel fordulhatna. A segítségemet kérte, én meg nemet mondtam. Mi van, ha ez az egész az én hibám? Bárcsak igent mondtam volna, talán… talán…

Huszonnyolc

Cross Lane-en a fák mintha elhajoltak volna Pip elől, ahogy a lány elsétált alattuk a reggeli árnyékát kergetve, amit sehogy sem bírt utolérni.

Miután mindenki lehiggadt, kitette Connort a sulinál és ott hagyta a kocsiját. Ő azonban nem ment be. Az anyukája már felhívta az iskolát, hogy késni fog, akár ki is használhatja a lehetőséget. És nem kerülgetheti tovább a forró kását: muszáj beszélnie Nat da Silvával. Ezen a ponton minden út a lányhoz vezetett.

Még az is, amin most végigsétált.

Pip a kékre festett bejárati ajtóra szegezett tekintettel ráfordult a házhoz vezető betonösvényre.

Mély levegőt vett, megacélozta magát, majd kétszer, röviden megnyomta a csengőt. Amíg várt, idegesen babrált a hajával, a szíve még mindig vadul vert.

Egy alak jelent meg a tejüveg túloldalán, elmosódott körvonala lassan közeledett az ajtó felé.

Kattant a zár, és Nat da Silva állt a küszöbön, fehéresszőke haját félresöpörte az arcából, halványkék szemét mély, sötét szemfesték keretezte.

– Szia! – köszönt Pip, amilyen vidáman csak tudott.

– Ó, basszus! – sóhajtott fel Nat. – Mit akarsz már megint?

– Fel kell tennem neked néhány kérdést Jamie-ről.

– Ja, hát már mindent elmondtam, amit tudok. Fogalmam sincs, hol lehet, velem még mindig nem lépett kapcsolatba. – Nat a kilincsért nyúlt, hogy becsukja az ajtót.

– Találtak egy holttestet! – szaladt ki Pip száján, hogy megállítsa a lányt. Sikerült. – Nem Jamie-é, de könnyen lehetett volna. Hat napja tűnt el, Nat, és senki sem hallott felőle. Jamie komoly bajban van. És talán te vagy az egyetlen, aki jól ismeri őt. Kérlek! – Elcsuklott a hangja. – Nem magam miatt. Tudom, hogy utálsz engem, és megértem, miért. De kérlek, segíts, Reynoldsék kedvéért! Épp tőlük jövök, és húsz percig mindannyian halottnak hittük Jamie-t.

Alig észlelhető, szinte láthatatlan volt a változás, de Nat pillantása határozottan megenyhült. Felcsillant valami a szemében, valami ködös és szomorú.

– Szerinted… – kezdte lassan. – Szerinted tényleg nincs jól?

– Én igyekszem optimista maradni, legalább a családja kedvéért – válaszolta Pip. – De… nem tudom.

Nat karja elernyedt, és beleharapott vértelen alsó ajkába.

– Beszéltél még Jamie-vel az elmúlt hetekben?

– Igen, egy kicsit – bólintott Nat.

– Említett neked valaha egy Layla Mead nevű nőt?

Nat felpillantott, elgondolkozott, a fogsora az ajkába mélyedt.

– Nem. Még sose hallottam ezt a nevet.

– Oké. És tudom, hogy egyszer már kérdeztem, de biztos, hogy Jamie nem jött át hozzátok a megemlékezés után, ahogy terveztétek? Este 10:40 körül?

– Nem. – Nat oldalra billentette a fejét, rövid, fakó haja a szemébe hullt. – Mondtam már, hogy a megemlékezésen láttam utoljára.

– Én csak… – kezdte Pip. – Nos, egy szemtanú látta Jamie-t akkortájt bemenni a házatokba. A Cross Lane-t említette, és pontosan körülírta a házatokat.

Nat pislogott, és egy csapásra eltűnt a szeméből a lágyság.

– Leszarom, hogy mit mondott a hülye szemtanúd. Téved – vágott vissza. – Jamie sose jött át.

– Oké, ne haragudj. – Pip felemelte a kezét. – Csak megkérdeztem.

– Nos, egyszer már kérdezted, én pedig világosan megmondtam. Van még valami? – Nat keze ismét az ajtóra csúszott, és megmarkolta a szélét.

– Még egy dolog – válaszolta Pip, és idegesen pillantott Nat ujjaira az ajtón. Amikor legutóbb így viselkedett Nat, a végén a képébe csapta az ajtót. Csak óvatosan, Pip! – Nos, a barátodról, Luke Eatonről van szó.

– Igen, tudom, hogy hívják – fröcsögte Nat. – Mi van vele?

– Ööö, nos… – Nem tudta, hogyan fogjon bele, ezért inkább gyorsan elhadarta. – Ööö, a jelek szerint Luke drogokkal foglalkozik, az egyik diákkal hozatja el egy londoni bandától, utána pedig, gondolom, ő osztja ki a dílereknek.

Nat arca megkeményedett.

– És a hely, ahová érte megy… ugyanaz az elhagyatott ház, ahol megtalálták Andie holttestét. De Jamie is itt tűnt fel utoljára, mielőtt történt vele valami. Erősen valószínű, hogy van valami köze Luke-hoz.

Nat kényelmetlenül fészkelődött, olyan erővel markolta az ajtót, hogy elfehéredtek az ujjpercei.

– De ez még nem minden – folytatta Pip, és nem hagyta szóhoz jutni a lányt. – A srác, aki elhozza a drogot Luke-nak, azt mondta, hogy Luke dühös volt ezen a héten, mert kilencszáz fontot vesztett. És pontosan ekkora összeget próbált Jamie kölcsönkérni az apjától két héttel ezelőtt…

– Mire akarsz kilyukadni? – Nat előrehajolt, a szeme árnyékba került.

– Csak arra, hogy Luke talán kölcsönt is ad az embereknek, és kölcsönadta Jamie-nek a pénzt, amit Jamie nem tudott visszafizetni, ezért próbált az apjától kérni, majd elkeseredésében a munkahelyéről próbált lopni, azt mondta, élet-halál kérdése… – Pip elhallgatott, aztán Nat szemébe nézve folytatta: – Eszembe jutott, hogy amikor korábban mindkettőtökkel beszéltem, különösen reagáltál Luke állítására, miszerint egész este itthon volt, ezért arra gondoltam…

– Arra gondoltál, mi? – Nat felső ajka megremegett, Pip érezte, hogy hullámokban árad felé a forró harag. – Mi a fene bajod van neked? Itt mások életéről van szó. Nem kavarhatsz be mindenkinek a saját szórakozásodra.

– Én nem, én csak…

– Nekem semmi közöm Jamie-hez. És Luke-nak sincs – kiáltotta Nat, és hátralépett. – Hagyj már békén, Pip! – Megremegett a hangja. – Kérlek! Hagyj végre békén!

Bevágta az ajtót, és a csattanás hosszan visszhangzott a Pip bensőjében tátongó űrben.

Akkor érezte meg, amikor ráfordult a Gravelly Wayre, és visszaindult a suli felé. Felállt a nyakán a szőr, mintha áramütés érte volna. Már tudta, mi okozza, érezte már azelőtt. Nézik. Valaki őt nézi.

Megtorpant és hátranézett. Senki sem volt mögötte a Chalk Roadon, csak egy ismeretlen férfi, aki lesütött szemmel egy bevásárlókocsit tolt maga előtt.

Pip pillantása végigfutott az utcában sorakozó házak ablakain, melyek üresen bámultak vissza rá. Egyikben sem látott emberi arcot lehelettől párás üveg mögött. Végignézett a parkoló kocsisoron. Semmi. Sehol senki.

Pedig megesküdött volna rá, hogy jól érezte. Vagy csak kezdi elveszíteni a józan eszét?

Folytatta az útját a suli felé, belekapaszkodott a hátizsák pántjaiba. Beletelt némi időbe, mire észrevette, hogy nem csak a saját lépéseit hallja. Egy másik ritmus törte meg az övét, jobbról érkezett a hang. Pip felpillantott.

– Reggelt! – köszönt oda valaki az út túloldaláról. Mary Scythe volt az a Kilton Mailtől, egy fekete labradorral az oldalán.

– Jó reggelt! – viszonozta a köszönést Pip, de a hangja még a saját fülének is üresen csengett. Szerencsére kimentette a telefon csörgése. Elfordult és felvette.

– Pip! – szólt bele Ravi.

– Ó, istenem! – sóhajtott fel a lány, szinte beleolvadt a fiú hangjába, valósággal beleburkolózott. – Nem fogod elhinni, mi történt ma reggel. Bemondták a hírekben, hogy találtak egy holttestet, egy huszonéves fehér férfiét. Pánikba estem és átrohantam Reynoldsékhoz, de már felhívták a rendőrséget, és kiderült, hogy nem Jamie volt, hanem valaki más…

– Pip?

– …Arthur pedig végre beleegyezett az interjúba. Azt mondta, hogy Jamie kilencszáz fontot kért tőle kölcsön, ugyanannyit, amennyit Robin szerint Luke elvesztett, úgyhogy…

– Pip?

– …ez nem lehet véletlen egybeesés, ugye? Szóval utána átmentem Nathez, ő meg ragaszkodik ahhoz, hogy Jamie nem ment át hozzájuk a megemlékezés…

– Pip, kérlek, fogd be a csőröd és hallgass végig. – A lánynak csak most tűnt fel az új és ismeretlen él a fiú hangjában.

– Mi? Bocs. Mi van? – kérdezte, és megállt.

– Az esküdtszék meghozta az ítéletet – közölte Ravi.

– Máris? És?

Ravi nem válaszolt, Pip hallotta, ahogy a fiúnak elakadt a lélegzete.

– Nem. – Pip a fejét rázta, a szíve előbb reagált a fiú hörgésére, mint ő, és majd szétrobbantotta a bordáit. – Ravi? Mi van? Nem, ne mondd… az nem lehet…

– Egyik vádban sem találták bűnösnek.

Pip nem hallotta, mit mondott ezután a fiú, mert a fülébe tolult a vér, úgy zúgott, mintha szélvihar kerekedett volna a fejében. Megtámaszkodott a falban, aztán nekidőlt, majd leguggolt a hideg betonjárdára.

– Nem – suttogta, mert félt, hogy ha kiereszti a hangját, sikítani fog. Még mindig sikíthat; érezte, ahogy a hang a bensőjét mardossa, kitörni próbál. A szájára tapasztotta a kezét, körmei az arcába mélyedtek.

– Pip – szólt Ravi lágyan. – Úgy sajnálom. Nem hittem a fülemnek. Még mindig nem hiszek. Ez nem fair. Nem helyes. Ha tehetnék bármit, amivel megváltoztathatnám, megtenném. Bármit. Pip? Jól vagy?

– Nem – dünnyögte az ujjain keresztül. Soha többé nem lesz jól. Ennyi volt; ez a legrosszabb, ami történhetett.

Már korábban is megfordult a fejében, rémálmokat okozott a gondolat, de nem hitte, hogy valóra válhat. Nem válhatott valóra. Mégis megtörtént. Az igazság már nem számít többé. Max Hastings nem bűnös. Hiába készített hangfelvételt a fiúval, amelyen mindent beismert. Hiába tudta Pip, hogy minden kétséget kizáróan bűnös. Hiába, ő és Nat da Silva és Becca Bell és az a két másik lány az egyetemről: most ők voltak a hazugok. A szexuális ragadozót pedig szabadon eresztették.

Eszébe jutott Nat.

– Jaj, istenem, Nat! – hördült fel, és elvette a kezét a szájáról. – Most mennem kell, Ravi, visszamegyek Nathez. Látnom kell, jól van-e.

– Oké, szer… – kezdte a fiú, de elkésett. Pip már lerakta, felállt a járdáról, és visszafordult a Gravelly Way felé.

Tudta, hogy Nat utálja őt. De azt is tudta, hogy nem szabad egyedül lennie, amikor tudomást szerez a hírről. Ilyen helyzetben senkinek sem szabadna egyedül lennie.

Pip futásnak eredt, az edzőcipője olyan erővel csapódott a járdának, hogy az egész teste beleremegett. Szúrt a mellkasa, mintha a szíve fel akarná adni, meg akarna állni. Mégis rohant tovább, befordult a Cross Lane-re, és meg sem állt a kék ajtóig.

Ezúttal kopogott, kiment a fejéből, hogy csengő is van, mert máshol járt az esze, az elmúlt néhány percet játszotta újra. Nem történhetett meg, vagy mégis? Ez nem lehet igaz. Nem tűnt igaznak.

A tejüveg mögött felbukkant Nat sziluettje, és Pip próbálta kitalálni, vajon szétrobbant-e már Nat világa.

A lány ajtót nyitott, az álla megfeszült, amikor megpillantotta Pipet.

– A kurva életbe, megmondtam, hogy…

Ám ekkor nyilván észrevette, hogy Pip levegő után kapkod. Az arcára lehetett írva az iszonyat.

– Mi a baj? – kérdezte Nat gyorsan, és tágra nyitotta az ajtót. – Jamie jól van?

– M-még nem hallottad? – kérdezte Pip, és különösen csengett a hangja, mintha nem is az övé lenne. – Az ítéletet?

– Mit? – Nat összehúzta a szemét. – Nem, még senki sem hívott. Már végeztek? Mi…?

Pip látta a pillanatot, amikor megtörtént, a pillanatot, amikor Nat leolvasta az arcáról a választ. Amikor megváltozott a nézése.

– Nem – nyögött fel a lány, a szó leheletként hagyta el a száját.

Elhátrált az ajtótól, az arcára tapasztotta a tenyerét, ahogy felszisszent, és ködös lett a szeme.

– Nem! – Ezúttal fojtott kiáltásként tört fel belőle, szinte belefulladt a hangba. Nat háttal a folyosó falának zuhant. Leesett egy kép a kampójáról, és csattanva ért földet.

Pip ott termett, és átkarolta Natet, ahogy az csúszni kezdett lefelé. Ám az ő lába alól is kiszaladt a talaj. Nat a padlóra roskadt, Pip a térdén landolt.

– Annyira sajnálom – ismételgette Pip. – Annyira, de annyira sajnálom.

Nat zokogott, elmaszatolódott a sminkje, fekete könnyek folytak le az arcán.

– Ez nem lehet igaz! – bőgte a lány. – Nem lehet igaz! A KURVA ÉLETBE!

Pip átkarolta Nat vállát. Azt hitte, el fog húzódni tőle, hogy ellöki magától. Ám mégsem tette. Nat odabújt Piphez, felemelte a karját, és a nyakába csimpaszkodott. Jó szorosan. Beletemette az arcát Pip vállába, pulcsijába, és felsikoltott. A lehelete forró hullámként öntötte el Pipet. Mindketten beleremegtek az erejébe.

– Annyira sajnálom – suttogta Pip.

Huszonkilenc

Még sokáig a fülében csengett Nat sikolya. Érezte, ahogy a bőre alatt cikázik. Még akkor is perzselte, amikor tizennyolc perces késéssel érkezett a történelemórára, és Mr. Clark megjegyezte:

– Á, Pip! Van fogalmad arról, hogy mennyi az idő? Szerinted a te időd értékesebb, mint az enyém?

Pip halkan csak annyit válaszolt:

– Nem, tanár úr, elnézést, tanár úr. – Pedig legszívesebben kieresztette volna magából azt a sikolyt, és közölte volna vele, hogy igen, valószínűleg értékesebb. Leült hátul, Connor mellett a helyére, és olyan erővel szorította a tollat, hogy az eltört, a műanyag darabkák szétmorzsolódtak az ujjai közt.

Megszólalt az ebédszünetet jelző csengő, és Connorral együtt kimentek a teremből. Időközben a fiú is hallott az ítéletről Carától, Ravi ugyanis üzent a lánynak, mert aggódott, miután nem hallott Pip felől.

– Sajnálom – mondta Connor az ebédlő felé menet. Csak ennyit tudott mondani, ennél többre Pip se volt képes, ezt azonban a világ minden sajnálata se hozhatta helyre.

A többiek már a törzshelyükön ültek, Pip leroskadt Cara mellé, és megszorította a barátnője kezét.

– Elmondtad már Naominak? – kérdezte Pip. Cara bólintott.

– Teljesen összetört, nem tudja elhinni.

– Ja, szar lehet – jegyezte meg Ant hangosan, mielőtt beleharapott a második szendvicsébe.

Pip a fiúhoz fordult.

– Mellesleg hol voltál tegnap, amíg mi kutattunk?

Ant átrendezte a szemöldökét, és sértődött képpel nyelte az ebédjét.

– Szerda volt, fociedzésen voltam – válaszolta, egy pillantásra se méltatva Connort.

– Lauren? – kérdezte Pip.

– Mi… anyám otthon tartott, franciát kellett gyakorolnom. – A lány hangja vékony és méltatlankodó volt. – Nem tudtam, hogy mindenkinek kötelezővé tetted.

– Eltűnt a legjobb barátotok bátyja – mondta Pip, és érzékelte, hogy Connor megdermed mellette.

– Ja, vili. – Ant egy mosolyt villantott Connorra. – És bocs, de nem hiszem, hogy Laurennel bármit tehetnénk.

Pip nem akarta annyiban hagyni, valamivel táplálnia kellett azt a sikolyt a felszín alatt, ám ekkor felfigyelt valaki másra Ant mögött. Tom Nowak hangosan röhögcsélt az egyik asztalnál a haverjaival.

– Mindjárt jövök – mondta Pip, és már ott se volt. Megkerülte az asztalt és átvágott a zsúfolt étkezőn. – Tom! – szólt a fiúra, majd hangosabban is megismételte, próbálta túlkiabálni a röhögést.

Tom letette a nyitott kólásdobozt, és felpillantott. Pip látta, hogy a haverjai összesúgnak és egymást bökdösik.

– Hé, mizújs? – kérdezte a fiú, és hanyag vigyor terült szét a képén, ami felbőszítette Pipet.

– Hazudtál, ugye? – Ez valójában nem is kérdés volt, és nem is várt rá választ. De a fiú képéről legalább eltűnt a műmosoly. – Nem is láttad Jamie Reynoldsot péntek este. Gondolom, a közelében sem jártál Cross Lane-nek. Azért mondtad ezt az utcát, mert közel esett a buli helyszínéhez, a többit pedig rám bíztad. Én befolyásoltam a szemtanút. Lested a reakciómat az utcanévre, az ajtó színére, és ezzel manipuláltál. Beadtál nekem valamit, ami meg se történt!

Feléjük fordultak a közeli asztaloktól, és Pip figyelő szempárok kereszttüzében találta magát.

– Jamie nem ment el Nat da Silva házához aznap este, te pedig sosem voltál szemtanú. Összevissza hazudoztál – vicsorogta. – Nos, szép munka volt, Tom, bekerültél a podcastba. Mégis mit akartál elérni ezzel?

Tom dadogni kezdett, felemelte az ujját, ahogy kereste a szavakat.

– Az internethírnévről szólt az egész? – vágta a fejéhez Pip. – Van egy SoundCloudod, amit reklámozni akarsz, vagy mi? Mi a rosseb bajod van? Eltűnt egy ember. Jamie élete veszélyben forog, te meg csak az időmet pazarlod.

– Én nem…

– Szánalmas vagy – közölte a lány. – És tudod, mit? Már aláírtad a beleegyezési nyilatkozatot, úgyhogy ez is felkerül a podcastba. Remélem, élvezni fogod, hogy az egész internet egyhangúlag utálni fog!

– Nem, azt nem teheted… – kezdte Tom.

Pip keze azonban már meglendült, és fölkapta Tom nyitott kólásdobozát. Majd gondolkodás nélkül a fiú fejére öntötte a tartalmát.

A pezsgő barna lé végigfolyt Tom fején, eláztatta a haját és az arcát, lecsurgott a fiú behunyt szemén. Egy emberként hördült fel az ebédlő, néhányan felvihogtak, Tomnak azonban beletelt néhány másodpercbe, mire reagálni tudott a sokkra.

– Hülye picsa! – Felpattant és dörzsölni kezdte a szemét.

– Ne kerülj még egyszer az utamba! – közölte vele Pip, majd Tom lábához dobta az üres pléhdobozt.

Pip sarkon fordult, lerázta a kezéről a kólát, érezte magán a megannyi szempárt, de senki, egyetlen ember se mert a szemébe nézni.

Cara a szokott helyen várta, az angolterem ajtajánál, a második óra előtt. Ám ahogy Pip végigment a folyosón, feltűnt neki valami: halk sutyorgás, összesúgás, lopott pillantások. Nos, nem lehetett mindenki az ebédlőben a szünetben. Pipet különben sem érdekelte, hogy mit gondolnak. Tom Nowak az, akinek a háta mögött össze kéne súgniuk, nem ő.

– Szia! – köszönt, amikor odaért Carához.

– Szia, ööö… – Már Cara is furán viselkedett, összeszorította a száját, mint mindig, ha baj van. – Láttad már?

– Mit?

– A WiredRip-cikket. – Cara lepillantott a telefonra a kezében. – Valaki belinkelte a Facebook-eseményhez, amit Jamie-ről csináltál.

– Nem – vont vállat Pip. – Miért, mi áll benne?

– Ööö, hát… – Cara elhallgatott. Lenézett, a telefonjával piszmogott, majd odanyújtotta Pipnek. – Szerintem jobb, ha elolvasod.

A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz 2. évada nem az, aminek látszik…

A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz ezen a héten kirobbanó sikerrel tért vissza, kedden jelent meg az újabb rejtéllyel foglalkozó első epizód. A huszonnégy éves Jamie Reynolds nyomtalanul eltűnt a műsorvezető, Pip Fitz-Amobi szülővárosából. A rendőrség nem indított nyomozást, ezért Pip magára vállalta a felkutatását, és a nyomozás előrehaladtával folyamatosan tölti fel az újabb epizódokat.

De lehet, hogy nem ok nélkül nem keresi a rendőrség Jamie-t?

Egy Piphez közeli forrástól megtudtuk, hogy a podcast teljes évada meg van rendezve. Jamie Reynolds Pip egyik legjobb barátjának a bátyja, és a forrásunk szerint Jamie eltűnését ők hárman tervelték ki, hogy biztosítsanak egy újabb lebilincselő évadot a podcast számára, és az első évad népszerűségére alapozva jól megszedjék magukat. Jamie anyagilag motivált abban, hogy eljátssza a saját eltűnését, mivel Pip óriási részesedést ígért a testvérpárnak, miután lement az évad, és sikerült szert tennie néhány új, jelentős szponzorra.

Ti mit gondoltok – valóban eltűnt Jamie Reynolds? Vagy csak át akar verni minket a bűnügyek koronázatlan tinikirálynője? Kommentben írjátok meg a véleményeteket.

Harminc

Újabb folyosó, figyelő szempárokkal. Suttogás.

Pip lehajtott fejjel, gépiesen lépkedett a szekrénye felé. Véget ért a tanítás, mostanra nyilvánvalóan az egész iskolában elterjedt az a cikk.

Csakhogy nem fért hozzá a szekrényéhez. Egy csapat tizenegyedik évfolyamos állt előtte, összedugták a fejüket, a hátizsákjuk összekoccant. Pip megállt és addig bámulta őket, amíg az egyik lány észrevette, és elkerekedett szemmel oldalba bökte a barátait. Rögtön szétszéledtek, suttogva, kacarászva siettek el.

Pip kinyitotta a szekrényét és betette a politológiakönyvet. Ahogy kihúzta a kezét, észrevett egy összehajtogatott papírfecnit, amit az ajtó fölötti résen dughattak be.

Fogta és széthajtogatta.

Az állt rajta nagy, fekete nyomtatott betűkkel: PIPPA, EZ AZ UTOLSÓ FIGYELMEZTETÉS. HAGYD ABBA!

Ismét feltört benne a sikoly, felfelé kúszott a torkán. Milyen eredeti; ugyanaz az üzenet, amit Elliot Ward hagyott a szekrényében tavaly októberben.

Pip keze ökölbe szorult, összegyűrte, majd a padlóra ejtette a fecnit, és becsapta a szekrény ajtaját.

Cara és Connor mögötte álltak, őt várták.

– Minden oké? – kérdezte Cara aggódva.

– Jól vagyok – dünnyögte Pip, és elindult velük a folyosón.

– Láttad már? – kérdezte Connor. – Az emberek el is hitték, azt írják, hogy túl kidolgozottnak tűnt az egész. Megrendezettnek.

– Megmondtam! – Pip hangja sötéten csengett, eltorzította a harag. – Sose olvasd el a kommenteket.

– De…

– Hé! – kiáltott utánuk Ant, amikor befordultak a sarkon a kémialabornál, ahol a másik irányból Lauren és Zach csatlakozott hozzájuk. – Rólad beszél az egész suli – közölte Ant, és a szeme sarkából Pip látta, hogy a fiú őt bámulja.

– Ja, hát az egész suli tele van hülyékkel – jegyezte meg Cara.

– Lehet. – Ant vállat vont, majd Laurenre sandított. – Csak hát arra gondoltam, hogy nem is tudom, baromira kapóra jött ez neked.

– Mi jött kapóra? – kérdezte Pip fenyegető morgással a hangjában.

Lehet, hogy senki más nem hallotta, de ő igen.

– Hát, ez az egész Jamie-dolog – szólalt meg Lauren.

– Ó, igazán? – Pip figyelmeztető pillantást vetett a lányra, a szemével próbálta megsebezni. – Connor, neked talán kapóra jött, hogy eltűnt a bátyád?

Connor kinyitotta a száját, de nem tudta, mit válaszoljon, csak egy nyögésre volt képes az igen és a nem között.

– Tudod, mire célzok – folytatta Ant. – Erre az egész álprofil dologra, hogy ne kelljen nevén nevezned a tettest, aki ugye nem is létezik. Hogy Andie és Sal megemlékezésének az éjszakáján történt minden. Az eltűnt kés, amit történetesen pont annál a lepukkant tanyasi háznál találtál meg. Minden… kapóra jött, mi?

– Fogd be, Ant – szólt Zach halkan, és eltávolodott a fiútól, mint aki érzi, hogy ebből baj lesz.

– Mi ez a faszság? – Cara elképedve nézett Antre. – Mondd még egyszer, hogy „kapóra jött”, és kicsinállak.

– Hűha! – Ant felröhögött, és védekezőn felemelte a kezét. – Csak mondom.

Pip azonban nem hallotta, hogy mi az, amit csak mond a fiú, mert csengett a füle, sziszegő, statikus zúgás töltötte be, amit csak a saját kételyei törtek meg: Te tetted oda a kést? Odatehetted azt a kést? Jamie valóban eltűnt? Layla Mead igazi? Megtörtént bármi is ebből az egészből?

Fogalma sem volt, hogyan ment tovább, mert nem érezte a lábát. Csak egy dolgot érzett. A sikoly a torka köré fonódott, egyre szorosabbra és szorosabbra húzta körülötte a hurkot, ahogy szabadulni próbált belőle.

– Engem nem zavar – legyintett Ant. – Őszintén szólva, ha tényleg kitaláció az egész, szerintem zseniális ötlet. Leszámítva, hogy rajtakaptak. És hogy nekem és Laurennek nem szóltál.

Cara felcsattant.

– Szóval most Connort és Pipet is hazugnak nevezed? Nőj már fel, Ant, ne maradj ilyen seggfej egész életedben.

– Hé! – hördült fel Lauren. – Te vagy a seggfej.

– Ó, igazán?

– Srácok… – kezdte Connor, de senki se hallotta meg.

– Szóval, hol van Jamie? – kérdezte Ant. – Egy Premier Inn hotelben kuksol valahol?

Pip tudta, hogy a fiú csak piszkálja, de nem bírta tovább magába fojtani, nem bírta…

A folyosó végén kitárult az ajtó, és megjelent Mrs. Morgan, az osztályfőnök. Hunyorogva körülnézett, majd felcsillant a szeme.

– Á, Pip! – kiáltott oda nekik. – Sürgősen beszélnem kell veled, mielőtt hazamész!

– Lebukott – súgta Ant, mire Lauren felhorkant. – Na, vége van. Most már bevallhatod.

Pipben fellobbant a tűz. Megpördült a tengelye körül. Meglendítette a karját.

A tenyere Ant mellkasára sújtott, és teljes erőből átlökte a folyosón. A fiú nekizuhant a szekrénysornak.

– Mi a…

Pip felemelte a könyökét, Ant nyakára szorította az alkarját, hogy a fiú moccanni se tudjon. Belenézett a szemébe, noha a sajátja már szénné égett, és végre kieresztette magából.

A képébe üvöltött. A feneketlen űrből felszakadt a sikoly. Égett a szeme.

És Pip sikított, és csak ők léteztek. Ő és a sikolya.

Harmincegy

– Felfüggesztették?

Pip lehuppant a konyhaszékre, és gondosan kerülte az apja tekintetét.

– Fel. – Az anyja a másik oldalán állt, Pip kettejük között kuporgott. A szülei a feje fölött beszéltek egymással. – Három napra. Cambridge-dzsel mi lesz, Pippa?

– Ki volt a másik diák? – kérdezte Victor jóval lágyabb hangon, mint Leanne, aki egyre élesebb, egyre metszőbb hangon beszélt.

– Anthony Lowe.

Pip felpillantott, és látta, milyen képet vág az apja: az alsó ajka megrándult, és összehúzta a szemét, mint aki cseppet sem lepődött meg.

– Ez meg mit jelentsen? – vonta kérdőre Victort Leanne.

– Semmit. – Pip apja átrendezte a vonásait. – Csak sose kedveltem azt a kölyköt.

– Ez most nem segít, Victor! – csattant fel Leanne.

– Bocs, tudom – ismerte el Victor, és összenézett Pippel. Csak egy röpke pillanatra, de ennyi is elég volt, a lány magánya máris enyhült a szülők kereszttüzében. – Miért csináltad, Pip?

– Nem tudom.

– Nem tudod? – csattant fel Leanne. – Nekilökted a szekrénynek és a torkára szorítottad a karodat. Hogyhogy nem tudod, hogy történhetett? Szerencséd, hogy Cara, Zach és Connor ott voltak, és kiálltak melletted, azt mondták Mrs. Morgannek, hogy Ant provokált, különben kicsaptak volna.

– Mivel provokált, tücsök? – kérdezte Victor.

– Hazugnak nevezett – fakadt ki Pip. – Az egész internet hazugnak tart. A tizenkét esküdtből álló esküdtszék hazugnak tart. A saját barátaim hazugnak tartanak. Úgyhogy most én vagyok a hazug, Max Hastings meg jó arc.

– Sajnálom az ítéletet – mondta Victor. – Nagyon nehéz lehet most neked.

– Akiket elkábított és megerőszakolt, azoknak sokkal nehezebb – vetette oda Pip.

– Igen, ez szörnyű és nem fair. – Leanne összevonta a szemöldökét. – De az erőszakos viselkedésre nem mentség.

– Nekem nem kell mentség. Nem kérek bocsánatot – közölte Pip szárazon. – Megtörtént és cseppet se sajnálom. Megérdemelte.

– Miket hordasz itt össze? – kérdezte Leanne. – Ez nem te vagy.

– Na és ha mégis? – Pip felpattant a székről. – Na és ha pontosan ilyen vagyok?

– Ne kiabálj anyukáddal, Pip – szólt rá Victor, és odalépett Leanne mellé, magára hagyva Pipet a konyha közepén.

– Kiabálok? Igazán? – Pip már tényleg kiabált. – Ez a legnagyobb problémátok? Ma szabadon engedték azt, aki sorozatban követett el nemi erőszakot. Jamie hat teljes napja hiányzik, az is lehet, hogy meghalt. Jaj, de az igazi probléma az, hogy kiabálok!

– Nyugodj meg, kérlek – csitította Victor.

– Nem tudok! Soha többé nem tudok megnyugodni! Miért lennék nyugodt?

A telefonja képernyővel lefelé hevert a padlón. Már egy órája rá se nézett, csak az íróasztala alatt kuporgott felhúzott térddel, fejét az asztallábnak hajtva, hogy eltakarja a fényt a szeme elől.

Vacsorázni se ment le, azt mondta, nem éhes, hiába jött fel az apja, hiába bizonygatta, hogy nem kell beszélniük róla, pláne Josh előtt. Pip azonban nem akart asztalhoz ülni valamiféle hamis fegyverszünet keretében. Még nem zárták le a vitát, mert nem bánta meg, amit tett, ezt ő is tudta. Márpedig az anyja megbánást vár tőle.

Kopogtattak, ismerős volt a kopogás: hosszú-rövid-hosszú. Kinyílt, majd becsukódott az ajtó, és Pip meghallotta az ismerős lépéseket, Ravi cipőjét a fapadlón, mielőtt levette és gondosan a lábtörlő mellé helyezte.

Ezután felcsendült az anyja hangja a lépcső mellől.

– A szobájában van. Próbálj meg beszélni a fejével.

Ravi először nem találta, amikor belépett a szobába; Pip halkan odaszólt neki:

– Idelent vagyok.

A fiú lehajolt, kattant a térde, és bedugta az arcát az asztal alá.

– Miért nem veszed fel a telefont? – kérdezte.

Pip a felfordított telefonra pillantott, amit nem ért el onnan.

– Jól vagy? – szólt Ravi lágyan.

Pip semmire se vágyott jobban, mint hogy azt mondhassa: nem; hogy kimászhasson az asztal alól és a karjaiba dőlhessen. Hogy ott maradjon a fiú közelében, beleburkolózzon a jelenlétébe, és soha többé ne kelljen elválnia tőle. Hogy Ravi elmondja neki, hogy minden rendbe fog jönni, noha mindketten tudták, hogy ez nem igaz. Ugyanaz a Pip akart lenni, aki Ravival volt. De az a Pip már eltűnt. Talán örökre.

– Nem – válaszolta.

– A szüleid nagyon aggódnak érted.

– Nincs szükségem az aggodalmukra – közölte megvetően.

– Én is aggódom érted – mondta a fiú. Pip visszahajtotta a fejét az asztallábra.

– Arra sincs szükségem.

– Legalább kijönnél beszélgetni? – nógatta Ravi gyengéden. – Kérlek!

– Mosolygott? – kérdezte Pip. – Mosolygott, amikor kihirdették, hogy nem bűnös?

– Nem láttam az arcát. – Ravi a kezét nyújtotta, hogy kisegítse Pipet az asztal alól. A lány nem fogta meg, egyedül mászott ki, és felállt.

– Lefogadom, hogy mosolygott. – Végighúzta az ujját az íróasztal élén, és rányomta, amíg bele nem mart a fájdalom.

– Mit számít?

– Számít – motyogta.

– Sajnálom. – Ravi a szemébe akart nézni, Pip tekintete azonban folyton lesiklott róla. – Ha bármit tehetnék, hogy megváltoztassam, megtenném. Bármit. De már semmit sem tehetünk. És az, hogy felfüggesszenek, amiért ennyire feldühödtél Max miatt… egyszerűen nem éri meg.

– Szóval akkor ő nyert?

– Dehogy, én… – Ravi kimondatlanul hagyta a mondat végét, és magához húzta a lányt, majd átkarolta. S talán mert Max szögletes arca felvillant Pip fejében, vagy talán nem akarta túl közel engedni Ravit, amíg visszhangzott a lelkében a sikoly, elhúzódott a fiútól.

– Mi a… – Ravi leengedte a karját, a szeme elsötétült, mély érzelmek kavarogtak benne. – Mit művelsz?

– Nem tudom.

– Akkor most mi van, az egész világot gyűlölni akarod, engem is beleértve?

– Talán – bólintott a lány.

– Pip…

– Miért, mi értelme? – A hangja kaparni kezdte száraz torkát. – Mi értelme bárminek, amit az elmúlt évben csináltunk? Azt hittem, az igazságért teszem. De tudod, mit? Az igazság itt nem számít. Kurvára nem! Max Hastings ártatlan, én hazug vagyok, Jamie Reynolds pedig valójában nem is tűnt el. Ez az új igazság. – Könnybe lábadt a szeme. – Mi van, ha nem tudok segíteni neki? Ha nem tudom megmenteni? Nem tudom, Ravi, én…

– Megtaláljuk – jelentette ki Ravi.

– Nekem muszáj.

– Azt hiszed, nekem nem? – kérdezte a fiú. – Lehet, hogy én nem ismerem őt úgy, mint te, és nem tudom megmagyarázni miért, de muszáj tudnom, hogy Jamie jól van. Ismerte a bátyámat, ők hárman barátok voltak Andie-vel a suliban. Olyan, mintha hat évvel később újra megtörténne minden, de ezúttal lehetőséget kaptam, egy aprócska esélyt arra, hogy segítsek megmenteni Connor bátyját, miután a sajátomat nem tudtam. Tisztában vagyok vele, hogy Jamie nem Sal, mégis úgy érzem, mintha kaptam volna egy második esélyt. Nem vagy egyedül, úgyhogy ne lökd el magadtól a barátaidat. És engem se.

Pip belekapaszkodott az íróasztalba, olyan erővel, hogy a bőre megfeszült a csontjain. Ravinak mennie kell, mert már nem sokáig tudja kontroll alatt tartani. A sikolyt.

– Csak egyedül akarok lenni.

– Jól van. – Ravi megvakart egy fantomviszketést a tarkóján. – Elmegyek. Tudom, hogy csak azért viselkedsz így, mert dühös vagy. Én is dühös vagyok. Nem gondolod komolyan, tudom, hogy nem. – A fiú felsóhajtott. – Szólj, ha eszedbe jutott, hogy ki vagyok. Hogy te ki vagy.

Ravi megtorpant az ajtónál, keze mozdulatlanná dermedt, a feje kissé oldalra billent.

– Szeretlek – vetette oda dühösen a lánynak, de közben rá se nézett Pipre.

Aztán megragadta a kilincset, és kiment a szobából. Nagyot csattant mögötte az ajtó.

Harminckettő

Hányni tudnék.

Ez állt az sms-ben. Amit Naomi Ward küldött.

Pip felült az ágyban és megnyitotta a fotót, amit Naomi küldött az üzenettel.

Egy képernyőkép volt a Facebookról. Nancy Tangotits posztja: ez volt Max Hastings bulis profiljának a neve. A fotón Max szerepelt az anyjával és az apjával, valamint az ügyvédjével, Christopher Eppsszel. Egy asztal körül ültek egy drágának tűnő étteremben, fehér oszlopok és egy hatalmas, púderkék madárkalitka előtt. Max a magasba tartotta a telefonját, hogy mindenki benne legyen a képben. Mindenki mosolygott, egytől egyig, a kezükben pezsgőspohár.

A londoni Savoy Hotelben voltak, és a képaláírásban csupán annyi állt: ünnepelünk…

Pip körül zsugorodni kezdett a szoba, egyre fojtogatóbbá vált. Közeledtek a falak, a sarkokban tátongó árnyékok azzal fenyegették, hogy elnyelik. Nem maradhat itt tovább. Ki kell szabadulnia innen, mielőtt megfullad ebben a szobában.

A telefonnal a kezében az ajtóhoz botorkált, és lábujjhegyen elosont Josh szobája előtt a lépcső felé. Az öccse már lefeküdt, de korábban besurrant hozzá, azt suttogta:

– Biztos éhes vagy. – És becsempészett neki egy csomag Pom-Beart a konyhából. – Sss, anyának és apának ne áruld el!

Pip hallotta, hogy a szülei tévéznek a nappaliban, várják, hogy elkezdődjön a kedvenc műsoruk este kilenckor. Közben beszélgettek, az ajtó elnyelte a hangjukat, egyetlen szót azonban tisztán ki tudott venni: a saját nevét.

Csöndesen cipőt húzott, fogta a kulcsait, kiosont a bejárati ajtón, és becsukta maga mögött.

Odakint szakadt az eső, a bokájáig felverte a sarat. Nem baj, még jobb is így. Ki kell szellőztetnie a fejét. Hátha segít az eső, felhígítja a haragját, eloltja a tüzét, és nem marad belőle más, csak egy elszenesedett csonk.

Átszaladt az úton és bevette magát az erdőbe. Sötét volt a fák alatt, koromsötét, de legalább felfogták az eső nagy részét. Ez is rendben volt, mígnem valami megmoccant mellette az aljnövényzetben, és Pip megriadt. Kiszaladt az útra, a holdfényes, esőtől csillogó járda menedékébe. Tudta, hogy fáznia kéne – hiszen didergett –, mégsem érezte a hideget. És fogalma sem volt, hová menjen. Csak menni akart, odakint lenni, ahol semmi sem zárhatja körül. Felsétált a Martinsend Way végébe, majd vissza, de mielőtt hazaért, megtorpant, sarkon fordult és visszament az ellenkező irányba. Fel és le és újra fel, a cikázó gondolatok nyomában, hátha sikerül megfejteni a logikájukat.

Mire harmadjára jött visszafelé, ömlött a víz a hajából. Mozgást érzékelt a szeme sarkából. Valaki közeledett a Zach házához vezető ösvényen. Csakhogy ez már nem Zach háza volt, többé nem. Charlie Green egy fekete szemeteszsákkal a kezében csoszogott a kuka felé.

A férfi összerezzent, amikor Pip előlépett a sötétből.

– Ó, Pip, ne haragudj! – A szívéhez kapott és felnevetett, majd a kukába dobta a zsákot. – A frászt hoztad rám. Hová… – Elhallgatott, és végigmérte a lányt. – Hiszen te bőrig áztál! Miért nincs rajtad dzseki?

Pip nem tudott válasszal szolgálni.

– Nos, már majdnem hazaértél. Szaladj és szárítkozz meg! – mondta a férfi kedvesen.

– Én… én… – dadogta a lány, és összekoccantak a fogai. – Nem mehetek haza. Még nem.

Charlie hallgatott, a lány arcát fürkészte.

– Ó, hát jó – mondta feszengve. – Nos, akkor bejönnél hozzánk egy kicsit?

– Nem. Köszönöm – tette hozzá Pip gyorsan. – Nem akarok bent lenni.

– Ó, oké. – Charlie egyik lábáról a másikra állt, és a ház felé pillantott.

– Nos, ööö… le akarsz ülni a verandán, ahol nem esik az eső?

Pip épp rá akarta vágni, hogy nem, de az igazat megvallva kezdett fázni. Bólintott.

– Oké, gyere! – Charlie intett, hogy kövesse az ösvényen. Amikor felléptek a fedett lépcsőre, a férfi megtorpant. – Kérsz valamit inni? Hozzak egy törölközőt?

– Nem, köszönöm – rázta a fejét a lány, és lekuporodott a száraz lépcsőfokra.

– Jól van. – Charlie bólintott, és félresöpörte az arcából vöröses haját. – Szóval, ööö, jól vagy?

– Én… – kezdte Pip. – Pocsék napom volt.

– Ó. – A férfi is leült, egy lépcsőfokkal lejjebb. – Akarsz beszélni róla?

– Nem tudom, mit mondhatnék – vont vállat a lány.

– Én, nos, meghallgattam a podcastodat, és az új epizódokat Jamie Reynoldsról – magyarázta a férfi. – Értesz ahhoz, amit csinálsz. És nagyon bátor vagy. Bármi is aggaszt, biztos vagyok benne, hogy meg tudod oldani.

– Ma kihirdették, hogy Max Hastings nem bűnös.

– Ó. – Charlie felsóhajtott és kinyújtotta a lábát. – Basszus. Ez rossz hír.

– Az enyhe kifejezés – szipogott Pip, és letörölte az orráról az esővizet.

– Tudod – kezdte a férfi –, ha ez számít, az igazságszolgáltatásnak az lenne a dolga, hogy elválassza egymástól a jót és a rosszat, a helyest és a helytelent. De néha úgy érzem, hogy legalább annyiszor téved, mint ahányszor nem. Erre nekem is rá kellett jönnöm, és nem volt könnyű lenyelni ezt a keserű pirulát. Mit tehet az ember, ha a rendszer, aminek meg kéne védenie az egyént, ilyen csúnyán cserben hagyja?

– Annyira naiv voltam – fintorgott Pip. – Gyakorlatilag átadtam nekik Max Hastingset, miután tavaly mindenre fény derült. És őszintén hittem abban, hogy diadalt arattam, hogy a gonosz elnyeri méltó büntetését. Mert ez az igazság, és nekem az igazság a legfontosabb. Csak ebben hittem, csak ezzel törődtem: hogy bármi áron kiderítsem az igazságot. És az igazság az volt, hogy Max bűnös és el fogják ítélni. De az igazságszolgáltatás nem létezik, az igazság nem számít, a való világban legalábbis nem, és most visszalökik ide a rohadékot.

– Ó, az igazságszolgáltatás létezik – mondta Charlie, és felnézett az esőbe. – Talán nem a rendőrőrsökön és a tárgyalótermekben, de attól még létezik. És ha belegondolsz, ezek a szavak, mint jó és rossz, helyes és helytelen, a való életben nem igazán számítanak. Ki határozná meg, hogy mit jelentenek: azok az emberek, aki tévedtek és szabadon engedték Maxet? Nem. – Megrázta a fejét. – Szerintem mi döntjük el, hogy mit jelent számunkra a jó és a rossz, a helyes és a helytelen, nem csupán elfogadjuk, amit mások mondanak. Te semmi rosszat nem tettél. Ne hibáztasd magad mások tévedéséért.

Pip a férfi felé fordult, görcsölt a gyomra.

– De ez már nem számít. Max győzött.

– Csak akkor győz, ha hagyod.

– Mit tehetnék én ellene? – kérdezte a lány tehetetlenül.

– A podcastodból ítélve nem sok olyan dolog van, amit ne tehetnél meg.

– Még Jamie-t se találtam meg. – Rágcsálni kezdte a körmét. – És most már azt hiszik az emberek, hogy nem is tűnt el, csak én találtam ki az egészet. Hogy hazug vagyok és rossz és…

– Mit érdekel? – kérdezte Charlie. – Mit érdekel, mit gondolnak az emberek, ha tudod, hogy igazad van?

Pip elhallgatott, a válasz visszacsúszott a torkán. Mit érdekelte? Épp azt akarta mondani, hogy nem érdekli, de nem ez a sötét érzés nyomasztotta egész idő alatt? A sötétség, mely az elmúlt hat hónap során egyre növekedett benne. A bűntudat a legutóbbi alkalomért, a kutyája haláláért, amiért nem volt elég jó, amiért veszélybe sodorta a családját, és mindennap csalódottnak látta az anyját. Amiért titkolóznia kellett, hogy megóvja Carát és Naomit. Hazug volt, ebben volt igazság.

És ami még rosszabb, hogy jobban érezze magát, még azt is mondta, hogy ő valójában nem ilyen, és ez nem fog még egyszer megtörténni. Hogy most minden más lesz… jobb. Hogy legutóbb majdnem elvesztette önmagát, és ez többet nem fordulhat elő. Pedig nem ez történt, ugye? Nem vesztette el önmagát, hanem lehet, hogy akkor először talált magára. És belefáradt a bűntudatba. Belefáradt abba, hogy szégyenkeznie kell azért, aki. Le merné fogadni, hogy Max Hastings soha életében nem szégyenkezett.

– Igazad van – bólintott. Ahogy felegyenesedett és kinyújtotta elgémberedett tagjait, rádöbbent, hogy az űr a bensőjében, ami belülről próbálta elnyelni, zsugorodni kezdett. Végül olyan apró lett, hogy már alig érezte. – Talán mégsem kell jónak lennem, vagy olyannak, amit mások jónak tartanak. És talán szimpatikusnak sem kell lennem. – A férfi felé fordult, könnyed mozdulattal, hiába akadályozta az átázott ruhák súlya. – Picsába a szimpátiával. Tudod, kik szimpatikusak? Az olyanok, mint Max Hastings, aki hamis szemüveggel ül be a tárgyalóterembe, és elbűvöli az esküdteket. Én nem akarok olyan lenni.

– Hát ne legyél! – mondta Charlie. – És ne add fel miatta. Valakinek az élete függ tőled. És tudom, hogy te képes vagy megtalálni Jamie-t. – Rámosolygott a lányra. – Lehet, hogy nem mindenki hisz benned, de ha ez számít, a szomszédod négy ajtóval lejjebb igen.

Pip érezte, hogy felvillan az arcán egy mosoly. Halvány és apró, csak egy pillanatig tartott, de azért ott volt. Igazi volt.

– Kösz, Charlie. – Pontosan ezt kellett hallania. Az egészet. Lehet, hogy nem hallgatta volna végig, ha olyasvalaki mondja, aki túl közel áll hozzá. Túl sok harag, túl sok bűntudat, túl sok hang gyötörte. De már újra figyelt. – Köszönöm. – Komolyan gondolta. A hang is megköszönte a férfinek a fejében.

– Nincs mit.

Pip felállt, lesétált a szakadó esőbe, és felnézett a holdra, melynek ezüst fényén átszitált az eső.

– Most mennem kell, hogy tegyek is valamit.

Harminchárom

Pip a kocsijában ült a Tudor Lane-en. Nem Hastingsék háza előtt, hanem kicsivel feljebb, hogy senki se lássa. A hüvelykujja a telefonján volt, még egyszer utoljára lejátszotta a hangfájlt:

– Max, az egyik „ereszd el a hajam” partin, 2012-ben ugye te bedrogoztad és megerőszakoltad Becca Bellt?

– Mi? Dehogy, baszki, nem!

– Max! Ne hazudj itt nekem, mert esküszöm, tönkreteszlek! Szóval Rohypnolt tettél Becca italába, aztán szexeltél vele. Igaz?

– Hát igen, de… az nem volt erőszak. Nem mondta, hogy nem akarja.

– Mert bedrogoztad, te ocsmány, mocskos szatír! Fogalmad sincs, mit okoztál!

Csengett a füle, próbálta elfojtani Max hangját, és csak a sajátjára koncentrálni. Többé nem számított jó és rossz. Csak a győztesek. És Max csak akkor győzhet, ha Pip hagyja. Ez az igazságszolgáltatás.

Ezért megtette.

Megnyomta a gombot és feltöltötte a telefonhívás hangfelvételét a weboldalára, majd belinkelte a podcast Twitter-fiókjához. Csak annyit írt hozzá: Utolsó hír Max Hastings tárgyalásáról. Nem érdekel, mit gondol az esküdtszék: bűnös.

Megtette.

Többé nincs visszaút. Ez Pip igazi énje, amivel nincs semmi baj.

Az utasülésre hajította a telefont, fogta a festékes vödröt, amit a garázsból csent el, az ecsetet meg a farzsebébe dugta. Kinyitotta az ajtót, és magához vett még valamit: az apja kalapácsát. Majd szótlanul kiszállt a kocsiból.

Végigsétált az úton, elhaladt egy, két, három, négy ház előtt, végül megállt és felnézett a Hastings család impozáns otthonára a fehér bejárati ajtóval. Senki sem volt otthon, mind a Savoyban élvezték a puccos vacsorájukat. Pip pedig itt állt az üres ház előtt.

Fenn, a hatalmas tölgyfa mögött megállt a bejárat előtt, letette a földre a festéket, és a kalapács segítségével levette a tetejét. Félig még tele volt zöld festékkel. Pip belemártotta az ecsetet, majd lehúzta a vödör szélén a fölösleget.

Nincs visszaút. Mély levegőt vett, majd előrelépett, és a bejárati ajtóhoz érintette az ecset végét. Felnyúlt, jó magasra, időnként leguggolt még több festékért, az ecset kezdett kiszáradni.

Reszketeg betűket írt, túlfolytak az ajtó mellett a hóka téglák szélére. Pip újra festette a feliratot, egyre erősebbre, sötétebbre, és amikor végzett, az ösvényre dobta az ecsetet, szanaszét fröcsögött belőle a festék. Fogta a kalapácsot, megpörgette a kezében, érezte a súlyát.

Odalépett a ház egyik bal oldali ablakához. Meglendítette a kalapácsot, majd teljes erőből bevágta az ablakba.

Szilánkokra tört. Záporoztak a törött üvegdarabkák, befelé és kifelé, mint a csillámpor, mint az eső, beterítették a cipőjét. Pip szorosabban markolta a kalapácsot, ropogott az üveg a lába alatt, ahogy odalépett a következő ablakhoz. Lendített és tört, az eső elnyomta az üveg csattanását. A következő ablak. Lendített, az ablaktábla megrepedt. Még egyszer megforgatta a kalapácsot, mire berobbant az üveg. Irány a bejárattól jobbra eső ablakok! Egy. Kettő. Három. A ház homlokzatán mind a hat ablak szét volt zúzva. Betörve. Tönkretéve.

Pip hevesen kapkodta a levegőt, sajgott a jobb karja. A haja izzadtan összetapadt, félresöpörte és szemügyre vette a művét. A pusztítást, amit ő vitt véghez.

A bejáratra ugyanolyan erdei zölddel festve, mint az új amobis kerti fészer, az állt:

Erőszakoló

Még elkaplak

Pip elolvasta egyszer, majd még egyszer; végignézett a művén.

Majd mélyen önmagába nézett, de sehol se találta. A sikoly már eltűnt, nem lapult ott lesben. Megszabadult tőle.

*

Ki tudsz jönni? – írta a fiúnak, az eső elmaszatolódott a képernyőn, a telefon nem érzékelte a hüvelykujját.

Olvasok – jelent meg az üzenet pár másodperccel később az övé alatt.

Kintről nézte, ahogy Ravi hálószobájában felgyullad a villany, és egy pillanatra megrebben a függöny.

Pip követte a fiú útját: a középső emeleti ablak kivilágosodik, majd a lenti folyosó lámpáját is felkapcsolja, a bejárati ajtó ablaküvege felragyog. A fényt Ravi alakja törte meg, ahogy az ajtóhoz lépett.

Amikor kinyitotta, ott állt a lámpafényben, mezítláb, egy szál fehér pólóban és kék melegítőben. Pipre nézett, majd fel az esős égre, és visszahátrált a házba.

– Szép időnk van – jegyezte meg, és megpróbálta kipislogni a szeméből az esőcseppeket.

– Bocs. – Pip a fiú szemébe nézett, a haja hosszú, sötét tincsekben tapadt az arcára. – Bocs, hogy rajtad vezettem le.

– Semmi baj – mondta Ravi.

– De igen, baj. – Pip megrázta a fejét. – Nem volt jogom dühösnek lenni rád. Azt hiszem, leginkább magamra voltam dühös. És nem csak azért, ami ma történt. Úgy értem, azért is, de már egy ideje hazudtam magamnak, próbáltam megtagadni azt az énemet, amelyik olyan megszállottan próbálta felkutatni Andie Bell gyilkosát. Mindenkit meg akartam győzni arról, hogy én valójában nem ilyen vagyok, hogy magammal is el tudjam hitetni. De most már úgy gondolom, hogy én tényleg ilyen vagyok. És lehet, hogy önző vagyok és hazug, és dőre és megszállott és nem zavar, ha rossz dolgok történnek, amíg én okozom őket, és álszent vagyok, és lehet, hogy egyik sem jó, de akkor is jó érzés. Végre önmagam lehetek, és remélem, nem bánod, mert… én is szeretlek.

Alighogy elhallgatott, Ravi két tenyere közé fogta a lány arcát, a hüvelykujjával letörölte az esőt az ajkáról, felemelte az állát és megcsókolta. Hosszan és szenvedélyesen, nedves arcuk egymáshoz simult, mindkettejüknek mosolyra húzódott a szája.

Ám a mosoly végül eltűnt, amikor Ravi elhúzódott.

– Meg is kérdezhettél volna. Én pontosan tudom, hogy ki vagy. És szeretem, aki vagy. Szeretlek. Ja, és mellesleg én mondtam ki előbb.

– Ja, szinte a fejemhez vágtad – fintorgott Pip.

– Ó, de csak azért, mert olyan komor és titokzatos vagyok. – Összeszorította a száját és marcona képet vágott.

– Amúgy, Ravi?

– Igen, amúgy, Pip?

– Valamit el kell mondanom. Valamit, amit csináltam.

– Miért, mit csináltál? – A fiú arca ezúttal tényleg elkomorult. – Mi a nyavalyát csináltál, Pip?

PÉNTEK

AZ ELTŰNÉS

HETEDIK NAPJA

Harmincnégy

Az éjjeliszekrényen megszólalt Pip ébresztője.

A lány ásított és kidugta az egyik lábát a takaró alól. Majd, amikor eszébe jutott, hogy felfüggesztették, gyorsan visszahúzta, és az éjjeliszekrény felé nyúlt, hogy elhallgattassa az ébresztőt.

De még álmosan hunyorogva is látta, hogy egy üzenet várja. Hét perccel korábban érkezett Nat da Silvától.

Szia, Nat vagyok. Mutatnom kell valamit. Jamie-vel kapcsolatban. Layla Meadről van szó.

Pip azonnal felült és lerúgta magáról a takarót. A tegnapi farmer még nedves volt, amikor felhúzta, és elvette a szennyeskosár tetejéről a fehér, hosszú ujjú pólót; egyszer még felvehető.

Épp nekiesett a kefével esőtől gubancos hajának, amikor Leanne benézett, hogy elköszönjön tőle munka előtt.

– Ma én viszem suliba Josht – közölte.

– Oké. – Pip fájdalmasan grimaszolt, amikor a kefe beleakadt egy kócba. – Legyen szép napod!

– Hétvégén meg kell beszélnünk, hogy mi történik veled. – Leanne szigorú pillantást vetett rá, a hangja azonban megenyhült. – Tudom, nagy rajtad a nyomás, de megegyeztünk abban, hogy ezúttal minden más lesz.

– Már nincs nyomás – mondta Pip, és kitépte a kócot a hajából. – És sajnálom, hogy felfüggesztettek. – Nem sajnálta, egy cseppet sem. Pip úgy érezte, hogy Ant megérdemelte, amit kapott. De ha az anyukájának ezt kell hallania ahhoz, hogy leszálljon róla, akkor marad a hazugság. Pip tudta, hogy csak jót akar, de ez a sok jó szándék jelenleg csak akadályt jelentett.

– Semmi baj, édesem. Tudom, milyen rosszul érintett az ítélet. És mindaz, ami Jamie Reynoldsszal történt. Talán nem ártana, ha ma itthon maradnál és tanulnál egy kicsit. Egy kis normalitás segíthet.

– Oké, megpróbálom.

Pip várt, a hálószoba ajtajából hallgatta, ahogy Leanne rászólt Joshuára, hogy ne fordítva húzza fel a cipőit, majd kiterelte az öccsét a házból. Motorzúgás, kerékcsikorgás. Pip adott nekik három perc előnyt, majd ő is elindult.

Nat kidugta az arcát a résen, a szeme duzzadt volt, fehéresszőke haján látszott, hogy végigszántott az ujjaival a tincsek közt.

– Ó, te vagy az.

– Megkaptam az üzenetet. –Pip mellkasa elszorult, amikor belenézett Nat szomorú szemébe.

– Ja. – A lány kitárta az ajtót és hátralépett. – Jobb lenne, ööö, jobb lenne, ha bejönnél. – Beinvitálta Pipet a házba, majd végigmentek a folyosón a konyha felé. Ebben a házban még sosem hívták ennél beljebb. Nat leült a parányi konyhaasztalhoz, és intett Pipnek, hogy üljön le vele szemben. A lány feszengve kuporodott le a szék szélére. Várt, a levegő besűrűsödött körülöttük.

Nat a torkát köszörülte, majd megdörzsölte a szemét.

– A bátyám ma reggel mesélt nekem valamit. Azt mondta, Max Hastings házát tegnap este megrongálták, valaki azt festette az ajtajára, hogy Erőszakoló.

– Ó… t-tényleg? – kérdezte Pip, és nagyot nyelt.

– Aha. De úgy tűnik, nem tudják, ki volt az, nincsenek szemtanúk, se semmi.

– Ó… de kár! – köhécselt Pip.

Nat meredten nézett rá, és valami megváltozott a tekintetében. Pip tudta, hogy a másik tudja.

Ekkor még egy különös dolog történt: Nat átnyúlt az asztal fölött, és megfogta Pip kezét. Megszorította.

– Láttam, hogy feltöltötted azt a hangfájlt – közölte. – Ezért bajba kerülsz, nem?

– Nyilván – vont vállat Pip.

– Tudom, milyen érzés – jegyezte meg Nat. – Ez a harag. Amikor legszívesebben porig égetnéd a világot, és csak néznéd a lángokat.

– Olyasmi.

Nat megszorította Pip kezét, majd elengedte, és visszahúzta a sajátját az asztallapon.

– Azt hiszem, te meg én sokban hasonlítunk egymásra. Azelőtt nem így gondoltam. Gyűlölni akartalak, mindenáron. Ahogy Andie Bellt is gyűlöltem; egy ideig úgy éreztem, csak ennyi maradt nekem. És tudod, miért akartalak annyira gyűlölni? Leszámítva, hogy az agyamra mentél. – Dobolni kezdett az ujjaival az asztalon. – Meghallgattam a podcastodat, és miattad már nem gyűlöltem annyira Andie-t. Sőt, sajnálni kezdtem, ezért annál inkább gyűlöltelek téged. De azt hiszem, egész idő alatt rossz embert gyűlöltem. – Szipogott, és felvillantott egy apró mosolyt. – Rendes arc vagy – mondta.

– Kösz – válaszolta Pip, és ő is visszamosolygott, majd kinézett a nyitott ablakon.

– És igazad volt. – Nat a körmét piszkálta. – Luke-kal kapcsolatban.

– A pasid?

– Már nem az. Mondjuk, ő még nem tudja. – Örömtelenül felnevetett.

– Miben volt igazam?

– Amire felfigyeltél, amikor azt kérdezted, hol voltunk, amikor Jamie eltűnt. Luke azt mondta, hogy egész este otthon volt, egyedül. – Elhallgatott. – Igazad volt, tényleg hazudott.

– Megkérdezted tőle, hol volt? – kérdezte Pip.

– Nem. Luke nem szereti, ha kérdőre vonják. – Nat fészkelődni kezdett. – De miután Jamie nem jött át, és nem vette fel a telefont sem, átmentem Luke-hoz. Nem volt otthon. A kocsija se volt ott.

– Mikor volt ez?

– Éjfél körül. Utána hazamentem.

– Szóval, nem is tudod, hol járt Luke? – Pip előrehajolt és az asztalra könyökölt.

– De már tudom. – Nat elővette a telefonját, majd kitette az asztalra. – Tegnap egész éjjel azon agyaltam, amit tegnap mondtál, hogy Luke-nak talán köze lehetett Jamie eltűnéséhez. Ezért, ööö, átnéztem a telefonját, amíg aludt. Végigböngésztem a WhatsAppját. Egy másik lánnyal csetelgetett. – Ismét felnevetett, halk, üres hangon. – Aki Layla Meadnek hívja magát.

Pip beleborzongott a névbe, a hideg futkározott a hátán.

– Azt mondtad, Jamie is vele beszélt – magyarázta Nat. – Hajnali négyig fenn voltam, meghallgattam mindkét epizódot. Nem tudod, kicsoda Layla, Luke viszont tudja. – Beletúrt a hajába. – Ezzel volt elfoglalva Jamie eltűnésének éjszakáján. Laylával találkozott.

– Komolyan?

– Ez áll az üzeneteiben. Már hetek óta beszélgettek egymással, visszapörgettem és elolvastam az összes üzenetet. A jelek szerint a Tinderen ismerkedtek meg, ami nagyszerű hír nekem. És az üzeneteik, nos, elég szexuálisak. Ami szintén nagyszerű hír. De személyesen még nem találkoztak, legalábbis péntek estig. Nézd csak meg. – Feloldotta a telefon képernyőjét, és megnyitotta a képgalériát. – Csináltam két képernyőképet, és átküldtem őket a telefonomra. Már azon gondolkodtam, hogy megmutatom neked, mert, tudod… visszajöttél, hogy ne legyek egyedül. Amikor tudomást szereztem Max házáról, úgy döntöttem, hogy sms-ezek neked. Tessék. – Pip kezébe nyomta a telefont.

Pip végigfutott az első képernyőképen: Luke üzenetei jobbra zöld buborékokban, Layláé balra fehérben voltak.

Épp rád gondoltam…

Tényleg? Én is rád gondoltam

Remélem, semmi jóra :)

Ismersz

Szeretnélek.

Nem akarok tovább várni. Találkozzunk ma este?

Oké hol?

A parkolóban Lodge Wood mellett

Nem sok ruha lesz rajtam…

Gyere most rögtön.

Pip felhördült, amikor elolvasta Layla utolsó üzenetét. A Lodge Wood melletti parkoló; a keresőcsapat átnézte szerdán a parkolót. Beleesett a keresési körzetbe.

Natre pillantott, majd megnyitotta a második képernyőképet.

Egy parkolóban?

Nem sok ruha lesz rajtam…

Mikor?

Gyere most rögtön.

Majd tíz perccel később, este 11:58-kor:

Jössz már?

Mindjárt ott vagyok.

Jóval később, 12:41-kor pedig Luke azt írta:

Mi a faszom, ezért kinyírlak

Pip Natre pillantott.

– Tudom – bólogatott a lány. – Utána egyikük sem írt több üzenetet. De Luke tudja, hogy kicsoda Layla, és szerinted a csajnak valami köze lehet Jamie-hez?

– Szerintem igen. – Pip visszatolta az asztalon Nat telefonját. – Szerintem nagyon is köze van Jamie-hez.

– Meg kell találnod! – Nat szája megremegett, a tekintete fátyolos lett.

– Jamie, ő… nagyon fontos nekem. Tudnom kell, hogy jól van.

Ezúttal Pip nyúlt át az asztalon, megfogta Nat kezét, a hüvelykujja a lány csontos csuklóját simogatta.

– Azon vagyok – mondta.

Harmincöt

Ravi ideges volt, túl sokat hadonászott, valósággal felkavarta maga körül a levegőt séta közben.

– Mit is mondtál, mennyire ijesztő a fickó? – kérdezte, és Pip zsebébe akasztotta az ujjait.

– Elég ijesztő – vont vállat a lány.

– Mellesleg drogdíler.

– Szerintem inkább a főnökük – jegyezte meg Pip, ahogy befordultak Beacon Close-ra.

– Jaj, de jó! – fintorgott Ravi. – Howie főnöke. És most őt is megzsaroljuk?

Pip vállat vont.

– Ha csak az hat rá.

– Szuper! Ez igazán remek – idegeskedett Ravi. – Imádom az új mottónkat, hogy mindennek utána kell járni. Naná! Tök jó. Tök szuper. Melyik házban vár a végzetünk?

– A tizenhármasban. – Pip rámutatott a házra, amelyik előtt egy fehér BMW parkolt.

– Tizenhármas? – Ravi elképedve hunyorgott. – Miért vagyok úgy meglepve? Ez se rossz ómen, az biztos.

– Gyere már! – Pip elnyomott egy mosolyt, majd kétszer megpaskolta a fiú hátát, ahogy a kocsi mellé léptek, amit szerda éjjel üldöztek. Pip a BMW-re pillantott, majd Ravira, és megnyomta a csengőt. Éles, metsző hangja volt.

– Lefogadom, hogy mindenki retteg a naptól, amikor Pip Fitz-Amobi becsönget az ajtaján – súgta oda Ravi.

Hirtelen kinyílt az ajtó, és Luke Eaton állt előttük ugyanabban a fekete kosaras rövidgatyában és szürke pólóban, ami látványosan elütött a sápadt nyakán felkúszó tetoválásoktól.

– Helló. Már megint – tette hozzá mogorván. – Most mit akarsz?

– Fel kell tennünk néhány kérdést Jamie Reynoldsról – mondta Pip, és kihúzta magát, hogy magasabbnak tűnjön.

– Kár – szólt Luke, és a lábfejével megvakarta a másik lábszárát. – Nem szeretek kérdésekre válaszolni. – Azzal tenyerével az ajtóra csapott.

– Ne, én… – kiáltott fel Pip, de elkésett. Luke az orrára csapta az ajtót, egy szavát se hallotta. – Baszd meg! – káromkodott hangosan, és legszívesebben belebokszolt volna az ajtóba.

– Nem gondoltam, hogy szóba áll… – Ravi elhallgatott, amikor Pip leguggolt az ajtó elé, és felnyitotta a levélbedobó fedelét az ujjával. – Most meg mit csinálsz?

A lány közelebb húzódott a nyíláshoz és bekiabált a keskeny, téglalap alakú résen:

– Tudom, hogy Jamie tartozott neked, amikor eltűnt. Ha beengedsz, megadom neked a kilencszáz fontot, amivel tartozik!

Felállt, a levélbedobó fémes kattanással becsukódott. Ravi dühödt pillantást vetett a lányra:

– Mi van?

Pipnek azonban nem volt ideje elmagyarázni, Luke ugyanis ismét kinyitotta az ajtót, az állkapcsa kidülledt és le-fel járt, ahogy a válaszon rágódott.

– Az egészet? – kérdezte, és csettintett a nyelvével.

– Igen – vágta rá Pip kifulladva, de határozottan. – Mind a kilencszáz fontot. Jövő hétre megszerzem.

– Kápéban – nyomatékosította Luke, és mélyen a lány szemébe nézett.

– Jó, rendben – bólintott Pip. – Jövő hét végére meglesz.

– Jól van. – Luke kinyitotta az ajtót. – Megegyeztünk, Sherlock.

Pip átlépett a küszöbön, Ravi szorosan követte. Luke becsukta az ajtót, bent rekedtek a szűk folyosón. Luke előrement, a karja hozzáért Pip karjához, aki nem tudta megállapítani, hogy szándékosan vagy véletlenül történt.

– Erre – szólt hátra a férfi a válla fölött, és bevezette őket a konyhába. Négy szék volt bent, de egyikük sem ült le. Luke a pultnak dőlt, hanyagul felhúzta a térdét, tetovált karja megfeszült, ahogy rátámaszkodott. Pip és Ravi megálltak egymás mellett az ajtóban, a lábujjuk a konyhában, a sarkuk a folyosón.

Luke már nyitotta a száját, Pip azonban nem hagyta, hogy magához ragadja a kezdeményezést és ezzel fölénybe kerüljön, ezért gyorsan elhadarta az első kérdését.

– Miért tartozik neked Jamie kilencszáz fonttal? A drogokhoz volt valami köze, vett valamit a…

Luke lehajtotta a fejét és elmosolyodott, végighúzta a nyelvét a fogai között.

– Nem – jelentette ki. – Jamie azért tartozik nekem kilencszáz fonttal, mert kölcsönadtam neki kilencszáz fontot. Nemrég idejött hozzám, mindenáron kölcsön akart kérni. Gondolom, Nat említhette neki, hogy néha csinálok ilyet. Ezért kisegítettem, persze jókora kamattal – tette hozzá sötét vigyorral. – Megmondtam neki, hogy a szart is kiverem belőle, ha nem fizeti vissza időben, erre fogja magát a kis geci, és eltűnik.

– Mondta Jamie, hogy mire kell neki a pénz? – kérdezte Ravi. Luke a fiúhoz fordult.

– Nem szoktam megkérdezni, mert nem érdekel.

Pip elméje azonban nem a miérten rágódott, hanem a mikoron. Vajon Luke fenyegetése egy kicsit erősebbre sikerült, mint mondta, és ez jelentette Jamie számára az élet-halál kérdését? Azért kért kölcsön az apjától, majd próbált lopni Pip anyjától, mert félt, hogy mit tesz vele Luke, ha nem fizeti vissza időben?

– Mikor kért kölcsön Jamie? – kérdezte Pip.

– Nemtom. – Luke vállat vont, ismét kidugta a nyelvét a fogai közt. Pip felidézte az idővonalat.

– Kilencedikén, hétfőn? Vagy tizedikén, kedden? Esetleg előtte?

– Nem, később – rázta a fejét a férfi. – Szinte biztos, hogy pénteken, úgyhogy már letelt a három hét. Hivatalosan is késik a visszafizetéssel.

Pip átrendezte a kirakós darabkáit a fejében: Jamie tehát azután kért kölcsön, hogy előbb megkérdezte az apját, majd megpróbálta ellopni a hitelkártyát. Luke-hoz csak végső kétségbeesésében fordulhatott, az élet- halál pedig valami másra vonatkozott. Ravira sandított, és a fiú szapora pislogásából látta, hogy ő is ugyanarra gondol.

– Oké – mondta Pip. – Most pedig Layla Meadről foglak kérdezni.

– Hát persze – nevetett fel Luke. Mi az ördög volt olyan vicces?

– Múlt pénteken, úgy éjfél körül elmentél találkozni vele.

– Igen, el – bólintott a férfi, és csak egy pillanatra hökkent meg, majd dobolni kezdett az ujjaival a pulton.

– És tudod, hogy ki ő.

– Igen, tudom.

– Kicsoda? – kérdezte Pip, a hangja türelmetlenségről árulkodott. Luke elvigyorodott és felvillantotta a fogait.

– Layla Mead nem más, mint Jamie.

Harminchat

– Micsoda? – hördült fel Pip és Ravi kórusban, majd összenéztek.

Pip megrázta a fejét.

– Az képtelenség – mondta.

– Hát, pedig nem az. – Luke elvigyorodott, szemmel láthatóan élvezte a döbbenetüket. – Aznap este üzengettünk egymásnak Laylával, megbeszéltük, hogy a Lodge Wood parkolójában találkozunk, és mit gondoltok, ki várt rám? Jamie Reynolds.

– D-de… de… – Pip leblokkolt. – Láttad Jamie-t? Találkoztál vele éjfél után? – Pontosan ugyanakkor, gondolta a lány, amikor Jamie pulzusa az égbe szökött.

– Aha. Baromi okosnak képzelte magát a kis szaros, hogy sikerült átvernie. Lánynak adta ki magát, az orromnál fogva vezetett. Talán azért csinálta, hogy visszacsábítsa Natet, nem tudom. Ha nem tűnt volna el, kinyuvasztanám.

– Mi történt? – kérdezte Ravi. – Mi történt Jamie-vel a parkolóban?

– Nem sok. – Luke vállat vont és végigsimított tar fején. – Kiszálltam a kocsiból, Laylát szólongattam, helyette Jamie lépett ki a fák közül.

– És? – kérdezte Pip. – Mi történt, beszéltetek?

– Nem igazán. Furán viselkedett, ijedten, de meg is lehetett ijedve, ha velem baszakodott. – Luke ismét megnyalta a fogait. – Mindkét kezét zsebre tette. És csak két szót mondott.

– Mit? – kérdezte Pip és Ravi kórusban.

– Nem emlékszem pontosan, nagyon fura volt. Úgy hangzott, hogy „gyerek” vagy „child broomstick” vagy „brown sick”. Nemtom, nem igazán értettem a második szót. És miután Jamie kimondta, csak nézett rám, mintha a reakciómat lesné – magyarázta Luke. – Szóval, én meg nyilván visszakérdeztem: „Mi a faszom?”, Jamie meg csak megfordult, és szó nélkül elrohant. Utánaszaladtam, ki is nyírtam volna, ha elkapom, de kurva sötét volt, elvesztettem a nyomát a fák közt.

– És? – szólt Pip.

– És semmi. – Luke kihúzta magát, megropogtatta a csontjait szürke mintákkal borított nyakában. – Nem találtam sehol. Hazajöttem. Jamie eltűnt. Úgyhogy arra gondolok, valaki más kapta el. Bármi történt vele, megérdemelte. Rohadt kis lúzer.

– De a találkozótok után Jamie rögtön az elhagyatott házhoz ment – tűnődött Pip. – Tudom, hogy ott szoktad lebonyolítani a… nos, üzleteidet. Miért ment volna oda Jamie?

– Fingom nincs. Én nem voltam ott aznap este. De elszigetelt, privát hely, az egész városban ott lehet a legnyugisabban lebonyolítani bármit. Kivéve, hogy most persze új helyet kell keresnem, hála neked – morogta Luke.

– És te… – kezdte Pip, ám a torkán akadt a mondat vége, mielőtt rájöhetett volna, hogy mit akar mondani.

– Ez minden, amit Layla Meadről és Jamie-ről tudok. – Luke lehajtotta a fejét, majd felemelte a karját. – Most már elhúzhattok.

Nem mozdultak.

– Most! – förmedt rájuk. – Dolgom van.

– Oké – szólt Pip, és elfordult, a szemével jelzett Ravinak, hogy kövesse.

– Mától egy hét – szólt utánuk Luke. – Jövő péntekre kérem a kápémat, és nem szeretem, ha megvárakoztatnak.

– Vettem – bólintott Pip két lépés távolságából. Ám ekkor újra motoszkálni kezdett a fejében egy gondolat, és visszafordult. – Amúgy huszonkilenc éves vagy? – kérdezte.

– Aha. – Luke összevonta a szemöldökét.

– És a közeljövőben töltöd be a harmincat?

– Két hónap múlva. Miért?

– Nem érdekes. – Pip megrázta a fejét. – Csütörtök. Addigra meglesz a pénzed. – Majd végigsétált a folyosón és kilépett az ajtón, amit Ravi nyitva tartott neki, miközben riadtan meresztgette rá a szemét.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Ravi, amikor végre odakint voltak megint. – Honnan a fenéből fogsz kilencszáz fontot szerezni, Pip? Ez a fickó nem normális, nem ígérgethetsz neki csak úgy…

– Gondolom, kénytelen leszek sürgősen elfogadni valamelyik szponzori ajánlatot – jegyezte meg Pip, és megfordult, hogy visszanézzen Luke napfényben csillogó, fehér autójára.

– Egy nap még a szívbajt hozod rám – jegyezte meg Ravi, és kézen fogta, majd befordultak együtt a sarkon. – Jamie nem lehet Layla, igaz?

– Nem – vágta rá Pip gondolkodás nélkül. Majd hozzátette: – Biztos, hogy nem. Elolvastam az egymásnak írt üzeneteiket. És itt ez az egész Stella Chapman ügy. Jamie Laylával beszélt telefonon a buliban; csakis egy valós személlyel beszélhetett.

– Akkor mi történt, Layla küldte Jamie-t, hogy találkozzon Luke-kal? – csodálkozott a fiú.

– Elképzelhető. Talán pont erről szólt a telefonbeszélgetés. És Jamie- nél lehetett a kés, amikor Luke-kal találkozott, nyilván a pulcsija zsebébe rejtette.

– De miért? – Ravi értetlenül ráncolta a homlokát. – Ennek semmi értelme. És mi az ördög az a „child broomstick”? Vagy Luke csak szórakozik velünk?

– Nem az a típus. És ne feledd, hogy George is hallotta, amikor Jamie valami gyereket vagy „child”-ot emlegetett telefonálás közben.

A vasútállomás felé indultak, ahol Pip korábban megállt az autóval, hogy az anyja meg ne lássa a főúton kocsikázni.

– Miért érdekelt annyira a kora? – kérdezte Ravi. – Le akarsz cserélni egy vintage modellre?

– Már túl sokan vannak ahhoz, hogy véletlen egybeesés legyen – mondta Pip, inkább csak magának, mint a fiúnak. – Adam Clark, Daniel da Silva, Luke Eaton, és Jamie, noha ő hazudott a koráról, de minden egyes személy, akivel Layla beszélt, huszonkilenc-harminc éves. Sőt, mindannyian fehér férfiak, barnás hajúak, és ugyanabban a városban élnek.

– Ja – vont vállat Ravi –, hát, Layla egy bizonyos típusra bukik. Egy irtó konkrét típusra.

– Nem is tudom. – Pip lenézett a cipőjére, ami még vizes volt a múlt éjszakától. – Ez a sok hasonlóság, a sok kérdés. Mintha Layla keresne valakit. Egy adott illetőt, de nem tudja, kit.

Pip Ravira pillantott, ám oldalra siklott a tekintete, és felfigyelt valakire az út túloldalán. A nemrég nyílt, új Costa előtt. Elegáns, fekete dzseki, kócos, szőke, szemébe hulló haj. Éles, kiugró arccsont.

Visszatért. Max Hastings.

Két másik srác mellett állt, akiket Pip nem ismert, és együtt nevetgéltek az utcán.

Pip lelke kiürült, és csurig telt egy érzéssel, mely fekete volt és fagyos, vörös és perzselő. Földbe gyökerezett lábbal bámulta.

Hogy merészeli? Hogy merészel ott ácsorogni, nevetgélni, ebben a városban? Kinn, a nyílt utcán, ahol bárki megláthatja?

Ökölbe szorult a keze, és Ravi tenyerébe mélyesztette a körmeit.

– Aú! – Ravi elrántotta a kezét és csodálkozva pislogott a lányra. – Pip, mi a…? – Majd követte a pillantását az út túloldalára.

Max is érezhette, hogy Pip nézi, mert ugyanebben a pillanatban felkapta a fejét és átnézett az úttest és a parkoló autók fölött. Egyenesen Pipre. A lelkébe. A fiú összeszorította a száját, majd gúnyos félmosoly jelent meg az arcán. Felemelte a kezét, tenyérrel kifelé, és intett nekik, közben mosolyra húzódott a szája.

Pip érezte, ahogy növekszik és izzik benne a harag, de Raviból robbant ki előbb.

– Ne bámuld őt! – üvöltött Maxre a kocsikon át. – Ne merészeld Pipet bámulni, hallod?

Fejek forogtak. A járókelők összesúgtak. Arcok jelentek meg az ablakok mögött. Max leeresztette a kezét, ám a vigyor nem tűnt el a képéről.

– Gyere – szólt Ravi, és kézen fogta Pipet. – Húzzunk innen.

Ravi Pip ágyán heverészett, a lány összegöngyölt zokniját dobálta a levegőbe, majd elkapta. A dobálás segített a koncentrálásban.

A lány az íróasztalánál ült, a laptop alvó üzemmódban, és Pip a térképtűs bögrében turkált, hagyta, hogy a tűk összeszurkálják az ujjait.

– Vegyük át még egyszer – javasolta Ravi, miközben a zoknilabda röptét követte a szemével, fel a mennyezet felé, majd vissza, a kezébe.

Pip a torkát köszörülte.

– Jamie elsétál a Lodge Wood-i parkolóba. Nála van a kés, amit otthonról hozott. Ideges, fél, a pulzusszáma erről árulkodik. Valószínűleg Layla szervezte meg a találkozót, ő hívta oda Luke-ot. Nem tudjuk, miért. Jamie két szót mond Luke-nak, a reakcióját lesi, majd elszalad. Visszamegy a tanyasi házhoz. Egyre hevesebben dobog a szíve. Egyre jobban fél, majd a kés valahogy a fák melletti fűben köt ki. Jamie-ről lekerül a Fitbit, vagy eltörik, vagy…

– Megáll a szíve. – Lendítés, kapás.

– Pár perccel később a telefonja is kikapcsol, és azóta se kapcsolták vissza – fejezte be Pip, majd a tenyerébe ejtette a fejét.

– Hát – kezdte Ravi –, Luke meg sem próbálta eltitkolni, hogy ki akarja nyírni Jamie-t, mivel szerinte ő volt az álprofil. Nem lehet, hogy ő üldözte Jamie-t a tanyasi házhoz?

– Ha Luke ártott Jamie-nek, nem állt volna szóba velünk, még kilencszáz fontért sem.

– Igaz – bólintott Ravi. – De az elején hazudott, már akkor elmondhatta volna, hogy találkozott Jamie-vel, amikor először beszéltél vele és Nattel.

– Igen, de tudod, azért ment oda, hogy megcsalja Natet, és Nat ott ült velünk. Ráadásul gyanítom, hogy a foglalkozása miatt nem szeretné, ha eltűnt személyekkel hoznák összefüggésbe.

– Oké. De amit Jamie mondott Luke-nak, az kell hogy jelentsen valamit. – Ravi felült és megszorította a zoknit a kezében. – Az a kulcs.

– Child vagy gyerek broomstick? Brown sick? – Pip szkeptikus pillantást vetett a fiúra. – Nem úgy hangzik, mint egy kulcs.

– Talán Luke csak félreértette. Vagy talán jelent valamit, csak még nem értjük, mit. Keress rá. – A laptopra mutatott.

– Keressek rá?

– Egy próbát megér, morgó medve.

– Hát jó. – Pip visszakapcsolta a laptopot. Megnyitotta a Chrome-ot és felhozott egy üres Google oldalt. – Oké.

Beírta, hogy „child broomstick”, és lenyomta az entert. – Ja, ahogy sejtettem, halloweeni jelmezek boszorkánypalántáknak és kviddicsmezek. Nem jutottunk előbbre.

– Hogy érthette Jamie? – morfondírozott Ravi fennhangon, és a zoknilabda a levegőbe repült. – Próbáld a másik változatot.

– Ööö, jól van, de az tuti, hogy a képtalálatokat nem nyitom meg – zsörtölődött Pip, és kitörölte az előző szavakat, majd begépelte: „child brown sick”. Leütötte az entert, és a legelső találat, ahogy várta, egy gyerekorvos oldalára vitte, egy „Hányás” című cikkre. – Látod, mondtam, hogy nincs értel…

A torkára forrt a szó, és megakadt valamin a szeme. A keresőmező alatt a Google kiírta: Találatok a következőre: Child Brunswick.

– Child Brunswick – olvasta fel halkan, és a szavakat kóstolgatta.

Ismerősnek tűntek így leírva.

– Mi az?

Ravi lecsúszott az ágyról és odalépett, Pip pedig rákattintott a Google javaslatára, és megváltoztak a keresési találatok, az oldalon a nagyobb hírportáloktól jelentek meg cikkek. Pip tekintete végigsiklott rajtuk.

– Hát persze! – kiáltott fel, és Ravira pillantott, ugyanazt a felismerést kereste a fiú szemében. Ravi azonban értetlenül nézett vissza rá. – Child Brunswick – magyarázta Pip –, ezt a nevet adta a média a Scott Brunswick-ügybe keveredett gyereknek.

– A milyen ügyben kicsodának? – kérdezte a fiú, és Pip válla fölött böngészte a találatokat.

– Te egyik bűnügyi podcastot se hallgattad meg, amit ajánlottam? – olvasta a fejére a lány. – Szinte mindegyik foglalkozott ezzel az üggyel, ez volt az egyik leghírhedtebb eset az egész országban. Úgy húsz éve történt.

– Felnézett Ravira. – Scott Brunswick sorozatgyilkos volt. Méghozzá szorgos. A kisfia, Child Brunswick segítségével csalogatta magához az áldozatait. Még sose hallottál róla?

A fiú a fejét rázta.

– Akkor ezt nézd, olvasd el! – szólt a lány, és rákattintott az egyik cikkre.

NYITÓLAP – BŰNÜGYEK – ANGLIA LEGHÍRHEDTEBB SOROZATGYILKOSAI – SCOTT BRUNSWICK, A MARGATE-I RÉM

Írta: Oscar Stevens

1998 és 1999 között borzalmas gyilkosságsorozat sokkolta egy kenti kisváros, Margate lakóit. Hét tinédzser tűnt el tizenhárom hónap leforgása alatt: Jessica Moore (18), Evie French (17), Edward Harrison (17), Megan Keller (18), Charlotte Long (19), Patrick Evans (17) és Emily Nowell (17). Megégett és elásott maradványaikat később megtalálták a tengerparton, másfél kilométeres körzeten belül, a halál oka minden esetben a fejre mért tompa ütés volt.[1]

Emily Nowell, a margate-i rém utolsó áldozata 1999 márciusában tűnt el, és három héttel később került elő, ám a rendőrségnek további két hónapjába telt előkeríteni a gyilkost.[2]

A rendőrség a 41 éves targoncavezetőt, Scott Brunswicket gyanúsította, aki egész életében Margate-ben élt.[3] Brunswick személyleírása megegyezik a rendőrségi fantomképpel, amit egy szemtanú segítségével állítottak össze, aki látta a férfit éjszaka a körzetben vezetni, ahol később megtalálták az áldozatok maradványait.[4] A járműve, egy fehér Toyota furgon szintén megfelelt a szemtanú leírásának.[5] A Brunswick házában folytatott házkutatás során a rendőrség megtalálta a trófeákat, amiket a gyilkos megtartott magának: minden áldozattól egy fél pár zoknit.[6]

Mindennek ellenére minimális bizonyítékot találtak arra, hogy valóban ő követte el a gyilkosságokat.[7] Amikor tárgyalásra került sor, a vád a közvetett bizonyítékra támaszkodott, valamint az egyetlen kulcsfontosságú szemtanúra: Brunswick fiára, aki kb. 10 éves volt, amikor elkövették az utolsó gyilkosságot.

[8] Brunswick, aki egyedülálló apaként nevelte egyetlen gyermekét, a fia közreműködésével követte el a gyilkosságokat; odaküldte a fiát a nyilvános helyeken kiszemelt áldozatokhoz – a játszótéren, a parkban, a nyilvános uszodában, és a bevásárlóközpontban –, hogy csalja el őket egyedül egy olyan helyre, ahol Brunswick a furgonjával várt, hogy elrabolja őket.[9][10][11] A gyermek a maradványok eltüntetésében is asszisztált az apjának.[12]

Scott Brunswick tárgyalása 2001 szeptemberében kezdődött, a gyermek – akire a sajtó csupán Child Brunswickként utalt – ekkor 13 éves volt, és a tanúvallomása létfontosságú volt ahhoz, hogy egyhangúlag elítéljék az apját.[13] Scott Brunswicket életfogytiglan börtönbüntetésre ítélték. Ám mindössze hét héttel az ítélet kihirdetése után Brunswicket halálra verte egy másik elítélt a durhami HMP Frankland fegyházban.[14][15]

A gyilkosságokban való közreműködéséért Child Brunswicket a fiatalkorúak bírósága öt évig tartó börtönbüntetésre ítélte a fiatalkorúak javítóintézetében.[16] Amikor betöltötte a tizennyolcat, feltétel nélkül szabadlábra helyezték. Child Brunswick a tanúvédelmi program keretében új személyazonosságot kapott, és világszerte tiltó végzésben kötelezték a médiát arra, hogy semmiféle adatot ne közöljenek le Child Brunswickről és új személyazonosságáról.[17] A belügyminiszter szerint erre azért volt szükség, mert fennállt a kockázata, hogy „ha fény derül ennek gyerek igazi személyazonosságára, önbíráskodó megtorlásnak eshet áldozatul azért, mert részt vett az apja borzalmas bűntetteiben”.

Harminchét

Connor döbbenten bámult rájuk, a szeme összeszűkült, a pupillája kitágult, szeplős orra ráncba futott, ahogy fintorgott. Azonnal átjött, amikor Pip üzent neki, hogy sürgősen meg akar osztani vele egy fejleményt; egyszerűen kisétált a suliból a biológiaóra kellős közepén.

– Te meg miről beszélsz? – kérdezte, és idegesen forgott Pip íróasztali székén.

A lány mélyen a szemébe nézett.

– Arról, hogy bárki is ez a Layla Mead, szerintünk Child Brunswicket keresi. És nem csak azért, mert Jamie ezt mondta Luke-nak. Child Brunswick tízéves volt 1999 márciusában, az utolsó gyilkosság idején, és tizenhárom 2001 szeptemberében, amikor elkezdődött a tárgyalás. Ami azt jelenti, hogy jelenleg Child Brunswick huszonkilenc éves, vagy épp betöltötte a harmincat. Minden személy, akivel Layla beszélt, beleértve Jamie-t is, aki kezdetben hazudott a koráról, huszonkilenc-harminc éves. És Layla rengeteg kérdést tett fel nekik. Biztos vagyok benne, hogy azt próbálja kideríteni, hogy melyikük lehet Child Brunswick. Layla valamiért azt hiszi, hogy ez a fickó itt van, a városunkban.

– De mi köze ennek Jamie-hez? – értetlenkedett Connor.

– Minden – mondta Pip. – Szerintem Layla miatt keveredett bele. Layla megszervezte, hogy találkozzon Luke Eatonnel, Child Brunswicknek szólítsa, majd figyelje a reakcióját. Ami elmaradt.

– Mert nem Luke Child Brunswick? – kérdezte Connor.

– Nem bizony, szerintem nem – bólintott Pip.

– Viszont… – szólt közbe Ravi – tudjuk, hogy miután találkozott Luke- kal, Jamie rögtön az elhagyatott tanyasi házhoz ment, és bármi is történt… az ott történt. Arra a következtetésre jutottunk, hogy talán… – Pipre sandított. – Talán valaki mással is volt találkozója. Valakivel, akit Layla szintén Child Brunswicknek vélt. Ez a személy pedig… reagált.

– Ki? Ki lehetett az? – kérdezte Connor. – Daniel da Silva vagy Mr.

Clark?

– Nem. – Pip megrázta a fejét. – Úgy értem, igen, ők a másik két személy, akikről tudjuk, hogy Laylával ismerkedtek. De az egyikük egy rendőrtiszt, a másik pedig egy tanár. Child Brunswick egyik sem lehet, és szerintem erre Layla is rájött, miután beszélt velük. Amint Adam Clark elárulta neki, hogy tanár, Layla többé nem állt vele szóba, kihúzta a listájáról. Valaki más lesz az.

– Akkor ez most mit jelent?

– Szerintem azt jelenti, hogy ha megtaláljuk Child Brunswicket – Pip a füle mögé simította a haját –, akkor megtaláljuk Jamie-t.

– Ez őrültség. Azt se tudjuk, hol kezdjük! – fakadt ki Connor.

– Kutatómunkával. – Pip az ölébe vette a laptopját. – Mindent kiderítünk Child Brunswickről, amit csak lehet. És hogy miért hiszi azt Layla Mead, hogy itt van.

– Ami nem lesz könnyű, tekintve, hogy a rendelkezés megtiltja, hogy bármit közzétegyenek róla – jegyezte meg Ravi.

Pip és Ravi már korábban nekilátott a kutatásnak, elolvasták az első néhány cikktalálatot, feljegyeztek minden részletet, amit találtak, amiből a hozzávetőleges kort leszámítva nem volt sok. Pip kinyomtatta Scott Brunswick rendőrségi fotóját, de senkire se hasonlított a férfi, akit ismert. Sápadt, fehér bőre volt, borostája, apró ráncai, barna szeme és haja: csak egy közönséges férfit látott a fotón. Semmi sem utalt a benne lakozó szörnyetegre.

Pip folytatta a keresést a laptopján, Ravi is a sajátján, Connor pedig a telefonjával csatlakozott hozzájuk. Tíz percig egyikük sem szólalt meg.

– Találtam valamit – törte meg Ravi a csendet. – Egy névtelen komment az egyik régi cikk alatt. Megerősítetlen pletykák szerint 2009 decemberében Child Brunswick Devonban élt, és egy megnevezetlen női ismerősének felfedte a valós személyazonosságát. A nő kikotyogta másoknak is, és a fickót végül el kellett költöztetni egy másik régióba, új személyazonossággal. A válaszokban többen panaszkodnak, hogy erre pazarolják az adófizetők pénzét.

– Ezt jegyezd fel – szólt rá Pip, miközben átfutott egy másik cikket, ami lényegében az előző átfogalmazott változata volt.

Ezt követően viszont ő is talált valamit, és felolvasta:

– 2014 decemberében egy liverpooli férfit kilenc hónap felfüggesztett börtönbüntetésre ítéltek, miután beismerte a bíróságon, hogy fotókat terjesztett az állítólagos, felnőtt Child Brunswickról. – Pip mély levegőt vett. – Az állítás valótlannak bizonyult, az ügyész pedig aggodalmát fejezte ki, és hangsúlyozta, hogy a rendelet célja nem pusztán Child Brunswick védelme, hanem mindenkié, akit tévesen félreazonosíthatnak, és emiatt életveszélyes helyzetbe kerülhetnek.

Ravi nem sokkal később felpattant az ágyról, megsimogatta Pip fejét, majd lesietett a konyhába szendvicseket készíteni.

– Találtatok valamit? – kérdezte, amikor visszatért, és odaadta a tányérokat Pipnek és Connornak. A saját szendvicséből máris hiányzott két falat.

– Connor igen – válaszolta Pip, és végignézett egy újabb oldalnyi találatot a „Child Brunswick Little Kilton” kifejezésekre. Az első néhány oldalon róla jöttek fel cikkek, a „Little Kilton-i nyomozógyerekről”, aki megoldotta az Andie Bell-ügyet.

– Aha – dünnyögte Connor, és abbahagyta az alsó ajka rágcsálását. – Az ügyet feldolgozó egyik podcast subredditjén valaki azt írja a kommentekben, hogy hallott olyan pletykát, miszerint Child Brunswick Dartfordban élt. Ezt néhány éve posztolták.

– Dartfordban? – csodálkozott Ravi, és visszaült a laptopja mögé. – Én épp egy dartfordi fickóról olvastam egy cikket, aki öngyilkosságot követett el, miután tévesen elterjedt róla, hogy ő Child Brunswick.

– Ó, akkor biztos róla szóltak azok a pletykák – legyintett Pip, és ezt is feljegyezte, majd folytatta a kutatómunkát. A Google kilencedik oldalán tartott, amikor rákattintott a felülről a harmadik találatra. Egy bejegyzés volt a 4Chanon, melyben a kommentelő röviden összefoglalta az ügyet, majd azzal zárta: Child Brunswick jelenleg is odakint van valahol, lehet, hogy találkoztál vele az utcán, és nem is tudtad.

A bejegyzést vegyes hangvételű kommentek követték. A legtöbben azt taglalták, hogy miket művelnének Child Brunswickkal, ha elkapnák. Mások a már korábban olvasott cikkeket linkelték be. Az egyik kommentelő azt válaszolta egy különösen erőszakos és részletes fenyegetésre: Ugye tudjátok, hogy kicsi gyerek volt, amikor a gyilkosságok történtek, az apja kényszerítette, hogy segítsen. Amire valaki más azt írta: akkor is bezárhatták volna egy életre, biztos ő is olyan gonosz, mint az apja, az alma nem esik messze a fájától – a gyilkolás a vérében van.

Pip már épp ki akart lépni az internetnek erről a különösen sötét bugyrából, amikor a lap alján megakadt valamin a szeme. Négy hónappal ezelőtt azt írták:

Anonim dec. 29. szombat 11:26:53

Én tudom, hol van Child Brunswick. Little Klitonban él – abban a kisvárosban, amit olyan sokat emlegetnek a hírekben mostanság, ahol az a lány megoldotta azt a régi Andie Bell-ügyet

Pipnek majd kiugrott a szíve a helyéből, olyan hangosan dobogott, hogy szinte visszhangzott a mellkasában, ahogy újra elolvasta a rá vonatkozó utalást. Little Kilton nevét elírták: nyilván ezért nem jött fel a keresési találatokban.

Lejjebb görgetett, hogy tovább olvassa a beszélgetést. Anonim dec. 29. szombat 11:32:21

Ezt hol hallottad?

Anonim dec. 29. szombat 11:37:35

A haverom uncsitesója Grendonban ül. A cellatársa abból a városból származik, és azt mondta, pontosan tudja, hogy kicsoda Child Brunswick. Azt mondta, haverok voltak, és CB pár éve elárulta neki a titkát

Anonim dec. 29. szombat 11:39:43

Tényleg? :)

Pipnek elakadt a lélegzete, a torka elszorult. Mozdulatlanná dermedt, ami feltűnt Ravinak, a fiú sötét szeme a lányra szegeződött. Connor mondott valamit a szoba túloldalán, Pip azonban csendre intette, hogy gondolkodni tudjon.

Grendon.

Pip ismert valakit, aki Grendonban ült. Oda vitték Howie Bowerst, miután bűnösnek vallotta magát a kábítószerekkel kapcsolatos tárgyalás során. December elején kezdte meg a büntetése letöltését. Csakis rá utalhatott ez a komment.

Ami azt jelentette, hogy Howie Bowers pontosan tudja, hogy ki Child Brunswick. Ami pedig azt jelentette, hogy… egy pillanat… Pip gondolatmenete elakadt, agyában visszapörgetett néhány hónapot, egy eltemetett emléket keresett.

Behunyta a szemét. Koncentrált. Végül megtalálta.

– Basszus. – A laptop kicsúszott az öléből, ahogy felállt, és az íróasztalhoz sprintelt, majd felkapta a telefonját.

– Mi az? – kérdezte Connor.

– Basszus, basszus, basszus – dünnyögte, majd feloldotta a telefonzárat, és végigpörgette a fotóit. Visszafelé ment az időben, ellapozta az áprilist, a márciust, Josh szülinapját, a megannyi frizurafotót, amikkel kapcsolatban Cara kikérte a véleményét, majd a januárt és Reynoldsék szilveszteri buliképeit, a karácsonyi és téli fotókat a barátaival, az első vacsoráját Ravival, és a novembert, és az első róla szóló cikkek képernyőképeit, a fotókat a kórházban töltött három napjáról, és amiket Andie Bell diáknaplójáról készítettek Ravival, amikor betörtek Bellék házába, és lám, feltűnt Jamie neve Andie kézírásával néhány firkált csillaggal díszítve. Vissza, még tovább, mígnem megállt.

Október negyedike. Ezeket a fotókat használta arra, hogy tavaly rávegye Howie Bowerst, hogy beszéljen vele. Howie kitöröltette őket, Pip azonban a biztonság kedvéért az összes képet helyreállította. Robin Caine pénzt ad Howie-nak egy papírzacskóért cserébe. De nem ez volt a lényeg. Hanem azok a képek, amiket néhány perccel korábban készített.

Howie Bowers a kerítést támasztja. Valaki odalép hozzá az árnyak közül. Átad neki egy borítéknyi pénzt, de semmit sem vesz tőle. Bézsszínű kabát, barna haja rövidebb, mint most. Kipirult arc.

Stanley Forbes.

S noha a fotók csupán szemcsés állóképek, az alakok szája nyitva, és Pipnek szinte fülébe cseng a beszélgetés, amit hét hónappal ezelőtt kihallgatott.

„Ez volt az utolsó, hallod? – vetette oda Stanley ingerülten. – Nem kérhetsz többet tőlem, nincs több.”

Howie válasza szinte túl halk volt ahhoz, hogy értse, de a lány meg mert volna esküdni rá, hogy azt mondta: „De ha nem fizetsz többet, mindenkinek el fogom mondani”.

Stanley dühösen meredt rá, majd annyit mondott: „Nem hiszem, hogy ezt meg mernéd tenni”.

Pip megörökítette ezt a pillanatot, Stanley szeme csupa kétségbeesés és harag, ahogy Howie-t bámulta.

És végre kiderült, miért.

Ravi és Connor szótlanul nézték a lányt, amikor az felpillantott.

– Na? – kérdezte Ravi türelmetlenül.

– Már tudom, ki Child Brunswick – mondta Pip. – Stanley Forbesként ismerjük őt.

Harmincnyolc

Szótlanul ültek egymás mellett. Pip hallott valamit a csend alatt, egy alig érzékelhető zümmögést a füleiben.

Semmi olyat nem találtak, ami rácáfolt volna az elméletükre.

Stanley egyszer említette egy cikkben, hogy huszonöt éves, amit négy éve írt a Kilton Mailnek az ingatlanárakról, ami megerősítette, hogy a kora stimmel. Úgy tűnt, hogy egyik közösségi hálón sem tart fenn személyes profilt, ami szintén alátámasztotta az elméletet. És Pipnek eszébe jutott még valami múlt vasárnapról:

– Nem hallgat mindig a nevére. Múlt héten hiába szólongattam, hogy „Stanley, Stanley”, nem reagált. A kollégája szerint folyton ezt csinálja, szelektív a hallása. De lehet, hogy csak arról van szó, hogy nemrég óta használja ezt a nevet, és még nem érzi teljesen a sajátjának.

Mind egyetértettek abban, hogy túl sok az egybeesés, túl sok jel mutat arra, hogy ez az igazság. Stanley Forbes volt Child Brunswick. Elárulta a barátjának, Howie Bowersnek, aki ellene fordult, és zsarolta, hogy megőrizze a titkát. Howie viszont elárulta az új cellatársának, aki továbbadta az unokatesójának, aki elmesélte a haverjának, aki aztán szépen közzétette az egész sztorit a neten. Így tudta meg Layla Mead, bárki is ő és bármit is akar, hogy Child Brunswick Little Kiltonban él.

– Na és ez most mit jelent? – kérdezte Connor, megtörve a sűrűsödő csöndet.

– Ha Layla leszűkítette a gyanúsítottak körét kettőre – kezdte Ravi és az ujjain számolt –, és Jamie-t küldte maga helyett, hogy aznap este mindkettejüket szembesítse a névvel, az azt jelenti, hogy Jamie Stanley- vel találkozott a tanyasi háznál, ahonnan eltűnt. Tehát…

– Tehát Stanley tudja, mi történt Jamie-vel. Miatta tűnt el a bátyád – magyarázta Pip.

– De miért keveredne ilyesmibe Jamie? – hüledezett Connor. – Ez tiszta őrültség!

– Ezt még nem tudjuk, de jelenleg nem is ez a legfontosabb. – Pip felállt, és a vibráló idegesség a lábán is végigfutott. – Most az a legfontosabb, hogy megtaláljuk Jamie-t, és ehhez Stanley Forbes a kulcs.

– Szóval, mi a terv? – Ravi is felállt, recsegtek-ropogtak a térdízületei.

– Ne hívjuk a rendőrséget? – Connor is felpattant a helyéről.

– Nem bízom bennük – jegyezte meg Pip. És soha többé nem is fog, ezek után, Max után. Nem az ő reszortjuk eldönteni, hogy mi a jó és mi a rossz. – Be kell jutnunk Stanley házába – magyarázta a lány. – Ha elrabolta Jamie-t, vagy ha… – Connorra sandított – bántotta, a házában találhatunk bizonyítékot, ami elvezet Jamie-hez. Ki kell csalogatnunk Stanley-t, hogy bejussunk. Ma este.

– Hogyan? – kérdezte Connor.

Az ötlet már alakot öltött, mintha csak arra várt volna, hogy Pip megtalálja.

– Úgy teszünk, mintha mi lennénk Layla Mead – mondta. – Van egy másik SIM-kártyám, Stanley nem fogja felismerni a számot. Laylaként üzenünk neki, és azt mondjuk, hogy jöjjön el este a tanyasi házhoz egy találkozóra. Ahogy bizonyára múlt héten is üzent neki, ám Jamie-t küldte maga helyett. Stanley biztos szeretne végre találkozni az igazi Laylával, kideríteni, hogy ki az, aki tud a valódi személyazonosságáról, és mit akar tőle. El fog jönni. Tudom, hogy eljön.

– Ha így folytatod, neked is kell majd eldobható telefon, mint amilyet Andie Bell használt – csóválta meg a fejét Ravi. – Jól van, kicsalogatjuk a tanyasi házhoz, és amíg odamegy, mindannyian betörünk szépen hozzá, és megkeressük Jamie-t.

Connor tettre készen bólogatott.

– Nem – hűtötte le a fiút Pip. – Nem mindannyian. Valakinek muszáj elterelni a figyelmét a tanyasi háznál, ott tartani Stanley-t, hogy a többieknek legyen idejük rendesen körülnézni. – Belenézett Ravi szemébe. – Én leszek ez a valaki.

– Pip, n… – kezdte a fiú.

– De! – vágott a szavába a lány. – Én a tanyasi házban fogok őrködni, ti ketten pedig elmentek Stanley-hez. Két házzal lejjebb lakik Anttől az Acres Enden, igaz? – fordult Connorhoz.

– Ja, tudom, hol lakik.

– Pip – kezdte Ravi újra.

– Anya mindjárt hazaér. – Megszorította Ravi karját. – Úgyhogy mennetek kell. Azt fogom mondani a szüleimnek, hogy estére átmegyek hozzátok. Találkozzunk kilenckor félúton a Wyvil Roadon, így lesz időnk elküldeni az üzenetet és felkészülni.

– Oké. – Connor jelentőségteljesen kacsintott, majd kifelé indult a szobából.

– Ne szólj anyukádnak! – szólt utána Pip. – Még ne. Egyelőre tartsuk magunk közt az infót, csak mi hárman tudjunk róla.

– Vettem. Gyere, Ravi, menjünk.

– Ööö, két másodperc. – Ravi biccentett Connornak, hogy induljon el nélküle.

– Mi az? – Pip felnézett a barátjára, aki közelebb lépett, és a lány hajába fújt.

– Mi művelsz? – kérdezte Ravi lágyan, miközben Pip tekintetét fürkészte. – Miért jelentkezel önként őrszemnek? Majd én megcsinálom. Neked kéne bemenned Stanley házába.

– Nem, dehogy kéne – tiltakozott Pip, és átforrósodott az arca a fiú közelségétől. – Connornak muszáj ott lennie, az ő bátyjáról van szó. És neked is. Ez a második esélyed, emlékszel? – Félresöpört egy szempillái közé akadt hajszálat, Ravi pedig elkapta a kezét és az arcához szorította. – Neked kell ott lenned. Találd meg, Ravi. Találd meg Jamie-t, oké?

A fiú rámosolygott, összefonták az ujjaikat, és egy hosszú pillanatra megszűnt számukra az idő.

– Biztos vagy benne? Egyedül leszel, és…

– Nem lesz bajom – rázta a fejét Pip. – Csak őrszem leszek.

– Oké. – Ravi leeresztette a kezét, és egymásnak döntötték a homlokukat. – Meg fogjuk találni – suttogta. – Minden rendben lesz.

Egy pillanatra Pip el is hitte a fiúnak.

Itt Layla.

Találkozzunk a tanyasi háznál 11-kor

:)

Ott leszek.

Harminckilenc

Az elhagyatott tanyasi ház sziluettje ezüstösen sejlett a holdvilágnál, a fény átszűrődött a megannyi repedésen és lyukon, és az emeleti nyílásokon, ahol valaha az ablakok voltak.

Pip alig húsz méterre állt a háztól, megbújt egy kisebb facsoport árnyékában az út túloldalán. Szemmel tartotta az öreg épületet, és próbált nem összerezzenni, valahányszor a szél végigsüvített a levelek között, és túlbuzgó képzelete szavakat vélt felfedezni az artikulálatlan zajban.

Kigyúlt a telefon és rezegni kezdett a kezében. Ravi száma jelent meg a képernyőn.

– Igen? – szólt bele halkan, amikor felvette.

– Leparkoltunk lejjebb az úton – suttogta Ravi. – Stanley épp most lépett ki az ajtón. Beszáll a kocsijába. – Pip hallgatta, ahogy Ravi elfordult a telefontól és odasúg valamit Connornak. – Oké, most hajtott el. Úton van feléd.

– Vettem – mondta Pip, és megszorította a telefont a markában. – Menjetek be, amilyen gyorsan csak tudtok.

– Azon vagyunk – felelte Ravi, és halkan becsukódott egy kocsiajtó.

Pip hallgatta a lépéseiket a járdán, majd ahogy felmennek a bejárati ajtóhoz, a szíve egy ritmust vert a fiúk szapora lépteivel.

– Nincs pótkulcs a lábtörlő alatt – közölte Ravi a lánnyal és Connorral egyaránt. – Menjünk hátra, mielőtt meglát valaki.

Ravi belelihegett a telefonba, ahogy Connorral megkerülték a kicsi házat, három kilométerre Piptől, de ugyanazon hold alatt.

Zörgő hangok.

– A hátsó ajtó is zárva – hallotta Pip Connor hangját erőtlenül.

– Igen, de a zár közvetlenül a kilincs alatt van – jegyezte meg Ravi. – Ha betöröm az ablakot, elérem és ki tudom nyitni.

– Csak halkan! – emlékeztette a lány.

Zörgés és morgás a telefonban, ahogy Ravi levette a dzsekijét és az ökle köré csavarta. Pip tompa puffanást hallott, majd még egyet, végül a törött üveg csörömpölését.

– Ne vágd meg magad – figyelmeztette Connor a fiút. Pip hallotta Ravi erőlködését.

Egy kattanás.

Nyikorgó hang.

– Jól van, bent vagyunk – suttogta Ravi.

Ahogy beléptek, ropogott a talpuk alatt a törött üveg – ugyanebben a pillanatban egy sárga szempár közeledett Pip felé az éjszakában. A reflektorfények egyre nőttek, ahogy végigszáguldottak az Old Farm Roadon.

– Megjött – szólt Pip halkan a szélbe.

A fekete kocsi rákanyarodott a Sycamore Roadra, csikorogtak a kerekek a kavicson, végül a kocsi leparkolt az út szélén. Pip feljebb állt meg az Old Farm Roadon, hogy Stanley ne lássa a kocsiját.

– Bújj el! – szólt Ravi a telefonba.

Kivágódott a kocsiajtó, és Stanley Forbes kiszállt, fehér inge szinte világított a sötétben. Barna haja kuszán a homlokába hullt, árnyékot vetett az arcára. Becsukta az ajtót és elindult az ezüstösen ragyogó ház felé.

– Oké, bent van – szólt Pip, amikor Stanley belépett a tátongó bejáraton a sötét házba.

– A konyhában vagyunk – közölte Ravi. – Alig látunk valamit. Pip közelebb húzta a telefont a szájához.

– Ravi, Connornak ne szólj, de ha találtok valamit, ami Jamie-é, a telefonját, a ruháit, még ne nyúljatok hozzájuk. Bizonyítékként szolgálhatnak, ha nem úgy sül el a dolog, ahogy akarjuk.

– Értem – nyugtázta a fiú, majd hangosan felhorkant vagy felhördült, Pip nem tudta megállapítani.

– Ravi? – szólongatta. – Ravi, mi a baj?

– Bassza meg – káromkodott Connor.

– Van itt valaki – suttogta Ravi, és egyre szaporábban kapkodta a levegőt. – Halljuk a hangját. Van itt valaki.

– Micsoda? – hüledezett Pip, és elszorult a torka a felfelé kúszó riadalomtól.

Ekkor Ravi rémült zihálásán keresztül Pip hallotta a telefonból, ahogy Connor felkiált.

– Jamie! Jamie az!

– Ne, várj, Connor, ne fuss! – kiáltott utána Ravi, és a hangja eltávolodott a telefontól.

Surrogás.

Dobogó léptek zaja.

– Ravi? – szisszent fel Pip. Fojtott hangok.

Hangos puffanás.

– Jamie! Jamie, én vagyok az, Connor! Itt vagyok! Recsegett a telefon, és Ravi újra kapott levegőt.

– Mi folyik ott? – kérdezte Pip.

– Itt van, Pip – szólt Ravi reszkető hangon, mialatt Connor a háttérben kiáltozott. – Jamie itt van. Jól van. Életben van.

– Életben van? – ismételte bénultan, az elméjéhez még nem jutott el a szavak jelentése.

Connor hisztérikus zokogásba forduló kiáltozásán átszűrődött egy fojtott hang. Jamie hangja.

– Édes istenem, életben van! – sóhajtott fel a lány, a hangja elcsuklott, és nekihátrált egy fának. – Életben van – ismételte, hogy újra hallja a szavakat. Könnyek csípték a szemét, ezért becsukta. Mantraként ismételte gondolatban a szavakat, keményebben, mint valaha életében: Köszönöm, köszönöm, köszönöm!

– Pip?

– Jamie jól van? – kérdezte, és beletörölte a szemét a dzsekijébe.

– Nem tudjuk kihozni – magyarázta Ravi. – Be van zárva valahová, a földszinti vécébe, azt hiszem. Zárva az ajtó, és le is van lakatolva kívülről. De úgy hangzik, hogy jól van.

– Azt hittem, meghaltál – zokogta Connor. – Itt vagyunk, ki fogunk hozni!

Jamie hangja felerősödött, Pip azonban egy szót sem értett belőle.

– Mit mondott Jamie? – kérdezte, és ismét a tanyasi ház felé fordult.

– Azt mondja… – Ravi elhallgatott és figyelt. – Azt mondja, menjünk innen. Hogy el kell mennünk, mert alkut kötött.

– Micsoda?

– Sehová sem megyek nélküled! – kiáltotta Connor.

Pip azonban felfigyelt valamire a sötétben, és elfordult a telefontól.

Stanley kilépett az árnyak közül, és kifelé tartott a házból.

– Elmegy! – szólt a telefonba a lány. – Stanley elmegy.

– Bassza meg! – káromkodott Ravi. – Üzenj neki Laylaként, mondd, hogy várjon.

Stanley azonban már átlépte az elkorhadt küszöböt, és a kocsija felé tartott.

– Túl késő – mondta Pip, és zúgott a feje, ahogy meghozta a döntést. – Elvonom a figyelmét. Hozzátok ki Jamie-t és vigyétek biztonságos helyre.

– Ne, Pip…

A lány azonban már kinyomta a telefont, és kiszaladt a fák közül, át az úttesten. Amikor a fűre ért, Stanley végre felpillantott, észrevette a mozgást a holdfényben.

A férfi megdermedt.

Pip lassított, odasétált hozzá a romos ajtónyílás elé. Stanley hunyorogva próbálta kivenni az alakját a sötétben.

– Helló? – szólt vakon.

Amikor a lány elég közel ért hozzá, hogy a férfi tisztán lássa, Stanley arca eltorzult, ráncok jelentek meg a szeme körül.

– Ne! – szólt halk, nyers hangon. – Ne, ne, ne! Te vagy az, Pip? – Hátralépett. – Te vagy Layla?

Negyven

Pip megrázta a fejét.

– Nem én vagyok Layla – mondta, sebes szívverésétől alig hallotta a saját hangját. – Ma este én üzentem, de én nem ő vagyok. Nem tudom, hogy kicsoda Layla.

Stanley arca felderengett az árnyak közül, de Pip csak a szeme fehérjét és a fehér ingét látta.

– T-te… te… – dadogta a férfi, a hangja elhalt. – Te tudod…?

– Hogy ki vagy? – szólt lágyan Pip. – Igen, tudom.

A férfi reszketegen felsóhajtott, és lehajtotta a fejét.

– Ó – mondta, és nem bírt Pip szemébe nézni.

– Bemehetnénk beszélgetni? – A lány a ház felé intett. Vajon mennyi idő kell Ravinak és Connornak arra, hogy feltörjék az ajtót és kihozzák Jamie-t? Pip legalább tizenöt percre saccolta.

– Oké – szólt Stanley a suttogásnál alig hangosabban.

Pip előrement, a válla fölött visszanézett Stanley-re, aki lesütött szemmel, csüggedten követte őt a sötét folyosón. A nappaliban Pip átlépett a csipszes zacskókon és sörösüvegeken, és a fakredenchez igyekezett. A nagy elemlámpa, amit Robin használt a barátaival, a felső fiók szélének volt támasztva. Pip odanyúlt érte, felpillantott a sötét szoba hátborzongató sziluettjeire, melyek közt Stanley szinte eltűnt. Felkapcsolta a lámpát, és hirtelen színekkel telt meg a szoba.

Stanley hunyorgott a váratlan fényben.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte, és idegesen babrált az ujjaival. – Fizethetek neked, havonta egyszer. Nem sokat keresek, a városi újság javarészt önkéntes munka, de van egy másik állásom is a benzinkúton. Meg tudom oldani.

– Miért fizetnél nekem? – csodálkozott Pip.

– H-hogy ne áruld el senkinek – dadogta a férfi. – Hogy titokban tartsd.

– Nem azért jöttem, hogy megzsaroljalak, Stanley. Senkinek sem árulom el, hogy ki vagy, megígérem.

A férfi zavartan kapkodta a tekintetét.

– De akkor… mit akarsz?

– Csak meg akartam menteni Jamie Reynoldsot. – Pip felemelte a kezét. – Csak ezért vagyok itt.

– Semmi baja – szipogott Stanley. – Én mondtam neked, hogy semmi baja.

– Bántottad?

Stanley fátyolos, barna szemében harag villant.

– Hogy bántottam-e? – kérdezte erőteljesebb hangon. – Persze hogy nem bántottam. Ő próbált megölni engem.

– Mi? – Pipnek elakadt a lélegzete. – De hát mi történt?

– Az történt, hogy ez a nőszemély, ez a Layla Mead üzengetni kezdett nekem a Kilton Mail Facebook-oldalán keresztül – mesélte Stanley, és a falnak döntötte a hátát. – Végül telefonszámot cseréltünk, és sms-ezni kezdtünk. Heteken át. Megkedveltem… legalábbis azt hittem, hogy kedvelem. Múlt pénteken késő este írt egy üzenetet, hogy találkozzunk itt.

– Elhallgatott és végignézett az öreg, málló falakon. – Amikor ideértem, nem volt itt senki. Odakint vártam tíz percig. Majd valaki más jelent meg: Jamie Reynolds. Furán festett, lihegett, mint aki idáig szaladt. Odalépett hozzám, és csak annyit mondott: Child Brunswick. – Stanley hörgő nevetésben tört ki. – Ledöbbentem, ez nyilvánvaló, nyolc éve élek itt, és senki se tudta, kivéve…

– Kivéve Howie Bowers? – kérdezte Pip.

– Igen, ő. – Stanley szipogott. – Azt hittem, a barátom, hogy megbízhatok benne. Layláról is ugyanezt hittem. Mindegy, szóval pánikba estem, és mire észbe kaptam, Jamie nekem esett egy késsel. Sikerült félreugranom az útjából, és kiütöttem a kést a kezéből. Dulakodni kezdtünk, ott kinn, a fák mellett, és egyre csak azt ismételgettem: „Kérlek, ne ölj meg, kérlek!”. Végül nekilöktem Jamie-t az egyik fának, és úgy beverte a fejét, hogy a földre zuhant. Azt hiszem, pár percre elvesztette az eszméletét, és utána még kábult volt egy ideig, talán agyrázkódása lehetett. Azután… nem tudtam, mit csináljak. Tudtam, ha kihívom a zsarukat és elmondom nekik, hogy valaki meg akart ölni, mert rájött, ki vagyok, akkor vége. El kell mennem. Új város, új név, új élet. És nem akartam elmenni. Ez az otthonom. Szeretek itt élni. Barátaim vannak. Azelőtt sosem voltak barátaim, soha! És amióta itt élek, Stanley Forbesként, most először érzem úgy, hogy szinte boldog vagyok. Nem tudnám újrakezdeni máshol az életemet, más személyként, az valóban megölne engem. Egyszer már megtettem, amikor huszonegy évesen elárultam egy lánynak, akibe szerelmes voltam, hogy ki vagyok. Kihívta rám a zsarukat, ők meg ide költöztettek, új nevet adtak nekem. Nem bírnám még egyszer végigcsinálni, mindent elölről kezdeni. Csak egy kis időre volt szükségem, hogy kitaláljam, mit tegyek. Egy pillanatig sem állt szándékomban bántani Jamie-t.

Stanley felnézett Pipre, a szeme könnyektől csillogott, olyan esdeklőn nézett, szótlanul könyörgött a lánynak, hogy higgyen neki.

– Felsegítettem Jamie-t, és a kocsimhoz vittem. Még mindig fáradtnak és kábultnak tűnt. Azt mondtam neki, hogy beviszem a kórházba. Elvettem a telefonját és kikapcsoltam, nehogy felhívjon valakit. Azután elvittem a házamhoz, bekísértem. Bevittem a földszinti vécébe, egyedül azt a helyiséget lehet kívülről bezárni. Én… nem akartam, hogy kijusson, féltem, hogy megint megpróbálna megölni.

Pip bólintott, a férfi pedig folytatta.

– Csak időre volt szükségem, hogy végiggondoljam, mit tegyek, miként oldjam meg a helyzetet. Jamie azt ismételgette az ajtó mögül, hogy sajnálja, hogy engedjem ki, csak haza akar menni, de előbb gondolkodnom kellett. Megijedtem, hogy a telefonja elárulhatja a helyzetét, ezért összetörtem egy kalapáccsal. Néhány óra múlva leláncoltam az ajtót, és keresztbe tettem előtte egy fémcsövet, hogy kinyithassam résnyire anélkül, hogy Jamie ki tudna jönni. Beadtam neki egy hálózsákot, párnákat, ennivalót, és egy poharat, hogy tudjon inni a csapból. Megmondtam neki, hogy gondolkodnom kell, és rázártam az ajtót. Egész éjjel nem aludtam, csak a fejemet törtem. Még mindig azt hittem, hogy Jamie Layla, hogy ő beszélgetett velem heteken át, hogy csapdába csaljon és megöljön. Semmiképpen nem engedhettem el, nehogy újra megpróbáljon megölni vagy elárulja mindenkinek, hogy ki vagyok. És a rendőrséget se hívhattam. Arról szó sem lehetett.

– Másnap munkába kellett mennem a benzinkútra; ha nem megyek be vagy beteget jelentek, a pártfogó tisztem kérdezősködni kezd. Nem akartam felkelteni a gyanúját. Amikor aznap este hazaértem, még mindig nem tudtam, hogy mitévő legyek. Ebédet főztem és kinyitottam az ajtót, hogy beadjam Jamie-nek, és valahogy beszélgetni kezdtünk. Elmesélte, hogy fogalma sincs, mit jelent egyáltalán a Child Brunswick. Csak azért tette, mert egy Layla Mead nevű lány kérte meg rá. Ugyanaz a Layla, akivel én is beszélgettem. Jamie fülig belezúgott. Layla ugyanazzal a dumával etette, amivel engem: hogy a zsarnokoskodó apja alig engedi ki a házból, hogy gyógyíthatatlan agytumorban szenved. – Szipogott. – Jamie-vel azonban sokkal messzebbre ment. Layla azt mondta neki, hogy van egy klinikai vizsgálat, amire az apja nem akarja elengedni, és nem tud fizetni érte, ha viszont nem megy el rá, meghal. Jamie mindenáron meg akarta menteni az életét, azt hitte, szerelmes belé, ezért adott neki ezerkétszáz fontot a vizsgálatra, azt mondta, a nagy részét kölcsön kellett kérnie. Layla arra kérte, hogy hagyja a pénzt egy sírkövön a templom udvarán, majd elmegy érte, ha sikerül elszöknie az apja elől. És más dolgokra is rávette: be kellett törnie valakinek a házába ellopni egy órát, ami Layla halott anyjáé volt, mert az apja beadta egy adományboltba, és valaki megvette. Még arra is rávette Jamie-t, hogy verjen meg egy fickót a szülinapján, mondván, hogy az illető megpróbálja megakadályozni, hogy Layla bejusson a klinikai vizsgálatra, ami megmentené az életét. Jamie mindennek bedőlt.

– És Layla küldte ide péntek éjjel? Stanley bólintott.

– Jamie azt mondta, rájött, hogy Layla hazudott neki, és valaki másnak a fotóit használta. Erre azonnal felhívta, mire Layla azt mondta, hogy kénytelen volt hamis fotókat használni, mert valaki zaklatja. Minden más azonban igaz, csak a fotók hamisak. Aztán azt is mondta neki, hogy a zaklatója üzent neki, és azzal fenyegette, hogy megöli aznap este, mert rájött, hogy ők ketten „együtt vannak” Jamie-vel. Azt mondta Jamie-nek, hogy nem tudja, ki a zaklatója, de sikerült leszűkítenie két férfire, és biztos benne, hogy beváltják a fenyegetésüket. Azt mondta, mindkettőnek üzen, és megszervez egy találkozót egy félreeső helyen, majd arra kérte Jamie-t, hogy ölje meg a zaklatóját, mielőtt az ölné meg őt. Arra utasította, hogy a „Child Brunswick” szavakat mondja mindkét férfinek, a zaklató tudni fogja, mit jelent, ő lesz az, aki reagál. Jamie először visszautasította az egészet. Laylának azonban sikerült meggyőznie. Jamie attól félt, hogy ha nem teszi meg, örökre elveszíti Laylát, és ez az ő hibája lesz. De azt mondta, hogy amikor rám támadt, már nem akarta megtenni. Hogy megkönnyebbült, amikor kiütöttem a kezéből a kést.

Pip szinte látta maga előtt a jelenetet.

– Jamie tehát beszélt Laylával telefonon? – kérdezte. – Biztos, hogy nőről van szó?

– Igen – bólintott Stanley. – De én még nem tudtam megbízni benne maradéktalanul. Még mindig azt hittem, hogy ő Layla, és csak hazudik nekem, hogy kiengedjem, azután vagy megöl, vagy leleplez engem. Úgyhogy a beszélgetésünk után – átbeszéltük a szombat éjszakát – alkut kötöttünk. Megpróbáljuk együtt kideríteni, ki lehet Layla, hogy lássam, hogy ő valóban nem Jamie, és valóban létezik. És amikor… ha megtaláljuk, megpróbálom lefizetni Laylát, hogy megőrizze a titkomat.

Jamie hallgatásáért cserébe pedig nem árulom el a zsaruknak, hogy rám támadt. Megegyeztünk abban, hogy a fürdőszobában marad, amíg meg nem találjuk Laylát, és meg nem győződök arról, hogy megbízhatok benne. Egyre nehezebben tudok megbízni az emberekben. Másnap reggel pedig bejöttél a Kilton Mail irodájába Jamie miatt, és láttam a városban a plakátokat az eltűnéséről. Tudtam, hogy gyorsan meg kell találnom Laylát, és kitalálni egy fedősztorit Jamie eltűnésére, mielőtt túl közel kerülnél az igazsághoz. Ezért mentem aznap a templomhoz, én is Hillary F. Weiseman sírját kerestem, hátha elvezet Laylához. Azt hittem, egy-két nap alatt minden megoldódik, de még mindig nem tudjuk, hogy ki lehet. Meghallgattam az új epizódokat, amiket feltöltöttél, tudom, hogy Layla kapcsolatba lépett veled. Ekkor már tudtam, hogy Jamie nem lehet, és igazat mondott nekem.

– Még én se jöttem rá, hogy ki ő – rázta a fejét Pip. – Sem arra, hogy mit akarhat.

– Én tudom, mit akar. Meg akar ölni – jelentette ki Stanley, és megtörölte az egyik szemét. – Sokan szeretnének holtan látni. Minden áldott nap nyitva kell tartanom a szememet, fel kell készülnöm az ilyesmire. Csak élni szeretnék. Csendes életre vágyom, szeretnék valami jót tenni. És tudom, hogy nem vagyok jó, nem voltam az. Ott van például, amit Sal Singhről mondtam, ahogy a családjával bántam. Amikor ez az egész történt, itt, ahol éltem, és láttam, mit tett Sal, mi az, amiről úgy gondoltam, hogy ő tette, a saját apámat láttam benne. Egy ugyanolyan szörnyeteget, mint ő. És nem is tudom, de úgy éreztem, itt a remek alkalom, hogy mindent jóvátegyek. Pedig tévedtem, de mekkorát tévedtem! – Stanley megtörölte a másik szemét. – Tudom, hogy ez nem kifogás, de nem a legjobb helyen, nem a legjobb emberek között nőttem fel. Mindent tőlük tanultam, és próbálom kitörölni, amit tanítottak nekem: azokat a nézeteket, gondolatokat. Próbálok jobb ember lenni. Mert a legrosszabb, amivé válhatok, az a saját apám. De az emberek azt hiszik, hogy ugyanolyan vagyok, mint ő, és mindig attól rettegek, hogy talán igazuk van.

– Egyáltalán nem vagy olyan, mint ő – szólalt meg Pip, és közelebb lépett. – Kicsi gyerek voltál. Apád kényszerített. Nem a te hibád volt.

– Elmondhattam volna valakinek. Visszautasíthattam volna, hogy segítsek neki. – Stanley a kezével babrált. – Valószínűleg megölt volna, de egy másik gyerek legalább élne. És neki ezerszer jobb élete lenne, mint nekem.

– Még nincs vége mindennek, Stanley – vigasztalta a lány. – Együtt kideríthetjük, ki Layla. Pénzt ajánlunk neki, vagy amit akar. Én senkinek sem fogom elárulni, hogy ki vagy. Jamie sem. Itt maradhatsz, élheted tovább az életedet.

Stanley szemében remény csillant.

– Jamie is minden bizonnyal épp most meséli Ravinak és Connornak, hogy mi történt, azután…

– Egy pillanat, hogyan? – kérdezte Stanley, és odalett a remény. – Ravi és Connor a házamban vannak?

– Ööö… – Pip nagyot nyelt. – Igen. Bocs.

– Betörtek egy ablakot?

A válasz Pip arcára volt írva.

Stanley csüggedten lehajtotta a fejét, és kifújta a levegőt.

– Akkor mindennek vége. Az ablakok néma riasztóval vannak felszerelve, ami közvetlenül a rendőrségre van bekötve. Tizenöt percen belül ott lesznek. – Felemelte a kezét és a tenyerébe ejtette a homlokát. – Mindennek vége. Stanley Forbes nincs többé.

Pip szájában megkeseredtek a szavak.

– Úgy sajnálom – mondta. – Nem tudtam, mi csak Jamie-t próbáltuk megkeresni.

Stanley felnézett rá, és megkockáztatott egy gyenge mosolyt.

– Semmi baj – mondta halkan. – Úgysem érdemeltem meg ezt az életet.

Mindig is túl jó volt nekem ez a város.

– Én nem… – Pipnek torkán akadt a szó, és összeszorította a száját.

Zajt hallott a közelből. Tompa léptek zaját.

Stanley is meghallotta. Megpördült és hátrálni kezdett a lány felé.

– Helló? – szólt egy hang a folyosóról.

Pip nagyot nyelt, és lekényszerítette a gombócot a torkán.

– Helló! – válaszolt a közeledő jövevénynek. Csak egy árnyék volt a többi árny között, amíg be nem lépett a felfordított lámpa fénykörébe.

Charlie Green volt az, becipzározott dzsekiben, könnyed mosollyal az arcán, és Pipre siklott a pillantása.

– Á, sejtettem, hogy te vagy az – mondta. – Láttam a kocsidat az út szélén parkolni, azután megláttam a lámpafényt, és gondoltam, jobb, ha benézek. Jól vagy? – kérdezte, és Stanley-re pillantott, majd vissza a lányra.

– Ó, hát persze. – Pip elmosolyodott. – Jól vagyunk. Csak beszélgetünk.

– Oké, akkor jó – sóhajtott fel megkönnyebbülten Charlie. – Ha már itt vagyok, Pip, kölcsönkérhetem a telefonodat egy pillanatra? Az enyém lemerült, és muszáj üzennem valamit Florának.

– Hogyne – mondta a lány. – Tessék, csak nyugodtan. – Elővette a telefont zsebéből, feloldotta, odalépett Charlie-hoz, és átnyújtotta neki.

A férfi elvette tőle, az ujjai hozzáértek Pip tenyeréhez.

– Kösz – mondta, és lepillantott a képernyőre, amíg Pip visszalépett Stanley mellé. Charlie megszorította a kezében a telefont. Leeresztette, betette a zsebébe, és belecsúsztatta a mélyére.

Pip csak nézte, nem fogta fel, mi történik, a saját gondolatait sem hallotta, olyan hangosan dobogott a szíve.

– A tiédet is – szólt Charlie, és Stanley-hez fordult.

– Tessék? – Stanley meghökkent.

– A telefonodat – mondta Charlie higgadtan. – Csúsztasd ide a padlón.

– Én n-nem… – dadogta Stanley.

Charlie dzsekije susogott, ahogy hátranyúlt az egyik kezével, közben vékony vonallá préselte össze a száját, amíg el nem tűntek az ajkai.

Amikor elővette a kezét, volt benne valami.

Valami sötét és fenyegető. Megremegett, amikor a férfi Stanley-re szegezte.

Egy fegyver.

– Csúsztasd ide a telefonodat, most rögtön.

Negyvenegy

A telefon végigcsúszott a karcos, öreg hajópadlón a csipszes zacskók és sörösüvegek között, és pörögve megállt Charlie lába mellett.

A férfi még mindig a jobb kezében tartotta a fegyvert, remegő csövét Stanley-re szegezte.

Közelebb lépett, és Pip arra számított, hogy felveszi a telefont, de nem így tett. Charlie felemelte a lábát, és keményen lesújtott a csizmasarkával, széttaposta. A képernyő fénye felvillant, majd kialudt, Pip pedig összerezzent a váratlan hangtól, és a fegyveren tartotta a szemét.

– Charlie… mit művelsz? – kérdezte, a hangja úgy remegett, mint a férfi keze.

– Ugyan már, Pip – válaszolta Charlie, és követte a tekintetével a fegyver csövét. – Már biztos rájöttél.

– Te vagy Layla Mead.

– Én vagyok Layla Mead – ismételte, és Pip nem tudta, hogy grimaszol vagy mosolyogni próbál. – De nem zsebelhetek be minden elismerést, Flora volt a hang, amikor arra volt szükség.

– Miért? – kérdezte Pip sebesen dobogó szívvel.

Charlie szája megremegett, Pipről Stanley-re nézett. A fegyver azonban nem mozdult a kezében.

– A vezetéknevem is Floráé. Érdekel, hogy mi a sajátom? Nowell.

Charlie Nowell.

A lány hallotta, hogy Stanley felszisszent, látta megtört pillantását.

– Ne – szólt Stanley halkan, alig lehetett hallani. Charlie azonban meghallotta.

– De – mondta. – Emily Nowell, a margate-i rém és fiának utolsó áldozata. A testvérem volt, a nővérem. Most már emlékszel rám? – üvöltött Stanley-re, és megrándult a pisztolyt tartó keze. – Emlékszel az arcomra? Én nem emlékeztem a tiédre, és gyűlöltem magam érte.

– Sajnálom. Annyira sajnálom – motyogta Stanley.

– Ne gyere nekem ezzel! – bömbölte Charlie, vörös nyakán úgy kidülledtek az erek, mint a fagyökerek. – Hallottam, miket mondtál neki, a kis mesédet. – Pip felé intett a fejével. – Akarod tudni, hogy mit csinált?

– szólt a lányhoz, de ez nem kérdés volt. – Kilencéves voltam, kint voltam a játszótéren. A nővérem, Emily vigyázott rám, épp hintáztam, amikor odajött hozzánk ez a kölyök. Emilyhez fordult nagy, bánatos bociszemekkel, és azt mondta: „Nem találom a mamámat, segítesz megkeresni?”. – Charlie vadul hadonászott beszéd közben, ugrált a kezében a fegyver. – Emily persze igent mondott, mivel ő volt a legkedvesebb ember a világon. Azt mondta, maradjak a csúszda mellett a barátaimmal, amíg elmegy a kisfiúval és megkeresi a mamáját. Elmentek. Emily azonban sose jött vissza. Órákig vártam rá, egyedül a játszótéren. Behunytam a szemem és visszaszámoltam: három, kettő, egy, és imádkoztam, hogy megjelenjen. De nem jött. Három héttel később megtalálták megcsonkítva, megégetve. – Charlie pislogott, olyan hevesen, hogy a könnyek egyenesen a gallérjára cseppentek, az arca száraz maradt. – A szemem láttára rabolta el a nővéremet, és csak arra tudtam gondolni, hogy bárcsak visszafelé csúszhatnék azon a csúszdán.

– Sajnálom – zokogta Stanley feltett kézzel, széttárt ujjakkal. – Annyira sajnálom. Rá gondolok a legtöbbet, a nővéredre. Olyan kedves volt hozzám, én…

– Ne merészeld! – kiáltott fel Charlie, fröcsögött a nyála. – Verd ki a mocskos fejedből! Te választottad őt, nem az apád. Te voltál! Te választottad! Hét embert segítettél elrabolni, pedig pontosan tudtad, hogy mi fog történni velük, még segítettél is neki. De jaj, a kormány ad neked egy szép, új, csillogó életet, és minden rendben van. Akarod tudni, hogy az én életem hogy alakult? – Hörögve kapkodta a levegőt. – Három hónappal azután, hogy megtalálták Emily maradványait, apám felakasztotta magát. Én találtam rá iskola után. Anyám nem bírt egyedül megbirkózni ezzel az egésszel, a piában és a drogokban kereste a feledést. Majdnem éhen haltam. Egy éven belül elvettek tőle, és nevelőszülőkhöz kerültem, egyiktől a másikhoz. Volt, aki kedves volt hozzám, volt, aki nem. Mire tizenhét voltam, az utcán éltem. De összeszedtem magam, és csak egy dolog segített. A tudat, hogy egyikőtök sem érdemelte meg az életet azok után, amiket másokkal műveltetek. Apádat már elintézte valaki, téged viszont szabadon engedtek. De tudtam, hogy egy nap megtalállak, és én leszek az, aki megöl téged, Child Brunswick.

– Kérlek, Charlie, tedd el a fegyvert… – kezdte Pip.

– Nem. – Rá se nézett a férfi. – Tizenkilenc éven át vártam erre a pillanatra. Kilenc éve vettem ezt a pisztolyt, hogy egy nap ezzel öljelek meg. Felkészültem, rád vártam. Minden tippet, minden pletykát követtem a neten. Az elmúlt hét évben tíz különböző városban éltem, téged kerestelek. És mindenhová magammal vittem Layla Mead egy újabb változatát, kerestem a korodnak és a személyleírásodnak megfelelő férfiakat, a közelükbe férkőztem, hátha valaki bevallja nekem, hogy kicsoda valójában. Ám egyik városban sem találtalak. Itt voltál. De most már megvagy. Örülök, hogy Jamie nem járt sikerrel. Úgy helyes, hogy én tegyem meg. Ennek így kell lennie.

Pip Charlie ujját nézte, mely megfeszült a ravaszon.

– Várj! – kiáltott fel. Csak még egy kicsit kell húznom az időt, beszéltetnem kell. Ha a zsaruk már Stanley házánál vannak, Ravival, Connorral és Jamie-vel, talán Ravi ideküldi őket. Kérlek, Ravi, küldd ide őket! – Mi van Jamie-vel? – kérdezte gyorsan. – Őt miért keverted bele?

Charlie megnyalta az ajkát.

– Tálcán kínálta fel magát. Először azért elegyedtem beszédbe Jamie- vel, mert illett rá Child Brunswick leírása. Aztán kiderült, hogy hazudott a korával kapcsolatban, és kihúztam a listáról. Ő azonban nem hagyta annyiban. Úgy belezúgott Laylába, mint senki más, folyton üzengetett, hogy bármit megtenne értem. Én meg elgondolkoztam. – Krákogott. – Annak szenteltem az egész életemet, hogy egy nap megöljem Child Brunswicket, és kész voltam lemondani miatta a saját életemről is, beletörődni az életfogytig tartó börtönbüntetésbe, amit neki kellett volna kapnia. De Jamie láttán elgondolkoztam: ha csak Child Brunswick halálát kívánom, miért ne tehetné meg valaki más helyettem? Én élhetném tovább az életemet Florával. A feleségem is ezt akarta, esélyt akart a közös életre. Tudta, hogy ezt meg kell tennem, amióta megismerkedtünk tizennyolc éves korunkban, követett az egész országon át, amíg őt kerestem, és mindenben segített. Tartoztam neki, muszáj volt megpróbálnom.

– Ezért tesztelni kezdtem Jamie-t, hogy lássam, mire hajlandó értem. Sok mindenre, mint kiderült – magyarázta. – Jamie szerzett ezerkétszáz fontnyi készpénzt, és egyik éjjel a temetőben hagyta Laylának. Összevert egy ismeretlent, noha soha életében nem keveredett verekedésbe azelőtt. Layláért. Betört a házamba és ellopott egy órát. Layláért. Minden alkalommal emeltem a tétet, és azt hiszem, működött volna, el tudtam volna érni, hogy öljön is Layláért. De a megemlékezés mindent tönkretett. Ez van, ha beterelik az egész várost egy kicsi parkba. Már kilencszer játszottam Laylát. Hamar rájöttem, hogy a legjobb egy helyi lány fotóit használni, kissé átalakítva. A férfiak kevésbé gyanakvóak, ha látják, hogy ismerős helyszíneken készültek a fotók, és valahonnan ismerős nekik az arc. Itt azonban visszaütött a dolog, amikor Jamie rájött, hogy Layla nem igazi. Még nem készült fel; még én sem készültem fel. De muszáj volt próbát tennünk még aznap éjjel, amíg Jamie hallgatott Laylára. Csakhogy nem tudtam, kicsoda Child Brunswick. Két személyre szűkítettem le a gyanúsítottak körét: Luke Eatonre és Stanley Forbesra. Mindketten a megfelelő korban voltak, illett rájuk a személyleírás, egyiknek se volt olyan munkája, ami kizárná a lehetőséget, hogy ő az, aki, egyikük se beszélt a családjáról, és mindketten kerülték a gyerekkoruk témáját. Ezért mindkettőhöz elküldtem Jamie-t. Amikor tudomást szereztem Jamie eltűnéséről, már tudtam, hogy félresikerült. Megölted, mi? – köpte oda Stanley-nek.

– Nem – suttogta Stanley.

– Jamie életben van. Semmi baja – mondta Pip.

– Igazán? Akkor jó. Éreztem némi bűntudatot miatta – bólintott Charlie. – Aztán persze minden tönkrement, nem tehettem többet, hogy kiderítsem, melyikük volt Child Brunswick. De sebaj, mert tudtam, hogy te majd kideríted. – Felvillantott egy apró mosolyt Pipre. – Tudtam, hogy kideríted nekem. Figyeltelek, mindenhová követtelek. Vártam rád. Ha segítségre volt szükséged, a helyes irányba tereltelek. És megcsináltad! – jelentette ki, és szorosabban markolta a fegyvert. – Megtaláltad nekem, Pip. Köszönöm.

– Ne! – kiáltott fel a lány, és belépett Stanley elé felemelt kézzel. – Kérlek, ne lőj!

– TŰNJ EL ELŐLEM, PIP! – üvöltött rá Stanley, és félrelökte az útból. – Ne gyere a közelembe. Maradj ott, ahol vagy!

Pipnek földbe gyökerezett a lába, a szíve olyan vadul vert, hogy úgy érezte, mindjárt megrepednek a bordái, és csontos ujjakként szorultak a szívére.

– Vissza! – kiáltozott Stanley, falfehér arca csupa könny volt. – Semmi baj, állj hátrébb!

A lány gépiesen engedelmeskedett, hátrált négy lépést, és Charlie-hoz fordult.

– Kérlek, ne csináld ezt! Ne öld meg!

– Muszáj – mondta Charlie, és hunyorított a fegyver csöve fölött. – Pontosan erről beszéltünk a minap, Pip. Amikor az igazságszolgáltatás cserben hagy minket, a mi dolgunk helyrehozni a dolgokat. És nem számít, hogy mások szerint helyes vagy helytelen, mert mi tudjuk, hogy igazunk van. Te meg én egyformák vagyunk. Te is tudod a szíved mélyén. Tudod, hogy ezt kell tennem.

Pip nem bírt válaszolni. Mi mást mondhatna azonkívül, hogy:

– KÉRLEK! Ne csináld ezt! – A hangja élesen szakadt fel a torkából, rekedten préselte ki magából a szavakat. – Ez nem helyes! Csak kicsi gyerek volt. Egy gyerek, aki rettegett a saját apjától. Nem ő tehet róla. Nem ő ölte meg a nővéredet!

– De igen!

– Semmi baj, Pip – mondta Stanley, aki beszélni is alig bírt, olyan hevesen reszketett. Felemelte remegő kezét és kinyújtotta felé, hogy megnyugtassa, hogy távol tartsa. – Semmi baj.

– NE, KÉRLEK! – kiáltozott a lány és összegörnyedt. – Charlie, kérlek, ne csináld ezt! Könyörgök! KÉRLEK! Ne!

Charlie szeme megrebbent.

– KÉRLEK!

A férfi tekintete a lányra siklott.

– Könyörgök!

Charlie a fogait csikorgatta.

– Kérlek! – zokogta Pip.

Charlie csak nézte, ahogy sír. Majd leeresztette a fegyvert. Mély levegőt vett, majd még egyet.

– Én… én nem sajnálom – mondta gyorsan.

Felemelte a fegyvert, és Stanley-nek elakadt a lélegzete. Charlie tüzelt.

A lövés hangjára mintha beomlott volna a föld Pip alatt.

– NE!

A férfi újra lőtt.

És újra.

És újra.

Újra.

Meg újra.

Mígnem üresen kattant kezében a fegyver.

Pip felsikoltott, nézte, ahogy Stanley hátrahőköl, majd lezuhan a fapadlóra.

– Stanley! – Odarohant hozzá, térdre esett mellette. Ömlött a vér a sebeiből, vörösre festette a falat. – Édes istenem!

Stanley hörögve kapkodott levegő után, különös, sípoló hang tört fel a torkából. Elkerekedett a szeme. Félt.

Pip susogó hangot hallott a háta mögül, és felkapta a fejét. Charlie leeresztette a karját, és Stanley vonaglását nézte. Majd összenézett Pippel. Biccentett, csak egyszer, majd sarkon fordult és kiszaladt a szobából, súlyos léptei alatt rengett a padló.

– Elment – szólt Pip, és lenézett Stanley-re. A vér pillanatok alatt átitatta a férfi fehér ingét, foltokban áradt szét rajta a vörös szín.

A vérzés, el kell állítani a vérzést! A lány végignézett Stanley testén: egy lövés érte a nyakát, egy a vállát, egy a mellét, kettő a hasát, egy pedig a combját.

– Semmi baj, Stanley – mondta, és levette a dzsekijét. – Itt vagyok, minden rendben lesz. – Feltépte a varrás mentén a dzseki egyik vállát, és letépte az ujját. Honnan ömlik a legtöbb vér? A lábából; a golyó eltalálhatott egy artériát. Pip áthúzta Stanley lába alatt a dzseki ujját, meleg vér folyt a kezére. Összekötötte a seb fölött, szorosra húzta, amennyire csak tudta, és két csomót kötött rá, hogy el ne mozduljon.

A férfi szótlanul nézte, mit csinál.

– Semmi baj – ismételgette Pip, és kisöpörte a haját a szeméből, véres maszatot húzott végig a homlokán. – Minden rendben lesz. Már úton van a segítség.

Letépte a másik dzsekiujjat is, összehajtogatta, és rászorította a nyaki sebre. Stanley testén azonban hat lyuk tátongott, neki meg csak két keze volt.

A férfi lassan pislogott, és lecsukódott a szeme.

– Hé! – szólt rá Pip, és megragadta az arcát. Stanley kinyitotta a szemét. – Maradj velem, beszélj hozzám!

– Semmi baj, Pip – szólt rekedten a férfi, amíg a lány újabb textilcsíkokat tépett le a kabátjából, felgöngyölte őket, és a többi sebre szorította. – Ez mindig is benne volt a pakliban. Megérdemlem.

– Nem érdemled meg – jelentette ki határozottan a lány, és rászorította az egyik kezét a sebre a férfi mellén, a másikat pedig a nyakára. Érezte a keze alatt a vér lüktetését.

– Jack Brunswick – szólt Stanley halkan, és felnézett a lány szemébe.

– Tessék? – kérdezte Pip, és erősen szorította a sebeket, ahogy csak tudta, de a férfi vére patakokban folyt szét az ujjai között.

– Jacknek hívtak, ez volt a nevem. – Súlyos, lassú pislogás. – Jack Brunswick. Azután David Knight voltam. Végül Stanley Forbes. – Nagyot nyelt.

– Ez jó, beszélj még hozzám – biztatta Pip. – Melyik név volt a kedvenced?

– A Stanley. – A férfi erőtlenül elmosolyodott. – Bugyuta név, és Stanley nem sokat kezdett az életével, nem volt mindig jó, de ő volt közülük a legjobb. Ő legalább próbálkozott. – Reszelős hang tört fel a torkából; Pip érezte az ujjai alatt. – De akkor is az ő fia vagyok, bárhogy is hívnak. Ugyanaz a fiú vagyok, aki elkövette azokat a szörnyűségeket. Ugyanolyan romlott vagyok.

– Nem vagy – szólt rá Pip lágyan. – Te jobb vagy nála. Sokkal jobb vagy.

– Pip…

Ahogy a lány lenézett rá, a férfi arcán átsuhant egy árnyék, sötétség ereszkedett rá a magasból, mely még a lámpa fényét is eltompította. Pip felpillantott, és ekkor megérezte a szagát. Füst. Fekete füst hömpölygött a mennyezeten.

Már a hangját is hallotta. A lángok ropogását.

– Felgyújtotta a házat – jegyezte meg a lány halkan, és elhűlve nézte a folyosó felől, valószínűleg a konyhából gomolygó füstöt. Tudta, hogy néhány percen belül az egész ház a lángok martaléka lesz.

– Ki kell jutnunk innen – mondta. Stanley szótlanul pislogott.

– Gyere. – Pip elengedte a férfit, és talpra állt. Megcsúszott a kifolyt véren, elbotlott a férfi lábában. Lehajolt, megfogta a bokáját, és húzni, vonszolni kezdte a kijárat felé.

A csípőjéhez támasztotta a férfi cipőit, megfordult, hogy lássa, hová lép, és a bokájánál fogva húzta Stanley-t maga után, próbált nem visszanézni a vörös vércsíkra a férfi nyomában.

Ki, a folyosóra; tőlük jobbra a szobát haragos lángok töltötték meg, a falakat nyaldosták, végigfutottak a padlón, és kicsaptak a nyitott ajtón a keskeny folyosóra. Égett az ódon, málladozó tapéta. Pip feje fölött pedig izzott a csupasz szigetelés a mennyezetben, és hamuesőt szórt a fejükre.

A füst egyre alacsonyabb és sötétebb lett. Pip köhögött, ahogy belélegezte. Forogni kezdett vele a világ.

– Minden rendben lesz, Stanley – szólt vissza a válla fölött, és lebukott, kerülni próbálta a füstöt. – Kiviszlek innen.

Itt kint, a szőnyegen nehezebb volt húzni a férfit. A lány azonban szilárdan megvetette a lábát, és húzta, ahogy csak bírta. A tűz már a mellette lévő falat is elérte – sütött belőle a forróság –, Pipnek égett a szeme és úgy érezte, megperzselődött a bőre. Elfordította az arcát, és húzta tovább.

– Minden rendben, Stanley! – kiabálta túl a tűz hangját.

Pip minden lélegzetvételnél köhögött. De a férfit akkor sem eresztette el. Erősen fogta, húzta magával. Amikor a küszöbhöz ért, teleszívta a tüdejét a tiszta, hideg levegővel, és kihúzta Stanley-t a fűre, pont amikor lángra kapott mögöttük a szőnyeg.

– Kijutottunk, Stanley – mondta Pip, és elhúzta a férfit az égő ház közeléből, kicsit távolabb a magas fűbe. Lehajolt, és gyengéden letette, majd visszanézett a tűzre. Sűrű füst gomolygott az emeleti ablakok tátongó nyílásaiból, és eltakarták a csillagokat.

Pip ismét köhögött, és lenézett Stanley-re. A friss vér megcsillant a tűz fényében, a férfi azonban nem mozdult. Be volt hunyva a szeme.

– Stanley! – Pip leroskadt mellé, és megragadta a férfi arcát. Ám ezúttal nem nyílt ki a szeme. – Stanley! – Az orrához tartotta a fülét, a légzését hallgatta. Ám nem hallott semmit. A nyakára nyomta az ujjait, rögtön a lyuk fölött. Semmi. Nem volt pulzusa. – Ne, Stanley, kérlek, ne! – Pip letérdelt, a férfi mellkasára helyezte a kezét, az egyik lyuk mellett. Rátette a másikat, fölé hajolt, és lenyomta a testsúlyával. Erősen. – Ne, Stanley! Kérlek, ne menj el! – mondogatta, miközben egyenes karokkal megismételte a szívmasszázst.

Elszámolt harmincig, majd befogta a férfi orrát, kinyitotta a száját, és befújta a levegőt. Egyszer. Kétszer.

Visszatette a kezét a mellére, és lenyomta.

Érezte, hogy valami beroskad a keze alatt egy roppanó hang kíséretében. Eltört egy bordát.

– Ne menj el, Stanley! – Pip a férfi mozdulatlan arcát nézte, ahogy egész testsúlyával ránehezedett. – Meg tudlak menteni. Ígérem. Megmentelek.

Befúj! Befúj!

Villanást látott a szeme sarkából, amikor a lángok berobbantották a földszinti ablakokat, tűz és füst ömlött belőlük, és beborították a tanyasi házat. Elképesztő volt a forróság, még hatméteres távolságból is, Pip halántékán csurgott a izzadság, ahogy a férfi életéért küzdött. Vagy Stanley vére volt?

Újabb reccsenés a keze alatt. Eltört még egy borda.

Befúj! Befúj!

– Gyere vissza, Stanley. Kérlek! Könyörgök.

Sajogtak a karjai, de rendületlenül folytatta. Nyomás és légzés. Nem tudta, meddig kell csinálnia; megszűnt létezni az idő. Csak ő volt és a lángok ropogó hője és Stanley.

egy

kilenc

tizenhét

huszonöt

kettő

tíz

tizennyolc

huszonhat

három

tizenegy

tizenkilenc

huszonhét

négy

tizenkettő

húsz

huszonnyolc

öt

tizenhárom

huszonegy

huszonkilenc

hat

tizennégy

huszonkettő

harminc

hét

tizenöt

huszonhárom

befúj

nyolc

tizenhat

huszonnégy

befúj

A sziréna volt az első hang, amit meghallott. Harminc és befúj. Befúj!

Kocsiajtók csapódtak be, kiáltozó hangok vették körül, amiket nem értett, mert a szavak értelmüket vesztették. Csak egytől harmincig, és a befújnak volt értelme.

Valaki megfogta a vállát, Pip azonban lerázta magáról. Soraya volt az. Daniel da Silva föléjük tornyosult, rémült szemében a tűz fénye tükröződött. A tető a szeme láttára omlott be fülsüketítő robajjal, lángok csaptak ki a házból.

– Átveszem, Pip – szólt Soraya lágyan. – Elfáradtál.

– Nem! – kiáltott a lány kifulladva, az izzadság a szájába csöpögött. – Folytatom. Meg tudom csinálni. Meg tudom menteni. Rendbe fog jönni.

– Már úton vannak a mentők és a tűzoltók. – Soraya megpróbált a lány szemébe nézni. – Mi történt, Pip?

– Charlie Green – lihegte két szívmasszázs között. – Charlie Green a Martinsend Way huszonkettőből. Lelőtte Stanley-t. Hívják fel Hawkinst.

Daniel hátralépett, és beleszólt a rádióba.

– Hawkins már úton van – közölte Soraya. – Ravi mondta, hogy itt találunk. Jamie Reynolds biztonságban van.

– Tudom.

– Megsérültél?

– Nem.

– Átveszem.

– Nem.

Hamarosan újabb sziréna harsant, majd két mentős szaladt hozzájuk fényvisszaverő dzsekiben, lila gumikesztyűs kézzel.

Az egyik mentős megkérdezte Sorayától a lány nevét. Lehajolt hozzá, hogy Pip lássa az arcát.

– Szia, Pip, Julia vagyok. Nagyon jól csinálod, édesem. De most már átveszem a szívmasszázst, oké?

Pip nem akarta, nem tudta abbahagyni. Soraya azonban elrángatta onnan, és neki nem maradt ereje ellenkezni. Lila kesztyűs kezek vették át a helyét Stanley besüppedt mellkasán.

A lány leroskadt a fűre és a férfi sápadt arcát nézte, a lángok narancsszínű fényében.

Újabb sziréna. A ház mellett egy tűzoltóautó állt meg, emberek ugráltak le róla. Valóság ez vagy álom?

– Van még bent valaki? – kiáltott oda neki egy hang.

– Nincs. – A saját hangja is idegennek tűnt.

A mentősök helyet cseréltek. Pip hátranézett, és látta, hogy kisebb tömeg gyűlt köréjük. Mikor történt mindez? Kabátban, köntösben ácsorogtak, bámészkodtak.

Még több rendőr érkezett a helyszínre, és segítettek Daniel da Silvának visszatartani a kíváncsiskodókat és lezárni a helyszínt.

És mennyi idő elteltével hallotta meg a hangját? A lány ezt sem tudta.

– Pip? – Ravi hangja a lángoló ház zúgásával vetekedett. – Pip!

A lány végre talpra állt, megfordult, és látta a riadalmat a fiú arcán, ahogy az végignézett rajta. Pip lesütötte a szemét. Fehér pólóját teljesen átáztatta Stanley vére. Mindkét keze vöröslött. Még a nyaka és az arca is összemaszatolódott.

Ravi oda akart szaladni a lányhoz, Daniel azonban elkapta és visszatartotta.

– Engedj oda hozzá! Látnom kell! – üvöltött Ravi Daniel arcába, és tehetetlenül kapálózott.

– Nem lehet, ez már gyilkossági helyszín! – Daniel visszalökte a fiút a bámészkodók közé. Majd széttárta a karját, hogy távol tartsa a fiút.

Pip visszafordult Stanley-hez. Az egyik mentős elhúzódott és beleszólt a rádiójába. Pip csak néhány szófoszlányt hallott a tűz recsegésén és a fejében kavargó sűrű ködön át. – Elsősegély… húsz perc… nincs változás… időpontja…

Beletelt pár másodpercbe, mire eljutottak az agyához és értelmet nyertek a szavak.

– Hé! – kiáltott fel Pip, és lelassult körülötte a világ.

A mentős intett a társának. Julia halkan felsóhajtott, és felemelte a kezét Stanley mellkasáról.

– Mit csinálnak? Ne hagyják abba! – Pip visszarohant hozzájuk. – Nem halt meg, ne hagyják abba!

Lezuhant Stanley mellé, aki mozdulatlanul és véresen hevert a fűben, Soraya azonban elkapta a kezét.

– Ne! – visítozott Pip, Soraya azonban erősebb volt, a karjába vette Pipet és magához szorította. – Engedjen el! Muszáj…

– Meghalt – mondta a nő halkan. – Nem tehetünk többet, Pip. Meghalt.

Ekkor minden széthullt, az idő elakadt, félig hallott, félig értett szavak bukkantak fel a ködből: halottkém és halló, hallasz engem?

Daniel beszélni próbált hozzá, Pip azonban nem bírta abbahagyni az üvöltözést.

– Megmondtam! Megmondtam, hogy valakinek baja esik. Miért nem hallgattak rám?

Valaki másnak a keze ért a karjához.

Hawkins felügyelő itt áll mellette, hogy került ide? Rezzenéstelen az arca, ő is halott lenne, mint Stanley? Most pedig a volán mögött ül a mozgó kocsiban, Pip hátul, és nézi a távolodó tüzet, ahogy elhajtanak. A gondolatai már nem összekuszálódtak,

lemorzsolódnak

róla,

mint a hamu.

Hideg van a rendőrőrsön, nyilván ezért reszket annyira. Egy hátsó szobában van, ahol még sose járt. Eliza mellette áll:

– Szükségem van a ruháidra, édesem.

Ám amikor le akarja húzni, nem jönnek le róla, le kell fejteni őket a testéről, a bőre már nem az övé, csíkos és rózsaszín a vértől. Eliza egy áttetsző bizonyítékzacskóba teszi a ruháit és ami átszivárgott rájuk Stanley-ből.

Pipre pillant.

– A melltartód is kell.

Igaza van, az is vörös a vértől.

Pip most tiszta, fehér pólóban és szürke melegítőben van, de nem az övé, akkor viszont kié lehet? Most hallgatnia kell… Mert valaki beszél hozzá. Hawkins felügyelő:

– Csak azért, hogy kihúzhassunk téged – magyarázza –, hogy kizárhassunk. – Nem akarja kimondani, de Pip már most úgy érzi, hogy ki van zárva.

– Itt írd alá. Aláírja.

– Csak a lőpornyomelemzés miatt – mondja másvalaki, akit Pip nem ismer. Valami ragacsosat tesz a kezére, egy ragasztószalagot simít a kézfejére és az ujjaira, majd beleteszi őket egy fiolába.

Megint alá kell írni.

– Hogy kizárjunk, érted?

– Értem – bólint Pip, és hagyja, hogy előbb a puha tintapárnába, majd a papírra nyomják az ujjait. Hüvelykujj, mutatóujj, középső ujj, az ujjlenyomatok vonalai, mint parányi galaxisok, úgy örvénylenek a papíron.

– Sokkot kapott – szól egy hang.

– Jól vagyok.

Egy másik helyiség, Pip most egyedül ül, a kezében egy áttetsző, műanyag vizespoharat dédelget, de úgy hullámzik és remeg, mintha földrengés közeledne. Egy pillanat… errefelé nincsenek földrengések. A földrengés mégis utoléri, mert belőle jön a remegés, és Pip kezéből kilöttyen a víz.

A közelben becsapódik egy ajtó, mielőtt azonban a hang eléri a fülét, megváltozik.

Egy fegyver hangja. Eldördül kétszer, háromszor, hatszor, és ó, Hawkins megint a szobában van, vele szemben ül, de ő nem hallja a lövéseket. Csak Pip.

Kérdezni kezd.

– Mi történt?

– Írd le a fegyvert.

– Tudod, hová ment Charlie Green? Eltűntek a feleségével. Úgy tűnik, sietősen pakoltak össze.

A felügyelő mindent feljegyez. Pipnek el kell olvasnia, az emlékezetébe kell vésnie.

Aláírni az alján.

Utána Pip felteszi a saját kérdését:

– Na és megtalálták?

– Kit?

– A nyolcévest, akit a saját kertjéből raboltak el. Hawkins bólint.

– Tegnap. Jól van, az apjánál volt. Családi vita. Erre Pip csak annyit tud mondani:

– Ó.

Megint magára hagyják, a lövéseket hallgatja, amiket csak ő hall. Végül egy puha kéz simul a vállára, összerezzen. Lágy hang visszhangzik a térben:

– Megérkeztek a szüleid, hogy hazavigyenek.

Pip lába követi a hangot, maga után vonszolja a testét. Ki, a váróterembe, ami túl fényes, az apja látja meg először. Pip nem tudja, mit mondjon neki és anyának, de nem számít, mert ők sem akarnak mást, csak átölelni.

Ravi mögöttük toporog.

Pip odalép hozzá és a fiú a mellére szorítja. Meleg. Biztonságos. Itt mindig biztonságban van, és Pip végre fellélegzik, a fiú szívét hallgatja. De… Jaj, ne, a fegyver is itt van… itt lapul… minden dobbanás mögött.

Őt várja.

Mindenhová követi Pipet. Mellette ül a sötét kocsiban. Meglapul a takaró alatt az ágyban. Pip reszket és a fülét fogja, és hiába üvölt a fegyverre, hogy hagyja békén.

Soha nem szabadul tőle.

VASÁRNAP

TIZENHAT NAPPAL KÉSŐBB

Negyvenkettő

Mindenki feketében volt, tetőtől talpig, mert így kívánta az illem.

Ravival összefonták az ujjaikat, ha Pip még erősebben szorítaná, eltörné a fiú kezét, az biztos. Akkorát reccsenne, mint a törött borda.

A szülei a túloldalon álltak, összekulcsolták maguk előtt a kezüket, lesütötték a szemüket, az apja egy ritmusra lélegzett a fák közt zúgó széllel. Újabban minden ilyesmire felfigyelt. A másik oldalon Cara és Naomi Ward állt, mellettük Connor és Jamie Reynolds. Connor és Jamie mindketten fekete öltönyben feszítettek, de egyikükre sem illett rendesen, az egyiknek túl szűk, a másiknak túl hosszú volt, mintha mindketten az apjuk szekrényéből öltözködtek volna.

Jamie zokogott, az egész teste remegett a szűk öltönyben. Vörös arccal nyelte a könnyeit, Pipre pillantott a koporsó fölött.

Letisztult vonalú, tömör fenyőfa koporsó, kétszáztizennégy centiszer hetvenegy centiszer ötvennyolc centi, fehér szaténbéléssel. Pip választotta neki. A férfinek nem volt családja, a barátai pedig… mind eltűntek, miután napvilágra került a sztori. Egytől egyig. Senki sem jött el a holttestért, ezért Pip szervezte meg az egész temetést. Hagyományos temetést kért a temetkezési vállalkozó szakmai véleményének ellenére.

Stanley Pip kezében halt meg, halálra rémülten vérzett el a tomboló lángok között. A lány nem hitte, hogy hamvasztást akarna, hogy elégessék, ahogy az apja azt a hét gyereket.

Nem, rendes temetést akarna, makacskodott Pip. Így aztán idekint álltak, a templomkert bal oldalán, Hillary F. Weiseman sírján túl. A fehér rózsák szirmai meglibbentek a szélben a koporsó tetején, amit kötelekkel erősítették egy fémkeretre a sírgödör fölé. Műfűre hajazó zöld szőnyeggel vettek körül, hogy ne tűnjön annak, ami: egy lyuknak a földben.

Úgy volt, hogy a rendőrségtől is eljönnek, Hawkins felügyelő azonban tegnap este megírta Pipnek e-mailben, hogy a felettesei nem helyeslik a részvételét, mert szerintük „politikailag problematikus” lenne. Így csak ők nyolcan jöttek el, de a többiek is inkább csak Pip kedvéért. Nem Stanley-ért, aki holtan feküdt a tömör fenyőfa koporsóban. Kivéve Jamie, gondolta a lány, amikor belenézett a fiú vörösre sírt szemébe.

A lelkész gallérja túl szoros volt, kibuggyant belőle a tokája, ahogy felolvasta a gyászbeszédet. Pip elnézett mögötte az apró, szürke sírkőre. Négy különböző név alatt élt, de a Stanley Forbes volt azt, amit ő választott magának, az élet, amit akart, a személy, aki próbált jobb ember lenni. Ezért ezt a nevet vésték a sírkőre.

Stanley Forbes

1988. június 7. – 2018. május 4.

Te jobb ember voltál.

– Mielőtt elmondjuk az utolsó imát, Pip szólni szeretne néhány szót.

A lány meglepődött a saját neve hallatán, összerezzent, nagyot dobbant a szíve, és hirtelen nyirkosnak érezte a tenyerét, de nem izzadságnak tűnt, hanem vérnek, vér volt, vér…

– Pip? – súgta Ravi a fülébe, és gyengéden megszorította a kezét. És nem, vérnek nyoma sem volt, csupán képzelődött.

– Igen – szólt, és a torkát köszörülte. – Igen. Ööö, szerettem volna megköszönni mindannyiótoknak, hogy eljöttetek. És Renton atyának a szép temetést. – Ha Ravi nem fogja a kezét, reszketett volna, mint a nyárfalevél. – Nem ismertem olyan jól Stanley-t. De azt hiszem, élete utolsó órájában megmutatta nekem az igazi arcát. Ő…

Pip elhallgatott. Egy hangot sodort feléjük a szél. Egy kiáltást. Megint hallotta, ezúttal hangosabban. Közelebbről.

– Gyilkos!

A lány felpillantott és elszorult a mellkasa. Egy tizenöt fős csoport közeledett feléjük a templom mellett. Kézzel festett táblákat lengettek a kezükben.

– Egy gyilkost gyászoltok! – üvöltötte egy férfi.

– Én-én-én… – dadogta Pip, és ismét érezte a lelkében növekvő, égető sikolyt.

– Folytasd csak, tücsök. – Victor mögötte állt, meleg kezét a vállára tette. – Nagyon jól csinálod. Majd én beszélek velük.

Ahogy közeledett a csoport, Pip felismert köztük néhány arcot: Leslie-t a boltból, Mary Scythe-t a Kilton Mailtől, és… csak nem Ant apja, Mr. Lowe állt középen?

– Ööö… – szólt reszketeg hangon, amíg az apja elsietett a tüntetők felé. Cara bátorítóan rámosolygott, Jamie pedig bólintott. – Nos. Stanley, ő… amikor tudta, hogy veszélyben van az élete, csak azzal törődött, hogy megvédjen engem, és…

– Pokolra a gyilkossal!

Pip ökölbe szorította a kezét.

– És a saját halálát bátorsággal és…

– Mocsok!

Eleresztette Ravi kezét és már ott se volt.

– Ne, Pip! – Ravi utánakapott, a lány azonban kicsúszott az ujjai közül és dühösen taposta a füvet. Leanne a nevét ismételgette, Pip azonban nem hallgatott rá. Kivillanó fogsorral szaladt az ösvényen, fekete ruhája suhogott a térde körül a szélben. Végignézett a csöpögő, vörös betűkkel festett táblákon:

Gyilkos ivadék

Little Kilton réme

Charlie Green egy HŐS!

Child Brunswick rohadjon a Pokolban

Nincs helye a MI városunkban!

Victor hátranézett, és megpróbálta feltartóztatni, Pip azonban fürgébb volt nála, és hevesen égett benne az a tűz.

Nekirontott a csoportnak, olyan erővel lökte meg Leslie-t, hogy a férfi elejtette a tábláját.

– Meghalt! – üvöltötte a képükbe, és hátrálásra kényszerítette őket. – Hagyjátok végre békén, meghalt!

– Nem kéne itt eltemetni. Ez a mi városunk! – vágott vissza Mary, és Pip képébe tolta a tábláját, amitől a lány semmit se látott.

– A barátja volt! – Pip kikapta Mary kezéből a táblát. – A kibaszott barátja volt! – bömbölte, és kettétörte a térdén a farostlemezt. Maryhez vágta a darabkáit. – HAGYJÁTOK BÉKÉN!

Elindult Mr. Lowe felé, aki riadtan hátrált előle. Pip azonban nem érte el a férfit. Az apja elkapta hátulról és lefogta a kezét. Pip szabadulni próbált, elkeseredetten rugdosott a csoport felé, de mint elhátráltak tőle. Megjelent valami új az arcukon. Talán félelem. Pipet elvonszolta az apja.

A harag könnyeitől elmosódott előtte a világ, amikor felnézett, Victor hátrafogta a karját, és csitítóan duruzsolt a fülébe. Fölöttük az ég sápadt, krémes kék színű volt, puha felhőgombócok úsztak rajta. Szép volt az idő. Stanley-nek is tetszene, gondolta Pip, és kieresztette a sikolyt az ég felé.

SZOMBAT

HAT NAPPAL KÉSŐBB

Negyvenhárom

Levélmintákat rajzolt a lábára a napfény, a sugarai áthatoltak a magas fűzfa ágain Reynoldsék kertjében.

Kellemes meleg volt, a kőlépcső azonban, amin Pip kuporgott, hűvös volt a farmerja alatt. A lány pislogott, ahogy a szemébe világított egy fénysugár, hunyorogva nézte a többieket.

Egy kis összejövetel, írta Joanna Reynolds az üzenetében, Jamie azonban tréfásan „Meglepetés! Nem haltam meg!” grillpartinak hívta. Pip ezt irtó viccesnek találta. Az utóbbi hetekben nem sok tréfában volt része, de ez mosolyt csalt az arcára.

Az apák összedugták a fejüket a grillsütő fölött, Pip látta, hogy Victor gyanakvóan nézi a meg nem forgatott hamburgerhúst, és legszívesebben kikapná Arthur Reynolds kezéből a fogót. Mohan Singh felnevetett, hátrahajtotta a fejét, hogy meghúzza a sört, az üveg megcsillant a napfényben.

Joanna a piknikasztal fölé hajolt, lehúzta a celofánt a tálak tetejéről: tésztasaláta, krumplisaláta és saláta-saláta. Mindegyikbe tett egy kiszedőt. A kert másik végében Cara cseverészett Ravival, Connorral és Zachkel. Ravi időnként eldobott egy teniszlabdát Joshnak.

Pip elnézte az öccsét, ahogy kurjongatva kapkod a labda után. Az arcán tiszta, ártatlan mosoly. Tízéves, ugyanannyi, mint Child Brunswick volt, amikor… bevillant Stanley haldokló arca. Pip behunyta a szemét, de így sem tűnt el a férfi képe. Mély levegőt vett, háromszor egymás után, ahogy az anyja tanította, majd újra kinyitotta a szemét. Elfordult a többiektől és reszketegen belekortyolt a vízbe, nyirkos kezében megcsúszott a pohár.

Nisha Singh és Pip anyukája mellett Naomi Ward, Nat da Silva és Zoe Reynolds állt, nem lehetett hallani, hogy miről beszélnek, de mosolyogtak. Pip örült, hogy végre mosolyogni látja Natet. Valahogy megváltozott tőle a lány arca.

Jamie Reynolds Pip felé tartott, fintorogva ráncolta szeplős orrát. Leült mellé a lépcsőre, a térdük egymáshoz ért, ahogy elhelyezkedett.

– Hogy vagy? – kérdezte a fiú, és végighúzta az ujját a sörösüveg szélén.

– Te hogy vagy? – kérdezett vissza.

– Megvagyok. – Jamie rásandított és felderült rózsás arca.

– Jól vagyok, de… nem bírom kiverni őt a fejemből. – Lehervadt a mosolya.

– Tudom – bólintott a lány.

– Nem az volt, akinek az emberek hitték – jegyezte meg Jamie halkan.

– Tudod, megpróbált átpréselni egy matracot a résnyire nyitott vécéajtón, hogy kényelmesen alhassak. És mindennap megkérdezte, mit kérek vacsorára, annak ellenére, hogy még mindig félt tőlem. Attól, amit majdnem megtettem.

– Nem ölted volna meg – szólt Pip. – Tudom.

– Nem. – Jamie lenézett a törött Fitbitre a csuklóján. Azt mondta, soha többé nem veszi le; mindig magán tartja, emlékeztetőül. – Tudtam, hogy képtelen vagyok rá, már akkor, amikor a kezemben volt a kés. Annyira féltem! De ez sem mentség. Mindent elmondtam a zsaruknak. De Stanley nélkül nincs elég bizonyítékuk ellenem, hogy eljárást indítsanak. Mégis helytelennek érzem valahogy.

– Én azt érzem helytelennek, hogy mi itt vagyunk, ő pedig nincs – mondta Pip, és elszorult a szíve, újra hallotta a fejében a bordák roppanását. – Tulajdonképpen mindketten elvezettük hozzá Charlie-t. És mi élünk, ő viszont nem.

– Én csak miattad élek – hangsúlyozta ki Jamie, de nem nézett a lányra. – Miattad és Ravi meg Connor miatt. Ha Charlie előbb rájön, hogy Stanley az, engem is megölt volna vele együtt. Úgy értem, rátok gyújtotta a házat, pedig te is ott voltál.

– Na igen – sóhajtott fel Pip, nem tudta, mi mást mondhatna erre.

– Előbb-utóbb úgyis megtalálják – bizonygatta Jamie. – Charlie Greent és Florát. Nem menekülhetnek a végtelenségig. Elkapják őket a zsaruk.

Hawkins is ugyanezt mondta neki aznap éjjel: El fogjuk kapni. Ám eltelt egy nap, majd kettő, majd három hét.

– Na igen – ismételte Pip.

– Anyu még mindig ölelget? – kérdezte Jamie, hogy kizökkentse a sötét gondolataiból.

– Igen – mosolyodott el a lány.

– Hát, engem is. – A fiú felnevetett.

Pip Joannára pillantott, aki egy tányért nyomott Arthur kezébe a grillsütő mellett.

– Tudod, apud nagyon szeret téged – jegyezte meg. – Tudom, hogy nem mindig mutatja ki, ahogy kéne, de láttam, milyen volt, amikor azt hitte, örökre elveszített. Szeret téged, Jamie. Igazán.

A fiúnak csupa könny volt a szeme, megcsillant a táncoló fényfoltokban.

– Tudom – szólt halkan, gombóccal a torkában. Köhögött, hogy megszabaduljon tőle.

– Gondolkoztam – szólt Pip, és Jamie felé fordult. – Stanley csendes életre vágyott, jobb emberré akart válni, kezdeni akart valamit az életével. Többé nem teheti meg. De mi még itt vagyunk, mi még élünk. – Elhallgatott és belenézett Jamie szemébe. – Megígérsz nekem valamit? Megígéred, hogy jó életet élsz? Teljes, boldog életet. Élj jó életet, az ő kedvéért, mert ő már nem teheti meg.

Jamie mélyen a szemébe nézett, az alsó ajka megremegett.

– Megígérem – mondta. – De te is?

– Igyekszem. – Pip bólintott, és beletörölte a szemét a pulcsijába, pont amikor Jamie is ugyanezt tette. Összenevettek.

Jamie belekortyolt a sörbe.

– A mai nappal kezdem – mondta. – Arra gondoltam, hogy jelentkezem a mentőszolgálathoz, és mentősnek fogok tanulni.

Pip rámosolygott.

– Ez nagyszerű kezdet!

Egy ideig a többieket nézték, Arthur leejtett néhány hot dog kiflit, Josh pedig gyorsan felszedegette őket, és azt kiáltozta:

– Öt másodpercig oké! – Nat önfeledten kacagott.

– És – folytatta Jamie – gondolom, már az egész világnak elárultad, hogy szerelmes vagyok Nat da Silvába. Úgyhogy akár el is mondhatnám neki valamikor. Ha az érzés nem kölcsönös, továbblépek. Tovább, mindig magasabbra. Nincs több ismeretlen az interneten. – Megemelte az üveget Pip felé. – A jó életre – mondta.

Pip felemelte a vizespoharát és koccintott Jamie-vel.

– Stanley-re – válaszolta.

Jamie ekkor átkarolta és gyors, ringatózó ölelésbe zárta, ami nem olyan volt, mint Connor félszeg ölelései. Majd felállt és elindult Nat felé. Valahogy kerekebbnek tűnt a szeme, amikor a lányra nézett. Ragyogóbbnak. Felvillant a grüberli az arcán, amikor Nat nevetve odafordult hozzá. Pip megesküdött volna, hogy egy pillanatra Nat szemében is ugyanez az érzelem tükröződött.

Elnézte őket, ahogy tréfálkozni kezdtek Jamie húgával, és észre se vette, amikor Ravi odalépett mellé. Csak akkor eszmélt, amikor a fiú lezuttyant a lépcsőre, és egyik lábfejét Pip lába alá dugta.

– Minden oké, őrmester? – kérdezte Ravi.

– Aha.

– Odajössz a többiekhez?

– Jól elvagyok itt – vont vállat a lány.

– De mindenki más…

– Azt mondtam, jól vagyok – csattant fel Pip, de ezek nem az ő szavai voltak, valójában nem. Felsóhajtott és Ravira pillantott. – Bocs. Nem akartam leharapni a fejed. Csak…

– Tudom – mondta a fiú, és megfogta Pip kezét, összefonta az ujjaikat, melyek tökéletesen illettek egymásba. Még mindig. – Minden rendbe jön, ígérem. – Közelebb húzta magához a lányt. – És itt vagyok, ha szükséged van rám.

Pip úgy érezte, nem érdemli meg a fiút. Egy kicsit sem.

– Szeretlek – mondta, és belenézett a sötétbarna szempárba, és minden más megszűnt létezni.

– Én is szeretlek.

Pip közelebb bújt a fiúhoz és a vállára hajtotta a fejét, majd együtt nézték a többieket. Most mindenki Josh köré gyűlt, aki a floss táncmozdulatait próbálta megtanítani nekik, bősz karlengetések és csípőmozdulatok közepette.

– Jesszus, Jamie, nagyon gáz, amit csinálsz! – röhögött fel Connor, amikor a bátyja sikeresen tökön bokszolta magát és kétrét görnyedt a fájdalomtól. Nat és Cara karja összegabalyodott, a két lány kacarászva terült el a fűben.

– Ide süssetek, nekem már megy! – kiabálta Victor, mert persze hogy ő is beszállt. Még Arthur Reynolds is megpróbálta a grillsütő mellett, ahol azt hitte, senki sem látja.

Pip felnevetett, nézte, ahogy bolondot csinálnak magukból, a kacaj krákogásként szorult a torkába. De sebaj, itt voltak Ravival félrehúzódva. Külön. Szakadék választotta el a jelentől és a többiektől. Barikád vette körül. Majd csatlakozik hozzájuk, ha felkészült. De egyelőre jól érezte magát itt, elég távol ahhoz, hogy mindenkit jól lásson.

Rájuk esteledett. Túl sokat ettek Reynoldséknál, a családja lent szuszogott a nappaliban. Idefent, Pip szobájában sötét volt, a lány arca kísérteties, fehér fényben derengett a laptop előtt. Az íróasztalnál ült, a képernyőt bámulta. A vizsgáira készül, ezt hazudta a szüleinek. Mert újabban hazudnia kellett.

Beírta a keresőbe a szavakat, majd Entert nyomott.

Charlie és Flora Green legutóbbi feltűnése.

Kilenc napja látták őket, megörökítette egy biztonsági kamera, ahogy készpénzt vesznek ki egy portsmouthi pénzautomatából. A rendőrség is megerősítette a felvételt, még a hírekbe is bekerült. Itt azonban – Pip kattintott – valaki azt a kommentet írta egy Facebookra belinkelt cikk alá, hogy tegnap látta a párt egy doveri benzinkúton, és új kocsit vezettek: egy piros Nissan Juke-ot.

Pip letépte a jegyzettömb felső lapját, összegyűrte, és a háta mögé hajította. Aztán leírta az adatokat egy tiszta lapra. Majd visszatért a kereséshez.

„Te meg én egyformák vagyunk. Te is tudod a szíved mélyén” – szólalt meg Charlie hangja a fejében. És az volt a legijesztőbb, hogy Pip majdnem egyetértett vele. Nem tudta volna megmondani, hogy miben mások ők ketten. Csak annyit tudott, hogy mások. Egy szavakba nem önthető érzés volt. Vagy talán, de csak talán nem volt több hiú reménynél.

Órákig gubbasztott a laptop mellett, egyik cikkről a másikra, egyik kommentről a másikra kattintott. És persze vele volt. Mindenhová elkísérte.

Az a fegyver.

Itt volt, a mellkasában lüktetett, a bordáinak koccant. A szemével célzott. Ott volt a rémálmaiban, a leejtett edényekben, minden súlyos lélegzetben, a szétszórt ceruzákban és a mennydörgésben, a becsapódó ajtókban, túl hangosan, túl halkan, egyedül vagy mással, és a papírlapok zörgésében, a billentyűk kopogásában, minden kattanásban és reccsenésben.

A fegyver mindig ott volt.

Már benne élt.

Köszönetnyilvánítás

Sam Copelandnek, a világ legjobb ügynökének. Köszönöm, hogy mindig számíthattam rád, és osztoztál velem az örömteli pillanatokban és a nehézségekben egyaránt. És hogy minden „gyors kérdésemre” válaszoltál, még akkor is, ha az tizennyolc bekezdésnyi hosszú volt.

Mindenkinek az Egmont kiadónál, aki fáradhatatlanul és rendíthetetlenül dolgozott azon, hogy megszülessen ez a könyv. Köszönöm a szerkesztői csapatnak, hogy segítettek gatyába rázni a folytatást: Lindsey Heavennek, Ali Dougalnak és Lucy Courtenaynak. Köszönöm Laura Birdnek a csodálatos borítótervet és a megannyi vérpacát, amikből nekem sose volt elég. Siobhan McDermott és Hilary Bell PR-szupersztároknak a hihetetlenül kemény munkájukat és kifogyhatatlan lelkesedésüket, még akkor is, amikor egy tucat interjúban adtam zsinórban ugyanazokat a válaszokat. Jas Bansalnek (aki simán lekörözné a Wendy’s zseniális tweetelőjét): köszönöm, hogy veled mindig élmény együtt dolgozni. Már alig várom, hogy lássam, miféle marketingtrükkökkel állsz elő. Köszönet jár Todd Atticusnak és Kate Jenningsnek! A jogi és az értékesítő csapatnak, amiért fantasztikus munkájukkal eljuttatták az olvasókhoz Pip történetét. És külön köszönet Priscilla Colemannek az elképesztő tárgyalótermi vázlatrajzért, amit a könyvben láthattok; padlót fogtam tőle!

Óriási köszönet jár mindenkinek, aki hozzájárult a Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz sikeréhez. Nektek köszönhetem, hogy folytatni tudtam Pip történetét. A bloggereknek és könyvkritikusoknak, akik online hírverést csaptak a könyvnek, el sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok nektek mindazért, amit értem tettetek. Köszönöm a könyvkereskedőknek az elképesztő támogatást és lelkesedést, amit az első könyv iránt mutattatok; egy valóra vált álom volt, amikor beléptem egy könyvesboltba és a saját könyvem köszönt vissza rám a polcokról vagy az asztalokról. És köszönöm mindazoknak, akik levették a könyvet a polcról és hazavitték magukkal; miattatok térhettünk vissza Pippel.

Ahogy Pip és Cara is tudja, nincs nagyobb erő a tinilányok barátságánál. Ezért köszönöm a barátaimnak, a Flower Huns tagjainak, akiket kis tinédzser korom óta ismerek: Ellie Baileynek, Lucy Brownnak, Camilla Bunney-nak, Olivia Crossmannek, Alex Davisnek, Elspeth Frasernek, Alice Revensnek és Hannah Turnernek. (Köszi, amiért hagytátok, hogy lopkodjak a nevetekből!) És Emma Thwaitesnek, legelső barátnőmnek, köszönöm, hogy segítettél tökéletesíteni a mesemondó készségemet azokkal a hajmeresztő színjátékokkal és dalokkal, amiket gyerekkorunkban írtunk, és köszönöm Brigittának és Dominicnek is.

Íróbarátaimnak, amiért végigkísértek ezen az oly gyakran ijesztő úton. Aisha Bushbynak, akinek állandó társasága segített átvészelnem a felkavaró írói élményt, amit ez a könyv jelentett. Köszönöm Katya Balennek, az aranyköpések kifogyhatatlan, éles nyelvű tárházának, aki mellesleg pokoli jó koktélokat tud készíteni. Yasmin Rahmannek, hogy mindig számíthattam rá, és a végtelenségig tudott pletyizni a különféle tévésorozatokról. Joseph Elliottnak, amiért minden rosszban a jót kereste, és mert felülmúlhatatlan partner volt a szabadulószobákban és a társasjátékokban. Sarah Jukesnak, először is, mert nála jobban senkinek sem áll a kantáros gatya, és mert kemény munkájával engem is inspirált. Struan Murraynek, aki annyira ért mindenhez, hogy az már idegesítő, és mert ugyanazokért a YouTube-csatornákért rajong, mint én. Savannah Brownnak az írói randikért, és mert hajlandó volt felfüggeszteni őket, hogy írni is legyen időm, ne csak pletyizni. És Lucy Powrie-nak, amiért olyan csodálatos munkát végez a UKYA (angol ifjúsági irodalom) népszerűsítéséért, valamint lekörözhetetlen internetes rutinjáért; Pip tanulhatna tőled egyet s mást.

Gaye, Peter és Katie Collinsnak, amiért ismét elsőként olvasták el az új könyvet, és egész idő alatt lelkesen szurkoltak. Egy párhuzamos univerzumban az lenne a könyv címe, hogy Jó kislányok, kemény csajok. ;)

Köszönöm mindenkinek a családomban, aki elolvasta és támogatta az első könyvemet, külön köszönetet érdemel Daisy és Ben Hay, valamint Isabella Young. Jó tudni, hogy a gyilkosságok iránti rajongás nálunk családi vonás.

Anyának és apának, mert tőlük kaptam mindent, beleértve a történetek iránti rajongásomat. Köszönöm, hogy mindig hittetek bennem, még akkor is, amikor nekem kételyeim támadtak. A nővéremnek, Amynek a támogatást (és a tündéri gyerkőcöket), a húgomnak, Oliviának pedig, hogy időnként kirángatott magával a házból, és gondoskodott az elmém épségéről. Danielle-nek és George-nak – nem, bocs, ehhez ti még túl kicsik vagytok. Még várnotok kell pár évet.

A legnagyobb köszönet, mint mindig, Bennek jár, amiért szó szerint életben tartott, amíg elkövettem ezt a könyvet mindössze három intenzív hónap leforgása alatt. És köszönöm, hogy önként vállaltad, hogy rólad mintázzam Jamie Reynolds vállát. Nem lehet valami nagy élmény egy íróval élni, de te remekül csinálod.

Végül minden lánynak, akikben valaha is kételkedtek vagy nem hittek. Tudom, milyen érzés. Ezek a könyvek nektek szólnak.

Holly Jackson már egészen fiatalon elkezdett írni, első (suta) szárnypróbálgatása egy regényt eredményezett tizenöt éves korában. Angol szakon végzett a nottinghami egyetemen, ahol irodalmi nyelvészetet és kreatív írást tanult. Jelenleg Londonban él, és az írás és olvasás mellett rajong a videójátékokért és a bűnügyi dokumentumfilmekért, melyekbe belemerülve igazi nyomozónak érezheti magát. A Jó kislányok, rossz viszonyok a Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz című New York Times bestseller folytatása. Kövesd Hollyt a Twitteren és az Instagramon: @HoJay92.

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Köszönetnyilvánítás