Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz

I összesen Jókislányok kézikönyve gyilkossághoz

Holly Jackson

Kolibri (máj 2021)

Címke: krimi, thriller, Lélektani regény, Rejtély

krimittt thrillerttt Lélektani regényttt Rejtélyttt

Egy lezárt akta, egy kínzó rejtély… és egy lány, aki tudni akarja az igazságot.

Öt évvel ezelőtt Andie Bellt, a Little Kilton-i gimnázium diákját megölte a barátja. A rendőrség így tudja. A városban mindenki így tudja. A gyilkosság emléke azóta kísérti a kisváros lakóit, bár az élet látszólag nyugodt mederben folyik tovább. Pippa, a gimnázium egyik végzős diákja elhatározza, hogy egy iskolai projekt keretében előveszi az ügyet, és kideríti, mi történt valójában. Ő sosem hitte el, hogy Sal Singh a gyilkos. De ha nem ő az, akkor ki? És vajon meddig fogja tétlenül nézni, hogy Pippa egyre közelebb kerül a megdöbbentő igazsághoz?
Kegyetlen társasjáték, ahol egy kisváros a játéktábla, és fogalmad sincs, ki nevet a végén…

A Londonban élő Holly Jackson magyarul most debütáló regénye igazi adrenalinlöket, tele meglepő csavarokkal és sokkoló lezárással. Az olvasó együtt nyomoz a főhőssel: e-mailek, sms-ek, Facebook-posztok, interjúk és naplóbejegyzések rántanak a történet mélyére és tartanak lebilincselve.
2019-es megjelenése óta a regény csak az angol nyelvterületen több mint 180 ezer példányban kelt el, és számos díjat nyert. 2020-ban Holly Jackson krimijének ítélték a rangos British Book Awards díjat, és fél évig vezette a New York Times sikerlistáját is, kiadási jogát 19 ország vásárolta meg. A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz folytatása (Good Girl, Bad Blood) szintén eladási rekordokat döntöget.

HOLLY JACKSON

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz

Anya és Apa,

ez az első a tiétek

I. RÉSZ

Egy

Pip tudta, hol laknak.

Little Kiltonban mindenki tudta.

A házuk mintha a város saját kísértetháza lett volna; a kiltoniak szaporábban szedték a lábukat, mikor elhaladtak előtte, a szavak a torkukra forrtak. A ház közelében gyakran iskolából hazafelé tartó, zajos diáksereg verődött össze, és a gyerekek egymást biztatva, felváltva merészkedtek oda a kertkapuhoz, hogy megérintsék.

Pedig nem kísértetek laktak itt, hanem három szomorú ember, akik igyekeztek úgy élni, mint régen. A házban nem derengtek lidércfények, és nem borultak fel titokzatos módon a székek, de a falára valaki spray-vel odafújta, hogy Szemét banda, és az ablakokat kővel dobálták be.

Pip sokat tűnődött azon, hogy vajon miért nem költöznek el a ház lakói. Nem mintha el kellett volna költözniük, nem tettek semmi rosszat. De nem tudta elképzelni, hogy lehet így élni.

Pedig Pip sok mindent tudott. Tudta, hogy a hosszú szavaktól való félelmet tudományosan hippopotomonsztroszeszquipedaliofóbiának hívják, hogy a gyerekek térdkalács nélkül születnek, szóról szóra fújta a legjobb Platón- és Cato-idézeteket, és tudta, hogy több mint négyezer fajta krumpli létezik. De arról fogalma sem volt, honnan merítenek Singhék elég erőt ahhoz, hogy itt maradjanak. Itt, Kiltonban, ahol tágra nyílt tekintetek, jól hallhatóan odasúgott megjegyzések és a szomszédokkal hosszabb beszélgetéssé már sosem nyúló udvariaskodás terhe alatt éltek.

A sors különös kegyetlensége volt, hogy a házuk egészen közel állt a Little Kilton-i középiskolához, ahová egykor Andie Bell és Sal Singh is járt, és ahová néhány hét múlva, mikor az augusztusi hőségben pácolódott nap alámerül a szeptemberbe, még egy utolsó évre Pip is visszatér.

Megállt, és a kertkapura tette a kezét, ezzel máris bátrabbnak bizonyult, mint a városbéli gyerekek fele. Végignézett a bejárati ajtóhoz vezető ösvényen. Nem volt több néhány méternél, mégis, mintha egy mélyben morajló szakadék tátongott volna előtte. Nem kizárt, hogy nagy hibát követ el, de ezt már egyszer végiggondolta. A reggeli nap erősen tűzött, érezte, hogy térdhajlata izzadni kezd a farmer alatt. Most hibázik, vagy bátor tettet hajt végre? A történelem legnagyobb alakjai mindig bátorságra biztattak a biztonságos megoldás helyett; szavaik remekül megtámogatták még a legrosszabb ötleteket is.

A kétségek tátongó szakadékát áthidalva Pip az ajtóhoz lépett, várt egy pillanatot, hogy ellenőrizze, biztos-e a dolgában, azután hármat kopogott. Az ajtó üvege visszatükrözte ideges arcát. Hosszú, sötét haja végét világosbarnára szívta a nap, a Dél-Franciaországban töltött egy hét ellenére arca sápadt volt, de sárgászöld szemében elszántság fénylett.

Lánc csörrent, a zár kettőt kattant, és kinyílt az ajtó.

– Helló! – köszönt a srác a félig nyitott ajtórésben.

Pip pislogott egyet, hogy ne bámuljon annyira, de nem tudta abbahagyni. A fiú túlságosan hasonlított Salre: arra a Salre, akit a tévés híradásokból és az újságokból ismert. Arra a Salre, akinek emléke egyre halványodott. Bátyjához hasonlóan, az előtte álló Ravinak is kócos, félrefésült fekete haja, sűrű, ívelt szemöldöke és olajbarna bőre volt.

– Helló! – ismételte el a fiú.

– Ööö… – Pip helyben, azonnal bevethető elbájoló reflexe későn lépett működése. Az agya kétségbeesetten próbálta feldolgozni, hogy Sallel ellentétben Ravinak volt egy kis mélyedés az állán, akárcsak neki. Ráadásul alaposan meg is nőtt, mióta utoljára látta. – Ööö… bocs, szia – emelte fel félig a kezét esetlenül, amit rögtön meg is bánt.

– Szia!

– Szia, Ravi! Én… te nem ismerhetsz engem… Pippa Fitz-Amobi vagyok. Néhány évvel alattad jártam a suliba, mielőtt elmentél.

– Értem…

– Csak meg szeretném kérdezni, hogy ráérsz-e egy fél pillanatra. Vagyis hogy több, mint egy fél pillanat lenne… Amúgy tudtad, hogy a pillanat pontos időmértékegység? Egy másodperc század része, szóval… ráérsz pár egymást követő pillanatra?

Te jó ég, mindig ez történt, amikor ideges volt, vagy úgy érezte, hogy sarokba szorították: rémesen rossz vicceket kezdett gyártani rém unalmas tényekről. És még valami történt ilyenkor: az ideges Pip legalább négyszer előkelőbbnek igyekezett látszani, mint a nyugodt. Elhagyta a középosztály beszédmodorát, és meglehetősen ügyetlenül arisztokrata beszédstílusra váltott. Mikor használta valaha is azt a kifejezést, hogy pillantásnyi idő?

– Hogy mi? – kérdezett vissza Ravi zavartan.

– Bocs, mindegy – felelte Pip, és közben kicsit már magához tért. – KVP-t írok a suliban, és…

– Mi az, hogy KVP?

– Kutatási vizsgaprojekt. Egy olyan projekt, amiben teljesen önállóan dolgozol, és a témát is te választod ki.

– Értem, én idáig már nem jutottam el a suliban.

Amint lehetett, leléptem.

– Aha… szóval, azt szerettem volna megkérdezni, hogy készíthetek-e veled egy interjút a projektemhez.

– Miről lenne szó? – A sötét szemöldök közelebb húzódott a szemhez.

– Öhm… arról, ami öt éve történt.

Ravi hangosan kifújta a levegőt, aztán az ajkait úgy húzta össze, mintha mindjárt dühkitörése lenne.

– Miért?

– Mert szerintem nem a testvéred követte el, és ezt megpróbálom bebizonyítani.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 01.

Kutatási napló – 1. bejegyzés

A Ravi Singhgel tervezett interjú péntekre megbeszélve (vinni az előkészített kérdéseket!)

Az Angela Johnsonnal készített interjút begépelni.

A kutatási napló célja az, hogy segítségével feltérképezzük a munkánk során elénk gördülő akadályokat, nyomon kövessük az elért eredményeket, és végig szem előtt tartsuk a projekt célkitűzéseit. Az én kutatási naplóm kicsit más lesz: minden kutatási részfeladatot feljegyzek ide, a fontosakat és a jelentéktelennek tűnőket is, mert még nem tudom pontosan, hogy mi lesz a végeredmény, és mi válik lényegessé. Nem tudom még, mi felé tartok. Ki kell várnom, hogy lássam a pontos helyemet, és hogy milyen dolgozatot tudok végül összehozni. [Úgy érzem, máris kezd kicsit igazi naplóra hasonlítani…]

Remélem, nem olyan dolgozat lesz, mint amilyet Mrs. Morgannek ígértem. Remélem, az igazságról fog szólni. Arról, hogy mi történt valójában Andie Bell-lel 2012. április 20-án. Az ösztöneim azt súgják, hogy nem Salil ’Sal’ Singh a tettes, de ha ez így van, akkor ki az elkövető?

Azt nem gondolom, hogy megoldom majd az ügyet, és kiderítem, ki ölte meg valójában Andie-t. Nem vagyok rendőr, akinek bejárása van a törvényszéki laborba (ez nyilvánvaló), úgyhogy nem áltatom magam. De abban bízom, hogy a kutatómunkám során olyan tényekre és véleményekre bukkanok, amelyek megalapozottan kétségbe vonják Sal bűnösségét. Tehát a rendőrség hibázott, amikor további nyomozás helyett lezárta az ügyet.

A kutatási módszerem a következő: interjút készítek mindazokkal, akiknek köze volt az ügyhöz; megszállottan követem őket a közösségi médiában; miközben vad, igazán VAD elméleteket gyártok.

[MRS. MORGAN EBBŐL SEMMIT SEM LÁTHAT!!!]

A projekt első szakaszában tehát azt kell kiderítenem, hogy mi történt Andrea Bell-lel – akit mindenki csak Andie-nek szólított –, és milyen körülmények között tűnt el.

Ezeket az információkat újságcikkekből és az akkori rendőrségi sajtótájékoztatókból szedem össze.

[A forrásokat most írd be, hogy ne utólag kelljen!!!]

Az eltűnésről szóló hír a legnagyobb országos napilapból kimásolva:

„Andrea Bell (17) eltűnését otthonában, a buckinghamshire-i Little Kiltonban jelentették be múlt pénteken.

Saját autójával – egy fekete Peugeot 206-ossal – távozott otthonról, nála volt a mobiltelefonja, de ruhákat nem vitt magával. A rendőrség szerint az eltűnés egyáltalán nem illik a személyiségéhez.

A hatóságok a hétvégén átkutatták a család otthona közelében elterülő erdőt.

Andrea – akit mindenki Andie-ként ismert – fehér bőrű, hosszú, szőke hajú, kb. 167 centiméter magas. Eltűnése éjszakáján valószínűleg sötét farmernadrágot és kék, köldökig érő felsőt viselt.”

Miután már minden más is lezajlott, a későbbi cikkek több részletet is közöltek arról, hogy mikor látták Andie-t utoljára élve, és mely idősávban rabolhatták el.

Andie Bellt „a húga, Becca látta élve utoljára, 2012. április 20-án, kb. 22:30-kor.”

Ezt az információt a rendőrség az április 24-én, kedden tartott sajtótájékoztatón is megerősítette: „A Little Kilton-i főutcán, az STN Bank előtt működő biztonsági kamera felvételén Andie autója 22:40-kor hajtott el a lány otthonától.”

A szülők, Jason és Dawn Bell vendégségben voltak ekkor, elmondásuk szerint a lányuk 00:45-re ment volna értük kocsival. Andie nem jött meg, és hiába hívták többször is, nem vette föl a telefont. Ezért a barátait kezdték körbehívogatni, hátha valamelyikük tudja, hol lehet. Jason Bell szombat hajnali 3-kor értesítette a rendőrséget a lánya eltűnéséről.”

Vagyis bármi is történt akkor éjjel Andie Bell-lel, az 22:40 és 00:45 között történt.

Ez pont megfelelő hely, hogy begépeljem ide az Angela Johnsonnal folytatott tegnapi telefonbeszélgetés szövegét.

Az Eltűnt Személyek Hivatalában dolgozó

Angela Johnsonnal készített interjú szövege

Angela:

Halló!

Pip:

Jó napot! Angela Johnsonnal beszélek?

Angela:

Igen, én vagyok. És te Pippa?

Pip:

Igen. Nagyon köszönöm, hogy válaszolt az e-mailemre.

Angela:

Ez csak természetes.

Pip:

Nem bánja, ha felveszem a beszélgetésünket? Később majd begépelem.

Angela:

Persze, nyugodtan. Sajnálom, de nagyjából csak tíz percet tudunk beszélni. Szóval, mi érdekel az eltűnt személyekkel kapcsolatban?

Pip:

Hát, arra gondoltam, hogy megkérdezem öntől, mi történik, amikor bejelentik valakinek az eltűnését. Milyen folyamat zajlik le ilyenkor, mik a rendőrség első lépései?

Angela:

Ha valaki felhívja a 999-et vagy a 101-et, hogy bejelentsen egy eltűnést, a rendőrség igyekszik a lehető legtöbb részletet megtudni, hogy megállapíthassa, mekkora veszélyben lehet az eltűnt személy, és ennek megfelelően reagálhasson. Az első hívás során nevet, kort, személyleírást kérnek, valamint rákérdeznek arra, hogy milyen ruhában látták utoljára az illetőt, milyen körülmények között tűnt el, meglepő-e tőle, hogy eltűnt, és felveszik az esetlegesen használt jármű adatait is.

Az információk alapján aztán a rendőrség megállapítja, hogy az eset nagy, közepes vagy kis kockázatú.

Pip:

Mi kell ahhoz, hogy nagy kockázatúnak soroljanak be egy ügyet?

Angela:

Ha az eltűnt személy a kora vagy valamilyen fogyatékossága miatt különösen kiszolgáltatott, akkor az esete rögtön nagy kockázatúnak minősül. Ha nem jellemző rá, hogy csak úgy eltűnik, akkor az azt jelezheti, hogy baj érte, és ebből szintén a nagy kockázat következik.

Pip:

Hm, és ha az eltűnt személy 17 éves, és nem jellemző rá, hogy csak úgy eltűnik, akkor az nagy kockázatnak számít?

Angela:

Egyértelműen. Hiszen kiskorúról van szó.

Pip:

Mit tesz a rendőrség a nagy kockázatú ügyek esetében?

Angela:

Hát, ilyenkor azonnal kiszállnak a rendőrök arra a helyre, ahol az illető személynek nyoma veszett. További információt gyűjtenek az eltűntről, például adatokat a barátairól, partneréről stb., hogy szenved-e valamilyen betegségben, milyen az anyagi helyzete. Hátha meg lehet találni, amikor pénzt vesz fel. Friss fotókat is bekérnek, és a nagy kockázatú esetekben DNS-mintát is gyűjtenek arra az esetre, ha a későbbi törvényszéki laboratóriumi vizsgálathoz szükség lenne rá. A lakás tulajdonosának beleegyezésével alaposan átkutatják az eltűnt otthonát, hogy megtudják, nem ott rejtették-e el, vagy nem ott bujkál-e, és további lehetséges nyomokat gyűjtenek. Ez a szokásos eljárás.

Pip:

Vagyis a rendőrség rögtön olyan bizonyítékokat keres, amelyek arra utalnak, hogy az eltűnt személy esetleg bűncselekmény áldozata lett?

Angela:

Egyértelműen. Amennyiben az eltűnés körülménye gyanús, a rendőröknek mindig azt mondják: „ha bizonytalan vagy, gondolj gyilkosságra”. Persze az eltűnéseknek csak nagyon kis százaléka emberölés, de a rendőrök feladata az, hogy a lehető leghamarabb gyűjtsék be a kellő bizonyítékokat, mintha emberölési ügyben nyomoznának.

Pip:

És mi történik akkor, ha az első otthoni házkutatás során nem találnak semmi fontosat?

Angela:

Akkor a kutatást kiterjesztik a közvetlen környezetre. Esetleg telefonon is kérdezősködnek. Kikérdezik a barátokat, szomszédokat, bárkit, aki tudhat valami fontosat. Ha fiatalról, kamaszról van szó, akkor nem szabad azt feltételezni, hogy a bejelentő szülő a gyereke összes barátját és haverját ismeri. A kortársak jó kiindulópont, a segítségükkel további kapcsolatokat lehet felderíteni, tudod, titkos pasit, meg ilyeneket.

A PR-stratégiát is ekkor tervezik meg, mert ebben a helyzetben nagyon hasznos lehet, ha a médián keresztül kérnek információt.

Pip:

Szóval, ha egy 17 éves lány tűnik el, a rendőrség nagyon hamar kapcsolatba lép a barátaival meg a fiújával?

Angela:

Igen, természetesen. Azért kérdezősködnek, mert ha az eltűnt megszökött otthonról, akkor nagyon valószínű, hogy egy hozzá közel álló személynél bujkál.

Pip:

És mikor jut el a rendőrség arra a pontra, hogy már holttestet keres?

Angela:

Hát, időben ez nincs… jaj, Pippa, le kell tennem. Sajnos most szóltak, hogy kezdődik egy értekezlet.

Pip:

Semmi baj, köszönöm, hogy időt szánt rám.

Angela:

Ha van még kérdésed, küldj nyugodtan e-mailt. Amint tudok, válaszolok.

Pip:

Így lesz, és még egyszer köszönöm!

Angela:

Szia! Ezt a statisztikát találtam a neten:

Az eltűnt személyek 80%-át már az első 24 órában megtalálják. A maradék 97%-át egy héten belül. Az ügyek 99%-a egy éven belül megoldódik. Marad 1% megoldatlan ügy. Tehát az eltűntek 1%-a soha nem kerül elő. Van azonban még egy adat, amit figyelembe kell venni: az eltűnési ügyek csupán 0,25%-a halálos kimenetelű.

Andie Bell vajon melyik kategóriába esik? Ott lebeg valahol az 1% és a 0,25% között, ahol legfeljebb néhány század százalékos levegőket vehet.

Mostanra a legtöbben beletörődtek, hogy már nem él, pedig a teste azóta sem került elő. És vajon miért?

Sal Singh miatt.

Kettő

Pip felemelte a kezét a billentyűzetről, ujjai az a és a t fölött lebegtek, és a lentről felszűrődő zajt figyelte. Csattogó, nehéz léptek közeledtek, karmok csúsztak a padlón, egy gyerek nem tudta tovább visszatartani a nevetését. A következő pillanatban aztán minden egyértelművé vált.

– Joshua! Miért van a kutyán az ingem? – kiáltotta Victor vidáman. Hangja a vastag szőnyegen keresztül is felhallatszott a szobába.

Pip horkantva felnevetett, elmentette a kutatási naplót, és lehajtotta a laptopot. Amint az apja hazaért a munkából, a hangerő crescendóra váltott. Victor képtelen volt halk maradni: suttogását a szoba túlsó végében is hallani lehetett; ha a térdét csapkodva, harsányan felnevetett, mindenki összerezzent körülötte; és Pip minden egyes évben felébredt arra, ahogy lábujjhegyen végigoson az emeleti folyosón, és a kiakasztott zoknikba becsempészi a karácsonyi ajándékot.

Mostohaapja a visszafogottság élő ellenpéldája volt. Pip az előadás közepére érkezett. Joshua szobáról szobára rohangált – a konyhából az előszobába, onnan a nappaliba –, azután kezdte elölről az egészet, és közben megállíthatatlanul kacagott.

Közvetlenül a nyomában trappolt Barney, a család golden retrievere Pip apjának legtarkább ingében: a vakítóan zöld mintásban, amit a legutóbbi nigériai útjukon szerzett be. A kutya boldogan csúszkált a nappali csiszolt tölgypadlóján, olyan izgatottan, hogy a levegő fütyült a fogai között.

A sort Victor zárta: szürke, háromrészes Hugo Boss öltönyben, majd’ kétméteresen, vad, hegymászóhoz méltó szökellésekkel vetette magát a kutya és a fiú után. Ez volt Amobiék saját gyártású Scooby-Doo-jelenete.

– Jaj, ne már, próbálok leckét írni! – mosolygott Pip, és hátra kellett ugrania, nehogy elgázolják a többiek. Barney egy pillanatra megtorpant a fejét odadörgölni az újonnan érkező lábszárához, aztán már szaladt is tovább, hogy rávesse magát a kanapéra rogyó Victorra és Joshra.

– Szevasz, tücsök! – ütögette meg maga mellett Victor a kanapét.

– Szia, apa! Olyan csöndben érkeztél, észre sem vettem, hogy már itthon vagy.

– Jaj, kicsim, túl okos vagy te ahhoz, hogy kétszer süsd el ugyanazt a poént!

A lány leült melléjük. Josh és az apja fáradt zihálása meg-megrázta a kanapé matracát, és az minduntalan nekinyomódott Pip lábának.

Az öccse bányászkörútra indult a jobb orrlyukában, de apja a kezére csapott.

– Hogy telt a napotok? – kérdezte, mire Josh belevágott a korábbi futballmeccseinek végtelen elbeszélésébe.

Pip nem figyelt oda, mivel az edzésről hazafelé tartva a kocsiban egyszer már végighallgatta az egészet. És akkor is csak fél füllel, mert eszébe jutott a helyettes edző tekintete, amint liliomfehér bőrét bámulja, amikor megmutatja, melyik kilencévesért jött.

– Joshua nővére vagyok – tette hozzá.

Pedig mostanra megszokhatta volna a rajta felejtett tekinteteket, ahogy az emberek próbálják kitalálni, ki kicsoda a családjukban. Kinek mi a sorszáma a családfán, milyen felirat szerepel a neve alatt. A hatalmasra nőtt nigériai férfi nyilvánvalóan a mostohaapja, Joshua meg a féltestvére. De Pip nem szerette ezeket a szavakat, érzelem nélküli szakkifejezések voltak csupán a számára. Az ember a szeretteit nem matekpéldával határozza meg: nem számolgat, nem von ki meg ad össze, és nem tartja őket tizedesvesszőnyi távolságban. Victor és Josh nem háromnyolcad részben tartoztak hozzá, és nemcsak 40%-ban tartotta őket a rokonainak, hanem teljesen. Az ő apja és az ő idegesítő kisöccse voltak.

Az „igazi” apja, akinek a Fitz nevet köszönhette, autóbalesetben halt meg, mikor ő még csak tíz hónapos volt. Egyszer-egyszer mosolyogva bólogatott, amikor az anyja megkérdezte, emlékszik-e, mit dudorászott az apja fogmosás közben, vagy mekkorát nevetett azon, hogy Pip második szava a „kaki” volt. Igazság szerint már nem emlékezett az apjára. De az embernek néha nem saját maga miatt kell emlékeznie, hanem azért, hogy valaki más arcára mosolyt csaljon. Ilyen esetben igenis szabad hazudni.

– És hogy áll a projekt, Pip? – fordult felé Victor, miközben kigombolta a kutyán az ingét.

– Egész jól. A háttérrel ismerkedem épp, és begépelek mindent. Reggel elmentem Ravi Singhhez is.

– Hú, és?

– Nem ért rá, de azt mondta, pénteken visszamehetek.

– Én nem mennék – szólt közbe Josh óvatosan.

– Mert egy előítéletes kiskamasz vagy, aki még most is azt hiszi, hogy minden közlekedési lámpában kis emberkék laknak – nézett a fiúra Pip. – Singhék nem tettek semmi rosszat.

Pip apja közbeszólt:

– Joshua, próbáld elképzelni, mi lenne, ha mindenki valami olyasmi alapján ítélne el, amit a nővéred csinált.

– Pip sosem csinál semmi mást, csak a leckét.

Pip elegáns karlendítéssel Joshua arcába vágott egy kanapépárnát. Victor lefogta a fiú kezét, aki már ugrott is, hogy visszavágjon, és megcsiklandozta az oldalát.

– Anya miért nincs még itthon? – kérdezte Pip, és most azzal cukkolta mozdulni képtelen öccsét, hogy az orra elé emelte bolyhos zoknis lábfejét.

– A munkából egyenesen az Iszákos Anyák Könyvklubjába ment – felelte Victor.

– Ezek szerint… ehetünk pizzát vacsorára? – lelkesedett fel Pip.

A testvérviszály egy pillanat alatt elpárolgott, ő és Josh máris ugyanabban a seregben harcolt. A fiú felugrott, belekarolt a nővérébe, és könyörögve nézett az apjára.

– Hát persze – felelt Victor, és vigyorogva a fenekére csapott. – Különben hogyan növelem a farelemem?

– Jaj, apa! – sóhajtott Pip. Soha nem bocsátja meg régi önmagának, hogy megtanította neki ezt a mondást.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 02.

Kutatási napló – 2. bejegyzés

Hogy ezután mi történt Andie Bell ügyében, azt már elég nehéz összeszedni az újságcikkekből. Amíg a későbbi interjúk során nem tisztul ki a kép, addig találgatással és pletykákkal kell kitöltenem a hiányzó réseket. Ravi és Naomi – akik a legközelebb álltak Salhez – remélhetőleg segítenek ebben.

Az Angelától hallottak alapján a rendőrség, miután felvette a családtagok tanúvallomását, és alaposan átkutatta a házat, valószínűleg Andie barátai után érdeklődött.

Átböngésztem egy csomó, durván régi Facebook-bejegyzést, és úgy látom, hogy Andie-nek két csaj volt a legjobb barátja: Chloe Burch és Emma Hutton. Tessék, itt a bizonyíték:

Ez a poszt két héttel Andie eltűnése előtt került föl. Úgy tűnik, hogy sem Chloe, sem Emma nem él Little Kiltonban. [Esetleg küldök nekik üzit, hogy belemennek-e egy telefonos interjúba.]

Az első hétvégén (ápr. 21–22.) sokat segítettek a Thames Valley-i rendőrség Twitter-kampányának (#HolVanAndie) terjesztésében. Szerintem nem túl vad gondolat azt feltételezni, hogy a rendőrök péntek éjjel vagy szombat reggel keresték fel Chloét és Emmát. Azt nem tudom, hogy a lányok mit mondtak nekik. Remélem, sikerül kiderítenem.

Azt is tudjuk, hogy a rendőrség Andie akkori barátját is kihallgatta. A fiút Sal Singhnek hívták, és Andie-vel együtt a kiltoni gimnázium végzős diákja volt.

A rendőrök valamikor szombaton vették fel Sallel a kapcsolatot.

„Richard Hawkins nyomozó tájékoztatása szerint Salil Singhet április 21-én, szombaton hallgatták ki.

Megkérdezték tőle, hogy hol tartózkodott előző éjszaka, különösen az az idősáv érdekelte őket, amikor Andie valószínűsíthetően eltűnt.”

Aznap éjjel Sal a haverjánál, Max Hastingsnél lógott.

A négy legjobb barátjával volt: Naomi Warddal, Jake Lawrence-szel, Millie Simpsonnal és Maxszel.

A jövő héten, amikor Naomival beszélek, ezt is ellenőriznem kell, de szerintem Sal azt mondhatta a rendőröknek, hogy éjszaka, 00:15 körül ment el Maxéktől. Hazasétált, és az apja (Mohan Singh) ezt meg is erősítette:

„Sal körülbelül 00:50-kor ért haza.” Megjegyzés: a Maxék (Tudor Lane) és a Singh család háza (Grove Place) közti távot kb. 30 perc alatt lehet legyalogolni – a Google szerint.

Azon a hétvégén Sal négy barátjánál is ellenőrizték a fiú alibijét.

Plakátokat ragasztottak ki. Vasárnaptól házról házra járva is kérdezősködtek.

Hétfőn a rendőrség száz önkéntes segítségével szervezett kutatást a közeli erdőben. Láttam a híradófelvételeket: az emberek széles, hosszú vonalban gyalogoltak és Andie nevét kiabálták. Még aznap, valamivel később törvényszéki helyszínelőket is láttak bemenni Bellékhez.

Aztán kedden minden megváltozott.

Azt hiszem, a leghasznosabb időrendben végigtekinteni a keddi és a következő napok eseményeit, még akkor is, ha hozzánk, városlakókhoz összevissza, kuszán érkeztek a hírek.

Délelőtt: Naomi Ward, Max Hastings, Jake Lawrence és Millie Simpson felhívta a suliból a rendőrséget, és beismerte, hogy korábban hamis információt adtak. Azt mondták, Sal kérte meg őket, hogy hazudjanak, és Andie eltűnésének éjszakáján Sal valójában 22:30 körül ment el Maxéktől.

Nem vagyok benne biztos, hogy ilyenkor mi a megfelelő rendőrségi eljárás, szerintem Sal ekkor első számú gyanúsítottá vált.

De nem találták. Sal nem volt sem otthon, sem az iskolában. A telefonját se vette föl.

Később azonban kiszivárgott, hogy Sal aznap reggel küldött egy sms-t az apjának, habár a többi hívásra valóban nem reagált. A sajtó szerint „beismerő üzenetet” küldött.

Kedd este az egyik Andie után kutató rendőrcsapat holttestet talált az erdőben.

Sal volt az. Megölte magát.

Egyik újság sem írta meg, hogyan követte el a tettét, de az iskolai pletykáknak köszönhetően én is tudom (ahogy minden kiltoni diák tudta akkoriban).

Bement a házukhoz közeli erdőbe, bevett egy csomó altatót, azután nejlonzacskót húzott a fejére, amit gumival a nyakára erősített. Miután elveszítette az eszméletét, megfulladt.

Az aznap este tartott rendőrségi sajtótájékoztatón Sal nem került szóba. Csak arról a biztonságikamera-felvételről beszéltek, amelyen az látható, hogy Andie 22:40-kor az autójával elhajt otthonról.

Szerdán egy kis mellékutcában (Romer Close) megtalálták Andie autóját.

A rendőrség szóvivője csak a következő héten árulta el mindezt. „Újdonságokkal szolgálhatok az Andie Bell ügyében folytatott nyomozásról. A friss nyomozati és laboratóriumi adataink alapján feltételezhető, hogy a Salil Singh nevű 18 éves fiatalembernek köze volt Andie elrablásához és meggyilkolásához. Bizonyítékaink elégségesek volnának a gyanúsított letartóztatásához és a vádemeléshez, de Salil az eljárás megkezdése előtt elhunyt. A hatóságok jelenleg senki más után nem nyomoznak Andie eltűnésével kapcsolatban, de a keresés ugyanolyan erőkkel folytatódik tovább. Együttérzésünket fejezzük ki a Bell családnak, tisztában vagyunk azzal, milyen szörnyű lehet számukra ez a hír.”

Ez volt az a bizonyos elégséges bizonyíték: Sal zsebében megtalálták Andie mobilját.

A laborvizsgálatok kimutatták Andie vérét Sal jobb kezén, a középső és a mutatóujj körme alatt.

Andie vérét az elhagyott kocsi csomagtartójában is megtalálták. Andie és a Bell család más tagjainak ujjlenyomatai mellett Saléi is ott voltak a műszerfal környékén és a kormányon.

Azt mondták, ennyi már elég volna ahhoz, hogy vádat emeljenek Sal ellen, és – a rendőrség reményei szerint – a bíróság el is ítélné őt. Csakhogy Sal halott volt, ezért nem indult eljárás ellene, és nem ítélték el. Persze nem is védte senki.

A következő hetekben tovább kutattak a Little Kilton környéki erdős területeken. Hullakereső kutyákat is bevetettek, a Kilbourne folyót rendőrségi búvárok fésülték át. De Andie teste nem került elő.

Az Andie Bell eltűnése ügyében indított nyomozást hivatalosan 2012 júniusában lezárták. Egy ilyen eljárást csak akkor lehet „hivatalosan lezárni”, ha az „ügyben benyújtott dokumentumok alapján egyértelműen elindítható a büntetőeljárás, kivéve, ha a feltételezett elkövető a vizsgálat lezárulása előtt elhunyt.” Az ügyet „új bizonyítékok vagy nyomok felmerülése esetén újra megnyithatják.”

Tizenöt perc múlva indulunk moziba: újabb szuperhősfilm, amit Josh érzelmi zsarolásának köszönhetően kell megnéznünk. Még egy utolsó részlet az Andie Bell/Sal Singh-ügy hátteréhez, egész jól állok.

Tizennyolc hónappal az Andie Bell-ügy lezárása után a rendőrség benyújtotta jelentését a helyi halottkémnek.

Ilyen esetekben a halottkém dönti el, hogy szükség van-e további vizsgálatra; döntését arra alapozza, hogy valószínűsíthető-e az illető halála, eltelt-e már ehhez elég idő.

A halottkém az ügyben a halottkémekre vonatkozó 1988-as törvény 15. bekezdése alapján az igazságügy-miniszterhez fordul, és kérelmezi a holttest nélküli halottszemle lefolytatását. Ha nincs holttest, a szemle elsősorban a rendőrségtől beszerzett bizonyítékokra támaszkodik, és arra, hogy a nyomozást vezető magas rangú tisztek szerint az illető személy életben van-e még.

A szemle hivatalosan vizsgálja a halál okát és körülményeit. „Nem vádolhat a halállal kapcsolatban egy adott személyt, és nem állapíthatja meg egyetlen megnevezett személy büntetőjogi felelősségét sem.”

A halottszemle végén, 2014 januárjában a halottkém a halál okaként „törvénytelen emberölést” állapított meg, és Andie Bellt holtnak nyilvánította. A „törvénytelen emberölés” ilyen esetben azt jelenti, hogy „a bűncselekmény áldozatának életét törvényellenes módon oltották ki, mely megvalósulhat mint gyilkosság, gondatlanságból elkövetett emberölés, gyermekgyilkosság, vagy halállal végződő, emberéletet veszélyeztető gépjárművezetés”.

Itt ér minden véget.

Andie Bellt hivatalosan holtnak nyilvánították, pedig a teste nem került elő. Az adott körülmények között feltételezhetjük, hogy a „törvénytelen emberölés” ebben az esetben gyilkosságot jelent. A szemle befejezése után a Koronaügyészi Szolgálat is kiadott egy nyilatkozatot, amely szerint „a Salil Singh ellen indított bűnvádi eljárás közvetett és törvényszéki orvostani bizonyítékok alapján indult volna meg. A Koronaügyészi Szolgálatnak nem feladata eldönteni, hogy Salil Singh ölte-e meg Andie Bellt, vagy sem, ez már az esküdtszék feladata lett volna.”

Vagyis bár nem volt per, az esküdtszék vezetője nem állt fel, hogy izzadt tenyérrel és égbe szökő adrenalinszinttel kijelentse: „az esküdtszék tagjai a vádlottat bűnösnek találják”, és bár Salnek nem volt alkalma védekezni, mégis bűnösnek számít. Lehet, hogy jogi értelemben nem, de minden más, fontos szempontból igen.

Ha megkérdezünk valakit a városban, hogy mi történt Andie Bell-lel, az illető habozás nélkül rávágja: „Salil Singh ölte meg.” Nem teszik hozzá, hogy állítólag, talán, esetleg vagy valószínűleg.

Ő volt az, mondják. Sal Singh ölte meg Andie-t.

De én nem vagyok ebben olyan biztos…

[A következő bejegyzésben lehetőleg tekintsd át, hogy ha bíróság elé kerül az ügy, akkor mit hozhatott volna fel az ügyész Sal ellen. Azután gondold végig az egészet, és szedd ízekre a vádat.]

Három

„Vészhelyzet van”, olvasta az sms-t. S. O. S.-típusú vészhelyzet. Pip azonnal tudta, hogy ez csak egyvalamit jelenthet.

Felkapta a slusszkulcsot, odavetett egy sziát az anyjának meg Joshnak, és már kint is volt az ajtón.

Útközben megállt a boltnál, és vett egy extra nagy tábla csokit. Ez majd segít befoltozni Lauren csúnyán összetört szívét.

Amikor leparkolt a ház előtt, látta, hogy egy rugóra járt az agyuk Carával. Azzal a különbséggel, hogy Cara szakítás utáni elsősegélycsomagja gazdagabb volt: egy csomag papírzsepit, csipszet és mártogatóst is hozott, valamint egy csomó szivárványszínű arcpakolást.

– Felkészültél? – kérdezte Pip Carától, és köszönésképpen összekoccantották a csípőjüket.

– Ja, készen állok a könnyekre – emelte fel Cara a papírzsepis dobozt, aminek a sarka beleakadt göndör, hamuszőke hajába.

Pip kiszabadította Cara haját a doboz fogságából, és megnyomta a csengőt. A recsegő gépzenétől mindketten hátrahőköltek.

Lauren anyukája nyitott ajtót.

– Itt a felmentő sereg! – mosolygott rájuk. – Fent van a szobájában.

Lauren az ágyon feküdt, és teljesen eltűnt a paplanerőd mögött. Hogy tényleg ott van, arról csak egy alul kilógó, vörösesszőke hajfürt árulkodott. A lányoknak legalább egy percen keresztül kellett győzködniük, és a csokicsalit is muszáj volt bevetniük, hogy végre előbújjon.

– Először is – mondta Cara, miközben kicsavarta Lauren kezéből a telefonját –, a következő huszonnégy órában erre tilos ránézned!

– Sms-ben csinálta! – zokogott Lauren, majd takonyáradatot zúdított egy bánatosan vékony zsepibe.

– Minden fiú egy nagy farok, még szerencse, hogy nekem nem kell velük küszködnöm – ölelte át Cara, és hegyes állát Lauren vállába fúrta. – Annyival jobbat érdemelsz nála!

– Yep. – Pip letört még egy csík csokit. – Ráadásul Tom mindig „egyértelmes”-t mond „egyértelmű” helyett.

Cara buzgón bólogatott, és egyetértően Pip felé mutatott.

– Ez volt az első intő jel.

– Szerintem egyértelmesen jobb lesz neked nélküle – tette hozzá Pip.

– Kétértelmesen hármat értünk – fokozta Cara.

Lauren taknyos hangon felnevetett, mire Cara Pipre kacsintott – ki nem mondott győzelmet arattak. Tudták, hogy ha összedolgoznak, gyorsan újra megnevettetik barátnőjüket.

– Kösz, hogy átjöttetek, csajok – hálálkodott könnyes szemmel Lauren. – Egyáltalán nem voltam biztos benne. Szerintem amióta Tommal lógok, vagyis úgy fél éve, tudomást sem vettem rólatok. Most meg én leszek a felesleges harmadik.

– Hülyeségeket beszélsz! – háborodott fel Cara. – Mi hárman a legjobb barátnők vagyunk, nem?

– De – bólintott Pip. – Mi hárman, meg az a három srác, akikhez leereszkedünk, és beengedjük őket elbűvölő társaságunkba.

A többiek nevettek. A fiúk – Ant, Zach és Connor – éppen vakációztak valahol.

De a barátai közül Pip Carát ismerte a legrégebben, és igen, ő állt hozzá a legközelebb. Erről persze nem beszéltek. Azóta voltak elválaszthatatlanok, hogy a hatéves Cara megölelte a kicsi, magányos Pipet, majd megkérdezte: „Te is szereted a nyuszikat?”. Egymásra támaszkodtak, amikor az életük túl nehéz volt ahhoz, hogy egyedül viseljék el. Pip segítette végig Carát azon az időszakon, amikor az anyja beteg lett, aztán meghalt, pedig akkor még csak tízéves volt. És akkor is kitartott mellette, sőt állandó mosolygással bátorította, meg hajnalig beszélgetett vele telefonon, amikor két évvel ezelőtt coming outolt. Cara nem a legjobb barátnője volt, hanem a nővére. Az otthon biztonsága.

Caráék voltak Pip második családja. Elliot – vagyis Mr. Ward, ahogy a suliban kellett szólítani – történelmet tanított, és Pipnek szinte harmadik apja lett Victor és az igazi apja után. Pip olyan sok időt töltött náluk, hogy Carához és Cara nővéréhez, Naomihoz hasonlóan, névre szóló bögrét és papucsot kapott.

– Oké! – Cara felkapta a tévé távkapcsolóját. – Romcom vagy amiben fiúkat gyilkolnak különös kegyetlenséggel?

Másfél sírós film a Netflixen elég volt ahhoz, hogy Lauren keresztüljusson a tagadás fázisán, és megtegye az első, óvatos lépést az elfogadás felé.

– Le kéne vágatnom a hajam – jelentette ki. – Ilyenkor az a szokás.

– Mindig mondtam, hogy jól állna neked a rövid haj – helyeselt Cara.

– És szerinted rakassak orrpiercinget is?

– Óóó, igen – bólogatott Cara.

– Nem látom a logikát abban, ha valaki orrlukat vágat az orrlukába – szólt közbe Pip.

– Újabb lenyűgöző idézet Piptől az utókornak. – Cara a levegőbe írt. – Mi volt, amin tegnap annyit röhögtem?

– A kolbászos.

– Ja, igen – horkantott Cara. – Ezt hallgasd, Loz: megkérdeztem Piptől, hogy melyik pizsit szeretné, erre tök lazán azt mondja: „nekem kolbász!” És nem értette, hogy miért mondott hülyeséget.

– Nem volt hülyeség – mentegetőzött Pip. – A biológiai apám szülei németek voltak. A „nekem kolbász” németül teljesen hétköznapi kifejezés, azt jelenti, hogy tök mindegy.

– Vagy azt, hogy teljesen rákaptál a kolbászokra – nevetett Lauren.

– Mondja egy pornósztár lánya! – vágott vissza Pip.

– Jaj, nem unod még? Egyszer vállalt meztelen fotózást, valamikor a nyolcvanas években. Ennyi volt.

– Térjünk vissza ennek az évtizednek a fiúihoz – bökte vállon Pipet Cara. – Elmentél már Ravi Singhhez?

– Éles váltás! Egyébként igen, és holnap visszamegyek hozzá, hogy megcsináljam vele az interjút.

– El sem hiszem, hogy belekezdtél a KVP-be. – Lauren egy haldokló hattyút utánzó hátrazuhanást mutatott be az ágyon. – Én máris meg akarom változtatni a témám címét, az éhínségről írni túl depis.

– Gondolom, előbb-utóbb Naomival is beszélsz majd – nézett Cara Pipre.

– Persze. Szólsz neki, lécci, hogy valamikor a jövő héten átmegyek egy diktafonnal és egy cerkával?

– Aha – bólintott Cara, de aztán elbizonytalanodott. – Biztos belemegy, meg minden, de ne légy vele túl kemény, jó? Néha még most is rettentően felzaklatja ez az egész. Tudod, hogy Andie egyik legjobb barátnője volt. Sőt, azt hiszem, igazából a legjobb.

– Persze – mosolyodott el Pip. – Miért, szerinted mi a tervem? A falnak nyomom, és kiverem belőle az igazságot?

– Holnap Ravival ez lesz a taktikád?

– Asszem, nem.

Lauren felült, és olyan hangos szörcsögőset szipogott, hogy Cara jól láthatóan összerezzent.

– Hozzájuk mész? – kérdezte.

– Igen.

– Hú… de hát mit gondolnak majd az emberek, ha látják, hogy bemész Ravi Singhékhez?

– Nekem aztán kolbász.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 03.

Kutatási napló – 3. bejegyzés

Elfogult vagyok. Még szép! Ahányszor csak beleolvasok az előző két bejegyzésbe, a fejemben menthetetlenül beindul a tárgyalótermi dráma: laza védőügyvéd vagyok, aki felugrik, tiltakozik, a jegyzeteit rendezgeti, és amikor az ügyész a csapdámba sétál, Salre kacsint. A bírói pulpitushoz futok, rácsapok, és azt kiabálom: „Bíró úr, nem ő tette!”

Magamnak sem tudom igazán megmagyarázni, miért, de szeretném, hogy Sal Singh ártatlan legyen. Az okokat tizenkét éves korom óta hurcolom magammal, és az elmúlt öt évben egyre jobban zavarnak az ügy ellentmondásai.

De vigyáznom kell, hogy ne kutakodjak túl részrehajlóan. Úgyhogy, gondoltam, jó ötlet olyasvalakivel is beszélni, aki nem kételkedik Sal bűnösségében. Stanley Forbes, a Kilton Mail újságírója épp jókor válaszolt az e-mailemre, mert azt írta, ma bármikor hívhatom. Sokat publikált a helyi újságban az Andie Bell-ügyről, és a halottszemlén is jelen volt. Őszintén szólva, szerintem elég pocsék újságíró, és fogadni mernék, hogy Singhék vagy egy tucatszor beperelhették volna rossz hír keltésért és rágalmazásért.

A beszélgetés után rögtön begépelem az egészet. Húúú, bakkkkkkeeeer…

Interjú a Kilton Mail helyi napilap

újságírójával, Stanley Forbesszal

Stanley:

Hali!

Pip:

Helló, Stanley! Pippa vagyok, tegnap e-maileztünk.

Stanley:

Ja, igen, tudom. Az Andie Bell/Salil Singh-ügyben szeretnéd felpiszkálni az emlékeimet, ugye?

Pip:

Pontosan így van. Stanley: Oké, nyomjad!

Pip:

Jó, köszönöm. Hát… szóval, először is, maga ugye jelen volt Andie halottszemléjén?

Stanley:

Bizony, kölyök, ott voltam.

Pip:

Mivel az újságok nagyjából csak a döntésről írtak, igaz, később közzétették a Koronaügyészi Szolgálat nyilatkozatát is, esetleg el tudná nekem mondani, hogy a rendőrség milyen bizonyítékokat mutatott be a halottkémnek?

Stanley:

Baromi sok mindent.

Pip:

Értem. Esetleg tudna említeni néhány konkrétumot?

Stanley:

Hát, az Andie Bell-ügy főnyomozója felsorolta az eltűnés részleteit, az időpontokat és így tovább.

Azután előadta, hogy milyen bizonyítékok kapcsolják Salilt a gyilkossághoz. Az autó csomagtartójában talált vért nagyon fontosnak tartották, szerintük ez azt jelenti, hogy valahol máshol ölték meg a lányt, azután a holttestet berakták a kocsiba, és elvitték oda, ahol megszabadultak tőle. A szemlét lezáró beszédében a halottkém valami olyasmit mondott: „egyértelműnek látszik, hogy Andie szexuális indíttatásból elkövetett gyilkosság áldozata lett, és az elkövető komoly erőfeszítéseket tett, hogy megszabaduljon a holttesttől.”

Pip:

És Richard Hawkins felügyelő vagy bármelyik másik nyomozó mutatott olyan idővonalat, amely szerintük annak az éjszakának az eseményeit és Sal állítólagos gyilkosságát helyezi el időrendben?

Stanley:

Ja, rémlik valami ilyesmi. A lány autóval hajtott el otthonról, és Salil találkozott vele, amikor épp hazafelé gyalogolt. Akármelyikük is vezetett, elmentek egy félreeső helyre, és ott a srác megölte Andie-t. Betette a holttestét a csomagtartóba, és elhajtott, hogy elrejtse valahol. Megjegyzem, elég ügyesen csinálta, mert öt éve nincs meg, szóval, bazi mély gödröt áshatott. Aztán otthagyta az úton a kocsit, ahol később megtalálták, azt hiszem, a Romer Close-on, és hazasétált.

Pip:

Szóval, a csomagtartóban talált vér miatt a rendőrség úgy gondolta, hogy Andie-t máshol ölték meg, mint ahol elrejtették a holttestét?

Stanley:

Aha.

Pip:

Értem. Sok cikkben, amit az ügyről írt, „bűnöző”-nek, „gyilkos”-nak, sőt „rém”-nek nevezi Salt, azonban bizonyára tudja, hogy az ítélethirdetés előtt a bűnügyi tudósításokban a „feltételezett” jelzővel együtt szabad csak használnia ezeket a szavakat.

Stanley:

Nem hinném, hogy pont egy kölyöknek kéne előírnia, hogyan végezzem a munkámat! De mindegy, teljesen nyilvánvaló, hogy ő volt az, ezt mindenki tudja. Megölte a lányt, azután olyan lelkiismeret-furdalása lett, hogy öngyilkosságot követett el.

Pip:

Értem. Akkor tehát milyen okokból vált meggyőződésévé, hogy Sal volt a tettes?

Stanley:

Túl sok okom van rá, hogy mindet felsoroljam.

De a bizonyítékoktól függetlenül is ő volt a pasija a csajnak, nem igaz? És mindig a pasi vagy az expasi a hunyó. Arról nem is beszélve, hogy Salil indiai volt.

Pip:

Nos… Sal igazából Nagy-Britanniában született és itt is nevelkedett, bár ahhoz nem fér kétség, hogy maga mindegyik cikkében indiaiként emlegeti.

Stanley:

Nincs nagy különbség. Indiai származású volt, és kész.

Pip:

És ez miért olyan fontos?

Stanley:

Nem vagyok szakértő, vagy ilyesmi, de másképp élnek, mint mi, igaz? Nem egészen úgy bánnak a nőkkel, ahogy nálunk szokás. Nekik a nő egy tárgy. Szóval, el tudom képzelni, hogy Andie szakítani akart, vagy hasonló, és a srác dühében megölte, mert az ő szemében a lány a tulajdona volt.

Pip:

Hú… hát… őszintén szólva, Stanley, egy kicsit meglep, hogy nem perelték be becsületsértésért.

Stanley:

Nyilván azért nem, mert mindenki tudja, hogy amit mondok, az igaz.

Pip:

Én például nem. Szerintem súlyos felelőtlenség valakit már a per vagy az ítélethozatal előtt gyilkosnak nevezni, anélkül, hogy hozzátenné: „feltételezett” vagy „állítólagos”. Maga „szörnyeteg”-nek meg „rém”-nek titulálja Salt. És ha már a szóhasználatról beszélünk, érdekes volna összehasonlítani a Bell-ügyről szóló cikkeit a slough-i fojtogatóról írt riportjaival. Utóbbi öt embert ölt meg, és a bíróság előtt is bűnösnek vallotta magát, maga viszont csupán „reménytelenül szerelmes fiatalember”-nek nevezte. Csak nem azért, mert az illető fehér férfi?

Stanley:

Ennek semmi köze Salil ügyéhez. Őt is csak annak nevezem, ami. Le kéne nyugodnod kicsit. A fiú meghalt, mit számít, hogy gyilkosnak tartják-e? Neki már úgyis mindegy.

Pip:

De a családjának nem!

Stanley:

Kezdem azt hinni, hogy szerinted ártatlan volt a srác. A magas rangú, szakértő rendőrtisztek véleménye sem izgat, mi?

Pip:

Én csak annyit tudok, hogy a Sal elleni úgynevezett vádiratban van jó néhány hézag és ellentmondás.

Stanley:

Ja, ja, ha az a hülye kölyök nem nyírja ki magát a letartóztatása előtt, akkor talán ki tudtuk volna tölteni azokat a hézagokat.

Pip:

Ez nem volt szép magától!

Stanley:

Inkább tőle nem volt szép, hogy megölte a csinos, szőke barátnőjét, aztán jól eldugta a hulláját.

Pip:

Állítólag!

Stanley:

Akarsz még bizonyítékot arra, hogy ő a gyilkos, te kis buzgó mócsing? Ezt nem írhattuk meg, de egy rendőrségi forrásom szerint találtak egy halálos fenyegetést tartalmazó üzenetet Andie iskolai szekrényében. Halálosan megfenyegette, aztán meg is ölte. Még mindig azt hiszed, hogy ártatlan?

Pip:

Igen. És szerintem maga egy rasszista, intoleráns faszfej, egy idióta ingyenélő…

[Stanley itt lecsapta a telefont.]

Na ja, nem hinném, hogy Stanley és én valaha is barátok leszünk.

Habár ebből a beszélgetésből hozzájutottam két olyan információhoz, melyekről azelőtt nem tudtam semmit. Az egyik, hogy a rendőrség gyanúja szerint Andie-t egy bizonyos helyen megölték, aztán betették a csomagtartóba, majd elvitték egy másik helyre, és ott szabadultak meg a holttestétől.

A másik pedig, amit a drága jó Stanley elsusogott nekem, az a bizonyos halálos fenyegetés. Ezt egyik általam olvasott rendőrségi jelentés sem említi. Ennek nyomós oka lehet: vagy azt hitték, hogy az ügy szempontjából érdektelen, vagy nem tudták bizonyítani, hogy Salhez köthető. Persze az is lehet, hogy Stanley találta ki az egészet. Mindenesetre érdemes észben tartani, amikor később interjút készítek Andie barátaival.

Szóval most, hogy már tudom, hogyan értékelte a rendőrség annak a bizonyos éjszakának az eseményeit, és azt is sejtem, mi lett volna a vád, ideje elkészíteni a GYILKOSSÁG TÉRKÉPÉT!

Na, majd vacsora után, mert anya mindjárt szólni fog.

Annyira profi ez a térkép… de segít elképzelni, hogy a rendőrség milyen események alapján vonta le a következtetéseit. Persze szükségem volt néhány feltevésre is, mikor megrajzoltam. Először is Maxéktől Salék házáig több útvonalon is el lehet jutni. Én azt választottam, ami a főutcán vezet keresztül, egyrészt, mert a Google is ezt javasolja mint legrövidebb útvonalat, másrészt mert éjszaka a legtöbben jól kivilágított úton szeretnek gyalogolni.

A térképen jól kirajzolódik egy lehetséges találkozási pont, valahol a Wyvil Roadon, ahol Andie feltehetőleg megállt, és Sal beszállt az autójába. Próbálok nyomozóként gondolkozni: a Wyvil Road környékén sok kis csendes mellékutca és egy nagyobb telek található. Ezek a nyugodt, félreeső helyek – bekarikáztam – alkalmasak lehettek a gyilkosság elkövetésére (amennyiben elfogadjuk a rendőrség álláspontját).

Nem foglalkoztam azzal a kérdéssel, hogy hová lett elrejtve Andie holtteste, mert halvány fogalmam sem volt, ahogy másnak sem. Tekintve azonban, hogy a Romer Close-tól, ahol a kocsit megtalálták, gyalog úgy 18 perc eljutni Salék házáig, azt kell feltételeznem, hogy Sal már 00:20 körül visszaért a Wyvil Road közelébe. Szóval ha elképzelhetően Andie és Sal 22:45 körül találkoztak, akkor Salnek egy óra harmincöt perce volt arra, hogy megölje Andie-t, majd elrejtse a holttestet. Az időpontokat nézve ez nagyon is elképzelhetőnek tűnik, illetve lehetséges.

Ugyanakkor rengeteg „miért” és „hogyan” is felmerül. Andie és Sal 22:30 körül hagyták el a tartózkodási helyüket. Ez azt jelenti, hogy előre megtervezték, hogy találkoznak, nem igaz? Egyébként túl furcsa véletlen lenne, hogy összefutottak. A helyzet viszont az, hogy a rendőrségi beszámolókban nincs szó üzenetről vagy telefonhívásról, melyben Andie és Sal megbeszélik a találkozót. Ha pedig, mondjuk, a suliban beszélték meg négyszemközt, akkor miért nem abban állapodtak meg, hogy Andie Maxnél veszi fel Salt? Ez nekem felettébb különös.

Nagyon felpörögtem. Hajnali kettő van, és már egy fél Tobleronét megettem. Talán ezért.

Négy

Megszólalt benne egy dallam. Beteges lüktetés pulzált a csuklóján és a nyakán, töredezett akkord, amikor megköszörülte a torkát és szakadozva-zihálva levegőt vett. Aztán a döbbenet, hogy ha egyszer elkezdte figyelni a légzését, többé nem képes nem figyelni rá, akkor sem, ha az élete múlik rajta.

Ott állt a bejárati ajtó előtt, és rimánkodott, hogy nyíljon ki végre. Minden egyes másodperc nyúlós-ragadós lett, miközben az ajtó farkasszemet nézett vele, és a percek végtelenre nyúltak. Mennyi idő telt el vajon azóta, hogy bekopogott? Amikor már nem bírta tovább, előhúzta a hóna alól a friss muffinokkal teli, párás műanyag dobozt, és sarkon fordult. A kísértetház ezek szerint ma zárva a látogatók előtt. A csalódottság szinte égette belülről.

Aztán pár lépés után kaparászás és kattogás ütötte meg a fülét. Visszafordult, és látta, hogy Ravi Singh áll az ajtóban. A haja kócos volt, arcán kínos feszültség.

– Ó! – kiáltott fel Pip fülsiketítően magas hangon, ami még őt is meglepte. – Úgy rémlett, azt mondtad, pénteken jöjjek vissza. És ma péntek van.

– Ööö, ja, igen, azt mondtam. – Ravi a fejét vakargatta, a tekintete meg valahová Pip bokája tájára szegeződött.

– De… őszintén szólva… szóval azt hittem, csak szívatsz. Ugratsz. Igazából nem gondoltam, hogy visszajössz.

– Ez, khm, elég kínos. – Pip próbált nem sértődött arcot vágni. – Szó sincs ugratásról. Megígérem. Komolyan.

– Ja, komoly típusnak tűnsz. – Ravi tarkója elképesztően viszkethetett, de az is lehet, hogy a folyamatos fejvakarás megfelelt annak, mikor Pip haszontalan ismeretekkel hozakodott elő: páncélként és pajzsként szolgált, miközben a lovag reszketett belül.

– Igen, végtelenül komoly vagyok – mondta Pip mosolyogva, és a fiú felé nyújtotta a dobozt. – És sütöttem muffint.

– Megvesztegetésre?

– Ja, ezt írta a recept.

Ravi szája megremegett, nem volt mosolynak nevezhető. Pip csak most döbbent rá, mennyire nehéz lehet ennek a fiúnak az élete ebben a városban: az arca kísértetiesen hasonlított a halott bátyjáéra. Nem csoda, hogy képtelen mosolyogni.

– Szóval bemehetek? – kérdezte Pip, felső ajkát kicsit felhúzva, a szemét pedig könyörgőn kidüllesztve, amire az apja azt szokta mondani, olyan, mintha székrekedése lenne.

– Persze, gyere – felelte Ravi egy kínosan hosszúra nyúlt szünet után. – De csak ha abbahagyod a grimaszolást. – Azzal hátrébb lépett, utat engedve Pipnek.

– Köszönöm, köszönöm, igazán köszönöm – hadarta Pip, majd sietségében elbotlott az egyik lépcsőfokban.

Ravi felhúzott szemöldökkel becsukta az ajtót, aztán megkérdezte tőle, kér-e teát.

– Igen, kérek. – Pip zavartan ácsorgott az előszobában, és próbált olyan kis helyet elfoglalni, amilyen kicsit csak tudott. – Tej nélkül, ha lehet.

– Soha nem bíztam azokban, akik tej nélkül isszák az teát. – Ravi intett Pipnek, hogy kövesse a konyhába.

A konyha tágas és feltűnően világos volt; külső fala egyetlen hatalmas, üveg tolóajtóból állt. Az ajtó egy hosszú kertre nyílt, ahol tombolt a nyár, és mesébe illő, kacskaringós szőlőindák tekeredtek.

– És te hogy iszod? – kérdezte Pip, miközben a hátizsákját letette az egyik konyhaszékre.

– Tejjel, egész fehéren, három cukorral – felelte Ravi, túlkiabálva a teaforraló pokolian hangos bugyborékolását.

– Három cukorral? Hárommal?

– Tudom, tudom. Biztos nem vagyok elég mézesmázos, azért.

Pip nézte, ahogy Ravi ügyködik a konyhában, a forrásban lévő víz mentségül szolgált a hirtelen beállt csendre. Ravi beletúrt a szinte teljesen üres teafilteres tartóba, aztán az oldalán kezdett dobolni, mialatt vizet öntött a filterekre, majd cukrot és tejet tett a teájába. Ideges energikussága Pipre is átragadt, a szíve olyan gyorsan kezdett verni, mint ahogy Ravi ujjai doboltak.

A fiú fogta a két bögrét, és az egyiket az átforrósodott aljánál tartva a lány felé nyújtotta, így Pipnek elég volt a bögre fülét megfognia. Pip bögréjén egy hatalmas vigyorgó száj alatt a következő felirat állt: Mikor érdemes fogorvoshoz menni? Ha fáj a fogad.

– A szüleid nincsenek itthon? – kérdezte Pip, és letette a bögrét az asztalra.

– Nope. – Ravi belekortyolt a teájába, Pip hálás volt, hogy nem szürcsöl. – Ha itt lennének, te nem lennél itt. Próbálunk nem sokat beszélni Salről, mert anyát nagyon megviseli. Igazából mindenkit eléggé megvisel.

– Azt el tudom képzelni – felelte Pip halkan. Nem számított, hogy azóta eltelt öt év, Ravi számára még mindig rettentő nehéz volt az egész – rá volt írva az arcára.

– Nemcsak az szörnyű, hogy elment, hanem… szóval, nem is gyászolhatjuk rendesen, mert hát, ami történt… Ha azt mondanám, hogy „hiányzik a bátyám”, máris szörnyeteggé válok.

– Nem hiszem, hogy szörnyeteg lennél.

– Persze, én sem hiszem, hogy az vagyok, de az az érzésem, hogy mi ketten a kisebbséghez tartozunk.

Pip belekortyolt a teájába, hogy kitöltse valamivel a beállt csendet, de a tea túlságosan forró volt, és a szeme könnybe lábadt.

– Máris elsírtad magad? Pedig a szomorú rész még csak ezután jön. – Ravi szemöldöke felszaladt egészen a homlokáig.

– Túl forró a tea – mondta Pip levegő után kapkodva.

Érezte, hogy a nyelve kisebesedett és kicsit meg is égett.

– Akkor hagyd hűlni egy fél pillanatra, vagyis egészen pontosan, egy század másodpercre.

– Álljunk csak meg egy kicsit, te emlékszel erre?

– Hogy felejthetnék el egy ilyen bemutatkozást?

Szóval mit is akarsz tőlem kérdezni?

Pip lenézett az ölében heverő telefonra, és azt mondta:

– Először is nem bánod, ha felveszem a beszélgetést, hogy később begépelhessem?

– Jó kis péntek esténk lesz.

– Ezt úgy tekintem, hogy nem bánod. – Pip kicipzározta rézszínű hátizsákját, és kivett belőle egy csomó jegyzetlapot.

– Ez meg mi? – mutatott Ravi a papírokra.

– Előre megírt kérdések. – Pip egy vonalba igazította a lapokat.

– Hú, te aztán felkészültél! – Ravi arcán egyszerre tükröződött kételkedés és kíváncsiság.

– Én fel!

– Most izgulnom kéne?

– Egyelőre nem – felelte Pip, és még egyszer a fiú szemébe nézett, mielőtt megnyomta a piros gombot.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 04.

Kutatási napló – 4. bejegyzés

A Ravi Singh-interjú szövege

Pip:

Hány éves is vagy?

Ravi:

Ez mért fontos?

Pip:

Csak szeretném pontosítani az adatokat.

Ravi:

Oké, őrmester, most múltam húsz.

Pip:

(nevet) [széljegyzet: JÉZUSOM, MILYEN RÉMES A NEVETÉSEM! SOHA TÖBBÉ NEM NEVETEK!]

Szóval Sal három évvel volt idősebb nálad?

Ravi:

Igen.

Pip:

Hogy emlékszel, a bátyád furán viselkedett 2012. április 20-án, pénteken?

Ravi:

Ejha, máris bele a közepébe! Hm, nem, egyáltalán nem. Korán vacsoráztunk, úgy hétkor, aztán apa elvitte Salt Maxhez. Sal tök normálisan beszélgetett, úgy, mint máskor. Ha titokban gyilkosságot tervezett, az nekünk nem jött le.

Olyan… emelkedett hangulatban volt, hogy úgy mondjam.

Pip:

És mi történt, amikor hazajött Maxtől?

Ravi:

Én addigra már lefeküdtem. De másnap reggel szintén jó hangulatban volt, erre emlékszem. Sal amolyan pacsirtatípus volt. Aznap is korán felkelt, és az egész családnak elkészítette a reggelit, csak azután hívta Andie egyik barátnője. Akkor tudtuk meg, hogy Andie eltűnt. Onnantól kezdve érthető módon eltűnt a jókedve, és aggódni kezdett.

Pip:

Tehát sem Andie szülei, sem a rendőrség nem hívták fel péntek éjjel?

Ravi:

Tudtommal nem. Andie szülei igazából nem ismerték Salt. Soha nem találkoztak, és Sal soha nem járt náluk. Inkább Andie jött át, vagy a suliban lógtak együtt, meg buliztak.

Pip:

Mennyi ideje voltak együtt akkor?

Ravi:

Előző karácsony óta, szóval úgy négy hónapja.

Salnek volt pár nem fogadott hívása Andie legjobb barátnőjétől aznap éjjel, úgy kettő körül, de le volt halkítva a mobilja, úgyhogy nem hallotta.

Pip:

És mi történt szombaton?

Ravi:

Hát, miután Sal megtudta, hogy Andie eltűnt, szinte egyfolytában a telefonját bámulta, és percenként hívogatta Andie-t. Állandóan csak a hangposta kapcsolt be, de Sal abban bízott, ha valakinek, neki Andie biztos felveszi a telefont.

Pip:

Várj csak, Sal hívogatta Andie-t?

Ravi:

Persze, vagy százezerszer! Egész hétvégén, és hétfőn is.

Pip:

Nem csinálod ezt, ha épp megölted azt, akit hívsz, mert úgysem veszi fel.

Ravi:

Főleg, ha Andie telefonja végig ott volt nála, vagy elrejtve a szobájában.

Pip:

Ez még nyomósabb érv. És mi történt aznap, tehát hétfőn?

Ravi:

A szüleim azt tanácsolták Salnek, hogy ne menjen Andie-ékhez, mert a rendőrség biztos épp házkutatást tart náluk. Így Sal csak ült otthon, és próbálta hívni Andie-t. Kérdeztem, van-e ötlete, hogy hol lehet, de zavarba jött, aztán mondott valamit, amire még most is emlékszem. Azt mondta, hogy Andie mindent szándékosan és tudatosan tett, és hogy talán azért szökött meg, mert meg akart büntetni valakit. Persze a hétvége elteltével már Sal is rájött, hogy valószínűleg nem ez történt.

Pip:

És kit akart volna Andie megbüntetni? Őt?

Ravi:

Nem tudom, nem kérdezősködtem tovább. Nem ismertem annyira Andie-t, csak párszor járt nálunk. De az volt a gyanúm, hogy az a „valaki” Andie apja lehetett.

Pip:

Jason Bell? Hogyhogy?

Ravi:

Egyszer véletlenül hallottam valamit, amikor Andie itt volt. Úgy tűnt, nincs túl jó viszonyban az apjával. Másra nem emlékszem egyértelműen.

[Huh, ő legalább nem azt mondja, hogy „egyértelmesen”.]

Pip:

Pedig nekünk egyértelmű dolgokra van szükségünk. Szóval a rendőrség mikor lépett kapcsolatba Sallel?

Ravi:

Szombat délután. Felhívták, és megkérdezték, jöhetnek-e egy kis beszélgetésre. Három-négy körül értek ide. Én és a szüleim kijöttünk a konyhába, hogy ne zavarjuk őket, ezért semmit sem hallottunk.

Pip:

És Sal elmondta, milyen kérdéseket tettek fel neki?

Ravi:

Egy részét. Kissé meg volt ijedve, hogy felvették, meg min…

Pip:

A rendőrök felvették a beszélgetést? Ez normális?

Ravi:

Én nem tudom, te vagy az őrmester. Azt mondták, ez a szokás, és csak arról kérdezték, hol volt aznap éjjel, és kivel. Meg a kapcsolatáról Andie-vel.

Pip:

És milyen volt a kapcsolatuk?

Ravi:

Én az öccse vagyok Salnek, nem sokat láttam az egészből. De Sal nagyon kedvelte Andie-t, ez biztos. Úgy értem, nagyon büszke volt meg minden, hogy az osztály legcsinosabb, legnépszerűbb csajával jár. Habár Andie mindig drámázott valamin.

Pip:

Mégis min?

Ravi:

Azt nem tudom, de nekem olyasvalakinek tűnt, aki élvezi az ilyesmit.

Pip:

A szüleid kedvelték őt?

Ravi:

Igen, a szüleim mindig nagyon rendesek voltak vele. De Andie nem is adott semmi okot arra, hogy ne legyenek kedvesek.

Pip:

És mi történt még azután, hogy a rendőrség kikérdezte Salt?

Ravi:

Ööö… hát, a barátai átjöttek este, hogy megnézzék, jól van-e.

Pip:

És akkor kérte meg őket, hogy hazudjanak a rendőrségnek, és biztosítsanak alibit neki?

Ravi:

Gondolom, igen.

Pip:

És szerinted ezt miért csinálta?

Ravi:

Fogalmam sincs. Talán összezavarodott a rendőröktől. Talán megrémült attól, hogy esetleg gyanúsított lesz, ezért megpróbálta bebiztosítani magát. Nem tudom.

Pip:

Ha feltesszük, hogy Sal ártatlan, van elképzelésed arról, hol lehetett attól kezdve, hogy eljött Maxéktől, egészen addig, míg hazaért, tehát 22:30 és 00:50 között?

Ravi:

Nincs. Nekünk azt mondta, hogy Maxéktől 00:15-kor indult csak el. Talán egyedül volt valahol, ezért úgy gondolta, ha elmondja az igazat, nem lesz alibije. Ez elég szar ügy, nem?

Pip:

Hát, az nem vet túlságosan jó fényt Salre, hogy hazudott a rendőrségnek, és megkérte a barátait, hogy ők is hazudjanak. Ettől azonban még nem biztos, hogy köze van Andie halálához. És mi történt vasárnap?

Ravi:

Vasárnap délután Sal, én meg néhány barátja jelentkeztünk, hogy kiteszünk pár plakátot a városban, és osztogatunk belőle az embereknek is. Hétfőn alig láttam a suliban, de elég nehéz lehetett neki aznap, mivel akkor már mindenki Andie eltűnéséről beszélt.

Pip:

Ja, emlékszem.

Ravi:

Rendőrök is voltak a suliban, átnézték Andie szekrényét. Aznap este Sal eléggé le volt törve. Szótlan volt, látszott rajta, hogy aggódik, de hát ez tök normális. Eltűnt a barátnője. Aztán másnap…

Pip:

Nem kell beszélned a következő napról, ha nem akarsz.

Ravi:

(kis szünet) Semmi gond. Együtt mentünk suliba, aztán én bementem, hogy lejelentkezzek, ő meg kint maradt a parkolóban. Egy percig még egyedül akart lenni. Akkor láttam utoljára. És csak annyit mondtam neki: – Később találkozunk. – Én… én tudtam, hogy ott vannak a rendőrök a suliban, meg minden, és hogy épp Sal barátaival beszélnek, de csak kettő körül láttam, hogy anya próbált hívni, ezért hazamentem. A szüleim azt mondták, a rendőrségnek muszáj kikérdeznie Salt, és érdeklődtek, tudom-e, hol van most. Azt hiszem, a rendőrök addigra már átkutatták a szobáját. Megpróbáltam én is hívni Salt, de csak kicsöngött, aztán semmi. Akkor apa megmutatta nekem azt az sms-t. Ez volt az utolsó alkalom, hogy bármit is hallottak felőle.

Pip:

Emlékszel, mi állt az üzenetben?

Ravi:

Igen, azt írta: Én voltam, én tettem, annyira sajnálom. És… (kis szünet) a rendőrök még aznap este visszajöttek. A szüleim mentek ajtót nyitni, én meg bentről hallgatóztam. Amikor azt mondták, találtak egy holttestet az erdőben, egy pillanatra egész biztos voltam abban, hogy Andie-ről beszélnek.

Pip:

Igen… nem akarok tolakodó lenni, de az altató…

Ravi:

Igen, az apámé volt. Álmatlanság ellen phenobarbitalt szedett. Utána saját magát hibáztatta. És soha többé nem szedte azt a gyógyszert. Nem alszik valami jól.

Pip:

Gondoltál valaha is arra, hogy Sal egyszer esetleg öngyilkosságot követne el?

Ravi:

Nem, soha. Sal volt a legvidámabb ember, akit ismertem. Mindig nevetett, és állandóan tett-vett. Kicsit giccses, tudom, de ahol csak megjelent, ott kisütött a nap. Bármihez fogott, mindenben a legjobb volt. Ő volt a szüleim szeme fénye, a kitűnő tanuló. Most meg csak én maradtam nekik.

Pip:

Ne haragudj, de meg kell kérdeznem a legfontosabbat: mit gondolsz, Sal ölte meg Andie-t?

Ravi:

Nem… nem. Erre még gondolni sem tudok. Ez teljesen abszurd. Sal volt a legkedvesebb ember a földön, soha nem veszítette el a fejét, bármennyire is felidegesítettem. És nem tartozott azok közé a srácok közé sem, akik állandóan a balhét keresik. Ő volt a legtutibb báty, jobbat el se lehet képzelni, mindig segített, amikor szükségem volt rá.

A legjobb ember volt, akit ismertem. Szóval azt kell mondjam, nem. Ugyanakkor a rendőrök, ők annyira biztosak voltak benne, hogy ő tette. Ja, a bizonyítékok… tudom, eléggé terhelőek Salre nézve. Mégsem tudom elhinni, hogy képes lett volna ilyesmire.

Pip:

Értem. Azt hiszem, egyelőre nincs több kérdésem.

Ravi:

(hátradől, és hosszan felsóhajt) Szóval, Pippa…

Pip:

Szólíts csak Pipnek.

Ravi:

Rendben, Pip. Azt mondtad, ez valami iskolai projekt, vagy mi.

Pip:

Az.

Ravi:

De miért? Miért választottad pont ezt az ügyet?

Oké, lehet, hogy nem hiszed el, hogy Sal tette, de miért akarod ezt bebizonyítani? Mit számít ez neked? A városban senkinek nem okoz problémát, hogy elhiggye, a bátyám egy szörnyeteg volt. Ők már mind továbbléptek.

Pip:

A legjobb barátnőm Cara, Naomi Ward húga.

Ravi:

Á, Naomi! Ő mindig nagyon kedves volt hozzám. Mindig itt lógott, és úgy követte Salt, mint egy kiskutya. Száz százalék, hogy szerelmes volt belé.

Pip:

Tényleg?

Ravi:

Nekem legalábbis így jött le. Naomi mindenen nevetett, amit Sal mondott, még azon is, ami nem volt vicces. Amúgy nem hinném, hogy Sal viszonozta volna az érzelmeit.

Pip:

Hm.

Ravi:

Szóval Naomi miatt teszed? Még mindig nem igazán értem.

Pip:

Nem, nem erről van szó. Úgy értettem… szóval, ismertem Salt.

Ravi:

Komolyan?

Pip:

Ja. Gyakran jött át Wardékhoz, amikor én is ott voltam. Egyszer megengedte, hogy megnézzünk egy tizenöt pluszos filmet velük, pedig Cara meg én akkor még csak tizenkét évesek voltunk.

Vígjáték volt, és még ma is emlékszem, mennyit nevettem rajta. Csak nevettem, nevettem, míg belefájdult a hasam, pedig nem is igazán értettem a poénokat, de Sal nevetése egyszerűen ragadós volt.

Ravi:

Olyan magas és gurgulázó, ugye?

Pip:

Ja. És amikor tíz voltam, véletlenül megtanította életem első káromkodását. Azt, hogy basszus! Aztán egyszer megmutatta, hogyan kell rendesen feldobni a palacsintát, mert addig elég bénán csináltam, de túl makacs voltam ahhoz, hogy megkérjek valakit, mutassa meg.

Ravi:

Sal nagyon jó tanár volt.

Pip:

És mikor bekerültem a gimibe, két fiú elkezdett cikizni, amiért az apám nigériai. Sal észrevette, odajött, és azt mondta nekik, tök nyugodt hangon:

– Ha kirúgnak titeket bántalmazásért, jó, ha tudjátok, a legközelebbi gimi félórányira van innen, ha egyáltalán bekerültök. Tök elölről kezdeni egy vadiúj suliban… szóval gondoljátok meg. – A srácok ezután leszálltak rólam. Utána Sal ráadásul odaült mellém, és adott a Kitkatjéből, hogy jobb kedvre derítsen. Azóta, szóval… mindegy, nem érdekes.

Ravi:

Ugyan már, mondd el! Beleegyeztem az interjúba – pedig a muffinodnak tisztára sajtíze van –, most te jössz!

Pip:

Azóta Sal olyan volt nekem, mint egy igazi hős. Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy ő tette.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 08.

Kutatási napló – 5. bejegyzés

Két órát töltöttem azzal, hogy utánajárjak, és úgy gondolom, a szabad információszerzésről szóló törvény értelmében benyújthatok egy kérelmet a Thames Valley-i rendőrséghez, hogy adják ki nekem a Sallel lefolytatott rendőrségi kihallgatás szövegének másolatát.

A törvény meghatároz néhány kivételes esetet, mikor ezt a jogot nem lehet érvényesíteni: például ha még folyik a nyomozás, vagy ha élő személyről kerülnek nyilvánosságra személyes adatok, és ezáltal sérülhet az adatvédelmi jog. De Sal már meghalt, ezért úgy gondolom, semmi okuk, hogy ne adják ki az interjú jegyzőkönyvét.

Majd meglátom, hozzáférhetek-e még más rendőrségi jelentésekhez vagy adatokhoz is az Andie Bell-nyomozással kapcsolatban.

Jason és Dawn Bell hamarosan elváltak, miután kiadták Andie halotti bizonyítványát. (Ezt Little Kiltonban mindenki tudja, de azért egy gyors Facebook-nyomozással lecsekkoltam.) Jason el is költözött innen, és most egy másik városban lakik, tizenöt percnyire. Nem sokkal a válás után kezdtek megjelenni olyan képek, amelyeken Jason egy csinos, szőke nő oldalán látható, aki meglehetősen fiatalnak tűnik mellette. Ha minden igaz, mostanra már össze is házasodtak.

Hosszú órákat töltöttem azzal, hogy megnéztem az Andie eltűnése utáni sajtótájékoztatókat a YouTube-on. Alig hiszem el, hogy korábban nem vettem észre, milyen furcsán viselkedik Jason. Például kissé túl erősen szorította meg a felesége karját, amikor az sírva fakadt Andie miatt, aztán úgy fordította a vállát Dawn elé, hogy el tudja lökni őt a mikrofon elől, mikor szerinte már eleget beszélt. És a hangja, ahogy mesterkélten megtörik, amikor azt mondja:

„Andie, annyira szeretünk!”, meg hogy „Kérlek, gyere haza, ígérem, nem kerülsz bajba!”. Aztán ahogy Becca, Andie húga meghunyászkodik előtte, mikor Jason ránéz. Persze tudom, hogy ez nem igazán objektív nyomozói attitűd, de van valami a tekintetében – valami ridegség –, ami nagyon aggaszt.

És aztán felfigyeltem az IGAZÁN DÖNTŐ MOZZANATRA!

Az április 23-i, hétfő esti sajtótájékoztatón Jason Bell ezt mondta: „Vissza akarjuk kapni a lányunkat! Teljesen össze vagyunk törve, fogalmunk sincs, mitévők legyünk. Ha valaki tudja, merre lehet, kérem, mondja meg neki, hogy hívjon fel bennünket, hogy legalább tudjuk, biztonságban van. Andie olyan fontos tagja volt a családnak, most az egész ház túl csendes nélküle.”

Igen!!! Azt mondta: volt. VOLT. MÚLT IDŐBEN! És ezt még azelőtt, hogy Salről kiderült… szóval még mindenki azt hitte, Andie életben van. Jason Bell azonban azt mondta: VOLT.

Vajon csak ártatlan elszólás, vagy azért használt múlt időt, mert tudta, hogy a lánya halott? Jason Bell ezzel buktatta le magát?

Amennyire tudom, Jason és Dawn vacsoravendégek voltak valahol aznap este, és Andie-nek kellett értük mennie. Otthagyta vajon Jason a társaságot egy időre? De ha végig ott is maradt, az, hogy biztos alibije van, még nem jelenti, hogy nincs köze Andie eltűnéséhez.

Írok egy listát a gyanúsítottakról. Azt hiszem, Jason Bell áll majd az első helyen.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Öt

Valami nagyon nem stimmelt. Olyan érzése volt, mintha a szoba levegője áporodott lenne, ráadásul egyre sűrűbbé és sűrűbbé válna, míg már csak nyúlós, zselészerű gombócokat lélegezne be. Mióta csak ismerte Naomit, még soha nem érzett ilyesmit, ha vele volt.

Pip biztatóan rámosolygott, aztán viccesen megjegyezte, hogy a leggingse tele van Barney szőrével. A lány halványan elmosolyodott, majd beletúrt hullámos, melírozott hajába.

Elliot Ward dolgozószobájában ültek, Pip egy sima forgószékben, Naomi pedig vele szemben, a cseresznyepiros bőr karosszékben. Naomi nem nézett Pipre; a távolabbi falon függő három festményt bámulta. Három hatalmas családi kép – szivárványszínű ecsetvonásokkal halhatatlanná téve a famíliát. A szülők az őszi erdőben sétálnak, Elliot egy gőzölgő bögréből iszik, a kicsi Naomi és Cara pedig hintáznak. Naomi anyja festette a képeket, amikor már haldoklott – a képekkel hagyott végső nyomot a világban. Pip tudta, mennyire fontosak ezek a festmények a Ward család számára, és hogy időről időre elidőznek előttük, akár boldogok, akár szomorúak. Pip arra is emlékezett, hogy volt még itt néhány kép; lehet, hogy Elliot a többit eltette valahová, hogy majd a lányoknak ajándékozza, amikor kirepülnek.

Pip azt is tudta, hogy Naomi azóta jár terápiába, hogy az anyja hét évvel ezelőtt meghalt. Sikerült leküzdenie valamennyire a szorongását, és a fejét épphogy csak a vízfelszín fölé emelve, lediplomázott az egyetemen. Néhány hónapja azonban új munkahelyén, Londonban pánikrohamot kapott, és felmondott, majd hazaköltözött az apjához és a húgához.

Naomi rendkívül labilis volt, és Pip nagyon igyekezett, nehogy felszakítson valamilyen sebet. A szeme sarkából jól látta a felvevőn megállás nélkül forgó stoppert.

– Elmondanád, mit csináltatok aznap este Maxnél? – kérdezte lágy hangon.

Naomi mocorogni kezdett, a tekintete lesiklott a térdére.

– Hát, ööö, igazából csak ittunk, beszélgettünk, meg játszottunk valamit az Xboxon, semmi extra.

– És képeket is csináltatok, nem? Van fent néhány a Facebookon arról az estéről.

– Ja, igen, idétlen képeket. De nagyjából ennyi – mondta Naomi.

– Salről viszont nincs egyetlen fotó sem.

– Hát, azt hiszem, azért, mert még azelőtt lelépett, hogy elkezdtük.

– Sal furcsán viselkedett, mielőtt elment? – kérdezte Pip.

– Én, ööö… ja, talán egy kicsit. – Naomi izgett-mozgott a székben, a bőrkárpit minden kis mozdulatnál hangos, cuppanásszerű hangokat adott ki. Ezt Pip öccse nagyon viccesnek találta volna, és más körülmények között Pip is.

– És mondott valamit Sal Andie-ről? – kérdezte Pip.

– Öhmm… – Naomi egy kis ideig habozott, és tépkedni kezdte az amúgy is rongyosra tépett bőrt a hüvelykujja körül. – Hát… azt hiszem, összevesztek valamin. Sal azt mondta, egy darabig nem fog szóba állni vele.

– Miért?

– Nem emlékszem pontosan. De Andie olyan… szóval eléggé rémes tudott lenni. Folyton kötekedett Sallel apró-cseprő dolgok miatt is. Sal a csöndes elfogadást választotta, és nem ment bele a vitákba.

– És mibe próbált Andie belekötni? Tudnál példát mondani?

– Egészen kis hülyeségekbe. Például hogy Sal nem üzen neki vissza azonnal. Ilyenek. Én… én soha nem mondtam Salnek, de mindig úgy gondoltam, hogy Andie-vel csak a baj van. Ha szólok neki, talán minden másként alakul.

Naomi megtört arcát és sokatmondóan megremegő felső ajkát látva Pip úgy érezte, muszáj lesz eltérítenie a beszélgetést erről a vágányról, mielőtt még a lány végképp bezáródik.

– Említette Sal aznap este, hogy korábban akar elindulni?

– Nem, nem mondott ilyet.

– Pontosan mikor ment el Maxtől?

– Biztosak voltunk benne, hogy úgy fél tizenegy lehetett.

– És mondott valamit indulás előtt?

Naomi megint mocorogni kezdett, aztán lehunyta a szemét, és a szemhéját olyan erősen zárta össze, hogy Pip még az asztal másik oldaláról is látni vélte, hogy remeg az erőlködéstől.

– Igen – bólintott végül. – Azt mondta, úgy érzi, nincs kedve tovább az egészhez, inkább elindul haza, és korán lefekszik.

– Te mikor jöttél el Maxéktől?

– Én nem… én meg Millie ott maradtunk a vendégszobában. Apa csak reggel jött értünk.

– És hánykor mentél fel a vendégszobába?

– Öhmm, azt hiszem, kicsivel fél tizenkettő előtt. Nem vagyok benne biztos.

Ekkor apró kopogástirádák hallatszottak, aztán nyílt az ajtó, és Cara dugta be a fejét, majd felnyögött, mikor meglátta saját rendezetlen, kócos haját a képernyőn.

– Kopj le, felvétel van! – szólt oda neki Pip.

– Bocs, sürgős, két másodperc – mondta Cara, és a feje továbbra is ott lebegett a telefon kijelzőjén. – Nai, hová a pokolba tűnt el az összes Jammie Dodger keksz?

– Nem tudom.

– Láttam, hogy tegnap apa egy egész kartont kibontott. Hová tűnt az egész?

– Nem tudom, kérdezd meg őt!

– Még nem ért haza.

– Cara! – szólt közbe Pip, és felvonta a szemöldökét.

– Oké, oké, már le is koptam. – Cara leszedte a feje búbjáról az összevissza lógó kontyot, majd becsukta maga mögött az ajtót.

– Öhmm, rendben – mondta Pip, és próbálta újból felvenni a fonalat. – Szóval mikor tudtad meg, hogy Andie eltűnt?

– Sal üzente meg szombaton, azt hiszem, késő délelőtt.

– És mi volt az első gondolatod, hol lehet Andie?

– Nem is tudom. – Naomi vállat vont. Pip nem tudta eldönteni, látta-e valaha a vállát vonogatni. – Andie az a fajta lány volt, aki sok embert ismer. Azt gondoltam, biztos olyan barátjával lóg, akit mi nem ismerünk. És nem akarja, hogy rátaláljanak.

Pip már előre vett egy nagy levegőt, mielőtt belenézett a jegyzeteibe; a következő kérdést nagy körültekintéssel kell feltennie.

– Meg tudod nekem mondani, mikor kért meg Sal, hogy hazudj a rendőrségnek arról, hogy mikor indult el Maxtől?

Naomi próbált megszólalni, de úgy tűnt, nem találja a megfelelő szavakat. Különös, fojtott csend borult a szobára, mintha mindketten víz alá merültek volna. Pip füle szinte zúgott a víz súlyától.

– Ööö – nyögte ki végül Naomi, és a hangja még ettől is kicsit megbicsaklott. – Szombaton este átmentünk Salékhez, hogy megnézzük, hogy van. A történtekről beszélgettünk. Sal azt mondta, ideges, mert a rendőrség már kikérdezte. Mivel ő Andie barátja, úgy hiszi, első számú gyanúsítottá válhat. Ezért arra kér minket, mondjuk azt, hogy kicsit később indult el Maxtől, mint valójában – úgy negyed egy körül. Akkor a rendőrség békén hagyja, és arra koncentrálnak majd, hogy megtalálják Andie-t. Én akkor semmi rosszat nem láttam ebben. Azt hittem, Sal csak próbál értelmesen segíteni, hogy Andie mielőbb előkerüljön.

– És elmondta nektek, hol járt 22.30 és 00.50 között?

– Öhm, erre nem emlékszem. Nem, mintha nem mondta volna…

– És nem is kérdeztétek? Nem akartátok tudni?

– Tényleg nem emlékszem, Pip. Sajnálom – szipogta Naomi.

– Jó, rendben! – Pip csak most vette észre, hogy ennél az utolsó kérdésnél előrehajolt; összerendezte hát a jegyzeteit, és újból hátradőlt a széken. – Tehát a rendőrség vasárnap hívott titeket, ugye? És azt mondtátok, hogy Sal éjjel negyed egykor ment el Maxéktől.

– Igen.

– Akkor miért változtattatok mind a négyen az álláspontotokon, és miért mondtátok a rendőrségnek kedden, hogy Sal alibije hamis?

– Én… én azt hiszem, azért, mert volt időnk gondolkodni a dolgon, és tudtuk, hogy bajba kerülhetünk, ha hazudunk. Egyikünk sem hitte, hogy Salnek köze van ahhoz, ami Andie-vel történt, ezért úgy gondoltuk, nem baj, ha a rendőröknek elmondjuk az igazat.

– És megbeszéltétek egymással, hogy ezt fogjátok tenni?

– Igen, hétfő este felhívtuk egymást, és megegyeztünk.

– De Salnek nem mondtátok meg, hogy beszélni fogtok a rendőrséggel, ugye?

– Mmm… – Naomi megint végigsimított a haján. – Nem, nem akartuk, hogy megharagudjon ránk.

– Oké, utolsó kérdés. – Pip látta, hogy Naomi arca egyértelműen kisimul a megkönnyebbüléstől. – Mit gondolsz, Sal ölte meg Andie-t azon az estén?

– Az a Sal biztosan nem, akit én ismertem – mondta Naomi. – Ő volt a legjobb, legkedvesebb ember, akit ismertem. Mindig jókedvű volt, bármikor bárkit meg tudott nevettetni. És Andie-vel is mindig kedvesen bánt, pedig ő nem is érdemelte meg. Szóval nem tudom, mi történhetett vele, ha ilyesmit tett, de nem bírom elhinni, hogy ő volt.

– Oké, megvagyunk – mondta Pip mosolyogva, és megnyomta a stop gombot. – Naomi, annyira köszönöm, hogy hajlandó voltál erre! Tudom, hogy nem könnyű neked.

– Nem gond – bólintott Naomi, majd felállt a karosszékből, aminek bőrkárpitja újból megnyikordult.

– Á, még egy dolog! – szólt Pip. – Max, Jake és Millie itt élnek még? Tudnék velük is beszélni?

– Ó, hát, Millie egy szál hátizsákkal lépett le, Ausztráliában kószál valahol. Jake meg Devonban lakik a barátnőjével. Nemrég született kisbabájuk. Max viszont itt él, Kiltonban; most fejezte be a mastert. Épp munkát keres, mint én.

– Mit gondolsz, hajlandó lenne egy rövidke interjúra?

– kérdezte Pip.

– Megadom a számát, és kérdezd meg. – Naomi kitárta Pip előtt a dolgozószoba ajtaját.

A konyhában ott találták Carát, aki egyszerre két darab toastkenyeret próbált a szájába tömni. Közben hazaért Elliot is, rikító sárga ingében épp a konyhapultot törölgette. Amikor a két lány belépett a konyhába, megfordult. A mennyezeti lámpa éles fénye megcsillant vastag keretes szemüvegén, és kiemelt néhány ősz hajtincset barna hajában.

– Készen is vagytok, lányok? – kérdezte kedves mosollyal. – Nagyszerű időzítés! Épp most kapcsoltam be a vízforralót.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 12.

Kutatási napló – 6. bejegyzés

Most értem haza Max Hastingséktől. Nagyon furcsa érzés volt ott lenni. Kábé mintha egy bűntett helyszínének rekonstrukcióján jártam volna. A lakás pont úgy néz ki, mint a képeken, amiket azon a végzetes estén Naomi és társai készítettek öt évvel ezelőtt, és aztán feltették a Facebookra. Az az este örökre megváltoztatta a város életét. Max is pont úgy néz ki most, mint akkor. Magas növésű, a haja szőke és hullámos, de szögletes arcához képest a szája valahogy túl széles – önteltséget sugároz. Azt mondta, emlékszik rám, ez kedves tőle.

A beszélgetés után… hát, nem is tudom, úgy érzem, itt valami bűzlik. Sal egyik barátja vagy rosszul emlékszik arra az estére, vagy hazudik. A kérdés az, hogy miért.

A Max Hastings-interjú szövege

Pip:

Rendben, akkor indítom. Szóval Max, te most huszonhárom éves vagy…

Max:

Nem egészen. Egy hónap múlva leszek huszonöt.

Pip:

Ó.

Max:

Igen, mert hétévesen leukémiás lettem, és kimaradtam a suliból, szóval kihagytam egy évet. Igazi csodagyerek vagyok.

Pip:

Ezt nem tudtam.

Max:

Később majd adok autogramot.

Pip:

Oké, szóval akkor vágjunk is bele. Le tudod nekem írni, milyen volt Sal és Andie kapcsolata?

Max:

Jó. Nem volt az évszázad románca vagy ilyesmi, de mindketten azt gondolták a másikról, hogy jól néz ki, szóval, azt hiszem, működött a dolog.

Pip:

Ennél több mélység nem is volt a kapcsolatban?

Max:

Nem tudom, soha nem érdekeltek a gimis románcok.

Pip:

És tudod, hogy kezdődött a kapcsolatuk?

Max:

Jól berúgtak, aztán összejöttek egy karácsonyi buliban. Így kezdődött.

Pip:

Az is afféle – mi is volt a neve? – „ereszd el a hajam” parti volt?

Max:

Szentséges lószar, már el is felejtettem, hogy így hívtuk ezeket a házibulikat. Honnan tudod?

Pip:

A gimisek még mindig ápolják ezt a szép hagyományt. A mendemondák szerint ti kezdtétek el.

Max:

Hogy mi? A kölykök még mindig rendeznek bevállalós partikat, és „ereszd el a hajam”-nak hívják? Király! Egész menőnek érzem magam! És a vendéglátós triatlont is űzik még?

Pip:

Nem tudom, soha nem voltam ilyen buliban. Na, de térjünk vissza az eredeti témánkhoz, te ismerted Andie-t, mielőtt összejött Sallel?

Max:

Nem igazán. Oké, egy kicsit talán mégis. A suliból meg a partikról. Néha beszéltünk, de soha nem voltunk, szóval nem volt köztünk barátság. Csak az ismerősöm volt.

Pip:

Oké, azon a pénteken, április 20-án, amikor mindenki ott volt nálatok, vissza tudsz emlékezni, hogy Sal furán viselkedett-e?

Max:

Nem. Talán csak kicsit csendesebb volt, mint máskor.

Pip:

Gondolkoztál azon, vajon miért?

Max:

Hát nem. Nagyon részeg voltam.

Pip:

És aznap este Sal beszélt egyáltalán Andie-ről?

Max:

Egyszer sem említette.

Pip:

Nem mondott olyasmit, hogy épp összevesztek, vagy…

Max:

Nem, fel se hozta, mondom.

Pip:

Mennyire tudsz visszaemlékezni arra az estére?

Max:

Mindenre emlékszem. Az este jó részét azzal töltöttük, hogy Jake-kel meg Millie-vel Call of Dutyt játszottunk. Azért is emlékszem ilyen jól, mert Millie az egyenlőségről meg ilyenekről papolt, aztán meg egyetlen menetet sem nyert meg.

Pip:

Ez már azután volt, hogy Sal elment?

Max:

Ja, ő elég korán lelépett.

Pip:

Hol volt Naomi, mialatt ti videójátékoztatok?

Max:

Ütközetben eltűnt!

Pip:

Eltűnt? Nem volt ott?

Max:

Ööö… nem, felment az emeletre.

Pip:

Egyedül? És mit csinált az emeleten?

Max:

Nem tudom. Szunyókált egy kicsit. Vagy hányt. Tököm tudja.

Pip:

Mennyi ideig volt fent?

Max:

Nem emlékszem.

Pip:

Oké, és Sal mit mondott, amikor lelépett?

Max:

Igazából semmit. Csak csendben eltűnt. Nem is nagyon vettem észre, hogy mikor.

Pip:

Amikor másnap megtudtátok, hogy Andie eltűnt, átmentetek Salhez?

Max:

Ja, gondoltuk, nagyon maga alatt lehet.

Pip:

És hogy kért meg titeket, hogy hazudjatok, és szolgáltassatok neki alibit?

Max:

Egyszerűen csak megkért. Azt mondta, rosszul áll a szénája, és megkérdezte, tudnánk-e segíteni neki azzal, hogy kicsit módosítjuk az időpontokat. Nem parancsolt ránk, hogy: biztosítsatok nekem alibit! Nem, nem így volt. Egyszerű szívességről volt csak szó.

Pip:

Mit gondolsz, Sal ölte meg Andie-t?

Max:

Neki kellett elkövetnie, nem? Ha azt kérdeznéd, el tudom-e képzelni a barátomról, hogy megöljön valakit, egyértelműen azt mondanám, hogy nem. Sal olyan volt, mint azok a kedves tanácsadó nénik a magazinokban. De hát ő tette, tudod, az ő vére volt ott, meg minden. És csak akkor tudom elképzelni, hogy Sal megölte magát, ha valami tényleg súlyos dolgot követett el előtte. Szóval sajnos minden klappol.

Pip:

Oké, köszönöm, nincs több kérdésem.

Van némi eltérés az események két verziója között. Naomi azt állította, Sal beszélt Andie-ről, és elmondta a barátainak, hogy összevesztek. Max szerint viszont aznap este Sal meg se említette Andie nevét. Naomi történetében Sal bejelentette mindenkinek, hogy korán elmegy, mert „nincs kedve az egészhez”. Max viszont azt mondta, Sal egyszerűen csak szó nélkül lelépett.

Na persze egy öt évvel ezelőtti este eseményeiről kérdeztem őket, így lehetnek kihagyások a memóriájukban.

De akkor még mindig ott van az a különös dolog, amit Max említett: hogy Naomi „eltűnt az ütközetben”. Habár azt nem tudta megmondani, meddig volt távol Naomi, de mielőtt ezt mondta, jelezte, hogy ő az este „jó részét” Millie-vel és Jake-kel töltötte, és videójátékot játszottak, amiben viszont Naomi nem vett részt. Feltételezzük, hogy Naomi legalább egy órát az emeleten volt. De vajon miért? Miért ment volna fel az emeletre egyedül Maxék házában, ahelyett, hogy a barátaival lett volna? Ennek nincs sok értelme. Hacsak Max nem véletlenül elszólta magát, hogy Naomi egy időre elhagyta a házat, aztán megpróbálta fedezni.

Én sem hiszem el, hogy ezt mindjárt leírom, de egyre inkább az a gyanúm, hogy Naominak köze van ahhoz, ami Andie-vel történt. Tizenegy éve ismerem Naomit, és mindig felnéztem rá, mintha csak a nővérem lenne. Felkészített arra, hogy én is jó nővére lehessek az öcsémnek. Naomi kedves. Az a fajta ember, aki a történeted közepén bátorítóan rád mosolyog, pedig már szinte senki sem figyel rád. Kiegyensúlyozott, udvarias és nyugodt. De vajon előfordul, hogy néha labilis? Van benne erőszakos hajlam?

Nem tudom… túlságosan előre szaladtam. Meg ott van az is, amit Ravi mondott Naomival kapcsolatban: hogy szerinte szerelmes volt a bátyjába. Naomi válaszaiból egyértelműen kiolvasható, hogy különösebben nem kedvelte Andie-t. A beszélgetésünk is olyan kínos volt, annyira feszült. Tudom, hogy rossz emlékekről kérdeztem, de ez igaz Maxre is, akivel pedig minden úgy ment, mint a karikacsapás. Ugyanakkor… talán túlságosan is könnyen ment, nem? De nem volt kicsit zárkózott?

Nem tudom, hogy mit gondoljak. Nem tehetek róla, de a képzeletem tisztára elszabadult, és most a középső ujját mutatja felém. Már látom is a jelenetet: Naomi féltékenységi rohamában megöli Andie-t. Sal betoppan, teljesen összezavarodik és kétségbeesik. A legjobb barátja megölte a barátnőjét.

De annyira fontos neki Naomi, hogy segít eltüntetni a holttestet, aztán megegyeznek, hogy senkinek sem beszélnek a történtekről. Sal nem tud szabadulni a gondolattól, hogy segített egy szörnyű bűntett eltitkolásában, az egyetlen menekvés számára a halál.

Persze az is lehet, hogy rémeket látok.

Igen, ez a valószínű. Mindegy, Naominak fel kell kerülnie a listára.

Most pedig szünetet tartok.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Hat

– Jól van, csak mirelit borsó, paradicsom meg tányér kell – mondta Pip anyja, kartávolságra tartva magától a bevásárlólistát, hogy ki tudja betűzni Victor macskakaparását.

– Inkább talán kenyér – segítette ki Pip.

– Ó, persze, igazad van – kuncogott Leanne –, anélkül érdekes lenne a szendvics!

– Szemüveg? – Pip levett a polcról egy csomag szeletelt kenyeret.

– Azt már nem! Egyelőre nem ismerem be, hogy vereséget szenvedtem. Szemüvegben iszonyú öregnek nézek ki – vágott vissza Leanne, és kinyitotta a fagyasztóládát.

– Ezzel nincs is semmi baj, hiszen öreg vagy – mondta Pip, mire az anyja megütötte a karját a mirelit borsóval. Mialatt Pip színpadiasan eljátszotta, hogy a csomag borsó halálos sebet ejt rajta, észrevette, hogy valaki figyeli. A valaki fehér pólót és farmert viselt, és kézfejét a szája elé tartva kuncogott. – Ravi! – kiáltott fel Pip, majd odalépett a fiúhoz. – Szia!

– Szia! – mosolygott Ravi, és megvakarta a fejét, ahogy azt Pip előre sejtette.

– Még soha nem láttalak itt. – Ez volt Little Kilton egyetlen élelmiszer-áruháza, a gyufásskatulya méretű épületet jól eldugták a vasútállomás mögé.

– Ja, általában máshol vásárolunk, a városon kívül – felelte Ravi. – De most tejhiány van. – És felmutatott egy dézsa méretű feles tejet.

– Hát, ha feketén, tej nélkül innád a teát…

– Soha nem pártolok át a sötét oldalhoz – felelte Ravi, és amikor észrevette Pip mamáját a teli kosárral, rámosolygott.

– Anya, ő itt Ravi – mutatott rá Pip. – Ravi, az anyukám, Leanne.

– Örülök, hogy találkoztunk. – Ravi a mellkasához szorította a tejesüveget, és Leanne felé nyújtotta jobb kezét.

– Én is. – Leanne megrázta Ravi kezét. – Igazából már találkoztunk. Én voltam az ingatlanügynök, aki eladta a szüleidnek a házatokat. Ó, te jó ég, van annak már vagy tizenöt éve! Emlékszem, te olyan öt év körüli lehettél, és folyton Pikachu kezeslábasban meg tütüben rohangáltál.

Ravi elpirult. Pip csak akkor mert az orra alatt kuncogni, amikor látta, hogy Ravi elmosolyodik.

– Ki gondolta volna, hogy ez a szett azóta nem jött divatba? – vihogott most már a fiú is.

– Ez igaz, Van Gogh művészetét sem ismerték el a saját korában – jegyezte meg Pip, és mindannyian elindultak a kassza felé.

– Menj csak előre – intett Leanne Ravinak –, nekünk tovább fog tartani!

– Tényleg? Köszönöm!

Ravi odalépett a kasszához, és elővette a legszebb mosolyát. Letette a tejet a pénztárosnő elé, és azt mondta:

– Csak ez lesz.

Pip figyelte a nőt, ahogy a ráncai, végigvándorolva az arcán utálkozó grimaszra húzódnak. Miközben leolvasta a tej kódját, rideg, vészjósló tekintettel bámulta Ravit. Még szerencse, hogy puszta tekintettel nem lehet ölni. Ravi végig a cipőjét bámulta, mintha nem is venné észre a nő arckifejezését, de Pip tudta, hogy nagyon is észrevette.

Pip gyomrában mocorogni kezdett valami. Forró és ősi, ösztönszerű érzés, mely kezdetben csak émelygést okozott, aztán addig növekedett és forrongott, míg végül a füle is kipirosodott.

– Egy font negyvennyolc – vágta oda a nő.

Ravi kivett egy ötöst a tárcájából, de mikor oda akarta adni a pénztárosnőnek, az megremegett, és elrántotta a kezét. A bankjegy őszi falevélként hullott le a földre. Pip nem bírta tovább.

– Hé, maga! – kiáltotta oda jó hangosan, és megindult előre, majd Ravi mellé lépett. – Van valami problémája?

– Pip, kérlek, ne! – szólt rá Ravi suttogva.

– Elnézést, Leslie – folytatta Pip, miután nagy ravaszul leolvasta a nő nevét a kis táblácskáról –, azt kérdeztem, van-e valami problémája.

– Igen, van – felelte a nő. – Nem szeretném, ha hozzám érne.

– Azt hiszem, nyugodtan kijelenthetjük, hogy ő sem akar magához érni, Leslie. A hülyeség ragályos lehet.

– Mindjárt hívom az üzletvezetőt!

– Hívja csak! Akkor legalább szólhatok neki előre, milyen panaszlevélhalommal fogom elárasztani az e-mail-fiókját!

Ravi letette az ötfontost a pultra, aztán fogta a tejet, és egy szó nélkül elindult a kijárat felé.

– Ravi! – kiáltott utána Pip, de a fiú nem figyelt rá.

– Hűha! – Pip mamája a kasszához lépett, és megadóan feltartotta a kezét, majd Pip és az egyre inkább elvörösödő Leslie közé állt.

Pip tornacipője megcsikordult a fényesre kent padlón, amikor sarkon fordult, de az ajtó előtt még visszaszólt:

– Ó, és Leslie, el kéne mennie kozmetikushoz, hogy leszedje magáról azt a seggfej grimaszt!

Az épület előtt Ravi, olyan tíz méterre tőle, hatalmas léptekkel nyargalt lefelé az úton. Pip soha nem rohant semmi után, de most szaladni kezdett, hogy beérje.

– Jól vagy? – állt meg a fiú előtt.

– Nem. – Ravi kikerülte Pipet, az óriási üvegben ide-oda lötykölődött a tej.

– Valami rosszat tettem?

Ravi megfordult, sötét szeme villámokat szórt.

– Nézd, nincs szükségem holmi kölyökre, akit alig ismerek, hogy megvívja helyettem a csatákat. Ez nem a te problémád, Pippa. Ne tégy úgy, mintha az lenne. Csak rontasz a helyzeten.

Pip a tekintetével követte, míg egy kávéházi napellenző árnyékában Ravi el nem tűnt a szeme elől. Ő meg csak állt, és alig kapott levegőt. Érezte, ahogy a düh visszaszivárog a gyomrába, aztán lassan elcsendesedik. Iszonyú üresnek érezte magát.

Pippa Fitz-Amobi

KVP – 2017. 08. 18.

Kutatási napló – 7. bejegyzés

Soha senki nem állíthatja rólam ezután, hogy nem vagyok opportunista riporter. Ma megint Caraéknál voltunk Laurennel. Később a fiúk is csatlakoztak hozzánk, azzal a feltétellel, hogy a foci tovább mehet a háttérben. Elliot, Cara apja épp nagyban mesélt valamit, amikor eszembe jutott, hogy hiszen ő is ismerte Salt, és nemcsak mint a lánya barátját, hanem tanárként is. Karakterleírást Sal barátaitól és az öccsétől már kaptam (nevezzük azonos generációbeli kortársaknak őket), de arra gondoltam, Cara apja egy felnőtt nézőponttal is megismertethet. Elliot beleegyezett az interjúba; persze nem igazán volt más választása.

Az Elliot Ward-interjú szövege

Pip:

Hány évig is tanította Salt?

Elliot:

Hát, lássuk csak. 2009-ben kezdtem tanítani a kiltoni gimiben. Salil az egyik első osztályomba járt, ráadásul történelem fakultációra, úgyhogy… három teljes évig, azt hiszem. Igen.

Pip:

Sal a sima érettségifelkészítő mellett törifaktra is járt?

Elliot:

Ó, és ez még nem minden! Azt remélte, hogy felveszik történelem szakra Oxfordba. Nem tudom, emlékszel-e, Pip, de mielőtt idejöttem tanítani, Oxfordban voltam docens. És történelmet tanítottam. Azért váltottam munkahelyet, hogy gondját viselhessem Isobelnek, amikor beteg lett.

Pip:

Á, igen, persze!

Elliot:

Szóval valójában az előző ősszel, mielőtt még ez az egész történt, sok időt töltöttem Sallel.

Segítettem neki megírni a motivációs levelet a jelentkezéshez. És amikor behívták felvételizni, segítettem neki a felkészülésben, az iskolában és az iskolán kívül is. Igazán okos fiú volt.

Nagyszerű elme! Fel is vették! Amikor Naomitól megtudtam, vettem Salnek egy üdvözlőkártyát meg egy doboz bonbont.

Pip:

Szóval Sal nagyon intelligens volt, ugye?

Elliot:

Ó, igen, kétségtelenül! Nagyon, nagyon okos fiatalember volt. Igazi tragédia, ami vele történt. Szomorú, hogy két ilyen fiatal élet kárba veszett. Sal mindenből csillagos ötös lett volna, az nem kérdés.

Pip:

Tartott órát Salnek az Andie eltűnése utáni hétfőn?

Elliot:

Hm, azt hiszem, igen. Igen, már emlékszem is, hogy utána váltottunk pár szót, és megkérdeztem, jól van-e. Szóval igen, biztos találkoztunk órán.

Pip:

Észrevett valami furcsát Sal viselkedésében?

Elliot:

Az attól függ, mit nevezünk furcsának. Az iskolában mindenki nagyon furcsán viselkedett aznap. Az egyik diákunk eltűnt, ezzel volt tele a sajtó. Úgy rémlik, Sal nagyon csendes volt aznap, talán még kicsit könnyes is volt a szeme. Mindenképpen úgy tűnt, hogy nagyon aggódik.

Pip:

Andie miatt?

Elliot:

Igen, valószínűleg.

Pip:

És mi volt a helyzet kedden? Azon a napon, amikor megölte magát? Emlékszik, hogy látta-e őt reggel az iskolában?

Elliot:

Én… nem, nem láttam, mert aznap beteget jelentettem. Elkapott valami nyavalya, ezért reggel bevittem a lányokat a suliba, aztán egész nap itthon maradtam. Csak akkor szereztem tudomást erről a Naomi/Sal alibidologról, amikor felhívtak az iskolából. Akkor tudtam meg azt is, hogy kikérdezték őket a rendőrök. Salt utoljára azon a hétfői órán láttam.

Pip:

És mit gondol, Sal ölte meg Andie-t?

Elliot:

(felsóhajt) Meg tudom érteni, milyen könnyű magunkat meggyőzni arról, hogy nem ő tette, hiszen olyan szeretetre méltó fiú volt. Azonban a bizonyítékokat tekintve nem tudom elképzelni, hogy nem ő volt. Szóval, bármennyire is rossz érzés, de azt hiszem, neki kellett megölnie.

Nincs más magyarázat.

Pip:

És mi a helyzet Andie Bell-lel? Őt is tanította?

Elliot:

Nem, illetve igen. Ugyanabba az osztályba járt, mint Sal, és történelem fakultációs volt ő is, csak aztán nem folytatta a töritanulmányait, úgyhogy nem ismertem igazán.

Pip:

Rendben, köszönöm. Most már visszamehet krumplit hámozni.

Elliot:

Köszönöm, hogy engedélyt adsz rá.

Ravi nem is említette, hogy Salt felvették az oxfordi egyetemre. Biztos van még pár dolog, amit nem mondott el nekem, de attól tartok, Ravi soha többé nem áll szóba velem azok után, ami néhány napja történt. Nem akartam megbántani, inkább segíteni akartam. Lehet, hogy át kéne mennem bocsánatot kérni? Bár szerintem bevágná az orrom előtt az ajtót. [Nem szabad, hogy ez elvonja a figyelmemet. Megint.]

Ha Sal tényleg annyira okos volt – igazi, Oxfordba való lángelme –, akkor miért tekintették az Andie meggyilkolásához köthető, ellene szóló bizonyítékot annyira evidensnek? Úgy értem, ha nem is volt alibije Andie eltűnésének idejére, elég intelligens volt ahhoz, hogy ezt a problémát megoldja valahogy, ez most már teljesen világos a számomra.

Ui.: Naomival Monopolyt játszottunk, és hát, úgy gondolom, kissé túlreagáltam a dolgot vele kapcsolatban. Még mindig rajta van a gyanúsítottak listáján, de hogy gyilkos legyen? Egyszerűen elképzelhetetlen. Arra sem hajlandó, hogy házakat tegyen le a táblára, mikor megvan neki a két sötétkék szettje, szerinte ez túl közönséges húzás. Én meg szerzem sorban a szállodákat, és jókat nevetek, mikor a többiek besétálnak a halálcsapdámba.

Még bennem is sokkal több a gyilkos ösztön, mint Naomiban.

Hét

Másnap Pip még egyszer átolvasta a kérelmét, amiben a Thames Valley-i rendőrségtől információkat kért ki. A szobájában fojtogatóan fülledt volt a levegő, a nap melege is mintha bent rekedt volna, pedig már kinyitotta az ablakot, hogy friss levegőt engedjen be.

– Ez jó lett! – dicsérte meg magát hangosan, amikor az e-mail végére ért. Lent épp kopogott valaki, amikor rányomott a küldésre. Ezzel a kis kattintással elkezdődött a húsz munkanapos várakozási idő, és Pip utált várakozni. Ráadásul szombat volt, így még a várakozás megkezdésére is várnia kellett.

– Pip! – kiáltott fel lentről Victor. – A bejárati ajtó!

Ahogy lefelé lépkedett, érezte, hogy minden egyes lépcsőfoknál frissebb lesz a levegő. A szobájának pokoli hősége után itt már egészen elviselhető volt a meleg. A lépcső aljára érve zoknis talpával csusszant egyet a tölgyfa padlón, de azonnal meg is torpant, amikor észrevette Ravi Singhet az ajtó előtt. Az apja nagy lelkesen magyarázott neki. Pipnek azonnal újra melege lett.

– Khm, szia! – köszönt, és elindult feléjük. Ám ekkor sebes tappancsok vették üldözőbe, sőt meg is előzték, és pár pillanat múlva Barney már oda is nyomta a pofáját Ravi ágyékához. – Nem, Barney, le onnan! – kiáltott a kutyára Pip, és előresietett. – Bocs, kicsit túl barátságos.

– Ugye, nem rám célzol? – kérdezte Victor ártatlan arccal.

Pip felhúzta a szemöldökét.

– Jó, jó, értem – mondta Victor, és elindult a konyha felé.

Ravi lehajolt, hogy megsimogassa Barney-t, és Pip érezte, amint a kutya farkcsóválásának szele eléri a lábszárát.

– Honnan tudtad, hogy hol lakom? – kérdezte Pip.

– Megkérdeztem az ingatlanirodát, ahol anyukád dolgozik – felelte Ravi, miközben felegyenesedett. – Ez aztán a palota! Nem semmi!

– Nos, az a fura alak, aki ajtót nyitott neked, egy nagymenő vállalati jogász.

– Nem inkább egy király?

– Csak bizonyos napokon – felelte Pip.

Aztán látta, hogy Ravi lefelé néz, és bár erősen összeszorítja az ajkait, nem bírja ki vigyorgás nélkül. Akkor jutott eszébe, hogy milyen szerelés is van rajta: buggyos, farmer kertésznadrág és fehér póló, rajta melltájékon a következő felirattal: SZÓLJ HOZZÁM, OKOSTOJÁS!

– Szóval mi szél hozott erre? – kérdezte Pip. A gyomra összerándult, csak ekkor vette észre, hogy mennyire ideges.

– Én… én csak azért jöttem, mert bocsánatot szeretnék kérni. – Ravi lenézett Pipre hatalmas szemeivel, és közben összehúzta a szemöldökét. – Dühös lettem, és olyan dolgokat mondtam, amiket nem kellett volna. Igazából nem gondolom, hogy te csak egy kölyök vagy. Ne haragudj!

– Nincs semmi baj – felelte Pip. – Én is bocsánatot kérek tőled. Nem akartam helyetted megvívni a csatát. Csak segíteni szerettem volna. Azt akartam, hogy az a pénztárosnő tudja, hogy a viselkedése nem oké. Néha a szám már azelőtt elkezd mozogni, mielőtt az agyammal átgondolnám, hogy mit is fogok mondani.

– Ó, nem hinném – mondta Ravi. – Az a seggfejes beszólás nagyon ott volt!

– Hát hallottad?

– A dühös Pip nagyon hangos tud lenni.

– Igen, már én is hallottam, hogy a hátam mögött úgy hívnak: baromi hangos Pip, gimibuzi Pip meg sulizsaru Pip. Szóval… szent a béke?

– Naná. – Ravi elmosolyodott, és lenézett a kutyára. – A gazdid és köztem szent a béke.

– Igazából most indultam volna kutyát sétáltatni, van kedved csatlakozni?

– Persze – felelte Ravi, és megcsavargatta Barney fülét. – Hogy is mondhatnék nemet egy ilyen csinos arcocskának?

Pip már majdnem azt válaszolta, hogy „Ó, mindjárt elpirulok”, de aztán visszaszívta.

– Oké, csak felveszem a cipőmet. Barney, maradj!

Pip bekukkantott a konyhába. Nyitva volt a hátsó ajtó, és látta, hogy a szülei a virágok körül matatnak, Josh meg természetesen focizik.

– Kiviszem Barney-t, nemsokára jövök! – kiáltotta ki a kertbe, mire anyja a kesztyűs kezét feltartva jelezte, hogy hallotta.

Pip belebújt a ne-hagyd-a-konyhában tornacipőjébe, amit persze a konyhában hagyott, és a bejárati ajtó felé menet felkapta a pórázt.

– Jól van, nyomás! – mondta, aztán felcsatolta a pórázt Barney nyakára, majd kívülről becsukta a bejárati ajtót.

A kis utca végén átmentek az úton, majd besétáltak a szemben lévő erdőbe. A foltos árnyékok hűsítőleg hatottak Pip felhevült arcára. Lecsatolta Barney-ról a pórázt, és a kutya azonnal nekiiramodott, a következő pillanatban már csak egy aranyszínű villanást lehetett látni belőle.

– Mindig is szerettem volna kutyát – mondta Ravi, és elvigyorodott, amikor Barney visszafordult, hogy tempót diktáljon nekik is. Aztán a fiú elhallgatott, és csak az állkapcsa mozgott, mintha egy gondolaton rágódna. – De Sal allergiás volt a kutyaszőrre, ezért soha…

– Ó! – Pip nem tudta, mit is mondhatna.

– Van egy kutya a kocsmában, ahol dolgozom. A tulajé. Rohadt nagy, nyáladzós dán dog szuka, Mogyorónak hívják. Néha, csak úgy „véletlenül” dobok neki egy kis maradékot. De ne mondd el senkinek!

– Én is lelkes támogatója vagyok a „véletlen” pottyantásoknak – mosolygott Pip. – Melyik kocsmában dolgozol?

– A George and Dragonban, odaát van Amershamben. Persze nem ezt akarom csinálni egész életemben. Arra gyűjtök, hogy egyszer majd minél távolabb költözhessek Little Kiltontól.

Pip kimondhatatlan szomorúságot érzett, mely könyörtelenül kúszott felfelé összeszorult torkában.

– És mit szeretnél csinálni az életben? Ravi vállat vont.

– Jogász akartam lenni.

– Csak akartál? – Pip megbökte Ravit. – Szerintem csodás jogász lennél!

– Hát, nem is tudom… a faktokon, amikre jártam, nem voltak túl jók a „nyerőszámaim”.

Ravi ezt egyfajta viccként adta elő, de Pip tudta, hogy valójában nem viccelt. Mindketten tisztában voltak azzal, hogy milyen förtelmesen viselkedtek a suliban Ravival, miután Sal és Andie meghalt. Pip a saját szemével látta az egyik legrohadtabb iskolai bántalmazást. Azt írták Ravi szekrényére: Öcsi, bátyus, egy kaptafa. És egy havas reggelen nyolc idősebb fiú lefogta Ravit, aztán négy teli szemetesvödröt öntött a nyakába. Pip soha nem fogja elfelejteni a tizenhat éves Ravi arcát. Soha.

És akkor hirtelen jeges rémület kúszott le a gyomrában, mert rádöbbent, hol is vannak.

– Ó, te jó ég! – kapkodott levegő után, és eltakarta az arcát a kezével. – Úgy sajnálom, nem gondoltam rá. Teljesen kiment a fejemből, hogy ebben az erdőben találták meg Salt…

– Semmi baj – szakította félbe Ravi. – Komolyan. Nem tehetsz róla, hogy pont e mellett az erdő mellett laktok. Amúgy meg nincs olyan hely Little Kiltonban, ami ne emlékeztetne rá.

Pip nézte, amint Barney egy gallyat ejt Ravi lába elé, és Ravi úgy tesz, mintha eldobná, erre persze a kutya fel-le szaladgál, míg végül valóban el nem dobják neki a gallyat.

Egy darabig egyikük sem szólt. A csönd viszont nem vált kínossá; benne volt mindaz a ki nem mondott gondolat, amit magukban ízlelgettek. Végül kiderült, hogy mindkettejüknek ugyanazon jár az esze.

– Kicsit óvatos voltam, mikor először bekopogtál hozzánk – szólalt meg Ravi. – Te tényleg azt hiszed, hogy nem Sal ölte meg Andie-t?

– Egyszerűen nem bírom elhinni – felelte Pip, és átlépett egy kidőlt fatörzsön. – Nem hagyott nyugodni ez az egész. Amikor a kutatási vizsgaprojekt lehetősége bejött a képbe, kapva kaptam az alkalmon, hogy újravizsgálhassam az ügyet.

– Ez nagyszerű ürügy, ami mögé el lehet bújni – bólintott Ravi. – Nekem nem adódott ilyen.

– Hogy érted ezt? – Pip Ravi felé fordult, és közben a nyakában lógó kutyapórázt igazgatta.

– Én is megpróbálkoztam azzal, amivel te, három évvel ezelőtt. A szüleim mondogatták, hogy adjam fel, mert csak megnehezítem a saját dolgomat, de nem bírtam elfogadni a helyzetet.

– És próbáltál nyomozni? Ravi színpadiasan szalutált.

– Igenis, őrmester! – harsogta, mintha félne, hogy sebezhetővé válik. Mintha nem merne komoly maradni, nehogy láthatóvá váljon a repedés a vértjén. – De semmire se jutottam – folytatta Ravi. – Nem ment. Felhívtam Naomi Wardot, aki akkor már egyetemre járt, de elsírta magát, és azt mondta, képtelen beszélni velem. Max Hastings és Jake Lawrence nem is válaszoltak az üzeneteimre. Megpróbáltam kapcsolatba lépni Andie legjobb barátnőivel is, de azonnal letették, amint meghallották, ki vagyok. A gyilkos öccsének lenni nem éppen szerencsés kiindulópont. És persze Andie családja sem jöhetett szóba. Túl közel voltam a tűzhöz, ezt tudtam jól. Nagyon hasonlítok a bátyámra, azaz nagyon emlékeztetem őket a „gyilkosra”. És nem volt semmiféle iskolai feladat, ami mögé elbújhattam volna.

– Nagyon sajnálom – mondta Pip, zavarában nem talált további szavakat az igazságtalanságra.

– Nem kell. – Ravi oldalba bökte Pipet. – Tök jó, hogy most már nem vagyok egyedül. Végre. Gyerünk, elő az elméleteiddel! – Azzal felkapta Barney ágacskáját, ami közben iszonyú nyálas lett a sok rágcsálástól, és elhajította a fák közé.

Pip kissé habozott.

– Gyerünk, mondd el! – Ravi felhúzta az egyik szemöldökét, és Pip szemébe mosolygott. Talán vizsgáztatni akarja?

– Jó, rendben! Szóval… négy lehetséges elméletem van – kezdett bele Pip, és közben rájött, hogy most először beszél erről bárkinek is. – Természetesen a legkisebb ellenállásba akkor ütközünk, ha az általánosan elfogadott verzió mellett maradunk: Sal megölte Andie-t, majd a bűntudata vagy a lebukástól való félelme öngyilkosságba hajszolta. A rendőrség szerint ezt csak két lehetséges szempontból lehet vitatni: az egyik, hogy Andie holtteste soha nem került elő, a másik, hogy Sal már nincs életben, tehát nem tudja elmesélni, hogy is történtek a dolgok. Az én első számú elméletem szerint azonban – és itt Pip felemelte az egyik ujját, ügyelve arra, hogy semmiképpen ne a bemutatós középső legyen – egy harmadik személy ölte meg Andie-t, de Sal valahogy belekeveredett, akár mint szemtanú, akár mint cinkostárs, és ekkor megint csak a bűntudata miatt lett öngyilkos. Ez esetben, mivel a talált bizonyítékok ellene szóltak, úgy tűnt, ő az elkövető, holott nem is ő tette. Az igazi gyilkos tehát még szabadlábon van.

– Ja, erre én is gondoltam. És nagyon nem tetszik.

Melyik a következő?

– A kettes számú elmélet szerint – folytatta Pip – szintén egy harmadik személy gyilkolta meg Andie-t, és Sal erről egyáltalán nem tudott, és nem is volt érintett az ügyben. A napokkal későbbi öngyilkosságát nem a gyilkosság miatti bűntudat motiválta, hanem rengeteg különféle tényező, például a stressz, amit a barátnője eltűnése okozott. A testén talált, és bizonyítéknak tekintett vérre és mobiltelefonra, mindkettő Andie-é, van valami teljesen ártatlan magyarázat, aminek semmi köze Andie meggyilkolásához.

Ravi elgondolkozva bólintott.

– Én ettől függetlenül nem hiszem, hogy Sal megölte volna magát, de oké, lépjünk tovább. Harmadik elmélet?

– Harmadik elmélet. – Pip nyelt egyet, különösen száraznak és tapadósnak érezte a torkát. – Tehát, Andie-t egy harmadik személy ölte meg, pénteken. A gyilkos tudta, hogy mivel Sal Andie barátnője, a gyanú rá fog terelődni. Különös tekintettel arra, hogy aznap éjjel úgy két óra időtartamra Salnek nem volt alibije. Szóval a gyilkos megöli Salt, és öngyilkosságnak állítja be. A testén otthagyja Andie vérét és a mobiltelefonját, hogy ő tűnjön az elkövetőnek. És minden úgy alakul, ahogy eltervezte.

Ravi egy pillanatra megállt.

– Úgy gondolod, elképzelhető, hogy Salt valójában megölték?

Pip jól tudta, amikor belenézett Ravi szemébe, hogy őt is ez a kérdés foglalkoztatja.

– Igen, elméletileg lehetséges – bólintott Pip. – A négyes számú elmélet a legelrugaszkodottabb mind közül. – Nagy levegőt vett, aztán egy szuszra elhadarta. – Andie Bellt senki sem ölte meg, mert nem is halt meg. Megrendezte az eltűnését, aztán kicsalta Salt az erdőbe, megölte, és öngyilkosságnak állította be a dolgot. Bekente a saját vérével, majd elhelyezte rajta a saját telefonját, hogy mindenki azt higgye, ő is meghalt. De vajon miért tette volna ezt? Talán valamilyen okból el akart tűnni a városból. Vagy az is lehet, hogy életveszélyben volt, és azt a látszatot akarta kelteni, hogy meghalt. Elképzelhető, hogy volt segítőtársa is.

Megint elcsendesedtek. Pip visszatartotta a lélegzetét, Ravi pedig azon merengett, amit Pip az imént mondott. Annyira koncentrált, hogy felső ajkát kicsit előrebiggyesztette.

Vége felé közeledett az erdei séta, a fényes, napsütötte aszfaltút már látszott a fák közül. Pip visszahívta Barney-t, és megint felcsatolta rá a pórázt. Miután átmentek az úton, Pipék házához sétáltak.

Kínos csönd lett, amikor megálltak a bejárati ajtó előtt. Pip nem tudta eldönteni, hogy behívja-e Ravit, vagy sem. Úgy tűnt, mintha a fiú várna valamire.

– Nos – kezdett bele Ravi, és egyik kezével a fejét, a másikkal pedig a kutyáét kezdte vakarni –, igazából azért jöttem át, mert… szeretnék egyezséget kötni veled.

– Egyezséget?

– Igen, szeretnék részt venni a nyomozásban – mondta Ravi enyhe remegéssel a hangjában. – Nekem soha nem volt rá esélyem, de neked most van. Kívülálló vagy, aztán meg itt van ez a kutatási projekt vagy mi, ami megnyitja előtted az ajtókat. Ahogy az embereket is. Te vagy az egyetlen esélyem, hogy megtudjam, mi történt valójában. Olyan régóta várok erre.

Pip arca újból elvörösödött, és a Ravi hangjában bujkáló enyhe remegés megmozgatott valamit a mellkasában. Ravi ezek szerint megbízik benne, és a segítségét kéri. Amikor belevágott a projektbe, nem gondolta volna, hogy ez megtörténhet. Ő és Ravi Singh mint nyomozótársak!

– Rendben – mosolyodott el végül, és Ravi felé nyújtotta a kezét.

– Akkor megegyeztünk – mondta Ravi, és meleg, izzadt tenyerébe vette Pip kezét, bár aztán elfelejtette megrázni. – Remek! Rögtön van is itt valami a számodra.

– Azzal benyúlt a hátsó zsebébe, és elővett egy régi iPhone-t. A tenyerébe zárva nyújtotta Pip felé.

– Ööö… köszi, már van telóm.

– Ez Sal telefonja.

Nyolc

– Miiii? – Pip tátott szájjal bámult Ravira.

A fiú válasz helyett feltartotta a mobilt, és finoman megrázta.

– Ez tényleg Sal telefonja? Hogy jutottál hozzá?

– Pár hónappal azután, hogy lezárták a nyomozást Andie ügyében, visszaadták nekünk.

Pip nyakán alig érezhető áramütés szaladt végig.

– Szabad… szóval, megnézhetem?

– Hát persze – nevette el magát Ravi. – Ezért hoztam el neked, te kis buta!

Az izgalom kontrollálatlanul és szédítően gyorsan áradt szét Pip egész testében.

– Szentséges Habakuk! – kiáltott fel, aztán izgatottan, sietve kinyitotta a bejárati ajtót. – Menjünk be a dolgozószobámba, és nézzük meg azonnal!

Azzal Barney-val együtt beszaladt a házba, de Ravi lépteit nem hallotta maga mögött. Megfordult.

– Mi olyan vicces? – kérdezte. – Gyere már!

– Bocs, csak olyan szórakoztató, hogy ennyire komolyan veszed a dolgokat.

– Gyorsan! – Pip intett Ravinak, hogy jöjjön be, aztán induljon el felfelé a lépcsőn. – El ne ejtsd!

– Nem fogom elejteni.

Pip felrohant a lépcsőn, és mivel Ravi ráérősen követte, még arra is maradt ideje, hogy gyorsan szétnézzen, nincs-e valami kínosan zavaró tárgy a szobájában. Lehajolt a széken tornyosuló frissen mosott melltartókért, és bevágta a kupacot az egyik fiókba, mielőtt Ravi épp besétált volna. Pip felajánlotta neki az irodai székét, most az neki túl instabil volt.

– Dolgozószoba?

– Ja. Vannak, akik a hálószobájukban dolgoznak, én viszont a dolgozószobámban alszom.

– Oké, itt van a teló. Tegnap töltöttem fel.

Pip olyan nagy gonddal és óvatossággal zárta össze ujjait a mobilon, mint amikor évente egyszer, karácsonykor kicsomagolta apukája Németországból hozott üveggömbjét.

– Te már megnézted? – kérdezte Pip, sokkal óvatosabban húzva végig a kijelzőn az ujját, mint a saját telefonján, mikor még vadiúj volt.

– Hát persze, rengetegszer. De most te jössz, őrmester!

Te vajon mit fogsz először megnézni?

– A híváslistát – felelte Pip, és rányomott a zöld telefonkagyló ikonra.

Először a nem fogadott hívásokat pörgette át. Volt vagy egy tucat április 24-én, aznap, amikor Sal meghalt. Apa, Anya, Ravi, Naomi, Jake és még egy csomó nem mentett szám, valószínűleg rendőrségi számok – akkor már próbálták bemérni, hogy merre van.

Pip ezután a korábbi hívásokra keresett rá, és kiválasztotta azt a napot, amikor Andie eltűnt. Aznap Salnek két nem fogadott hívása volt. Az egyik Max-y Boytól jött, 19:19-kor, és valószínűleg afféle mikor-jössz-át típusú hívás lehetett. A másik, olvasta Pip a hívó fél nevét, miközben a szíve kihagyott egy ütemet, Andie<3-től jött, 20:54-kor.

– Aznap este Andie felhívta Salt – motyogta Pip maga elé. – Valamivel kilenc előtt.

Ravi bólintott.

– De Sal nem vette fel.

– Pippa! – hangzott Victor vicceskedően komoly hangja a lépcsőházból. – Nem fogadunk fiúkat a szobánkban!

Pip érezte, hogy az arcát elönti a forróság. Úgy fordult, hogy Ravi ne láthassa.

– A KVP-men dolgozunk! Amúgy meg nyitva hagytam az ajtót! – üvöltötte vissza.

– Oké, akkor rendben!

Pip Ravira nézett, és látta, hogy a fiú megint kuncog rajta.

– Hagyd már abba, hogy az életemen szórakozol! – szólt rá, aztán újra a telefont tanulmányozta.

Átnézte Sal kimenő hívásait. Andie neve ismétlődött folyton, hosszú oszlopokban. Néha megszakította egy-egy másik hívás, pl. Otthon, vagy Apa, és Sal egyszer felhívta Naomit is, szombaton. Pip rászánt egy kis időt, és összeszámolta, hányszor hívta Sal Andie-t. Szombaton 10:30-tól kedden 7:20-ig összesen 112-szer! Mindegyik hívás csak két-három másodpercig tartott; nyilván utána bekapcsolt az üzenetrögzítő.

– Több mint százszor hívta – szólalt meg Ravi, leolvasva Pip arcáról, hogy min töpreng.

– Miért hívta volna ennyiszer, ha állítólag megölte, ráadásul nála volt a telefonja? – morfondírozott Pip.

– Évekkel ezelőtt elmentem a rendőrségre, és feltettem nekik ugyanezt a kérdést – felelte Ravi. – Az illetékes tiszt azt válaszolta, egyértelmű volt számukra, hogy Sal tudatosan igyekszik ártatlannak látszani, ezért hívta ennyiszer az áldozatot.

– De – vetett ellen Pip – ha úgy gondolták, hogy Sal próbál ártatlannak tűnni, és nem akarja, hogy elfogják, akkor vajon miért nem szabadult meg Andie telefonjától? Elrejthette volna ugyanoda, ahová a holttestet, és akkor nem hozhatták volna kapcsolatba Andie halálával. Ha menekült, vajon miért tartotta magánál a legterhelőbb bizonyítékot? Aztán meg hirtelen kétségbeesik, és véget vet az életének, ezzel az egyértelmű bizonyítékkal a zsebében?

Ravi az ujjaiból pisztolyt formálva utánozta a ravasz kattanását.

– A rendőrtiszt erre sem tudta a választ.

– Megnézted, utoljára milyen üzenetet váltott Andie és Sal? – kérdezte Pip.

– Igen, de nézzük meg együtt is. Ne aggódj, nincs benne szex vagy ilyesmi.

Pip visszalépett a kezdőképernyőre, és megnyitotta az üzenetek mappát. Amikor rányomott az Andie szóra, úgy érezte magát, mint egy időutazó kukkoló.

Sal két üzenetet küldött Andie-nek, miután a lány eltűnt. Az elsőt szombat reggel: andie gyere haza mindenki aggódik érted. A másodikat pedig hétfő délután: kérlek hívj fel valakit, hogy tudjuk jól vagy.

Az ezt megelőző üzenetet péntek este küldte Andie-nek, 21:01-kor. Ezt írta: nem beszélek veled amíg abba nem hagyod.

Pip Ravi felé fordította a telefont.

– Ezt közvetlenül azután írta, hogy nem vette fel Andie-nek a telefont. Tudod esetleg, hogy min veszekedtek? Mit kellett volna Andie-nek abbahagynia?

– Fogalmam sincs.

– Kigépelhetem ezt a kutatási projektemhez? – kérdezte Pip, és Ravin áthajolva máris nyúlt a laptopjáért. Aztán elhelyezkedett az ágyán, és kimásolta a szöveget, nyelvtani hibák ide vagy oda.

– Most meg kell nézned az utolsó üzenetet, amit apunak küldött – mondta Ravi. – Amelyikre azt mondták, hogy beismerő vallomás.

Pip megkereste. Azon az utolsó kedd reggelen, 10:17-kor Sal ezt írta az apjának: én voltam. én tettem. annyira sajnálom! Pip többször is átfutotta az üzenetet, és minden egyes olvasásnál kicsivel jobban értette. A pixeles betűk egymásutánja rejtvénynek tűnt, amit csak akkor lehet megfejteni, mikor az ember már nem nézi, hanem látja is a feladványt.

– Te is látod, nem? – nézett Ravi döbbenten Pipre.

– A helyesírás, ugye? – Pip egy igenre várva kutatta Ravi tekintetét.

– Sal volt a legokosabb ember, akit ismertem – mondta végül Ravi –, de úgy írt üzenetet, mint egy írástudatlan. Mindig rohanva, se pont, se nagybetűk.

– Biztos kikapcsolta az automatikus javítást – vetette fel Pip. – És mégis, ebben az utolsó üzenetben három pont is van, sőt, egy felkiáltójel. Bár minden kisbetűvel.

– És te mire következtetsz ebből?

– Az én agyam nem kis lépésekben halad előre, Ravi – felelte Pip –, hanem Everest méretű ugrásokkal. Azt gondolom, hogy valaki más írta ezt az üzenetet. Valaki, aki kitette a pontokat, mert ő így szokta meg. És talán amikor átnézte, úgy látta, már eléggé hasonlít Salére, mert csupa kisbetűvel van írva.

– Én is pont erre gondoltam, amikor visszakaptuk Sal telefonját. A rendőrségen viszont elzavartak. A szüleim se akartak hallani az elméletemről – sóhajtotta Ravi. – Azt hiszem, iszonyúan félnek attól, hogy hamis reményeket tápláljanak. És ha őszinte akarok lenni, én is félek.

Pip átnézte a többi tartalmat is a mobilon. Sal nem csinált egyetlen képet sem a kérdéses estén, és azután sem, hogy Andie eltűnt. Pip a biztonság kedvéért megnézte a törölt mappákat is. Az emlékeztetőknél csak olyan bejegyzések szerepeltek, hogy mikor milyen esszét kell beadnia, illetve volt egy, amelyik arra figyelmeztette, hogy ne felejtse megvenni a szülinapi ajándékot az anyjának.

– Van valami érdekes a jegyzetekben is – mondta Ravi, aztán megfordult a székkel, és megnyitotta a mappát Pipnek.

A jegyzetek elég régiek voltak: Sal otthoni wifijelszava, hasizom-erősítő gyakorlatok, egy gyakornoki állásokat ajánló weboldal. Volt azonban egy későbbi bejegyzés is, 2012. április 18-i dátummal. Pip megnyitotta a szöveget. Egyetlen dolog szerepelt a bejegyzésben: R009 KKJ.

– Ez egy autó rendszáma, ugye? – kérdezte Ravi.

– Úgy tűnik. Két nappal azelőtt írta fel magának, hogy Andie eltűnt. Felismered?

Ravi megrázta a fejét.

– Próbáltam rákeresni a neten, hátha megtalálom a tulajdonost, de semmi.

Pip ettől függetlenül beírta a rendszámot a kutatási naplójába, a bejegyzés dátumával együtt.

– Ez minden – mondta Ravi. – Nem találtam mást.

Mielőtt visszaadta volna, Pip vetett még egy sóvárgó pillantást a telefonra.

– Csalódottnak tűnsz – szólalt meg Ravi.

– Azt hittem, találok valami nagyobb horderejű dolgot, egy nyomot, amin elindulhatunk. A következetlen helyesírás és az iszonyú sok hívás Andie-nek persze azt bizonyítja, hogy Sal ártatlan, de nem vezetnek sehová.

– Még nem – mondta erre Ravi –, de fontos volt látnod a telefont. Nálad van valami, amit megmutatnál?

Pip habozott. Persze, lenne, de az egyik teóriájában Naomi is szerepelt. Beindult benne a védekező ösztön, és erről az elméletről inkább hallgatott. De ha partnerek lesznek, akkor mindent be kell dobnia a közösbe. Ezt tudta. Megnyitotta hát a kutatási naplóját tartalmazó fájlt, a dokumentum elejére görgetett, és átadta a laptopot Ravinak.

– Ennyi van eddig – közölte.

Ravi egy szó nélkül olvasta végig a naplót, aztán visszaadta a laptopot.

– Oké, szóval Sal alibijével nem megyünk semmire – bólintott. – Miután fél tizenegykor eljött Maxéktől, azt gondolom, egyedül volt, mert ez megmagyarázza, miért pánikolt be később, és miért kérte meg a barátait, hogy hazudjanak a zsaruknak. Lehet, hogy csak leült egy padra hazafelé, és Angry Birds-öt játszott, vagy hasonló.

– Egyetértek – felelte Pip. – Nagy valószínűséggel egyedül volt, ezért nincs alibije; csak ennek van értelme. Tehát ezen a vonalon nem tudunk tovább nyomozni. A következő lépés, hogy minél többet megtudjunk Andie életéről, akkor látnánk, hogy kiknek lehetett indítékuk arra, hogy megöljék.

– Őrmester, maga olvas a gondolataimban – mondta Ravi. – Andie legjobb barátnőivel kéne kezdeni. Emma Huttonnal és Chloe Burchcsel. Veled talán hajlandóak lesznek beszélni.

– Már mindkettejüknek küldtem üzenetet. Egyelőre nem jött válasz.

– Oké, remek – mondta Ravi, és bólintott egyet maga elé, aztán a laptop felé. – Az újságíróval készített interjúban említettél pár hézagot, amikre a nyomozati anyagban bukkantál. Milyen hézagokra gondolsz, amikről eddig nem beszéltünk?

– Nos, ha megölsz valakit, utána jól megmosakszol, nem? A körmeidet is alaposan megtisztítod. Különösen, ha alibit hazudtatsz magadnak, és álhívásokat indítasz, hogy ártatlannak tűnj. Szóval, nem gondolod, hogy akkor… nem is tudom… lemosod azt az átkozott vért a kezedről, nehogy véreskezűnek tűnj – szó szerint!

– Hát igen, Sal biztos nem lett volna ilyen hülye. De mi van az ujjlenyomataival, amiket Andie autójában találtak?

– Naná hogy ott voltak az ujjlenyomatai a kocsiban, hiszen Andie barátja volt! – válaszolt a kérdésre Pip. – Az ujjlenyomatok keletkezési idejét nem lehet pontosan megállapítani.

– És mi van a holttest elrejtésével? – Ravi most már kissé előrehajolt. – Azt hiszem, kitalálhatjuk, hogy hová rejthették el, hiszen itt élünk, ahol élünk. Andie valahol az erdőben van eltemetve, a városon belül vagy kívül.

– Pontosan – bólintott Pip. – Méghozzá olyan mélyen, hogy soha nem találták meg. De hogy volt Salnek elég ideje arra, hogy ilyen mély gödröt ásson a két puszta kezével? Még egy ásóval is elég nagy kihívás.

– És mi van akkor, ha Andie holttestét más módon tüntették el?

– Hát… ha másként akarsz megszabadulni egy holttesttől, az kicsit időigényesebb, és több minden kell hozzá – húzta fel a szemöldökét Pip.

– Mégis azt mondod, ennek van a legnagyobb esélye.

– Feltételezhetően igen. Amíg rá nem kérdezünk arra, hogy hol, mivel és hogyan.

Kilenc

Biztos azt hitték, hogy nem hallja őket. Pip szülei lent, a nappaliban civakodtak. Pip régóta tudta, hogy a „Pip” becenév mindenfajta falon és padlón képes áthatolni.

A résnyire nyitva hagyott ajtón keresztül nem volt nehéz elkapnia néhány beszélgetésfoszlányt, amiből össze tudta rakni a lényeget. Az anyja nem örült annak, hogy túl sok időt tölt a kutatási vizsgaprojektjével. Az apja viszont annak nem örült, hogy az anyja ezen háborog. Aztán az anyja nem örült annak, hogy az apja félreérti őt, mert valójában arról van szó, hogy úgy érzi, ez az egész Andie Bell-ügy kicsit kezd Pip agyára menni, ami egészségtelen. Az apja ezután annak nem örült igazán, hogy az anyja nem enged teret a lányának, hogy elkövesse a saját hibáit, akármik is legyenek azok.

Pip ennél a pontnál unt bele az értelmetlen szócsatába, és becsukta a szobája ajtaját. Tudta, hogy vissza-visszatérő veszekedéseik egy idő után úgyis kifulladnak, nem szükséges külső félnek beavatkoznia. Ráadásul fontos telefonbeszélgetés várt rá.

Még a múlt héten üzenetet hagyott Andie két legjobb barátnőjének. Pár órával ezelőtt Emma Hutton visszaírt, hogy rendben, „néhány” kérdésre este nyolckor válaszol. Amikor Pip ezt megírta Ravinak, a fiú egy csomó döbbent arcú és ütésre emelt öklű emojit küldött neki.

Pip a számítógép képernyőjén lévő órára pillantott, aztán bámulni kezdte. Makacsul 19:58-at mutatott.

– Gyerünk már! – unszolta a kijelzőt Pip, miután húszig elszámolt, és a 8-as még mindig nem ugrott át a 9-esre.

Amikor egy örökkévalóság után ez megtörtént, felsóhajtott:

– Na, ez már majdnem nyolc! – Megnyomta a felvétel gombot, és kikereste Emma számát. Idegességében teljesen libabőrös lett. Emma a harmadik csengésre felvette.

– Halló! – szólalt meg egy magas, kedveskedő hang.

– Szia, Emma! Pippa vagyok.

– Ó, hát persze! Szia! Tartsd egy kicsit, felmegyek a szobámba.

Pip türelmetlenül hallgatta Emma lépteinek dübörgését.

– Most már jó – jelezte. – Szóval azt mondtad, egy Andie-vel kapcsolatos projekten dolgozol, ugye?

– Valami ilyesmi, igen. A projektben az eltűnését követő nyomozást vizsgálom, és hogy milyen szerepet játszott benne a média. Egyfajta esettanulmány.

– Értem – mondta Emma, kissé bizonytalanul. – Nem igazán tudom, miben lehetek a segítségedre.

– Ne aggódj, csak pár alapkérdést fogok feltenni, amennyiben emlékszel még a nyomozásra – kezdett bele Pip. – Először is, mikor tudtad meg, hogy Andie eltűnt?

– Ööö… aznap éjjel olyan egy körül. A szülei engem és Chloe Burchöt is felhívták. Mi voltunk Andie legjobb barátnői. Elmondtam nekik, hogy nem láttam és nem is hallottam Andie felől, de megígértem, hogy körbetelefonálok. Hívtam Sal Singhet is, de csak reggel vette fel a telefont.

– Téged megkeresett a rendőrség? – kérdezte Pip.

– Igen, szombat reggel. Idejöttek, és feltettek néhány kérdést.

– És mit mondtál nekik?

– Ugyanazt, amit Andie szüleinek. Hogy fogalmam sincs, merre lehet; és nem mondta, hogy bárhová is készülne. Aztán Andie barátjáról kérdezősködtek, ezért meséltem nekik Salről. Elmondtam azt is, hogy éppen most hívtam fel azzal, hogy Andie eltűnt.

– Mit mondtál a rendőröknek Salről?

– Hát, csak annyit, hogy azon a héten a suliban veszekedtek valamin. Csütörtökön és pénteken is láttam őket, amint egyértelműen vitáznak, ami egyáltalán nem volt rájuk jellemző. Általában Andie civakodott Sallel, de Sal nem folyt bele a vitába. Most viszont nagyon úgy tűnt, hogy őrült módon fel van zaklatva.

– Vajon mi miatt? – kérdezte Pip. Hirtelen világosabban látta, miért tartotta a rendőrség olyan halaszthatatlannak, hogy még aznap délután kikérdezzék Salt.

– Őszintén szólva, fogalmam sincs. Mikor megkérdeztem Andie-t, csak annyit mondott, hogy Sal „kissé szemétkedett” vele valami miatt.

Pip teljesen ledöbbent.

– Értem. Szóval Andie nem tervezte, hogy elmegy valahová pénteken?

– Nem, egyáltalán nem voltak tervei aznap estére.

Otthon kellett volna maradnia.

– Hogyhogy? – Pip kiegyenesedett a székben.

– Hát, nem tudom, elmondhatom-e.

– Ne aggódj! – Pip próbálta leplezni a hangjában bujkáló kétségbeesést. – Ha nincs jelentősége, nem kerül bele a dolgozatomba. Csak talán segítene jobban megérteni Andie eltűnésének körülményeit.

– Igen, persze. Szóval Andie húga, Becca pár héttel korábban kórházi kezelésre szorult, mert megsebezte magát. Andie szüleinek aznap el kellett menniük valahová, ezért megkérték Andie-t, maradjon otthon, és vigyázzon Beccára.

– Ó! – Pip csak ennyit bírt mondani.

– Igen, tudom, szegény lány! Andie mégis magára hagyta. Visszatekintve most már meg tudom érteni, milyen nehéz lehetett Andie húgának lenni.

– Ezt hogy érted?

– Hát, csak… tudod, halottról jót vagy semmit, de mégis… Már öt évvel idősebb vagyok, mint akkor, és így volt időm gondolkodni a dolgokon. Ha visszaemlékszem azokra az időkre, egyáltalán nem szeretem azt az embert, aki akkor voltam. Aki Andie mellett voltam.

– Talán nem volt jó barátnő? – Pip igyekezett nem túl bőbeszédű lenni; azt akarta, hogy Emma meséljen.

– Igen, és mégsem. Elég nehéz megmagyarázni. – Emma nagyot sóhajtott. – Andie barátsága eléggé romboló volt, de akkor totálisan függtem tőle. Ő akartam lenni. Ezt nem írod le, ugye?

– Persze hogy nem! – Kegyes hazugság.

– Rendben. Szóval Andie gyönyörű volt, népszerű és szórakoztató. Ha a barátnője lehettél, akivel hajlandó volt időt tölteni, attól baromira különlegesnek érezted magad. Keresettnek. De aztán Andie egyszer csak gondolt egyet, és mindazt, amire a legbüszkébb voltál, arra használta, hogy lekicsinyeljen és megbántson. És mi ketten mégis vele maradtunk, és folyton vártuk, mikor lesz szüksége ránk, amitől megint jól érezhetjük magunkat. Andie elképesztően csodálatos, ugyanakkor rettenetes is tudott lenni, soha nem sejthetted előre, hogy melyik arcát mutatja majd, amikor beállít hozzád. Csoda, hogy az önbecsülésem túlélte a barátságát.

– Andie mindenkivel ilyen volt?

– Ja, velem és Chloéval biztos. Andie nem engedte, hogy túl sokszor átmenjünk hozzájuk, de azért láttam, hogyan bánik a húgával, Beccával. Olyan kegyetlen tudott lenni vele! – Emma itt kis szünetet tartott. – Ezt nem azért mondom, mert azt gondolom, megérdemelte, amit kapott. Nem, egyáltalán nem gondolom ezt, senki nem érdemli meg, hogy megöljék, aztán elássák egy gödörben. Csak azt akarom mondani, hogy bár Andie rettentő kedves is tudott lenni, abszolút megértem, hogy Sal kiakadt rá, és végül megölte. Andie képes volt az embert magasra emelni, aztán meg a mélybe taszítani. Igazából benne volt a pakliban, hogy ebből tragédia lesz, azt hiszem.

Emma hangja hangos szipogásba fulladt, és Pip tisztában volt azzal, hogy az interjúnak ezzel vége. Emma nem tudta leplezni, hogy sír, de nem is nagyon próbálta.

– Oké, ezeket a kérdéseket szerettem volna feltenni.

Nagyon köszönöm, hogy segítettél.

– Persze, szívesen. Bocs, azt hittem, már túl vagyok ezen az egészen, de úgy tűnik, még nem.

– Én kérek bocsánatot, amiért emlékeztettelek az ügyre. Öhm, Chloe Burchöt is megkerestem interjúügyben, de még nem jelzett vissza. Ti kapcsolatban vagytok?

– Nem, nem igazán. Szoktam neki írni a szülinapjára, de… igazából eltávolodtunk, miután Andie… meg a sulinak is vége lett. Asszem, mindketten így akartuk, szóval, hogy szakítsunk az akkori önmagunkkal.

Pip még egyszer megköszönte Emmának az interjút, aztán letette a telefont. Kifújta a levegőt, és egy percig csak bámulta a kijelzőt. Azt tudta, hogy Andie népszerű volt, meg őrülten csinos, ez kiderült a közösségi oldalakról is. És azzal is tisztában volt, mint bárki más, aki valaha is járt középsuliba, hogy a népszerű emberek sokszor kegyetlenek. De azért arra nem számított, hogy Emma még most is, annyi év után bánja, hogy szerette a kínzóját.

Szóval ilyen volt az igazi Andie Bell – ez volt a tökéletes mosoly és a csillogó világoskék szemek mögött? Mindenki, aki a bűvkörébe került, annyira el volt vakítva és kápráztatva, hogy nem vette észre, miféle sötétség bujkál a ragyogó felszín alatt. Csak akkor, amikor már túl késő volt.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 08. 25.

Kutatási napló – 8. bejegyzés

FRISSÍTÉS: Én is utánanéztem, megkereshető-e annak az autónak a tulajdonosa, amelynek a rendszámát Sal felírta a telefonjába: R009 KKJ. Ravinak igaza volt. Tudnunk kéne, milyen típusú és márkájú volt az autó, hogy kikérhessük az adatait a Gépjármű-nyilvántartási Adatbázisból. Attól tartok, ez a nyom kihűlt.

De vissza a feladataimhoz. Most tettem le a telefont, Chloéval beszéltem. Ezúttal más taktikát választottam: nem kellett ugyanazokon a kérdéseken végigmennem, amiken Emmával, és nem akartam akadályokba ütközni holmi eltemetett érzelmi hullámvölgyek miatt.

Ettől függetlenül nem úsztam meg teljesen…

A Chloe Burch-interjú szövege

[Már unom, hogy be kell gépelnem az interjúk bevezetését; mind ugyanolyan, nekem meg egyszerűen rémes a hangom. Úgyhogy innentől kezdve rögtön a szaftos részre ugrom át.]

Pip:

Az első kérdésem az, hogyan írnád le Andie és Sal kapcsolatát.

Chloe:

Oké. Hát, szerintem Sal kedves volt Andie-hez, Andie meg szexinek tartotta Salt. Sal mindig nyugodtnak és békésnek tűnt; azt hittem, kicsit meglágyítja majd Andie-t.

Pip:

Miért kellett volna Andie-t meglágyítani?

Chloe:

Hát, csak azért, mert állandóan drámázott.

Pip:

És végül Sal meglágyította?

Chloe:

(nevet) Nem.

Pip:

De azért komoly volt a viszonyuk, ugye?

Chloe:

Nem tudom, asszem, igen. Hogy értsem, hogy komoly?

Pip:

Hát, bocs a kérdésért, de lefeküdtek egymással?

[Ööö, ez kicsit gáz, így visszahallgatva. De hát mindent tudnom kell.]

Chloe:

Hűha, nagyon megváltoztak azóta ezek a sulis dolgozatok! Mi a francért kéne ezt neked tudnod?

Pip:

Miért, nem mondta el neked?

Chloe:

Persze hogy elmondta! És nem, nem feküdtek le.

Pip:

Ó, ezek szerint Andie szűz volt?

Chloe:

Nem, nem volt szűz.

Pip:

Kivel feküdt le akkor?

Chloe:

(kis szünet után) Nem tudom, hogy akkoriban kivel feküdt le.

Pip:

Nem tudod?

Chloe:

Andie szeretett titkolózni, képzeld! Ez tette olyan uralkodó típussá. Emmát meg engem tökre kikészített azzal, hogy bizonyos dolgokról semmit se árult el. De azért néha meglengette előttünk a mézesmadzagot, hogy kérdezősködhessünk. Például arról, honnan van az a rengeteg pénze. Aztán persze csak nevetett meg kacsintgatott ránk.

Pip:

Pénz?

Chloe:

Ja. Az a lány folyton vásárolgatott, és mindig iszonyú sok készpénz volt nála. Az utolsó évben azt mondogatta, hogy szájfeltöltésre meg orrigazításra spórol. Ezt Emmának soha nem említette, csak nekem. Ugyanakkor nagylelkűen bánt a pénzével: mindig vett nekünk make-up cuccokat, és kölcsönadta a legjobb ruháit. Aztán egy partiban vagy buliban egyszer csak beszólt, hogy „Ó, Chlo, úgy látszik, ezt a ruhát jól kitágítottad! Oda kell majd adnom Beccának.” Aranyos, mi?

Pip:

És honnan volt annyi pénze? Dolgozott valahol részmunkaidőben?

Chloe:

Nem. Mondtam már, hogy nem tudom! Asszem, az apja tömte meg mindig a zsebét.

Pip:

Úgy érted, zsebpénz volt?

Chloe:

Ja, lehet.

Pip:

Oké, szóval mikor megtudtad, hogy Andie eltűnt, eszedbe jutott, hogy megszökött, hogy ezzel büntessen valakit? Talán az apját…

Chloe:

Andie-nek túl jól ment a sora ahhoz, hogy elszökjön.

Pip:

De volt valami feszkója az apjával?

[Amint kimondtam az „apja” szót, Chloe azonnal szemrehányó stílusra váltott.]

Chloe:

Nem értem, miért fontos ez a projektedhez. Nézd, kicsit ironikus hangnemben beszéltem Andie-ről, és hát voltak hibái, az szent, de attól még ő volt a legjobb barátnőm, és valaki megölte. Nem hinném, hogy helyes a személyes kapcsolatait feszegetni, meg a családi életében turkálni, akárhány év is telt el azóta.

Pip:

Persze hogy nem, ne haragudj! Én csak arra gondoltam, ha többet tudok Andie-ről, hogy milyen ember volt és mik történtek vele, akkor jobban meg fogom érteni az ügyet is.

Chloe:

Ja, ezt vágom, de ezek a dolgok pont nem érdekesek. Sal Singh megölte Andie-t.

Akármennyi interjút is készítesz, nem fogod jobban megismerni Andie-t. Ez még nekem sem sikerült, pedig a legjobb barátnők voltunk.

[Nem épp elegáns módon, de hosszas bocsánatkérések közepette próbálom újra felvenni a fonalat, ám hamar világossá válik, hogy Chloe befejezte a beszélgetést.

Megköszönöm a segítségét, még mielőtt letenné a telefont.]

Ez baromi frusztráló! Már azt hittem, haladok valamerre, de úgy tűnik, Andie legjobb barátnőivel csak egy hatalmas érzelmi aknamezőn lehet bolyongani. Mindketten azt hiszik, hogy túl vannak a dolgon, pedig valójában még mindig nem bírnak szabadulni Andie fogságából. Az is lehet, hogy jó pár titkát a mai napig őrzik. Az biztos, hogy Chloe elevenére tapintottam, amikor felhoztam Andie apját. Lehet, hogy van itt valami?

Most párszor újra átolvastam az interjút, és hát… talán mégis lapul itt valami. Mikor azt kérdeztem Chloétól, hogy kivel feküdt le Andie, arra gondoltam, kivel feküdt le Sal előtt, hogy volt-e korábbi szexuális kapcsolata. Véletlenül azonban úgy lehetett érteni a kérdésem, hogy: kivel feküdt le akkortájt? Tehát akaratlanul arra kérdeztem rá, hogy abban az időszakban, amikor Sallel volt, Andie lefeküdt-e valaki mással. Chloe viszont nem javított ki, csak annyit mondott, hogy nem tudja, ki volt az.

Tudom, hogy szalmaszálakba kapaszkodom, és lehet, hogy Chloe arra válaszolt, amit igazából kérdezni akartam. Szóval lehet, hogy mindez nem számít. És azt is tudom, hogy ezt az ügyet nem tudom azzal megoldani, ha nyelvtani következetlenségekre támaszkodom. Sajnos a való világ nem így működik.

De most, hogy szagot fogtam, már nem hagyom annyiban. Lehetséges, hogy Andie-nek titkolt kapcsolata volt? Akkor viszont elképzelhető, hogy Sal rájött erre, és ezért vesztek össze. Mindez megmagyarázná, miért írta Sal Andie-nek az eltűnése előtt, hogy: nem beszélek veled, amíg abba nem hagyod.

Nem vagyok rendőrnyomozó, és ez mégiscsak egy iskolai dolgozat lesz, szóval nem kényszeríthetem ezeket a csajokat arra, hogy bármit is elmondjanak nekem. És ez pont olyan titok, amit csak a legjobb barátnőjével oszt meg az ember, nem valami random lánnyal, aki a KVP-jén dolgozik.

Te jó ég! Támadt egy szörnyű, ugyanakkor briliáns ötletem! Szörnyű és erkölcstelen ötlet, és valószínűleg elég nagy butaság is. Biztos, egész biztos, hogy nem helyes.

Mégis, azt hiszem, meg kell tennem. Nem maradhatok patyolattiszta, ha egyszer ki akarom deríteni, mi történt Andie-vel és Sallel.

Szóval be fogom cserkészni Emmát, méghozzá úgy, hogy Chloénak adom ki magam.

Még megvan az a feltöltős SIM-kártyám, amit a tavalyi nyári szünetben használtam. Ha beteszem a telefonomba, úgy írhatok Emmának, mintha Chloénak új száma lenne. Talán működni fog; Emma úgyis azt mondta, nem igazán vannak kapcsolatban, ezért talán nem tűnik majd fel neki. Persze az is lehet, hogy nem fog működni. Mindegy, nincs vesztenivalóm, viszont talán a nyomára bukkanhatok valami titoknak, és talán az igazi gyilkosnak is.

Hali, Emma, itt Chloe. Új számom van,

nem régóta. Figyu, felhívott ez a csajszi

Kiltonból, és valami projekt kapcsán

kérdezősködött Andie-ről. Téged is

hívott?

Hellóka, te vagy az? Hali!!!!! ☺ Ja,

engem is megkeresett pár napja. Picit

emoci lettem tőle, még mndg…

Hát, Andie mndnkre ilyen hatással volt,

nem? De nem mondtál neki Øt A.

szerelmi életéről, ugye? Vagy?

Úgy érted, a titkos idősebb pasijáról,

ØSalről?

Persze!

Ø, nem mondtam semmit.

Én sem. De azért mindig is kíváncsi

voltam, neked elmondta-e A., h ki volt

az?

Te is jól tudod, h nem!!!!! Csak azt

mondta, h tönkre tudná tenni, ha

akarná.

Ja, A. mindig is szeretett titkolózni.

Őszintén, nem is biztos, hogy létezett

az a pasi.

Lehet, h A. csak még titokzatosabbnak

akart látszani.

Ja, lehet.

Az a csaj A. faterjáról is kérdezett.

Gondolod, h tudja?

Talán. Amúgy nem nehéz kitalálni. A.

apja két perccel a válás után már el is

vette azt a qrvát, nem?

Igen, de vajon a csajszi azt is tudja, h

Andie már akkor tudta?

Nem értem, honnét venné, hisz csak mi

ketten tudtunk erről. Meg persze A.

faterja. De mit számít, h tudja-e?

Igazad van. Asszem, még mindig

védeni akarom A. titkait, tudod?

Én meg asszem, jobban tennéd, ha

elengednéd ezt a történetet. Én 100*

jobban érzem magam, mióta letettem

mindent, ami A-val kapcs.

Ja, én is megpróbálom. Most mennem

kell, korán kezdek holnap. De azér’

talizunk majd vmikor?

Ja, én is *@ném ☺ Jelezd, ha van időd

és feljössz Londonba!

Okés, na háj! Pusssz

Szentséges Szűzmária!

Soha nem izzadtam le ennyire életemben. Még mindig nem térek magamhoz, hogy sikerült! Volt pár rázós pillanat, amikor majdnem lebuktam, de végül megcsináltam.

Azért elég szarul érzem magam, Emma olyan kedves és hiszékeny. Másrészt örülök, hogy bűntudatom van, mert ez azt jelzi, hogy nem vesztettem el teljesen az erkölcsi érzékemet. Szóval továbbra is jó kislány maradhatok…

És van két vadiúj nyomvonalunk is…

Jason Bell már rajta volt a gyanúsítottak listáján, most azonban már kiemelve lesz ott, ráadásul az első helyre kerül. Szeretője volt, és Andie tudott erről. Sőt, mi több, Jason tudta, hogy Andie tudja. Andie biztosan megkörnyékezte az apját emiatt, de az is lehet, hogy ő kapta rajta a szeretőjével. Ez elég jól megmagyarázza, miért volt olyan feszült a viszonyuk.

Most, hogy jobban belegondolok, lehet, hogy Andie azért kapta azt a rengeteg pénzt az apjától, mert TUDTA?

Elképzelhető, hogy Andie zsarolta az apját! Nem, ez csak találgatás. A pénzdolgot külön kell kezelnem, míg ki nem derül, honnan származott.

De az este másik, sokkal fontosabb felfedezése, hogy Andie a Sallel való kapcsolata alatt titokban egy idősebb férfival találkozgatott. Annyira titkos volt ez a viszony, hogy még a legjobb barátnőinek sem árulta el, kiről van szó, csak azt, hogy tönkre tudná tenni a pasit. És erről persze azonnal az jut eszembe, hogy nős volt. Lehetséges, hogy ő volt a pénzforrás? Na, meg is van az újabb gyanúsított.

Neki minden oka megvolt arra, hogy végleg el akarja hallgattatni Andie-t.

Mikor belevágtam a nyomozásba, nem ezt az Andie-t kerestem. Ez a lány nagyon más, mint az a gyönyörű, szőke áldozat, akinek annak idején lefestették. Az áldozat, akit a családja annyira szeretett, akit a barátnői csodáltak, akit végül elintézett a kegyetlen, gyilkos hajlamú barátja. Lehet, hogy ez az Andie végig csak fikció volt, pusztán arra való, hogy megnyerje az emberek szimpátiáját, és minél több újságot el lehessen adni nekik a történetével. Most, hogy megkapargattam kicsit a kép felszínét, a sarkainál erősen málladozni kezd.

Muszáj felhívnom Ravit.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Titkos idősebb pasi (vajon mennyire idős?)

Tíz

– Utálok kempingezni – morgott Lauren, amikor majdnem átesett a földön heverő sátron.

– Hát, ez az én szülinapom, és nekem tetszik! – vágott vissza Cara, aki a nyelvét a fogai között kidugva némán olvasta végig a használati útmutatót.

A szünidő utolsó péntekje volt, és a három barátnő Kilton külterületén táborozott le egy kis tisztáson, egy bükkösben. Cara így szerette volna megünnepelni a tizennyolcadik szülinapját: fedél nélküli helyen aludni, ahol a fák mögé bújva, guggolva lehet pisilni. Pip sem ezt az ünneplési formát választotta volna, nem sok értelmét látta az őskori állapotoknak, sem az alvás, sem a vécére járás terén. De tudta, hogyan kell jókedvet színlelni.

– Illegális nem hivatalos kempingen kívül sátrazni – mondta Lauren, és megtorlásképp nagyot rúgott a sátor vásznába.

– Hát, reménykedjünk, hogy a vadkempingezőket csekkoló rendőrök nem nézik az Instát, mert kábé az egész világnak szétkürtöltem, hogy itt leszünk. Most pedig csitt – intett Cara –, szeretnék olvasni.

– Ööö, Cara – próbálkozott Pip –, ugye tudod, hogy ez a sátor nem kempingezésre való? Ez egy partisátor.

– Ugyanaz pepitában – vont vállat Cara. – Az a fontos, hogy mi meg a három fiú beférjünk.

– De ennek nincs alja. – Pip rábökött az útmutatóban lévő képre.

– Neked meg nincs ki mind a négy kereked – mondta Cara bemutatva Pipnek. – Apa külön pakolt hozzá aljat is.

– És mikor érnek ide a fiúk? – kérdezte Lauren.

– Két perce írták, hogy indulnak – válaszolta Cara. Aztán felpaprikázódva hozzátette: – És nem, nem várjuk meg, hogy felállítsák nekünk a sátrat, Lauren!

– Ez eszembe sem jutott! Cara az öklét ropogtatta.

– Le kell rombolni a patriarchátus sátrait! Egyiket a másik után.

– A partisátrait – javította ki Pip.

– Te most azt akarod, hogy megüsselek?

– Inkább fedél nélkül maradok!

Tíz perc múlva már ott állt az erdei talajon a háromszor hat méteres, fehér partisátor. Elképesztően kilógott a környezetéből. Miután rájöttek, hogy a keret összecsukható részekből áll, egész könnyű volt felállítani. Pip ránézett a telefonjára. Már fél hét volt, és az időjárás-előrejelző szerint tizenöt perc múlva lemegy a nap, de a teljes sötétség előtt pár óráig még szürkület várható.

– Tök jó buli lesz! – Cara felállt, és megcsodálta a nagy művet. – Imádok kempingezni! Gint fogok inni, és epres gumicukrot zabálok, amíg ki nem pukkadok. És holnap nem akarok emlékezni semmire.

– Csodás célok – jegyezte meg Pip. – Idehozzátok a kaját az autóból? Én addig előkészítem a hálózsákokat, és felteszem az oldalvásznakat.

Cara autója a picike, lebetonozott parkolóban állt, majdnem kétszáz méterre a táborhelytől. Lauren és Cara a fák között átvágva indult el a parkoló irányába, miközben az erdő a sötétség beállta előtti narancsvörös ragyogásban izzott.

– Hozzátok az elemlámpákat is! – kiáltott Pip a lányok után, aztán rögtön el is vesztette őket szem elől.

Felhelyezte a hatalmas vásznat a partisátor oldalára, és nagyot káromkodott, amikor a tépőzár megviccelte, és kezdhette elölről az egészet. Az aljzattal is jócskán meggyűlt a baja, ezért nagyon megörült, mikor ágreccsenést hallott. Gyorsan kiment Cara és Lauren elé, de senki nem volt a közelben, csak egy szarka ült a most már szürkületbe burkolózott egyik fa tetején, és ágrecsegéshez hasonlóan cserregett. Pip mérgesen intett neki, aztán nekiállt, hogy szép sorban elhelyezze a hálózsákokat, és próbált nem arra gondolni, hogy Andie Bell nagy valószínűséggel pont ebben az erdőben van eltemetve, mélyen a föld alatt.

Az utolsó hálózsákot terítette ki, amikor ismét megreccsentek az ágak, ám ezúttal kiáltozás és harsány hahotázás követte, és ez csakis egyet jelenthetett:

megérkeztek a fiúk. Pip intett nekik és a cuccokkal megrakodva befutó két lánynak is. Ant – ahogy arra a beceneve is utalt – nem sokat nőtt, mióta tizenkét éves korukban megismerkedtek. Zach Chen négy házzal odébb lakott, mint Amobiék, Connort Pip és Cara már általános suliból ismerte. Connor mostanában túl sok figyelmet szentelt Pipnek, aki remélte, hogy ez a korszaka is olyan hamar elmúlik, mint amikor szentül hitte, hogy nagy karriert befutó macskapszichológus lesz.

– Hali! – üdvözölte Pipet a fiú, aki egy hűtőtáskát cipelt Zachkel. – Ó, a fenébe, megint a lányoknak jut a legjobb hálóhely! Most is le lettünk pipálva!

Természetesen nem ez volt az első alkalom, hogy a fiúk Pip jelenlétében elsütötték ezt a poént.

– Haha, röhög a májam, Con – mondta Pip kissé megvetően, és kisimított egy tincset a szeméből.

– Nyugi, Connor – szállt be Ant is az élcelődésbe –, ne vedd úgy a szívedre! Talán ha házi feladat volnál, szívesebben foglalkozna veled.

– Vagy Ravi Singh – súgta oda Cara kacsintva Pipnek.

– A házi feladat sokkal érdekesebb, mint ti, fiúk – jelentette ki Pip, és oldalba bökte Carát. – És mondhatsz, amit akarsz, Ant, a te szexuális életed kábé egy argonautáénak felel meg.

– Ami azt jelenti, hogy… – mutatta Ant csuklókörzéssel, hogy várja a magyarázatot.

– Nos – felelte Pip –, az argonauták pénisze párosodás közben leválik a testükről, ezért csak egyetlenegyszer tudnak szexelni egész életükben.

– Ezt megerősíthetem – szólt közbe Lauren, akinek tavaly nyáron volt egy félresikerült próbálkozása Anttel.

A csapat nevetve szétoszlott, Zach pedig vigasztalóan hátba veregette Antet.

– Állati! – vihogott Connor.

Az erdőre most már ezüstös színű sötétség borult, ami minden oldalról körbevette a fehéren ragyogó partisátrat. Úgy fénylett az alvó fák között, mint valami lámpás. A sátorban két, sárga fényű lámpa égett, és közöttük három elemlámpa.

Pip megállapította, kész szerencse, hogy már korábban bementek a sátorba, mivel eleredt az eső, méghozzá elég komolyan. Igaz, hogy a fák lombkoronája valamelyest megóvta volna őket az elázástól.

Körben ültek, középen az italok és a rágcsálnivalók, és a sátor két végét kicsit felhajtották, hogy enyhítsék az erős kamaszfiú-szagot.

Pip már ledöntött egy egész üveg sört, és ott ült a többiek mellett tengerészkék, csillagmintás hálózsákjával a dereka körül. Nem volt igazán oda az ivásért, a rágcsák és a tejfölös mártogató sokkal jobban vonzották. Igazából nem szerette elveszíteni a kontrollt afölött, amit csinál.

Ant a kísértethistóriájának a felénél járt. Az álla alá tartott elemlámpa fényében egészen eltorzult és groteszk lett az arca. A történet, milyen meglepő, hat haverról szólt, három fiú, három lány, akik egy partisátorban kempingeznek az erdőben.

– És akkor a szülinapos lány – mondta színpadiasan – épp befejezi a zacskó epres gumicukrot, és a szirupos piros szálak úgy tapadnak az állára, mint a vérfoltok.

– Fogd be! – csattant fel Cara, gumicukorral teli szájjal.

– Azt mondja a jóképű, lámpás csávónak, hogy fogja be. És akkor meghallják: kaparászás a sátor oldalán. Valami vagy valaki van odakint. Hosszú körmök kezdik szétrepeszteni a sátorvásznat, míg végül lyukat vágnak rajta. „Mi van, csak nem buliztok?”, kérdezi egy női hang, majd áttöri magát a lyukon, és egyetlen suhintással elnyiszálja a kockás inges fiú nyakát.

„Hiányoztam?”, sikítja, és a túlélők csak most látják meg Andie Bell rothadó zombitestét, aki eljött, hogy bosszút álljon…

– Fogd be, Ant! – intette le Pip. – Ez egyáltalán nem vicces!

– Akkor miért nevet rajta mindenki?

– Mert mindannyian tökre betegek vagytok! Egy meggyilkolt lányból nem fair morbid viccet csinálni!

– De vizsgadolgozatot írni róla fair, mi? – szólt közbe Zach.

– Az teljesen más!

– Pedig most értem volna a Hasfelmetsző Jack, azaz Andie titkos szeretője részhez.

Pip összerezzent, és megsemmisítő pillantást vetett Antre.

– Laurentől tudom – mondta csendesen a fiú.

– Én meg Carától – vágta rá Lauren, kissé elmaszatolva a mássalhangzókat.

– Cara? – Pip a lány felé fordult.

– Ne haragudj! – Cara kissé küszködött a szavakkal, mert már a nyolcadik ginen is túl volt. – Nem tudtam, hogy titok. Csak Laurennek meg Naominak mondtam el, és a lelkükre kötöttem, hogy senkinek ne adják tovább. – Aztán dülöngélve Laurenre bökött.

Carának igaza volt, Pip nem mondta neki, hogy tartsa titokban a dolgot. Mert úgy gondolta, ez magától értetődő. De ezt a hibát még egyszer nem követi el.

– Nem arra való a dolgozatom, hogy pletykáljatok róla. – Pip próbálta visszafogni egyre erősödő haragját, miközben Caráról Laurenre, majd Antre nézett.

– Amúgy se számít – mondta Ant. – Az évfolyam fele úgyis tudja, hogy Andie Bellről írsz dolgozatot. De mi a francnak beszélünk dolgozatokról az utolsó szabad péntek esténken? Zach, vedd elő a táblát.

– Miféle táblát?

– Hát az Ouija-táblát. Menő, mi? – Zach elővette a hátizsákját, és kihúzott belőle egy kopott, műanyag táblát, melyen az ábécé betűi szerepeltek, és volt rajta egy kis plakett is picike ablakkal a közepén, amin keresztül el kellett olvasni a betűket. Zach kitette a táblát a kör közepére.

– Na ne – Lauren összefonta a karját a mellkasán –, ezt felejtsd el! Ez már nekem is túl ijesztő. A kísértetsztori még oké, de ez a tábla már nem.

Pip elunta, hogy a fiúk próbálják meggyőzni Laurent, szálljon be a játékba. A fene se tudta, miféle újabb ugratást eszeltek ki! Biztos megint valamit Andie Bellről. Pip átnyúlt a tábla fölött egy újabb marék rágcsáért, és akkor meglátta.

A fehér villanást a fák között.

Felült a sarkára, és hunyorított. És megint látta. A távolban egy picike, téglalap alakú fény villant, majd újból eltűnt. Mint amikor egy mobil kijelzőjének a világítását kikapcsolja a képernyőzár.

Pip várt egy kicsit, de a fény nem jelent meg újra. Mindenütt sötétség volt odakint. Csupán az eső kopogását lehetett hallani, látni pedig csak a sápadt holdfényben alvó fák törzsét.

És akkor az egyik sötétlő fatörzsnek hirtelen két lába nőtt.

– Srácok – szólalt meg Pip halkan, aztán finoman sípcsonton rúgta Antet, hogy kussoljon. – Senki ne nézzen oda, de szerintem van valaki a fák között. És minket figyel.

Tizenegy

– Merre? – formálta a szót hangtalanul Connor, összehúzott szemmel nézve Pipre.

– Tíz óránál – súgta a lány. A félelemtől úgy érezte, fagyos hidegség mardossa a gyomrát. A körben mindenkinek tágra nyílt a szeme – mintha valami fertőzés terjedt volna el köztük.

Connor hirtelen, nagy garral felkapott egy elemlámpát, és talpra ugrott.

– Hé, perverzkém! – kiabált szokatlan bátorsággal, és kirontott a partisátorból, egyenesen bele a sötétségbe; futás közben a fénycsóva vadul szökdécselt előtte.

– Connor! – kiáltott utána Pip, miközben kikászálódott a hálózsákjából. Kikapta a lámpát a meghökkent Ant kezéből, és a fiú után indult a fák közé. – Connor, várj!

Pókszerű árnyak vették körül mindenfelől. A kezében tartott zseblámpa szeszélyes mozgását követve fák apró, megvilágított részletei villantak fel. Sárban taposott, a fénysugárban vízcseppek csillantak meg.

– Connor! – kiabálta megint, és üldözőbe vette az egyetlen jelet, amely a barátja helyzetét mutatta: a fojtogató sötétségben egyre halványuló fénycsíkot.

A háta mögül az ágak közt törtető léptek zaját hallotta, és valaki a nevét kiáltotta. Az egyik lány sikított.

Az oldalán kiszakadt a ruha, ahogy utat tört magának a sűrűben. Az adrenalin az utolsó csepp sört is felitta a szervezetéből, semmi sem tompította az érzékeit. Figyelt, és készen állt.

– Pip! – üvöltött valaki a fülébe.

Ant érte utol, aki a mobilja zseblámpafényével tájékozódott a fák között.

– Hol van Con? – lihegte.

Pip nem jutott lélegzethez. Az előttük vibráló fény felé mutatott, és Ant már ment is tovább.

Pip még mindig lépteket hallott maga mögött. Megpróbált körülnézni, de csak egy növekvő fénypontot látott.

Arra fordult, és a lámpája fénye két görnyedt hátú alakra esett. Megpróbált kitérni, és hogy ne ütközzön beléjük, a térdére zuhant.

– Minden oké, Pip? – kérdezte Ant lihegve, és a kezét nyújtotta a lánynak.

– Aha. – Pip beszívta a nyirkos levegőt, úgy érezte, satu szorítja össze a mellkasát és a gyomrát. – Mi az isten jött rád, Connor?

– Elveszítettem szem elől. – Connor mélyen előrehajolva fújtatott. – Asszem, már jóval korábban.

– Férfi volt? Láttad? – vallatta Pip. Connor megrázta a fejét.

– Nem tudom, ki volt, de biztos férfi, nem? Csak egy sötét kapucnit láttam belőle. Akárki volt, elkanyarodott, amikor épp lefelé fordítottam a lámpám, én meg hülye fejjel mentem tovább ugyanabba az irányba.

– Már az hülyeség volt, hogy utánaeredtél – dühösködött Pip. – Egyedül!

– Még szép – bólogatott Connor. – Ez egy perverz, aki utánunk leselkedik éjfélkor az erdőben, aztán meg magához nyúlkál. Szarrá akartam verni.

– Szükségtelen hősködés volt – mondta Pip. – Mit akartál ezzel bebizonyítani?

Pip a szeme sarkából valami fehéret látott felvillanni, majd Zach bukkant elő. Alig tudott megállni, majdnem nekiütközött Pipnek és Antnek.

– Mi a franc van? – kérdezte.

És akkor meghallották a sikoltást.

– Basszus! – Zach sarkon fordult, és arrafelé kezdett rohanni, amerről jött.

– Cara! Lauren! – kiabált Pip, megragadta a zseblámpáját, és Zach nyomába eredt; a másik két fiú mellette futott. Újra a sötétbe burkolózó fák között rohant, rémálomba illő gallyaik folyton beleakadtak a hajába. A varrás minden lépésnél tovább szakadt az oldalán.

Fél perccel később megtalálták Zachet, aki a mobilzseblámpájával a két, szorosan összebújó lányra mutatott. Laurennek csupa könny volt az arca.

– Mi történt? – Pip mindkettejüket átkarolta. A lányok reszkettek, pedig meleg volt az este. – Miért sikoltoztatok?

– Mert eltévedtünk, eltört a zseblámpánk, és be vagyunk nyomva – felelte Cara.

– Miért nem maradtatok a táborhelyen? – kérdezte Connor.

– Mert magunkra hagytatok minket – sírta el magát Lauren.

– Oké, oké – vigasztalta Pip. – Mind túlreagáltuk a dolgot. Nincs semmi gáz, akárki is jár itt, hatan lennénk ellene, hát nem? Mind jól vagyunk, ez a lényeg. – És letörölte Lauren álláról a könnyeket.

*

Még a világító zseblámpákkal is majd tizenöt percükbe került, hogy visszataláljanak a táborhelyhez; az erdő éjszaka ismeretlen bolygóvá változott. A Zach telefonján lévő térképappot is használniuk kellett, hogy lássák, milyen messze lehetnek az országúttól. Amikor végre meglátták a távolban a fák között megbúvó sátor fehér vásznát és az akkus tábori lámpa meleg, sárgás derengését, megszaporázták a lépteiket.

Alig szóltak egymáshoz, sietve összeszedték az üres italosdobozokat meg kajászacskókat, és egy szemeteszsákba dobálták őket, hogy helyet csináljanak a hálózsákoknak. Mind a négy oldalon leengedték a partisátor oldalait. A fehér vászonfalak mögött nagyobb biztonságban érezték magukat, mert így csak az ablakformájú műanyag négyszögekben kissé eltorzult fák körvonalait látták.

A fiúk már el is sütöttek pár poént az éjféli, erdei versenyfutásról, Laurennek viszont nem volt kedve viccelődni.

Pip a saját és Cara hálózsákja közé tette Laurenét, és amikor már nem bírta tovább nézni, ahogy a barátnője részegen ügyetlenkedik a cipzárral, segített neki bemászni.

– Ezek szerint nem próbáljuk ki az Ouija-táblát? – kérdezte Ant.

– Szerintem mára már eleget ijedeztünk – felelte Pip.

Pár percre Cara mellé ült, és beleerőltetett egy kis vizet, majd azzal próbálta elterelni a figyelmét, hogy a Római Birodalom bukásáról mesélt neki. Lauren már aludt, a sátor túlsó felén fekvő Zach szintén.

Amikor Cara szemhéja minden pislogásnál egyre mélyebbre ereszkedett, Pip visszamászott a hálózsákjába. Látta, hogy Ant és Connor még ébren vannak, és nagyban sugdolóznak. Pip már szívesen aludt volna, vagy legalábbis örült, hogy lefekhet, és remélte, hogy gyorsan elnyomja az álom. Amikor bebújt a helyére, valami megzörrent a lábánál. A mellkasához húzta a térdét, benyúlt a hálózsákba, és egy darab papír akadt a kezébe.

Biztos valamelyik kajáscsomag. Előhúzta. Nem, valami más volt. Egy tiszta, fehér, kettéhajtott lap.

Szétnyitotta, és gyorsan megnézte.

A nyomtatott betűkkel írt szöveg az egész lapot kitöltötte: Hagyd abba a szimatolást, Pippa!

Ledobta a lapot, a tekintetével követte, ahogy az szétnyílik a földön. Vett egy nagy levegőt, és gondolatban visszatért oda, amikor a sötétben, a zseblámpa fénykörében felvillanó fatörzsek között futott. A hitetlenkedés kezdett félelemmé erjedni. Öt másodperc múlva viszont ez az érzés már egész más formát öltött: düh lett belőle.

– Mi a franc ez?! – Pip felkapta a papírt, és a fiúkra rontott vele.

– Csssss! – csitította az egyikük. – A lányok már alszanak.

– Szerintetek ez vicces? – lóbálta meg az orruk előtt Pip az összehajtogatott levelet. – Hihetetlenek vagytok!

– Miről beszélsz? – nézett rá csodálkozva Ant.

– A levélről, amit itt hagytál nekem.

– Nem hagytam neked semmit – nyúlt a srác a papír után.

– És azt várod, hogy ezt el is higgyem? – rántotta el előle Pip a bűnjelet. – Ez az egész jelenet a fák között bujkáló idegennel átverés volt, mi? A vicc része! Ki volt az, a George nevű haverod?

– Ne már, Pip! – bámult fel rá Ant. – Őszintén, fogalmam sincs, miről beszélsz. Mi van a levélben?

– Ne játszd itt az ártatlant. Connor, esetleg neked van hozzáfűznivalód?

– Pip, szerinted olyan elszántan üldöztem volna azt a perverz alakot, ha csak szívatás lett volna? Tök komolyan, nem mi találtuk ki.

– Azt állítjátok, hogy nem ti hagytátok nekem ezt az üzenetet?

Mindketten bólintottak.

– Micsoda szar alakok vagytok! – fakadt ki Pip, és visszavonult a lányok oldalára.

– Tényleg nem mi voltunk – erősködött Connor.

Pip nem vett róla tudomást, és a szükségesnél nagyobb zajt csapva bemászott a hálózsákjába.

A feje alá gyűrte a pulóverét és lefeküdt. A levél kinyitva hevert mellette a földön. Megfordult, hogy újra megnézze. Ant és Connor még vagy négyszer a nevét suttogták, de nem foglalkozott velük.

Ő maradt ébren a legtovább. A többiek lélegzetvételéből tudta. Egyedül virrasztott.

A düh hamvaiból, a pernyéből és porból új lény kelt életre. Egy érzés, valahol a félelem és a kétség, a káosz és a józan ész között.

Olyan sokszor ismételte el magának ezeket a szavakat, hogy már nyúlóssá és idegen hangzásúvá váltak.

Hagyd abba a szimatolást, Pippa!

Kizárt. Ez csak egy kegyetlen vicc. Csak egy vicc.

Nem tudta levenni a szemét a lapról, tekintete álmosan járt ide-oda a fekete, nyomtatott betűkön.

Késő éjszaka lehetett, az erdő tele volt élettel. Ágak reccsentek, szárnyak csapkodtak a fák között, távoli hangok szóltak. Nem tudta, mi az, talán róka vagy szarvas, de vinnyogott és vonyított. Andie Bell volt, és mégsem volt Andie Bell, mindenesetre ott kiáltozott a sötétben az idő rétegein át.

Hagyd abba a szimatolást, Pippa!

II. RÉSZ

Tizenkettő

Pip idegesen tördelte a kezét az asztal alatt, remélve, hogy Carát lefoglalja a saját fecsegése, és nem veszi észre. Életében először titkolt el valamit a barátnője elől, a növekvő feszültségtől idegesen rángatóztak az ujjai, és görcs állt a gyomrába.

A tanév harmadik napján ment át hozzá először, amikor a tanárok végre nemcsak arról beszéltek, hogy mit fognak tanítani, hanem tényleg neki is láttak. Wardék konyhájában ültek, és úgy tettek, mintha leckét írnának, de valójában Cara kibontakozó egzisztenciális válsága volt a téma.

– Megmondtam neki, hogy még fogalmam sincs, mit akarok majd tanulni, azt meg pláne nem tudom, hova jelentkezzek. Ő meg folyton azzal jön, hogy „ketyeg az óra, Cara”. Totál kiakasztó. Te már beszéltél a szüleiddel?

– Igen, pár napja – felelte Pip. – A King’s College-t választottam, Cambridge.

– Irodalom? Pip bólintott.

– Veled aztán tényleg nem lehet megdumálni az életre szóló terveket – fortyant fel Cara. – Fogadni mernék, azt is pontosan tudod, hogy mi leszel, ha nagy leszel.

– Hát persze hogy tudom. Louis Theroux, Heather Brooke és Michelle Obama akarok lenni egy személyben.

– Fáj ez a hatékonyság.

Pip telefonja felől hangos vonatfütty harsant.

– Ki az? – kíváncsiskodott Cara.

– Csak Ravi Singh – nézte meg Pip az üzenetet. – Tudni szeretné, hogy vannak-e friss híreim.

– Ó, már üzengetünk is egymásnak, mi? – kezdte Cara a cikizést. – Készülhetek a jövő héten az esküvőre?

Pip hozzávágta a golyóstollát. Cara profin elhajolt.

– Megtudtál bármi újat Andie Bellről? – kérdezte.

– Nem – rázta a fejét Pip. – Semmit.

Az újabb hazugság még szorosabbra húzta a gyomrában feszülő csomót.

Amikor az iskolában ismét megkérdezte Antet és Connort, a fiúk kitartottak amellett, hogy semmi közük a hálózsákjába dugott levélhez. Felvetették, hogy esetleg Zach vagy valamelyik lány lehetett a tettes. Persze az, hogy tagadták, még nem bizonyította, hogy ők voltak. Pipnek meg kellett fontolnia egy másik lehetőséget is: mi van, ha… Mi van, ha tényleg olyasvalaki akart ráijeszteni, és elvenni a kedvét a vizsgaprojekttől, akinek komolyan köze van az Andie Bell-ügyhöz? Valaki, aki sokat veszíthet, ha ő folytatja, amit elkezdett?

Senkinek nem beszélt az üzenetről: sem a lányoknak, sem a fiúknak (akik persze megkérdezték, mi volt a levélben), sem a szüleinek, sőt még Ravinak sem. Ha elkezdik félteni, az tutira a nyomozás végét jelentené. És vigyáznia kell, hogy semmiképp ne szivárogjon ki több információ. Őriznie kellett a titkait, és ő egy igazi mestertől, Miss Andrea Belltől tanult.

– Apád hol van? – kérdezte Pip.

– Hékás, tizenöt perccel ezelőtt bejött, hogy közölje, elmegy konzultálni az egyik diákkal.

– Ja, persze! – mondta Pip. A titkok és hazugságok összezavarják az embert. Elliot hetente háromszor ment konzultálni. Pip pontosan tudta ezt, hiszen ez szerves része volt a Ward család életének. Olyan feszült volt, hogy feledékeny lett. Ez előbb-utóbb Carának is fel fog tűnni, túl jól ismeri őt. Meg kell nyugodnia, mert dolga van itt. Ha ideges, akkor lebukik.

A másik szobából áthallatszott a tévé zümmögése. Naomi valami amerikai sorozatot nézett, amiben folyton hangtompítós pisztolyokat sütöttek el, és állandóan azt ismételgették: „A rohadt életbe!”

Ez volt a tökéletes pillanat, hogy Pip akcióba lendüljön.

– Figyu, kölcsönkérhetem két másodpercre a laptopodat? – A kérdéshez igyekezett nyugodt arcot vágni, nehogy lebukjon. – Meg kéne néznem egy könyvet irodalomra.

– Persze – tolta át az asztalon Cara a gépet. – Csak ne csukd be, ami nyitva van.

– Nem fogom. – Pip úgy fordította a képernyőt, hogy csak ő lássa.

Szinte a fülében dobogott a szíve. Az arcába szökött a vér, és biztos volt benne, hogy elpirult. Előrehajolt, a laptop mögé bújt, és megnyitotta a vezérlőpultot.

Előző nap hajnali háromig virrasztott. Annyira kínozta a mi van, ha kérdés, hogy nem tudott elaludni. Úgyhogy átfésülte az internetet, rengeteg esetlenül megfogalmazott kérdést böngészett át mindenféle fórumokon, és a vezeték nélkül működő nyomtatók használati utasításait olvasgatta.

Bárki követhette az erdőig. Ez igaz. Bárki figyelhette, elcsalhatta, és amikor a barátai a nyomába eredtek, ott hagyhatta az üzenetet. Ez tény. De a szóba jöhető személyek listáján csak egyvalaki szerepelt, ő volt csak, aki pontosan tudta, hogy Carával merre kempingezik. Naomi. Butaság lenne amiatt nem számolni vele, hogy elvileg jól ismeri. Lehet, hogy van egy egészen másik Naomi is. Aki vagy hazudik, vagy nem hazudik arról, hogy Andie halálának napján rövid időre elhagyta-e Maxék házát. Aki vagy szerelmes volt, vagy nem volt szerelmes Salbe. Aki vagy utálta, vagy nem utálta Andie-t annyira, hogy akár meg is ölje.

Többórányi kitartó keresgélés után Pip megértette, hogy semmiképp sem nézheti meg azokat a dokumentumokat, amelyeket régebben nyomtattak egy vezeték nélküli nyomtatón. Akinek van egy csöpp esze, az nem ment el egy ilyen levelet, vagyis felesleges volna megpróbálkoznia azzal, hogy megnézze Naomi gépét. De egyvalamit azért tehet.

Cara laptopján rákattintott az Eszközök és nyomtatókra, és az egeret Wardék családi nyomtatója fölé húzta, amit valaki Kinyom Tata becenéven vett fel a listára. Jobb gombbal ráklikkelt a Nyomtató tulajdonságaira, és onnan a Speciális beállításokra.

Pip egy rajzfilmes illusztrációkkal megtámogatott oktatóoldalról tanulta a lépéseket. Tett egy pipát a Nyomtatott dokumentumok mentése mellé, rákattintott az Alkalmaz gombra, és kész is volt. Bezárta az ablakot, és visszakattintott Cara leckéjére.

– Kösz! – Visszaadta a laptopot, és biztos volt benne, hogy mindenki hallja a szívverését a házban. Mintha egy mélynyomót varrtak volna kívülről a mellkasára.

– No problemo.

Cara gépe ezentúl megőriz mindent, ami keresztülmegy a nyomtatójukon. Ha Pip kap még egy névtelen üzenetet, akkor egyértelműen meggyőződhet róla, hogy Naomitól érkezett-e, vagy sem.

Kinyílt a konyhaajtó, és tisztán hallatszott, ahogy valami felrobban a Fehér Házban, és szövetségi ügynökök kiabálják: „Mindenki kifelé!”, „Meneküljenek!” Naomi állt a küszöbön.

– Az isten szerelmére, Nai – szólalt meg Cara. – Dolgozunk, vedd már halkabbra!

– Bocs – suttogta a lány, mintha ezzel akarná kompenzálni a tévé őrült hangerejét. – Csak inni szeretnék valamit. Jól vagy, Pip? – Naomi nagy szemekkel nézett rá, és Pip csak ekkor jött rá, hogy meredten bámulja Cara nővérét.

– Öööö… aha. Csak megijedtem – mondta, de túl szélesen mosolygott, ami kellemetlenül befeszítette az arcát.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 09. 08.

Kutatási napló – 9. bejegyzés

Az Emma Hutton-interjú szövege

Pip:

Kösz, hogy belementél egy újabb beszélgetésbe. Becsszó, csak pár gyors kérdés lesz.

Emma:

Oké, rendben.

Pip:

Kösz. Szóval először is: másokat is kérdezgettem Andie-ről, és hallottam pár pletykát. Például hogy miközben Sallel járt, valaki mással is találkozgatott. Talán egy idősebb pasival. Te hallottál ilyesmiről?

Emma:

Ezt ki mondta neked?

Pip:

Sajnálom, de arra kért, hogy senkinek se áruljam el a nevét.

Emma:

Chloe Burch volt?

Pip:

Tényleg sajnálom, de megígértem, hogy nem árulom el.

Emma:

Csak ő lehetett. Egyedül mi ketten tudtunk erről.

Pip:

Vagyis igaz? Andie tényleg összejött egy idősebb férfival, miközben Sallel járt?

Emma:

Hát, igen, ő ezt mondta. De nem árulta el a nevét, meg semmi mást sem.

Pip:

Azt sejted esetleg, hogy mikor kezdődött a dolog?

Emma:

Nem sokkal azelőtt, hogy eltűnt. Azt hiszem, úgy március körül kezdte emlegetni. De nem biztos.

Pip:

És fogalmatok sem volt, hogy ki lehet az?

Emma:

Nem. Szeretett azzal cukkolni minket, hogy nem tudjuk.

Pip:

És nem gondoltátok, hogy a rendőrségnek esetleg fontos lehet?

Emma:

Nem, mert tényleg nem tudtunk semmi többet. Én azt gyanítottam, hogy Andie találta ki az egészet a nagyobb felhajtás kedvéért.

Pip:

És az egész Sal-dolog után sem jutott eszedbe, hogy elmondd a rendőröknek, mert esetleg ez is fontossá válhat?

Emma:

Nem. Mondom, nem voltam benne biztos, hogy igaz-e. És Andie nem volt hülye, tutira nem árult el semmit Salnek.

Pip:

De mi van, ha Sal véletlenül rájött?

Emma:

Hmmm, nem hinném. Andie meg tudta őrizni a titkait.

Pip:

Oké, rátérek az utolsó kérdésemre. Kíváncsi volnék, hallottál-e esetleg arról, hogy Andie és Naomi Ward veszekedtek valamin. Vagy hogy megromlott közöttük a kapcsolat.

Emma:

Naomi Ward, Sal haverja?

Pip:

Aha.

Emma:

Nem, nem hallottam ilyesmiről.

Pip:

Andie nem említette, hogy közte és Naomi között feszültség van, vagy esetleg nem mondott róla rosszat?

Emma:

Nem. Igazából most, hogy szóba hozod, egy Wardot tényleg utált, de az nem Naomi volt.

Pip:

Ezt hogy érted?

Emma:

Ismered Mr. Wardot, a töritanárt? Nem tudom, hogy még mindig a Kiltonban tanít-e. De tény, ami tény, Andie nem szerette. Emlékszem, seggfejnek nevezte, és csúnyábbakat is mondott rá.

Pip:

Miért? És mikor történt ez?

Emma:

Hát… nem tudnám pontosan megmondani, de talán úgy húsvét körül. Nem sokkal azelőtt, hogy megtörtént az egész.

Pip:

De Andie nem járt hozzá törire.

Emma:

Nem, valami olyasmi volt, hogy rászólt, ilyen rövid szoknyában nem jöhet suliba. Ő meg utálta az ilyesmit.

Pip:

Értem, csak ennyit szerettem volna tudni. Köszönöm a segítséget, Emma.

Emma:

Semmiség! Szia.

NEM. Egyszerűen: nem!

Először Naomi, akinek soha többet nem nézhetek a szemébe. És most Elliot? Hogy lehet az, hogy az Andie Bell kapcsán felmerülő kérdésekre csupa olyan választ kapok, amik hozzám közel álló emberekre vonatkoznak?

Oké, az, hogy Andie a halála előtt szidott egy tanárt a barátai előtt, az valószínűleg véletlen. Igen. Biztos valami ártatlan dolog.

De – és ez azért elég nagy de – Elliot azt mondta nekem, hogy alig ismerte Andie-t, és hogy a lány életének utolsó két évében szinte semmi köze nem volt hozzá. Viszont miért nevezte Andie seggfejnek, ha nem volt egymáshoz közük? Vajon Elliot hazudott? És ha igen, miért?

Álszentség volna, ha nem gyártanék ugyanolyan vad elméleteket, mint korábban, csak azért, mert jó viszonyban vagyunk. Lehet, hogy fizikai fájdalmat okoz, de akkor is: jelentheti ez az ártatlannak tűnő nyom azt, hogy Elliot Ward a titkos idősebb pasi? Elsőre úgy gondoltam, hogy a „titkos idősebb pasi” a húszas évei közepén vagy a végén járhat. De az ösztöneim becsaphattak, és lehet, hogy jóval idősebb emberről volt szó. Én készítettem a tortát Elliot legutóbbi születésnapjára, szóval, tudom, hogy 47 éves, vagyis Andie eltűnésének évében 42 volt.

Andie azt mondta a barátnőinek, hogy „tönkre tudná tenni” ezt a férfit. Azt hittem, ez azt jelenti, hogy az illető – bárki is legyen az – nős. Elliot nem volt az, a felesége jó pár évvel korábban meghalt. Viszont Andie iskolájában tanított, bizalmi állást töltött be. Ha esetleg tiltott viszonyba keveredtek, akkor Elliot akár börtönbe is kerülhetett volna.

Ezzel biztosan belefér a „tönkretehetők” kategóriájába.

De vajon Elliot olyan ember, aki képes volna ilyesmit tenni? Egyáltalán nem. És pont ráhajtana egy tizenhét éves, szőke bombázó diáklányra? Nem hinném. Nem kifejezetten ronda, és olyan professzorosan őszül, de… de inkább nem. Nem látom benne a lehetőséget.

Nem hiszem el, hogy ilyeneken agyalok! Ki lesz a következő a gyanúsítottak listáján? Cara? Ravi? Apu? Én?

Azt hiszem, muszáj lesz összeszorítanom a fogamat, és meg kell kérdeznem Elliotot, hogy aztán legalább a tényeken csámcsoghassak. Különben az lesz a vége, hogy mindenkit meggyanúsítok, aki élete során szóba állt Andie-vel. És a paranoia nem áll jól nekem.

De hogy tegyem fel csak úgy mellékesen a kérdést egy felnőtt embernek, akit hatéves korom óta ismerek, hogy miért hazudott egy meggyilkolt lánnyal kapcsolatban?

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Titkos idősebb pasi

Elliot Ward

Tizenhárom

A kéz, amivel írt, önállósította magát, külön áramkörre kapcsolt, nem a feje irányította.

Mr. Ward épp ezt mondta:

– Lenin azonban a Vörös Hadsereg 1921-es inváziója után nem értett egyet Sztálin Grúziával kapcsolatos politikájával…

Pip keze egy ritmusra mozgott az elhangzottakkal, mindent lejegyzett, a dátumokat még alá is húzta. De igazából nem figyelt.

Háború dúlt benne, az agya két féltekéje között állandóvá vált a civakodás és a szurkálódás. Megkérdezze Elliotot Andie egykori állításairól, vagy ezzel veszélyezteti a nyomozást? Vajon nagy udvariatlanság volna kényes kérdéseket feltenni egy meggyilkolt diákról, vagy pusztán megbocsátható pippizmus?

Kicsöngettek, jött az ebédszünet, de Elliot túlkiabálta a széklábak csikorgását meg a táskák cipzárjának cirregését:

– Következő órára olvassátok el a harmadik fejezetet! És ha érdekesnek találjátok, trockuljatok tovább a negyedik fejezetbe! – És jót kuncogott a saját viccén.

– Jössz, Pip? – kérdezte Connor, miközben felállt, és a hátára dobta a zsákját.

– Ööö, persze, egy perc, és jövök. Előbb még meg kell kérdeznem valamit Mr. Wardtól.

– Kérdezned kell valamit Mr. Wardtól? – Elliot meghallotta, mit mondott Pip. – Ez elég baljóslatúan hangzik. Remélem, nem kezdtél el máris az évfolyamdolgozatodon gondolkodni.

– Nem… vagyis, tulajdonképpen igen – jött zavarba Pip. – De nem arról szeretném kérdezni.

Megvárta, míg már csak ketten maradtak a teremben.

– Mi lenne az? – pillantott Elliot az órájára. – Tíz percen belül rám tör a kajapara.

– Igen, bocsánat. – Pip a bátorsága rejtett tartalékait kereste, de hiába. – Hát…

– Minden rendben van? – Elliot a kezét és a lábát is keresztbe téve az íróasztalának dőlt. – Az egyetemi felvételi aggaszt? Valamikor átnézhetjük a motivációs leveledet, ha…

– Nem, nem erről van szó. – Pip vett egy nagy levegőt, aztán nagyot sóhajtva kifújta. – Amikor… amikor legutóbb beszéltünk, azt mondta, hogy az utolsó két évben nem volt kapcsolatban Andie-vel.

– Igen, ez stimmel – pislogott Elliot. – Nem járt törifaktra.

– Jó, de… – Pipnek hirtelen megjött a bátorsága, és ömleni kezdtek belőle a szavak. – Andie egyik barátja szerint Andie valamikor egy héttel az eltűnése előtt azt mondta, bocsánat a gorombaságért, de azt mondta, hogy maga egy seggfej, meg még más ronda szavakat is használt.

Emögött egyértelműen ott lebegett a kérdés, hogy miért; nem is kellett kimondania.

– Ó! – Elliot hátrasimította az arcába lógó fekete hajtincset. A lányra nézett, és felsóhajtott. – Reméltem, hogy ez soha nem fog szóba kerülni. Nem tudom, mi haszna most ezen rágódni, de látom, nagyon komolyan veszed a projektmunkát.

Pip bólintott. Hosszú hallgatásával jelezte, hogy választ vár.

– Nem jó érzés rossz dolgokat mondani egy olyan diákról, aki már nem él – köntörfalazott a férfi, aztán a terem nyitott ajtajára nézett, odament, és becsukta. – Hát, az iskolában nem volt sok közöm Andie-hez, de Naomi apjaként persze ismertem. És… szóval inkább ebben a minőségemben, Naomin keresztül hallottam ezt-azt Andie Bellről.

– Igen? Mit?

– Ezt nem lehet finomabban megfogalmazni… szóval erőszakos volt a társaival. Verbálisan csúnyán bántalmazott és megalázott egy lányt az évfolyamában. Most nem jut eszembe a neve, de portugálosan hangzott. És volt egy konkrét eset is, amikor Andie kitett a netre egy videót.

Pip meg is lepődött, meg nem is. Újabb ösvény tárult fel előtte Andie Bell életének útvesztőjében. Egymást fedték el a különféle információk, és az Andie-ről kialakított eredeti elképzelése már alig látszott ki a sok új réteg alól.

– Ahhoz eleget tudtam, hogy egyértelmű legyen, Andie-nek az iskolával és a rendőrséggel is meggyűlne a baja azért, amit tett – folytatta Elliot. – Én… én meg úgy gondoltam, hogy kár volna érte, hiszen már egy héttel a húsvéti szünet után voltunk, és közeledett az érettségi is. Az egész jövője ezeken a vizsgákon múlt – sóhajtott fel Elliot. – Amikor megtudtam, mi történt, azonnal szólnom kellett volna az osztályfőnökének. De az iskola egyáltalán nem tolerálja a bántalmazást, a megfélemlítést és az online zaklatást, így tudtam, hogy ezért rögtön kirúgnák Andie-t. Nem érettségizhetne, nem mehetne egyetemre, és hát… szóval képtelen voltam rá, hogy megtegyem. Tényleg bántott másokat, de én nem akartam azzal a tudattal élni, hogy részt vettem egy diák jövőjének a tönkretételében.

– És mit csinált? – vágott közbe Pip.

– Megszereztem az apja elérhetőségét, és a húsvéti szünet utáni első tanítási napon felhívtam.

– Úgy érti, annak a hétnek a hétfőjén, amikor Andie eltűnt?

– Igen, azt hiszem – bólintott Elliot. – Felhívtam Jason Bellt, elmondtam neki mindent, amit megtudtam, és azt tanácsoltam, hogy nagyon komolyan beszélgessen el a lányával az iskolai erőszakoskodásról és a következményekről. Javasoltam, hogy korlátozza Andie nethozzáférését. Azt is mondtam, hogy rábízom az ügy megoldását, mert egyébként nincs más választásom, értesítenem kell az iskolát, és ők ki fogják rúgni Andie-t.

– És erre ő mit mondott?

– Hát, hálás volt azért, hogy a lánya kap még egy esélyt, pedig valószínűleg nem érdemli meg. És megígérte, hogy tisztázza az ügyet, és beszél vele. Utólag arra tippelek, hogy amikor Mr. Bell valóban beszélt Andie-vel, azt is megemlítette, kitől származik az információ. Vagyis, azt kell mondjam, hogy ha Andie azon a héten néhány goromba jelzőt használt velem kapcsolatban, akkor az nem lep meg igazán. Legfeljebb csalódott vagyok.

Pip vett egy mély lélegzetet, és nem is leplezte, mennyire megkönnyebbült.

– Ezt meg minek köszönhetem?

– Csak örülök, hogy nem valami rosszabb miatt kellett hazudnia.

– Azt hiszem, túl sok krimit olvasol, Pip. Válassz helyettük inkább néhány történelmi életrajzot – mondta Elliot, és kedvesen elmosolyodott.

– Néha azok is olyan felkavaróak, mint a regények. – Pip egy pillanatra elhallgatott. – Ugye rajtam kívül még senkinek nem mondta el, hogy… Andie mit tett?

– Hát persze hogy nem. Mindazok után, ami történt, már értelmetlennek látszott. És tapintatlannak is. – A férfi megvakarta az állát. – Igyekszem nem gondolni rá, mert még belebonyolódnék holmi pillangóeffektus elméletekbe. Mi lett volna, ha értesítem az iskolát, és Andie-t kirúgják azon a héten? Más lett volna a végkifejlet? Nem álltak volna elő azok a körülmények, amik miatt Sal végül megölte? Lehet, hogy még mindketten élnének?

– Ebbe a nyúlüregbe nem kellene belemásznia – vélekedett Pip. – Biztos nem jut eszébe, hogy ki volt az a lány, akit Andie bántalmazott?

– Sajnálom, de nem – hangzott a válasz. – Naomi talán emlékszik, kérdezd meg őt. Bár nem teljesen értem, mi köze ennek a média és a bűnügyi vizsgálatok közti összefüggéshez… – Elliot kicsit megrovón nézett a lányra.

– Még nem döntöttem el, mi lesz a végleges cím – vigyorgott rá Pip.

– Jó, azért vigyázz, hogy te se ess bele a saját nyúlüregedbe – emelte fel Elliot szigorúan az ujját. – De most már tegyük ki a pontot, hogy ehessek egy pontyot.

– Azzal elnevette magát, és kisietett a folyosóra.

Pip azonnal könnyebbnek érezte magát. A kétely árnya olyan gyorsan illant el, mint ahogy az imént Elliot. A hibás következtetés helyett, amely tévútra vezette, kapott egy másik, igazi nyomot, amit követhet. Sőt, egy nevet kihúzhat a listájáról. Egész jó üzletet csinált.

Viszont ez a nyom megint visszavezette Naomihoz. És Pipnek úgy kell majd a lány szemébe néznie, mintha nem is feltételezné, hogy valami sötét titkot rejteget.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 09. 13.

Kutatási napló – 10. bejegyzés

A Naomi Ward-interjú szövege

Pip:

Oké, indul a felvétel. Szóval, az apukád azt mondta, rájött, hogy Andie bántalmazott a neten egy lányt az évfolyamotokban. Cyber-bullying, vagyis online bántalmazás. Úgy emlékezett, hogy kikerült valami videó a netre. Erről tudsz valamit?

Naomi:

Igen, ahogy mondtam már, Andie elég gáz tudott lenni.

Pip:

Elmondanád részletesen?

Naomi:

Volt egy csaj az évfolyamunkban, úgy hívták, Natalie da Silva. Ő is szőke volt és csinos. Igazából eléggé hasonlítottak egymásra. Gondolom, Andie a vetélytársának érezte, mert az utolsó év elejétől pletykákat terjesztett róla, és kereste az alkalmat, hogy megalázhassa.

Pip:

Ha Sal és Andie csak decemberben kezdett járni, akkor te honnan tudsz erről?

Naomi:

Jóban voltam Nattel. Együtt jártunk bioszra.

Pip:

És milyen pletykákat terjesztett Andie?

Naomi:

Olyan undorító dolgokat, ami csak egy kamasz lánynak juthat eszébe. Hogy a családtagjai egymással szexelnek, meg hogy Nat megles másokat az öltözőben, és magához nyúl. Ilyesmiket.

Pip:

És szerinted Andie azért csinálta ezt, mert Nat jól nézett ki, és ő féltette a pozícióját?

Naomi:

Szerintem semmi más nem járt a fejében, csak ez. Ő akart lenni az a csaj az évfolyamban, akiért minden fiú odavan. Nat vetélytárs volt, úgyhogy Andie ki akarta csinálni.

Pip:

Te tudtál akkoriban erről a videóról?

Naomi:

Hát, igen, mindenfelé megosztották a közösségi médiában. Azt hiszem, csak néhány nappal később vették le, amikor valaki jelentette mint nem megfelelő tartalmat.

Pip:

Mikor történt mindez?

Naomi:

A húsvéti szünetben. Hál’ istennek nem iskolaidőben, az még rosszabb lett volna Natnek.

Pip:

De miről volt szó?

Naomi:

Amennyire tudom, Andie a sulibeli haverjaival lógott, vele volt a két kis talpnyalója is…

Pip:

Chloe Burch és Emma Hutton?

Naomi:

Ők, meg még pár srác. Nem Sal, vagy közülünk bárki. De volt ott egy fiú, Chris Parks, akiről mindenki tudta, hogy tetszik Natnek. Nem ismerem pontosan a részleteket, de vagy Andie használta a srác telóját, vagy diktálta neki, mit csináljon, mindenesetre csajozós üzeneteket küldözgettek Natnek. Ő meg válaszolt, mert bejött neki Chris, és azt hitte, vele beszél. Aztán Andie vagy Chris megkérte szegényt, hogy küldjön magáról egy félmeztelen videót, de látszódjon az arca, hogy tudja, tényleg ő az.

Pip:

És Nat engedelmeskedett?

Naomi:

Igen. Kicsit naiv volt, de azt hitte, hogy csak Chrisszel üzengetnek egymásnak. A film aztán azon nyomban felkerült a netre, és Andie meg egy csomó más ember osztani kezdte. Rettenetesek voltak a kommentek. Mire levették, nagyjából mindenki látta az évfolyamból. Nat vigasztalhatatlan volt. Annyira meg volt alázva, hogy húsvét után az első két nap nem is jött suliba.

Pip:

Sal tudta, hogy ezt Andie csinálta?

Naomi:

Hát, én említettem neki. Persze rossz véleménye volt róla, de csak annyit mondott: „ez Andie hisztije, nem akarok belekeveredni.” Volt pár dolog, amit Sal túl lazán vett.

Pip:

Történt még valami más is Nat és Andie között?

Naomi:

Hát, igen. És az legalább ennyire rossz, csak szinte senki sem tud róla. Lehet, hogy Nat egyedül nekem mondta el, mert biológiaórán sírt, miután megtörtént.

Pip:

Mi volt az?

Naomi:

Ősszel a végzős osztályok előadást szerveztek a suliban. Azt hiszem, A salemi boszorkányokat akarták előadni. A meghallgatások után Nat kapta a főszerepet.

Pip:

Abigailt?

Naomi:

Lehet, nem tudom. Andie viszont szintén kinézte magának a szerepet, és nagyon berágott. Úgyhogy, miután kiosztották a szerepeket, Andie elkapta Natet, és azt mondta neki…

Pip:

Mit?

Naomi:

Bocs, valamit elfelejtettem elmondani. Nat bátyja, Daniel úgy kábé öt évvel volt idősebb nálunk, és amikor mi úgy tizenöt vagy tizenhat évesek lehettünk, részmunkaidős gondnokként dolgozott az iskolában. Csak egy évig, míg nem talált más munkát.

Pip:

És?

Naomi:

És Andie elkapta Natet, és azt mondta neki, hogy amikor a tesója ott dolgozott a suliban, lefeküdt vele, pedig tudta, hogy ő még csak tizenöt éves. Befenyegette, hogy ha Nat nem száll ki az előadásból, akkor elmegy a rendőrségre, és bejelenti, hogy Nat bátyja megerőszakolta őt. Erre Nat visszaadta a szerepet, mert félt, hogy Andie beváltja az ígéretét.

Pip:

Igaz volt? Tényleg volt valami Andie és Nat bátyja között?

Naomi:

Nem tudom. Nat sem volt benne biztos, ezért szállt ki. Nem hiszem, hogy megkérdezte a testvérét.

Pip:

Tudod, hol él most Nat? Szerinted beszélhetnék vele?

Naomi:

Nem tartjuk a kapcsolatot, de úgy tudom, a szüleinél lakik. Viszont hallottam róla ezt-azt.

Pip:

Mármint mit?

Naomi:

Azt hiszem, az egyetemen belekeveredett valami verekedésbe. Letartóztatták, és súlyos testi sértéssel vádolták. Ha jól tudom, börtönben is volt egy darabig.

Pip:

Jaj, istenem!

Naomi:

Hát, igen.

Pip:

Meg tudod adni a számát?

Tizennégy

– Csak és kizárólag miattam öltöztél így ki, őrmester? – kérdezte Ravi, a bejárati ajtónak dőlve. Rajta csak sima, zöld skót kockás ing és farmer volt.

– Á, dehogy, a suliból jövök – felelte Pip. – És a segítségedre van szükségem. Vedd fel a cipődet – Pip sürgetőleg tapsolt párat –, velem jössz!

– Valami küldetés? – kérdezte Ravi, és visszalépett az előszobába, ahol belebújt egy agyonhasznált tornacipőbe. – Hozzam az éjszakai távcsövet és a taktikai övemet?

– Most nem kell – mosolyodott el Pip, és elindult az előkerten át vezető ösvényen. Ezalatt Ravi becsukta az ajtót, majd követte Pipet.

– Hová megyünk?

– Oda, ahol két lehetséges Andie-gyilkos is a gyerekkorát töltötte – válaszolta Pip. – Az egyik épp most szabadult a börtönből, „súlyos testi sértést okozó erőszakos cselekmény miatt”. – Pip idézőjelet mutatott az ujjaival, miközben kimondta a mondatot. – Te fogsz engem fedezni, mivel egy meglehetősen erőszakos gyanúsítottal tárgyalunk majd.

– Fedezni? – kérdezett vissza Ravi, és felzárkózott Pip mellé.

– Hát, tudod – magyarázta Pip –, hogy legyen, aki meghallja a segélykiáltásaimat, ha szükség volna rá.

– Pip, várj! – Ravi megragadta Pip karját, és mindketten megálltak. – Nem akarom, hogy olyasmit tegyél, ami tényleg veszélyes. Ezt Sal sem akarta volna.

– Ugyan már! – Pip lerázta magáról Ravi kezét. – Semmi nem állhat a vizsgaprojektem útjába, még egy kis veszélyhelyzet sem. És különben is csak felteszek a lánynak pár kérdést.

– Ja, lányról van szó? – kérdezett vissza Ravi. – Akkor jó!

Pip rendesen meglegyintette a hátizsákjával Ravi karját.

– Ne hidd, hogy nem vettem észre a célzást! – mondta.

– A nők is pont olyan veszélyesek tudnak lenni, mint a férfiak.

– Na ne mondd! – felelte Ravi, és megtapogatta a saját karját. – Szerinted mi van itt? Beépített tégla?

Ahogy Ravi abbahagyta a nevetést, ami akkor fogta el, mikor meglátta Pip zömök, bogárhátú autóját, bekapcsolta magán a biztonsági övet, Pip meg bepötyögte a címet a telefonjába. Elindította a motort, majd útközben elmesélte Ravinak a legutóbbi találkozásuk óta történteket. Mindent elmesélt, kivéve a sötét alakot az erdőben és a hálózsákjába rejtett üzenetet. Ez a nyomozás nagyon sokat jelentett Ravinak, és mégis, biztos megpróbálná leállítani, ha úgy gondolná, Pip veszélyben van. És Pip nem hozhatta őt ilyen helyzetbe.

– Ez az Andie megérte a pénzét, úgy tűnik – állapította meg Ravi, miután Pip befejezte a mondókáját. – És mégis milyen könnyen elhitték az emberek, hogy Sal volt a szörnyeteg. Azta, ezt jól megmondtam! – Ravi Pip felé fordult. – Ha akarod, beidézheted a dolgozatodban.

– Ja, persze, majd lábjegyzetbe teszem.

– Ravi Singh – kezdte Ravi, és ujjával betűket rajzolt a levegőbe – mélyenszántó gondolatai Pip bogárhátújában, 2017-ben.

– Ma épp a KVP lábjegyzetekről volt szó, egy órán keresztül – mondta Pip, és megint az utat nézte. – Mintha azt hinnék, nem tudnám, hogy kell idézni. Már úgy jöttem elő az anyaméhből, hogy tudtam.

– Micsoda szupererő! Felhívhatnád a Marvelt!

Megszólalt az unott gépi hang Pip telefonjában, és közölte velük, hogy még 500 méter, és elérik a célállomást.

– Ez lesz az – bólintott Pip. – Naomi azt mondta, hogy a világoskék ajtós ház az övék – mutatott Pip az épületre, aztán felhajtott a járdaszegélyre. – Tegnap kétszer is felhívtam Natalie-t. Először már akkor letette, amikor meghallotta az „iskolai projekt” szavakat, másodszor pedig fel sem vette. Reménykedjünk, hogy kinyitja nekem az ajtót. Jössz?

– Hát, nem is tudom – felelte Ravi, és a saját arcára bökött –, tudod, ez a gyilkos öccse arc meg minden…

Könnyebben áll szóba veled, ha én nem megyek.

– Ó!

– Mi van, ha megállok ott? – És arra a lebetonozott kis útra mutatott, mely az előkertet kettéválasztva a házig futott, jobban mondva arra az éles bal kanyarra, amit az út a ház előtt vett. – Nem fog meglátni, viszont itt leszek, ha esetleg közbe kell lépni.

Kiszálltak az autóból, és Ravi nagyot nyögve átnyújtotta Pipnek a hátizsákját.

Pip bólintott egyet felé, mikor a fiú elhelyezkedett a figyelőállásban, aztán odasétált a bejárati ajtóhoz. Kétszer nagyon röviden megnyomta a csengőt, közben idegesen igazgatta a blézere gallérját. Hamarosan egy sötét, elmosódott alak jelent meg az ajtó katedrálüvegében.

Aztán lassan kinyílt az ajtó, és a keskeny résben egy arc jelent meg. Fiatal nő fehéresszőke, arcába fésült hajjal, és mosómedvét megszégyenítő, fekete szemceruzafoltokkal a szeme körül. A haj és az elkenődött szemceruzanyomok mögül előbukkanó arc kísértetiesen hasonlított Andie-re: ugyanolyan nagy kék szem, és telt, halvány rózsaszín ajkak.

– Szia – köszönt Pip. – Te vagy Nat Silva?

– I-i-igen – felelt a fiatal nő kissé habozva.

– A nevem Pip. – Pip nagyot nyelt. – Én hívtalak tegnap. Naomi Ward barátja vagyok. Ismerted őt a suliból, ugye?

– Ja, Naomi jó barátom volt. Miért? Ugye jól van? – A lány aggodalmasan nézett a látogatóra.

– Ó, nagyon jól! – mosolygott Pip. – Most épp itthon van.

– Nem tudtam. – Nat kicsivel nagyobb rést nyitott az ajtón. – Hát, kéne vele dumálnom, olyan rég volt…

– Sajnálom – mondta Pip. Most, hogy jobban megnézhette Natet, észrevette a bokájára erősített nyomkövetőt. – Szóval, ahogy említettem a telefonban, egy iskolai dolgozatot csinálok, és megkérdezném, hogy esetleg válaszolnál-e pár kérdésre. – Pip tekintete gyorsan visszaugrott Nat arcára.

– Miről írod? – Nat visszahúzta nyomkövetős lábát az ajtó mögé.

– Ööö, hát, Andie Bellről.

– Nem, köszi! – A lány azonnal behátrált, majd próbálta becsukni az ajtót Pip orra előtt. Pip azonban a nyílásba tette a lábát.

– Kérlek! Tudom, mennyi rémes dolgot művelt veled!

Megértem, amiért nem akarsz róla beszélni, de…

– Az a büdös kurva tönkretette az életemet! – fröcsögte Nat. – Egy percet sem vesztegetek rá többet! Kotródj innen!

Ekkor mindketten jól hallották, amint egy gumitalp elcsúszik a betonon, majd valaki halkan azt suttogja:

– Ó, a francba!

Nat a hang irányába nézett, és tágra nyílt a szeme.

– Te… – mondta halkan –, te Sal öccse vagy. A mondat nem kérdésnek hangzott.

Pip megfordult, és meglátta a mögötte álló Ravit. Jámboran ácsorgott a ferde betonlap mellett, ami a kis „balesetet” okozta.

– Szia! – Ravi behúzott nyakkal előrenyújtotta a kezét.

– Ravi vagyok.

Ahogy Ravi odasétált Pip mellé, Nat eleresztette az ajtót, és hagyta, hogy jobban kinyíljon.

– Sal mindig olyan kedves volt velem – mondta a lány –, akkor is, amikor nem lett volna neki muszáj. Utoljára akkor beszéltem vele, amikor felajánlotta, hogy beáldozza az ebédszünetét, és segít nekem a politológiában, mert azzal eléggé küzdöttem. Nagyon sajnálom, hogy már nincs köztünk.

– Köszönöm! – bólintott Ravi.

– Az is rettentő nehéz lehet neked – folytatta Nat, tekintetét valahová a távolba függesztve –, hogy az egész város csodálja Andie-t. Kilton szentje és kegyeltje! És ott van az a felirat a padján: túl korán elment. Hát, inkább nem elég korán!

– Andie nem volt szent – mondta lágyan Pip, így próbálva kicsalogatni Natet az ajtó mögül. De Nat nem nézett rá, csak Ravit bámulta.

Ravi előrelépett.

– Szemétkedett veled, ugye?

– De még hogy! – nevetett fel Nat keserűen. – És még a síron túlról is képes rombolni. Észrevettétek ezt a kis izét itt a lábamon, ugye? – A nyomkövetőre mutatott. – Ezt azért kaptam, mert megütöttem az egyik egyetemi lakótársamat. Épp a szobákon osztoztunk, mikor az a lány elkezdte játszani az agyát, pont úgy, mint Andie, én meg bepörögtem.

– Tudunk arról a videóról, amivel szívatott téged – mondta Pip. – Meg kellett volna hogy büntessék érte. Akkor te még kiskorú voltál.

Nat vállat vont.

– Legalább megbűnhődött érte, méghozzá még azon a héten, hála Salnek. Isteni igazságszolgáltatás!

– Szeretted volna, ha meghal, azok után, amit veled művelt? – kérdezte Ravi.

– Hát persze! – válaszolta Nat komoran. – Persze hogy azt szerettem volna, ha eltűnik! Két napot kimaradtam a suliból, mert annyira magam alatt voltam. És mikor szerdán visszamentem, mindenki engem bámult, és rajtam röhögött. A folyosón bőgtem, Andie meg odajött, és azt mondta: Te ringyó! Annyira feldühödtem, hogy hagytam neki egy szép kis üzenetet a szekrényében. Ahhoz túlságosan féltem tőle, hogy a szemébe mondjam. Pip oldalvást Ravira pillantott, akinek megfeszült az állkapcsa, és a homlokát ráncolta. Pip ebből már tudta, hogy a fiúnak is feltűnt.

– Üzenetet? – kérdezte. – És ez… szóval valamiféle fenyegetés volt?

– Hát persze hogy fenyegető üzenet volt! Mi más? – nevette el magát Nat. – Te buta kurva, úgyis megöllek! Vagy valami hasonló. De Sal megelőzött.

– És mi van, ha nem? – szólalt meg Pip.

Nat Pip felé fordult, és az arcába nézett. Aztán olyan hangos és erőltetett nevetésben tört ki, hogy pár csepp nyál Pip arcára is jutott.

– Ó, hát ez nagyszerű! – hahotázta Nat. – Szóval arra akarsz kilyukadni, hogy én öltem-e meg Andie Bellt? Igen, megvolt rá az indítékom, ugye, erre gondolsz? És most kibaszott alibit szeretnél, mi? – Nat kegyetlenül felröhögött.

Pip viszont egy szót sem szólt. A szája a kényelmetlenségig megtelt nyállal, de mégsem nyelt. Egyáltalán nem akart megmozdulni. Érezte, hogy Ravi hozzáér a vállához, és a keze olyan távolságra van az övétől, hogy majdnem súrolja.

Nat egész közel hajolt hozzájuk.

– Egyetlen barátom se maradt Andie miatt. Nem volt hová mennem aznap este. Itthon voltam, és Scrabble-t játszottam a szüleimmel meg a sógornőmmel, aztán tizenegy körül lefeküdtem aludni. Bocs, hogy csalódást okoztam.

Pipnek nem volt ideje nyelni.

– És a bátyád? Ő merre járt, ha a felesége meg itthon veletek?

– Szóval ő is gyanúsított lett, mi? – Nat hangja még komorabbá vált, úgy morogta: – Biztos Naominak járt el a szája. A bátyám aznap este a zsaru haverjaival volt inni.

– A bátyád rendőr? – kérdezte Ravi.

– Abban az évben fejezte be a rendőrtisztit. Szóval vegyétek tudomásul, hogy ebben a házban nincsenek gyilkosok! És most kopjatok le, és mondjátok meg Naominak is, hogy kopjon le!

Nat hirtelen hátrébb lépett, és berúgta az ajtót az orruk előtt.

Pip nézte, ahogy az ajtó még egy darabig rezeg a keretben. Annyira meredten bámulta, hogy úgy tűnt, mintha a hatalmas csapódástól megbolondult levegőrészecskék ott vernének hullámokat az orra előtt. Megrázta a fejét, és Ravi felé fordult.

– Menjünk – mondta a fiú gyengéden.

Már az autóban ültek, amikor Pip végre hagyott magának egy kis időt, hogy mélyeket lélegezzen, és szavakká rendezze a gondolatait.

Ravi azonban előbb szólalt meg, mint ő.

– Ugye, nagy bajt csináltam azzal, hogy… hát szó szerint belesétáltam az interjúdba? Csak kiabálásfélét hallottam, és…

– Nem. – Pip ránézett Ravira, és akaratlanul is elmosolyodott. – Inkább szerencsénk van, tudod? Ha te nem vagy ott, egy szót se szólt volna.

Ravi picit kihúzta magát az ülésben, és így a haja elérte a tetőt.

– Szóval ez az a halálos fenyegetés, amiről az az újságíró beszélt – mondta.

– Igen, Nat írta. – Pip elfordította az indítókulcsot.

Lehajtott a járdáról, aztán mentek úgy hét-nyolc métert az úton, amikor Pip újból megállt, és elővette a telefonját.

– Most mit csinálsz?

– Nat azt mondta, a bátyja rendőr. – A hüvelykujjával megnyomta a böngésző gombot, és elkezdte beírni a nevet a keresőbe. – Nézzünk utána.

Az első találat ez volt: Daniel da Silva, Thames Valley-i Rendőrség. Ez a brit rendőrségi honlap egyik oldalát hozta be, és Pip innen tudta meg, hogy Daniel da Silva a Little Kiltont is magában foglaló területi egység közrendőre. Daniel LinkedIn profiljából az is kiderült, hogy 2011 vége óta szolgál itt.

– Hé, én ismerem ezt a fickót! – hajolt Ravi Pip válla fölé, és az ujjával Daniel fényképére bökött.

– Tényleg?

– Igen. Mikor néhány éve kérdezősködni kezdtem Sal felől a rendőrségen, ő volt az a tiszt, aki azt mondta, adjam fel a dolgot, mert a bátyám kétségen felül bűnös volt. Kifejezetten nem kedvel. – Ravi keze a tarkójára csúszott, és az ujjai eltűntek sötét hajában. – Múlt nyáron a kávéház teraszán, az egyik asztalon ültem, amikor ez a fickó odajött hozzám, és azt mondta, mozduljak, ne őgyelegjek ott. Furi, hogy a többieknek nem szólt oda, hogy ne őgyelegjenek, csak annak a barna bőrű fickónak, akinek a bátyja gyilkos.

– Mekkora egy utálatos barom! – mondta Pip. – És persze minden Sallel kapcsolatos kérdésedet elutasította, mi?

Ravi bólintott.

– Már akkor rendőrtiszt volt Kiltonban, mielőtt Andie eltűnt. – Pip Daniel örökké vigyorgó képét bámulta a telefonján. – Ravi, ha valaki gyanúba szerette volna keverni Salt, és öngyilkosságnak akarta feltüntetni a halálát, nem lett volna egyszerűbb a dolga, ha ismeri a rendőrségi protokollt?

– De még mennyire, őrmester! – válaszolta Ravi. – És állítólag Andie tizenöt éves korában lefeküdt Daniellel, és később ezt használta fel arra, hogy Natet zsarolja.

– Pontosan! És mi van akkor, ha később újrakezdték a viszonyt, mikor Daniel már nős volt, Andie meg utolsó éves a gimiben? Ő is lehetett az a rejtélyes „idősebb pasi”.

– No, és mi a helyzet Nattel? – kérdezte most Ravi. – Hajlamos vagyok elhinni neki, hogy aznap este otthon volt a szüleivel, mivel az összes barátját elveszítette. Bár… az is igaz, hogy képes az erőszakra. – Ravi a mérleghintát utánozta a kezével. – Egyértelműen volt indítéka. Lehet, hogy a két tesó szövetkezett?

– Vagy Nat meg Naomi szövetkeztek – dobta be a lehetőséget Pip.

– Ja, Nat eléggé kiakadt azon, hogy Naomi elmondott neked dolgokat – helyeselt Ravi. – Hány szavas is lehet ez a doga, Pip?

– Messze nem elég sok. Messze nem elég.

– Nem volna jobb, ha inkább bedobnánk egy fagyit, és kicsit pihentetnénk az agyunkat? – kérdezte Ravi a rá jellemző mosollyal.

– Igazad van, az jó lenne.

– Persze csak ha odavagy a kekszes-csokis fagyiért. Idézőjel, Ravi Singh – mondta a fiú színpadiasan egy láthatatlan mikrofonba –, házi dolgozat a legfinomabb fagyi ízvilágáról, Pip autójában, szeptemb…

– Fogd be!

– Oké.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 09. 16.

Kutatási napló – 11. bejegyzés

Nem találok semmit Daniel da Silváról. Egyszerűen semmit, ami továbbvinne. A Facebook-profilján szinte semmi érdemleges nincs fent, csak az, hogy 2011 szeptemberében nősült meg.

Ha ő volt az a bizonyos rejtélyes, idősebb fickó, Andie kétféle módon is tönkretehette volna: az egyik, ha elmondja újdonsült feleségének, hogy Daniel megcsalja őt, méghozzá vele; VAGY feljelentést tesz ellene a rendőrségen a két évvel azelőtt történt, kiskorú ellen elkövetett nemi erőszak miatt. Mindkét dolog persze csak szóbeszéd, de ha esetleg bármelyik is igaz, elegendő indítékot szolgáltatott volna Danielnek arra, hogy meg akarjon szabadulni Andie-től. Lehet, hogy Andie zsarolta őt – a jellemétől nem esett távol az ilyesmi, az biztos.

Daniel szakmai pályafutásával kapcsolatban sem találtam semmi mást, csak egy cikket Stanley Forbestól, amiben Daniel egy Hogg Hill-i autóbalesetről számol be.

De ha mégis Daniel a gyilkosunk, akkor saját hatáskörben könnyedén megbuherálhatta a nyomozást. Egy belső ember, igaz? Talán amikor átkutatták Bellék házát, ellopott vagy meghamisított egy bizonyítékot, ami hozzá vezethet – vagy a húgához.

És azt se felejtsük el, hogyan reagált Ravi Sallel kapcsolatos kérdéseire. Azért küldte el Ravit, hogy saját magát védje?

Most megint átnéztem az Andie eltűnésekor megjelent összes újságcikket és beszámolót. Annyira meredten bámulom a nyomozással kapcsolatos képeket, hogy úgy érzem, a szemeim picike lábakat növesztenek, és kimásznak a szemgödörből, hogy úgy csapódjanak neki a laptop képernyőjének, mint valami groteszk molylepkék. De akárhogy is meresztem a szemem, nem látom Da Silvát a nyomozótisztek között.

Bár van egy kép, ami elbizonytalanít. Vasárnap reggel készült. Néhány láthatósági mellénybe öltözött rendőr ácsorog Andie-ék háza előtt. Egyikük viszont épp befelé sétál a bejárati ajtón, háttal a kamerának. Összevetem az akkoriban készült, közösségi oldalakon talált fotókkal.

A hajszíne és a magassága megegyezik Da Silváéval.

Szóval lehet, hogy ő az. Lehet.

Mehet szépen a listára!

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 09. 18.

Kutatási napló – 12. bejegyzés

Megérkezett!

Alig hiszem el, hogy itt van előttem!

A Thames Valley-i Rendőrség válaszolt az információszerzési kérelmemre. Íme az e-mail:

Kedves Fitz-Amobi kisasszony!

INFORMÁCIÓHOZ VALÓ SZABAD HOZZÁFÉRÉSI KÉRELEM – REFERENCIASZÁM: 3142/17

A 2017. augusztus 17-én kelt, a Thames Valley-i rendőrséghez beérkezett információkiadási kérelmével kapcsolatban írok, melyben a következő kérelmeket adta be:

Az Andrea Bell-ügyben folytatott nyomozásról írom a kutatási vizsgaprojektemet, és a következő dokumentumokba szeretnék betekinteni.

1. Salil Singh 2012. 04. 21-ei kihallgatásának szövegébe

2. Bármilyen, Jason Bell-lel folytatott kihallgatás szövegébe

3. A Bell családnál 2012. 04. 21-én és 22-én tartott házkutatás eredményéről szóló jelentésekbe

Nagyon hálás volnék, ha ezen kéréseim bármelyikét teljesíteni tudnák.

Válasz

A 2. és 3. kérelmet elutasítottuk a szabad információszerzésről szóló törvény 30/1/a (nyomozások) paragrafusszakasza, és ugyanezen törvény 40/2 (személyes adatok) paragrafusa alapján, melyek mentességet adnak az információkiadás kötelezettsége alól. Ez az e-mail a 2000. évi szabad információszerzésről szóló törvény 17. paragrafusának értelmében egyben részleges Elutasító Határozat is.

Az 1. számú kérelmet viszont teljesítjük, azzal a megkötéssel, hogy a dokumentumból bizonyos szakaszokat a 30/1/a és b paragrafusszakaszok, valamint a 40/2 paragrafus értelmében töröltünk. A kért dokumentum a csatolmányban található.

A határozat indoklása

A 40/2 paragrafus mentességet biztosít az információkiadás alól arra az esetre, ha az információ a kérelmezővel nem megegyező személy személyes adatait tartalmazza, mely rendelkezés megegyezik az 1998. évi adatvédelmi törvény megfelelő rendelkezéseivel.

A 30/1 paragrafus mentességet biztosít azon információk kiadásának kötelezettsége alól, amelyeket a hatóságok időbeli korlátozás nélkül felhasználhatnak bizonyos nyomozati szakaszok és eljárások során.

Ha fellebbezni szeretne ezen határozat ellen, ezt jogában áll megtenni az információkiadásért felelős rendőrségi megbízottnál. Ezúton hívnám fel figyelmét a csatolmányban szereplő Fellebbezési Kérelem elnevezésű nyomtatványra, valamint a kitöltési útmutatóra.

Tisztelettel: Gregory Pannett

Megkaptam Sal kihallgatásának szövegét! A többi kérelmemet ugyan elutasították, az elutasítás viszont azt bizonyítja, hogy a nyomozás során Jason Bellt is kihallgatták. Lehetséges, hogy a rendőrség is gyanúsnak találta?

Íme a csatolt dokumentum:

Salil Singh kihallgatásának felvétele Dátum: 2012. 04. 21.

Időtartam: 11 perc

Helyszín: a kihallgatott személy lakása

A kihallgatást a Thames Valley-i rendőrség tisztjei folytatták le

Rendőrség:

Ezt a kihallgatást hangfelvétel formájában rögzítjük. Ma 2012. április 21-e van, 15 óra 55 perc. A nevem kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében, a Thames Valley-i rendőrség kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében dolgozom. Jelen van még a kollégám, kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében. Megmondaná, kérem, a teljes nevét?

SS:

Persze. Salil Singh.

Rendőrség:

Szeretném ellenőrizni a születési dátumát. Mikor született?

SS:

1994. február 14-én.

Rendőrség:

Szóval Valentin-napi bébi?

SS:

Igen.

Rendőrség:

Tehát Salil, először is bevezetőül át kell futnunk néhány dolgon. Ugye, tudja, hogy ez egy önkéntes kihallgatás, amit bármikor megállíthat, és bármikor megkérhet minket, hogy hagyjuk abba? Fontos tanúként hallgatjuk ki Andrea Bell eltűnésének ügyében.

SS:

Ne haragudjon, hogy félbeszakítom, de korábban elmondtam, hogy iskola után már nem láttam, ezért semminek nem voltam a tanúja.

Rendőrség:

Elnézést, a rendőrségi szakkifejezések kicsit megtévesztőek lehetnek. Fontos tanúnak nevezzük azt is, aki különleges kapcsolatban állt az áldozattal, illetve ebben az esetben a lehetséges áldozattal. És úgy tudjuk, maga Andrea barátja. Így van?

SS:

Igen, de senki nem hívja Andreának, csak Andie-nek.

Rendőrség:

Ó, elnézést. És maguk mióta vannak együtt Andie-vel?

SS:

Múlt karácsony óta, azaz úgy négy hónapja. Elnézést, de az előbb azt mondta, Andie lehetséges áldozat. Ezt nem értem.

Rendőrség:

Ez az általános protokoll. Andie eltűnt személy, de mivel kiskorú, és nem jellemző rá, hogy csak úgy eltűnik, nem zárhatjuk ki teljesen, hogy esetleg bűncselekmény áldozata. Persze reméljük, hogy nem így van. Jól érzi magát?

SS:

Ööö… igen, csak aggódom.

Rendőrség:

Ez teljesen érthető, Salil. Szóval az első kérdés, amit fel szeretnék magának tenni, az, hogy mikor látta utoljára Andie-t.

SS:

Ahogy már mondtam, a suliban. Tanítás után a parkolóban beszélgettünk, aztán én elindultam gyalog haza, és ő is hazament.

Rendőrség:

És azt a bizonyos péntek délutánt megelőzően Andie utalt arra, hogy szeretne megszökni otthonról?

SS:

Nem, soha.

Rendőrség:

Beszélt Andie arról, hogy problémái vannak otthon a családjával?

SS:

Hát persze, beszéltünk ilyesmiről, de semmi komoly, csak a szokásos tinidolgok. Én mindig sejtettem, hogy Andie és kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében, de mostanában nem történt semmi olyasmi, ami miatt el kellett volna szöknie, ha erre céloz. Semmi.

Rendőrség:

Mit gondol, előfordulhat bármi olyan ok, amiért Andie elhagyja az otthonát, és nem akarja, hogy megtalálják?

SS:

Ööö… nem tudom. Azt hiszem, nincs.

Rendőrség:

Hogyan jellemezné az Andie-vel való kapcsolatát?

SS:

Ezt meg hogy érti?

Rendőrség:

Volt szexuális kapcsolat maguk között?

SS:

Ööö, hát, volt valami.

Rendőrség:

Valami?

SS:

Én, mi, szóval, nem csináltuk egészen végig.

Rendőrség:

Szóval nem közösültek?

SS:

Nem.

Rendőrség:

És maga szerint egészséges volt a kapcsolatuk?

SS:

Nem tudom, mit ért ezalatt.

Rendőrség:

Gyakran vitatkoztak?

SS:

Nem, nem vitatkoztunk. Nem vagyok kötekedő típus, ezért is működik köztünk a dolog.

Rendőrség:

Az Andie eltűnését megelőző napokban vitatkoztak?

SS:

Ööö… nem. Nem vitáztunk.

Rendőrség:

Pedig kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében egymástól függetlenül, írásban azt állították ma reggel, hogy látták, amint maga és Andie vitatkoztak ezen a héten a gimnáziumban. Méghozzá csütörtökön és pénteken. kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében azt állítja, hogy ez volt maguk között a legcsúnyább veszekedés, amit a kapcsolatuk kezdete óta látott. Tud erről valamit mondani, Salil? Van ebben igazság?

SS:

Igen, talán egy kevés. Andie nagyon forrófejű tud lenni, és néha nehéz megállni, hogy vissza ne szóljon neki az ember.

Rendőrség:

És meg tudja nekem mondani, ebben az esetben min vitatkoztak, vagy veszekedtek?

SS:

Hát, nem is… nem tudom, hogy… Nem, ez magánügy.

Rendőrség:

Szóval nem akarja elmondani nekem?

SS:

Ööö, hát… nem. Nem akarom elmondani.

Rendőrség:

Lehet, hogy azt gondolja, nincs kapcsolatban az üggyel, de nekünk a legkisebb részlet is segíthet, hogy megtaláljuk Andie-t.

SS:

Öhm, nem, akkor sem mondhatom el.

Rendőrség:

Biztos ebben?

SS:

Igen.

Rendőrség:

Jól van, lépjünk tovább. Tervezte, hogy aznap este találkoznak Andie-vel?

SS:

Nem. A barátaimmal terveztem találkozni.

Rendőrség:

Csak mert kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében azt mondta, hogy amikor Andie 22:30-kor elhagyta a házat, ő azt hitte, Andie a barátjával készül randizni.

SS:

Nem, Andie tudta, hogy én a barátaimnál vagyok, és nem fogok vele randizni.

Rendőrség:

Tehát hol volt tegnap este?

SS:

A barátom, kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében házában. Akarják tudni, mettől meddig?

Rendőrség:

Hát persze.

SS:

Azt hiszem, olyan fél kilenc körül értem oda, az apám vitt el. És úgy negyed egykor indultam haza gyalog. Mindig haza kell érnem egyre, ha nem alszom ott valahol. Azt hiszem, már egy előtt hazaértem, ezt megkérdezhetik az apámtól, fent volt még.

Rendőrség:

És ki volt még ott kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében házában?

SS:

kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében, kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében

Rendőrség:

Volt bármilyen kommunikáció maga és Andie között aznap este?

SS:

Nem, úgy értem, megpróbált felhívni olyan 9 körül, de épp nem értem rá, és nem vettem fel. Megmutassam a telefonomat?

Rendőrség:

kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében És kommunikált vele azóta, hogy eltűnt?

SS:

Amikor ma reggel megtudtam, mi történt, vagy ezerszer hívtam. De mindig üzenetrögzítőre kapcsol. Azt hiszem, ki van kapcsolva a telefonja.

Rendőrség:

Rendben. kihagyva a 40/2 paragrafus értelmében, meg szerette volna kérdezni, hogy…

Rendőrség:

Igen. Tehát Salil, tudom, hogy azt mondta, nem tudja, de mégis, elképzelése sincs, merre lehet Andie?

SS:

Hát, őszintén szólva Andie soha nem tesz semmi olyat, amit ne akarna megtenni. Azt hiszem, simán lehet, hogy elvonult valahová, kikapcsolta a telefonját, és most egy ideig nem akar tudomást venni a világról. Legalábbis ebben bízom.

Rendőrség:

De miért kéne Andie-nek elvonulnia valahová?

SS:

Nem tudom.

Rendőrség:

És mit gondol, hová mehetett „elvonulni”?

SS:

Nem tudom. Andie sok mindent megtart magának, és talán vannak olyan barátai, akiket nem ismerünk. Nem tudom.

Rendőrség:

Rendben. Van bármi, amit szeretne hozzátenni az elhangzottakhoz, hogy minél előbb megtaláljuk Andie-t?

SS:

Ööö…. nem. Öhhhm, ha lehet, segítenék a keresésben. Már ha indítanak keresést.

Rendőrség:

kihagyva a 30/1/b paragrafusszakasz értelmében, kihagyva a 30/1/b paragrafusszakasz értelmében Rendben, egyelőre nincs több kérdésem. Most befejezzük a kihallgatást, a pontos idő 16:06 perc, és ki is kapcsolom a hangfelvevőt.

Oké, veszek egy nagy levegőt. Már hatszor olvastam át az egészet, egyszer hangosan is. Szörnyű, kínzó, émelyítő kavargást érzek a gyomromban – mintha elviselhetetlenül éhes, ugyanakkor elviselhetetlenül jóllakott lennék egyszerre.

Szóval Sal ez alapján tényleg elég sárosnak tűnik.

Tudom, hogy nehéz egy átiratból kihámozni az élőszóbeli finomságokat, de Sal egyértelműen köntörfalazott arról, hogy min veszekedtek Andie-vel azon a héten. És nem gondolom, hogy bármi magánügy lenne, ha azzal az elveszett barátnőd után kutató rendőröket segítheted.

Ha arról volt szó, hogy Andie egy másik pasival is járt, akkor Sal miért nem mondta el ezt a rendőröknek? Pedig így már az elején elvezethette volna őket az igazi gyilkoshoz.

És itt felmerül a kérdés, mi van, ha valami sokkal rosszabbról volt szó? Olyasmiről, ami Salnek valódi indítékot adott a gyilkosságra. Hiszen tudjuk, hogy Sal hazudik a zsaruknak ebben az interjúban, amikor arról kérdezik, mikor jött el Maxéktől.

Totál össze fogok zuhanni, ha ennyi kutakodás után rá kell jönnöm, hogy Sal mégis bűnös. Ravi is teljesen kilesz. Jobb lett volna, ha soha nem kezdem el ezt a projektet, és soha nem beszélek Ravival. Meg kell mutatnom neki a kihallgatás szövegét, hisz tegnap említettem, hogy bármelyik nap megérkezhet a válasz. Nem tudom, hogy fogadja majd. Vagy… hazudjak neki, és mondjam azt, hogy mégse jött meg a levél?

Lehetséges volna, hogy Sal tényleg bűnös? Persze mindig is az volt a legkézenfekvőbb megoldás, hogy ő a gyilkos, de vajon nem azért hitte el olyan könnyen mindenki, mert valóban ez az igazság?

Dehogy! Hiszen ott az az üzenet!

Valaki figyelmeztetett, hogy hagyjam abba a kutakodást.

Persze ez lehetett akár valami idióta tréfa is, és ha feltesszük, hogy ugratás, akkor Sal valóban lehet gyilkos. De valami még így sem stimmel. Valakinek ebben a városban rejtegetnivalója van, és most fél, mert a legjobb úton vagyok ahhoz, hogy leleplezzem.

Szóval tovább kell nyomoznom, még akkor is, ha az út göröngyös.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Titkos idősebb pasi

Nat da Silva

Daniel da Silva

Tizenöt

– Fogd meg a kezem! – mondta Pip, és az ujjaival körbefonta Joshua kicsi kezét.

Átmentek az úton. Josh tenyere szinte hozzáragadt Pip jobb tenyeréhez, Barney meg a baljában tartott pórázt rángatta, annyira izgatott volt.

Mikor átértek a kávézó előtti járdára, Pip elengedte Josh kezét, és leguggolt, hogy odaerősítse Barney pórázát az egyik asztal lábához.

– Ül! Jó fiú! – mondta a kutyának, aztán megsimogatta a fejét. Barney nyelvlógatós mosollyal nézett fel rá.

Pip kinyitotta az ajtót, és betessékelte a kisöccsét.

– Én is jó fiú vagyok – szólalt meg szemrehányóan Josh.

– Josh, jó fiú! – felelte Pip, és az öccse fejét is megpaskolta szórakozottan, mert közben a szendvicses pultot mustrálta. Négy különböző szendvicset nézett ki: Brie sajtos-baconöst az apjának és sonkás-sajtost, amiben nincsenek azok az undorító kis mócsingok, Joshnak. Odavitte a kiválasztott szendvicseket a pénztárhoz.

– Helló, Jackie! – köszöntötte mosolyogva a nőt, és átnyújtotta a pénzt.

– Helló, édesem! Szendvicsparti lesz Amobiéknál?

– Kerti bútort rakunk össze éppen, és kezd feszült lenni a hangulat – felelte Pip. – Szükségünk van pár szendvicsre, hogy megtömjük azt a sok „morgó” gyomrot.

– Á, már értem! – szólt Jackie derűsen. – Megmondanád anyukádnak, hogy jövő héten valamikor beugrom a varrógéppel?

– Megmondom. Köszi! – Pip elvette Jackie-től a papírzacskót, aztán Josh felé fordult. – Gyere, te kis gézengúz!

Már majdnem az ajtónál voltak, amikor Pip észrevette a lányt. Ott ült az egyik asztalnál egyedül, és egy elviteles kávét szorongatott a kezében. Pip évek óta nem látta a városban. Azt gondolta, biztos egyetemre jár valahol. Huszonegy éves lehetett, úgy saccolta, esetleg huszonkettő. És most itt volt, alig pár méterre tőle, ujjbegyeivel a Vigyázat! Forró ital feliraton matatva – és sokkal jobban emlékeztetett Andie-re, mint valaha.

Az arca keskenyebb lett, és világosabb szőkére festette a haját, olyanra, mint egykor a nővéréé volt. Az ő haja azonban sokkal rövidebbre volt vágva: a válláig ért csak, és töredezett volt, míg Andie-é leért egészen a derekáig. Ám akármennyire is hasonlítottak, Becca Bell arcáról hiányzott az a fajta lenyűgöző megkomponáltság, ami Andie-t jellemezte: jobban hasonlított egy festményre, mint egy igazi emberre.

Pip tudta és érezte, hogy nem kéne. Tudta, hogy nem helyes, és tolakodó meg minden – pont olyasmi, amitől Mrs. Morgan annyira óvta az aggódom, milyen irányt kezd venni a dolgozatod című figyelmeztetéseivel. És bár Pip érezte, hogy lényének empatikusabb és racionálisabb része hevesen tiltakozik, az a másik Pip már meghozta a döntést: a vakmerőség minden egyéb megfontolást felülírt benne.

– Josh! – szólt az öccséhez, és a kezébe nyomta a szendvicses zacskót. – Kimennél Barney-hoz egy kicsit? Két másodperc, és jövök én is.

Josh könyörgőn nézett fel a nővérére.

– Oké, játszhatsz a telómon – bólintott Pip, és előkotorta a mobilját a zsebéből.

– Ez az! – kiáltotta Josh diadalmasan, és már ki is kapta Pip kezéből a telefont, majd rögtön megkereste a játékokat, miközben majdnem nekiment az ajtónak.

Pip szíve egy hatalmas ugrással tiltakozott. Aztán érezte, ahogy megkergült óraként a torkában dobog, egyre gyorsuló páros ütemben.

– Szia! Becca vagy, ugye? – szólította meg a lányt, miközben az asztalához lépett, és rátette a kezét egy üresen álló szék támlájára.

– Igen. Ismerjük egymást? – Becca gyanakodva húzta össze a szemöldökét.

– Te nem ismersz. – Pip a legmegnyerőbb mosolyát vette elő, ami így is kicsit erőltetettnek és mesterkéltnek tűnt. – Pippa vagyok, itt élek a városban. Most fogok végezni a kiltoni gimiben.

– Várjunk csak! – mondta Becca, és fészkelődni kezdett a székén. – Ne is folytasd! Te vagy az a lány, aki a nővéremről írja a dolgozatát, ugye?

– Ho-ho… – dadogta Pip –, honnét tudod?

– Én… ööö. – És Becca is megakadt. – Találkozgatok Stanley Forbesszal, tudod? Illetve nem is – tette hozzá.

Pip tettetett köhögéssel próbálta leplezni, mennyire meghökkent.

– Ó, helyes pasi!

– Ja. – Becca lefelé bámult, bele a kávéjába. – Most végeztem a fősulin, és gyakornok vagyok a Kilton Mailnél.

– Az szuper! – mondta Pip. – Igazából én is újságíró szeretnék lenni. Oknyomozó.

– Ezért szól a projekted Andie-ről? – Becca újból körbefuttatta az ujját a pohár peremén.

– Hát igen – bólintott Pip. – És ne haragudj, hogy megzavartalak, és persze tök simán megmondhatod, hogy menjek el, ha akarod. De arra gondoltam, esetleg válaszolhatnál pár kérdésre a nővéreddel kapcsolatban.

Becca előredőlt a széken, amitől a haja az arcába hullott. Köhintett egyet.

– Miféle kérdésekre?

Fú, rengeteg lenne! Pip agyában csak úgy száguldoztak a kérdések.

– Hát – szólalt meg aztán – például hogy te és Andie kaptatok-e rendszeresen zsebpénzt, mikor tinik voltatok?

Becca arcán zavart grimasz jelent meg.

– Hát, őszintén szólva nem ilyen kérdésre számítottam. Nem kaptunk zsebpénzt, nem igazán. Csak megvették nekünk, ami épp kellett. Miért kérdezed?

– Semmi… csak érdekelnek a részletek – válaszolta Pip. – Volt valaha bármi feszültség az apukád és a nővéred között?

Becca tekintete a padlóra siklott.

– Khm. – A hangja elcsuklott. Megfogta a kávéspoharat és felállt. A szék megcsikordult, ahogy a lábai hátracsúsztak a padló kövezetén. – Azt hiszem, ez nem igazán jó ötlet – mondta végül, és megvakarta az orrát. – Ne haragudj, de már…

– Persze, sajnálom – mondta Pip, és kicsit hátralépett.

– Nem kellett volna idejönnöm hozzád.

– Nem, nem, semmi baj – szabadkozott Becca. – Csak végre rendeződtek a dolgok. Én és anyu újra tudtuk kezdeni, és most már egyre jobban megy minden. Nem hinném, hogy a múlton… azaz Andie-n rágódni túlságosan egészséges volna. Egyikünknek sem, különösen anyunak. – Becca vállat vont. – Szóval csináld csak azt a projektet, ha mindenképpen ezt akarod, de jobb volna, ha minket kihagynál belőle.

– Teljesen igazad van – helyeselt Pip. – Sajnálom.

– Nem kell. – Becca kicsit habozva ugyan, de bólintott, amikor elsietett Pip mellett, aztán kilépett a kávézó ajtaján.

Pip várt pár másodpercet, majd követte Beccát, és hirtelen nagyon megörült, hogy lecserélte a szürke pólóját, ami korábban volta rajta, különben olyan gyászosan festett volna, mint valami hatalmas, sötétszürke tűzrakóhely.

– Jól van – sóhajtott Pip, és eloldotta Barney pórázát az asztal lábáról –, menjünk haza.

– Nem hinném, hogy ez a nő kedvel téged – szólt oda Josh, aki még mindig a táncoló rajzfilmfigurákat nézte Pip telefonján. – Nem voltál vele kedves, mi, Pippa-bippa?

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 09. 24.

Kutatási napló – 13. bejegyzés

Tudom, hogy kockázatos volt Beccát faggatni. Igazából rossz ötlet. Egyszerűen csak nem tudtam ellenállni; hiszen ott volt, két lépésre tőlem! Ő látta utoljára Andie-t élve – a gyilkost leszámítva persze.

A nővérét megölték. Nem várhatom el tőle, hogy erről beszéljen, akkor sem, ha az igazságot szeretném megtudni. És ha ez Mrs. Morgan fülébe jut, tuti, hogy a projektemet kizárják. Bár nem hiszem, hogy ezen a ponton bármi megállíthatna.

Sajnos nincs elég rálátásom Andie otthoni életére, és persze arra meg nulla esélyem, és lehetőségem se nagyon, hogy a szüleivel beszéljek.

Visszakerestem az öt évvel ezelőtti Beccát a Facebookon, még a gyilkosság előtti időkből. Mást nem nagyon tudtam meg róla, csak hogy 2012-ben fakóbb volt a haja, az arca pedig teltebb, illetve hogy csak egy igazán közeli barátnője volt, egy Jess Walker nevű lány. Jess talán nem kötődött érzelmileg olyan nagyon Andie-hez, de azért a húga révén eléggé közel állt a családhoz, és így hajlandó lesz válaszolni néhány kérdésre, ami nem hagy nyugodni.

Jess Walker profilja totál rendezett, ráadásul informatív is. Jelenleg a Newcastle Egyetemre jár. Visszapörgettem öt évvel ezelőttre (azt hittem, soha nem jutok el odáig), és úgy látom, szinte az összes fotóján Becca Bell-lel együtt szerepel, míg aztán hirtelen megszakadt köztük a kapcsolat.

Basszus, bakker, a francba, a jó életbe, nem hiszem el, hogy elszartam, ilyen nincs…

Véletlenül belájkoltam egy öt évvel ezelőtti fotóját!

A francba! Most aztán tényleg kémnek néz! Persze azonnal eltüntettem a lájkot, de már úgyis megkapta az értesítést róla. Arrrrgh, ezek az érintőképernyős laptop-tablet hibridek ÉLETVESZÉLYESEK a kósza Facebook-böngésző számára.

Oké, most már úgyis mindegy. Jess tudja, hogy beleütöttem az orromat a fél évtizeddel ezelőtti életébe, ezért inkább küldök neki egy privát üzit, és megkérdezem, hajlandó-e egy telefonos interjúra.

MICSODA ÜGYETLEN IDIÓTA VAGYOK!

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 09. 26.

Kutatási napló – 14. bejegyzés

A Jess Walkerrel (Becca Bell

barátnőjével) készített interjú szövege

[Először beszélünk kicsit Little Kiltonról, arról, mi változott a suliban, melyik tanár van még itt, stb. Ez eltart néhány percig, és csak utána tudom a beszélgetést a megfelelő irányba terelni.]

Pip:

Igazából a Bell családról szeretnélek kérdezni, nem pusztán Andie-ről. Hogy milyen család volt, hogy jöttek ki egymással, ilyenek.

Jess:

Uh, ez már kapásból elég komplikált kérdés. (Jess szipog egyet.)

Pip:

Hogy érted?

Jess:

Hát, nem tudom, a diszfunkcionális jó szó-e. Mindenesetre mintha nem működtek volna normálisan. Úgy értem, látszólag normálisan működtek, és normálisnak tűntek, míg nem töltöttél velük túl sok időt. Én elég sokat voltam ott, és észrevettem olyan apróságokat, amik nem tűnnek fel, ha nem él köztük az ember.

Pip:

Mit értesz az alatt, hogy egész normális?

Jess:

Nem tudom, hogy ez a legjobb kifejezés-e, de néhány dolog nem volt egészen rendben. Leginkább Becca apja, Jason.

Pip:

Miért, mit csinált Becca apja?

Jess:

Hát, csak ahogy beszélt velük, a lányokkal meg az anyjukkal. Ha csak néhányszor látta az ember, azt hihette, jópofizni próbál, de én sokszor, nagyon sokszor láttam így viselkedni, és határozottan úgy érzem, ez az egész családi légkörre hatással volt.

Pip:

Mégis mi?

Jess:

Bocs, kicsit körbe-körbe járok, ugye? De elég nehéz megmagyarázni. Jason mindig elejtett néhány apró, epés megjegyzést például arról, hogy néznek ki a lányai. De pont nem úgy mondta, ahogy azt egy tinilánynak kéne. Kipécézett néhány olyan dolgot, amire érzékenyek voltak. Beccának például a testsúlyára tett megjegyzéseket, aztán viccnek feltüntetve kiröhögte. Andie-nek meg azt mondta, sminkelje ki magát, mielőtt elmegy, mert az arca hozza majd a pénzt a házhoz. Ilyen és hasonló szellemeskedések egyfolytában. Mintha az lett volna a legfontosabb dolog a világon, hogy néznek ki. Emlékszem, egyszer átmentem hozzájuk vacsorázni, és Andie épp le volt törve, mivel nem hívták be felvételizni egyik olyan egyetemre sem, ahová jelentkezett, csak a helyire, amelyiket utolsónak jelölt meg. Jason meg azt mondta neki: „Nem mindegy? Úgyis csak azért mész egyetemre, hogy találj magadnak egy gazdag férjet.”

Pip:

Ne!!!

Jess:

De. És a feleségével is pont így bánt. Mikor ott voltam, akkor is totál kínos dolgokat mondott neki. Például hogy mennyire öregszik, és azzal viccelődött, hogy megszámolja az arcán a ráncokat. Azt is mondta, hogy ő a szépségéért vette el Dawnt, Dawn viszont a pénzéért ment hozzá, és csak egyikőjüknek sikerült tartania magát a megállapodáshoz. Persze ezen mindenki nevetett, mint valami családi tréfán, de miután annyiszor voltam ennek tanúja, valahogy… kényelmetlenül éreztem magam. Nem szerettem ott lenni.

Pip:

És gondolod, hogy ez nagy hatással volt a lányokra?

Jess:

Hát, Becca soha, egyetlenegyszer sem akart az apjáról beszélni. De egyértelmű volt, hogy tönkretette az önbecsülésüket. Andie iszonyúan sokat foglalkozott azzal, hogy néz ki, és mit gondolnak róla az emberek. Állandó dili volt abból, ha a szülei azt mondták, indulni kell, és ő még nem volt kész a hajával és a sminkjével. Vagy mikor nem akarták neki megvenni azt a vadiúj rúzst, amiről azt állította, szüksége van rá. Hogy gondolhatta az a lány, hogy csúnya, nem fér a fejembe! Becca totál rákattant arra, hogy nem tökéletes, és kezdte kihagyni az étkezéseket. Ez a dolog eltérő hatással volt a lányokra: Andie egyre harsányabb, Becca meg egyre csendesebb lett.

Pip:

És milyen volt a két testvér viszonya?

Jess:

Jason erre is nagy hatással volt. Mindent versengésbe fordított. Ha az egyikük csinált valami jó dolgot, mondjuk, jó jegyet kapott a suliban, azt felhasználta a másik ellen.

Pip:

De milyenek voltak ők ketten együtt?

Jess:

Hát, olyanok, mint a tini tesók. Pokoli csatákat vívtak egymással, amit a következő percben már el is felejtettek. Becca viszont mindig is felnézett Andie-re. Csak tizenöt hónap volt köztük. Andie eggyel felettünk járt. Mikor Becca tizenhat lett, elkezdte utánozni Andie-t. Kikönyörögte az apjánál, hogy tanítsa meg vezetni, hogy mikor tizenhét lesz, azonnal szerezhessen jogsit, és lehessen autója, mint Andie-nek. És ugyanúgy akart házibulikba is járni, mint a nővére.

Pip:

Azokra az „ereszd el a hajam” partikra gondolsz?

Jess:

Igen, igen. Igaz, hogy az eggyel felettünk járók szervezték, és szinte senkit nem ismertünk, Becca mégis rávett, hogy menjek el vele az egyik ilyen buliba. Azt hiszem, márciusban volt, szóval nem sokkal azelőtt, hogy Andie eltűnt. Andie persze nem hívta meg Beccát, de Becca rájött, hol lesz a következő parti, és egyszerűen odamentünk.

Pip:

És milyen volt?

Jess:

Uh, szörnyű! Egész este az egyik sarokban ücsörögtünk, és senkivel nem beszéltünk. Andie totál figyelmen kívül hagyta Beccát. Azt hiszem, dühös volt rá, amiért csak úgy felbukkant. Ittunk egy kicsit, aztán Becca totál lekopott rólam. Sehol nem találtam a sok részeg tini között, és a végén gyalog kellett hazamennem, egyedül, tántorogva. Nagyon mérges voltam Beccára. És másnap még dühösebb lettem, mikor végre felvette a telefont, és elmesélte, mi történt.

Pip:

Miért, mi történt?

Jess:

Azt nem mondta el, de elég nyilvánvaló volt, mert megkért, hogy menjek el vele esemény utáni tablettát venni. Kérdeztem, kérdeztem és kérdeztem, de az istennek se árulta el, kivel feküdt le. Azt hiszem, totál szégyellte a dolgot. Teljesen ki voltam rá akadva, különösen, mert elráncigált egy olyan partiba, ahová eszem ágában sem volt elmenni, aztán meg jól faképnél hagyott. Ezen jól összevesztünk, és azt hiszem, innentől kezdett megromlani köztünk a viszony. Becca jó ideig nem jött suliba, és hétvégeken sem láttam egy jó darabig. Aztán egyszer csak Andie eltűnt.

Pip:

Találkoztál még Bellékkel Andie eltűnése után?

Jess:

Párszor még elmentem hozzájuk, de Becca nem akart velem dumálni. Igazából egyikőjük sem. Jason még sokkal dilisebb volt, mint amúgy, főleg aznap, amikor a rendőrség kikérdezte. Azon az estén, amikor Andie eltűnt, és ő a feleségével vendégségben volt, Jason irodájában megszólalt a riasztó, ő meg elindult autóval, hogy lecsekkolja, mi van. De akkor már elég sokat ivott, ezért félt erről beszámolni a rendőröknek. Legalábbis Becca így mesélte nekem. De a házban iszonyú fura csend volt. És még hónapokkal később is, amikor már feltételezték, hogy Andie meghalt, és soha nem fog hazajönni, Becca mamája még mindig ragaszkodott ahhoz, hogy hagyják úgy Andie szobáját, ahogy volt. Hátha. Rettentő elszomorító volt az egész.

Pip:

És azon a márciusi szörnyű partin láttad, mit csinál Andie, vagy hogy kivel van?

Jess:

Hát igen. Tudod, én igazából nem is sejtettem, hogy Sal volt Andie barátja, csak miután eltűnt. Andie soha nem hívta el hozzájuk a fiút. Azt tudtam, hogy Andie-nek van barátja, de az után a kínos buli után azt gondoltam, az a másik srác az, akivel kettesben láttam ott. Folyton pusmogtak, és totál közel voltak egymáshoz, meg minden. Többször is láttam őket. Sallel viszont soha nem láttam Andie-t.

Pip:

És ki volt az? Ki volt az a srác?

Jess:

Öhm, hát az a magas szőke, olyan hosszabb hajú, aki mindig úgy beszél, mint valami előkelő, gazdag ficsúr.

Pip:

Max? Max Hastingsre gondolsz?

Jess:

Ja, igen, asszem, úgy hívták.

Pip:

Te láttad Andie-t és Maxet kettesben a bulin?

Jess:

Ja, és úgy tűnt, elég közel állnak egymáshoz.

Pip:

Jess, iszonyú hálás vagyok, hogy beszéltél velem. Rettentő sokat segítettél.

Jess:

Persze, szívesen. És Pippa, nem tudod véletlenül, hogy van Becca mostanában?

Pip:

Igazából pár napja találkoztam vele. Azt hiszem, jól van, megvan a diplomája, és most a kiltoni újságnál gyakornok. Jól néz ki.

Jess:

Szuper, örülök neki!

Piszok nehéz fejben összerakni mindazt, amit ebből a beszélgetésből megtudtam. A nyomozásom minden alkalommal, amikor Andie életének egy újabb kulisszája mögé nézek, 180 fokos fordulatot vesz.

Ahogy egyre mélyebbre ások, Jason Bell egyre feketébb és feketébb lesz. És most már azt is tudom, hogy azon az estén igenis elment egy időre a vendégségből. Továbbá abból, amit Jess elmondott, érzelmileg kínozta az egész családját. Egy bántalmazó. Soviniszta. Házasságtörő. Nem is csoda, hogy Andie olyan lett, amilyen, ebben a mérgező otthoni légkörben. Úgy tűnik, Jason úgy tönkrevágta a gyerekei önbecsülését, hogy az egyikből ugyanolyan erőszakos állat lett, mint amilyen ő, a másik meg önbántalmazóvá vált. Andie barátnőjétől, Emmától tudom, hogy Andie eltűnése előtt Becca hetekre kórházba került, és azon a bizonyos estén Andie-nek kellett volna Beccára vigyáznia. Úgy tűnik, Jess semmit nem tudott az önbántalmazásról; azt hitte, Becca csak úgy kimaradt egy időre a suliból.

Tehát Andie korántsem volt tökéletes lány, és a Bell család korántsem volt tökéletes család. A családi fotók sok mindenről mesélnek, de a mesék többsége egyszerűen hazugság.

És ha már a hazugságnál tartunk, itt van Max. Max Hastings. Íme a beszélgetésünk azon része, amikor rákérdeztem, mennyire ismerte Andie Bellt. Azt válaszolta: Néha beszéltünk, de soha nem voltunk, szóval nem volt köztünk barátság. Csak az ismerősöm volt.

Olyan ismerősöd, mi, akivel összebújsz egy buliban?

Méghozzá úgy, hogy egy szemtanú egyenesen azt hiszi, TE vagy Andie barátja!

És még ott van ez is: hiába jártak egy évfolyamba, Andie-nek nyáron volt a szülinapja, Maxnek viszont ki kellett hagynia egy évet a leukémiája miatt, ÉS szeptemberi születésű. Ha ezt mind összevetjük, akkor azt kapjuk, hogy majdnem két év korkülönbség volt köztük.

Andie szemszögéből nézve Max tehát egy IDŐSEBB fickó volt. Lehet, hogy épp ő az a titkos, idősebb pasi? És mindezt Sal háta mögött!

Már korábban is próbáltam megkeresni Maxet a Face-en.

Az oldala eléggé semmitmondó, csak szünidei meg karácsonyi képek vannak fent a szüleivel, plusz szülinapi jókívánságok nagybácsiktól meg nagynéniktől. Emlékszem, régebben is úgy gondoltam, ez totál nem passzol a sráchoz, de elhessegettem a gondolatot.

Most azonban már nem hessegetem el, kedves Hastings! Mivel felfedeztem valamit: Naomi egyik online fotóján Max nem úgy van betaggelve, hogy Max Hastings, hanem így: Nancy Tangotits. Eddig azt hittem, ez csak valami hülye vicc, de NEM! Max igazi Facebook-oldala Nancy Tangotits néven fut! A Max Hastings oldal pusztán egyfajta csali, amit az egyetemek és lehetséges munkaadók számára tartogat, ha utána akarnának nézni az online tevékenységének. Ez abszolút belefér. Van jó pár barátom, aki most, hogy közeledik az egyetemre jelentkezés időszaka, már megváltoztatta a nevét a Facebookon, hogy ne lehessen kutakodni utána.

Az igazi Max Hastings – a legvadabb részeg fotókkal meg kommentekkel együtt – Nancy néven rejtőzködik. Legalábbis így gondolom, mivel igazából semmihez sem férek hozzá: Nancy minden személyes tartalmat totál letiltott. Csak azokat a fotókat és posztokat látom, amelyeken Naomi is szerepel. Ezzel tehát nincs sok tennivalóm, nincs semmilyen titkos kép, ahol Max és Andie csókolóznak a háttérben, és olyan sincs, ami Andie eltűnésének éjjelén készült.

Mostanra már megtanultam a leckét: ha valakit hazugságon érsz egy meggyilkolt lánnyal kapcsolatban, az a legjobb, ha odamész hozzá, és megkérdezed tőle, miért hazudott.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Titkos idősebb pasi

Nat da Silva

Daniel da Silva

Max Hastings (Nancy Tangotits)

Tizenhat

Más lett az ajtó színe. A múltkor, mikor Pip itt járt, úgy hat hete, még barna volt, most meg került rá egy fehér fedőréteg, ami alól azonban kikandikált az eredeti, sötétebb szín.

Pip újra bekopogott, ezúttal erősebben, és remélte, hogy ezt már meghallják a visító porszívó hangja mellett is.

A zúgás hirtelen abbamaradt, és szinte fájón süket csönd maradt utána. Aztán kemény léptek hallatszottak a kőpadlón.

Kinyílt az ajtó, és egy jól öltözött, cseresznyepirosra festett szájú nő jelent meg Pip előtt.

– Jó napot! – köszönt Pip. – Max barátja vagyok, itthon van?

– Ó, szia! – felelte a nő mosolyogva, és most látszott, hogy a rúzsa rákenődött az egyik felső fogára. Hátrébb lépett, hogy Pip bemehessen. – Persze, itthon van, gyere csak be!

– Pippa vagyok – mondta mosolyogva Pip, és belépett a házba.

– Pippa. Értem. Max a nappaliban van, és ordítozik velem, amiért porszívózok, mikor ő valami halálos játszmát játszik azzal az izével. Persze megállítani nem képes.

Max mamája bevezette Pipet az előtérbe, aztán egy boltíves nyíláson keresztül a nappaliba.

Max, aki skót kockás pizsamaalsót és fehér pólót viselt, elterült a kanapén, és egy kontrollert szorongatott a kezében, a hüvelykujjával eszelősen nyomogatva az X gombot.

Az anyja megköszörülte a torkát. Max felnézett.

– Ó, a kimondhatatlan nevű Pippa! – szólt Max mély, affektálós hangján, aztán tekintete visszaugrott a játékra. – Mit keresel te itt?

Pip szinte automatikusan grimaszolt egyet, amiből aztán színlelt mosolyt formált.

– Ó, semmi különöset. – És közömbösen vállat vont. – Csak azért jöttem, hogy megkérdezzem, valójában mennyire is ismerted Andie Bellt.

A játék hirtelen megállt.

Max felült a kanapén, rámeredt Pipre, majd az anyjára, aztán újra Pipre.

– Hm, kértek egy teát? – fordult feléjük az anyja.

– Nem, nem kérünk. – Max felállt a kanapéról. – Felmegyünk, Pippa.

Aztán elhaladt Pip és az anyja között, majd elindult felfelé az előtérből vezető széles lépcsőn, mezítlábas talpai csak úgy döngtek a lépcsőfokokon. A lépcső tetejére érve Max kinyitotta a szobája ajtaját, és betessékelte Pipet.

A lány kissé habozott, egyik lábát még a csíkosra porszívózott szőnyeg fölött tartotta. Tényleg jó ötlet Maxszel egyedül maradni?

Max türelmetlenül megrázta a fejét.

A mamája odalent van, gondolta Pip, biztonságban leszek. Letette a lábát, és belépett a szobába.

– Köszi – mondta Max, miután becsukta az ajtót. – Anyának nem kell tudni arról, hogy megint Salről meg Andie-ről beszélek. Olyan, mint a véreb, nem engedi el a dolgokat.

– Pitbull – mondta Pip. – A pitbullok nem engedik el a dolgokat.

Max hátradőlt a gesztenyeszínű ágytakarón.

– Mindegy. De mit akarsz?

– Már mondtam. Tudni szeretném, valójában mennyire ismerted Andie-t.

– De hát elmondtam neked – felelte Max, és a könyökére támaszkodva elnézett Pip válla fölött. – Nem ismertem igazán jól.

– Hmmm. – Pip nekidőlt a szobaajtónak. – Csak ismerősök voltatok, mi? Ezt mondtad.

– Igen, ezt. – Max vakarászni kezdte az orrát. – Hogy őszinte legyek, ez a hangnem kezd baromi bosszantó lenni.

– Oké – mondta Pip, és követte Max tekintetét, mely ezúttal a távolabbi falon lévő táblára szegeződött, ami teli volt szögezve poszterekkel, jegyzetekkel és fotókkal.

– A te hazugságaid meg kezdenek baromi nyugtalanítóak lenni.

– Miféle hazugságok? – kérdezte Max. – Alig ismertem Andie-t.

– Érdekes. Beszéltem egy szemtanúval, aki ott volt az egyik „ereszd el a hajam” partin, amin ti is részt vettetek Andie-vel 2012 márciusában. És ő azt állítja, többször is látott benneteket kettesben. Neki úgy tűnt, nagyon is jól megértitek egymást.

– Ki mondta ezt neked? – kérdezte Max, és megint odapillantott a poszteres falra.

– Nem fedhetem fel a forrásaimat.

– Ó, te jó ég! – Max hatalmasat röhögött mély torokhangján. – Te el vagy tévedve! Zsarunak képzeled magad, vagy mi?

– Nem válaszoltál a kérdésemre – figyelmeztette rezzenéstelen arccal Pip. – Randiztatok titokban Andie-vel Sal háta mögött?

Max újból elnevette magát.

– Sal volt a legjobb barátom.

– Ez nem válasz! – Pip most összefonta a karjait a mellkasán.

– Nem. Nem randiztam Andie Bell-lel. Ahogy már mondtam, nem ismertem annyira jól.

– Akkor a forrásom miért látott titeket úgy együtt?

Annyira úgy, hogy azt hitte, te vagy Andie barátja.

Mialatt Max a szemét forgatta, Pip is vetett egy pillantást a poszteres falra. A macskakaparással írt jegyzetek meg cetlik már több rétegben rakódtak egymásra, a sarkuk begyűrődött, és soknak csak a széle látszott. A cetlihalom tetejére fényes fényképek voltak felrajzszögezve: Max síel, Max szörfözik. A fal legnagyobb részét a Kutyaszorítóban film hatalmas posztere foglalta el.

– Nem tudom – mondta Max végül. – Akárki is mondta ezt neked, tévedett. Lehet, hogy tökre be volt rúgva. Megbízhatatlan forrás, így mondják, nem?

– Oké. – Pip ellépett az ajtó mellől. Tett pár lépést jobbra, majd néhányat visszafelé, úgy, hogy Maxnek ne tűnjön fel, fokozatosan meg akarja közelíteni a poszteres falat. – Öntsünk tiszta vizet a pohárba! – És újból fel-alá kezdett járni, egyre közelebb és közelebb kerülve a falhoz. – Azt állítod tehát, hogy soha nem beszéltél négyszemközt Andie-vel egyik „ereszd el a hajam” partin sem?

– Nem mondom, hogy soha – válaszolta Max –, de nem arról volt szó, amire itt utalgatsz.

– Jó, jó, oké! – Pip felnézett a padlóról, most már csak pár lépésre volt a poszteres faltól. – És vajon miért nézegetsz folyton errefelé? – Azzal sarkon pördült, és elkezdte a falra kiszögezett cetliket lapozgatni.

– Hé, azt hagyd abba!

Pip hallotta, amint az ágy megnyikordul, mikor Max felpattant róla.

Pip tekintete és az ujjai is sorra siklottak át a különféle teendők listáján, a sebtében lefirkantott cégneveken, diplomafajtákon, szórólapokon és régi fotókon, melyeken Max kórházban fekszik.

Nehéz, mezítlábas léptek hallatszottak mögötte.

– Ezek az én személyes dolgaim!

Pip ekkor meglátta egy fehér lapnak a szélét a Kutyaszorítban-poszter alatt. Húzogatta, majd kitépte a plakát alól, de ekkor Max megragadta a karját. Pip a fiú felé fordult, Max pedig belemélyesztette az ujjbegyeit Pip csuklójába. És ekkor mindketten lenéztek a Pip kezében lévő lapra.

Pipnek tátva maradt a szája.

– Ó, bassza meg! – Max elengedte Pip karját, és az ujjaival végigszántott kócos haján.

– Csak ismerősök, mi? – kérdezte Pip remegve.

– Mit gondolsz, ki vagy te, hogy így turkálsz a cuccaim között?

– Csak ismerősök? – ismételte meg Pip, és odatartotta a kinyomtatott fotót Max orra elé.

A képen Andie volt látható.

A tükörbe nézve készítette saját magáról. Egy piros-fehér mintás kövezeten állt, jobb kezét felemelte, azzal fogta a telefont. Az ajkait előrecsücsörítette, és egyenesen kinézett a képből. Semmi nem volt rajta, csak egy fekete bugyi.

– Ezt megmagyaráznád? – kérdezte Pip.

– Nem.

– Szóval inkább a rendőrségnek szeretnéd megmagyarázni? Értem. – Pip rábámult Maxre, majd úgy tett, mintha elindulna az ajtó felé.

– Ne légy már ilyen színpadias! – nyögött fel Max, és vizenyős kék szemével ő is rábámult Pipre. – Ennek semmi köze ahhoz, ami Andie-vel történt.

– Ezt majd ők eldöntik.

– Ne, Pippa! – Max eltorlaszolta az ajtót. – Nézd, ez tényleg nem az, aminek látszik. Nem Andie adta nekem ezt a képet. Úgy találtam.

– Úgy találtad? Mégis hol?

– Ott hevert a suliban. Megtaláltam és megtartottam. Andie egyáltalán nem tudott róla. – Volt valami könyörgésféle Max hangjában.

– Szóval találtál egy meztelen képet Andie-ről, ami csak úgy ott hevert a suliban? – Pip nem is próbálta leplezni a hitetlenkedését.

– Igen. Az osztályterem végében volt elrejtve.

Esküszöm.

– És nem szóltál róla Andie-nek vagy bárki másnak? – kérdezte Pip.

– Nem, de megtartottam.

– Miért?

– Nem is tudom – felelte Max, és a hangja magasabb regiszterbe váltott. – Mert tök jól néz ki rajta, és meg akartam tartani. Aztán meg már hülyeség lett volna eldobni, miután… Ne ítélkezz! Andie megcsinálta ezt a képet magáról, és ez azt jelenti, akarta, hogy lássák.

– Most azt várod tőlem, hogy elhiggyem, találtál egy pucér képet Andie-ről, arról a lányról, akivel olyan bizalmas viszonyba keveredtél az „ereszd el a hajam” partikon…

Max félbeszakította Pipet.

– Ez tökre nem tartozik ide. Nem azért beszéltem Andie-vel azokon a bulikon, mert együtt jártunk. És nem azért tartottam meg ezt a képet róla. Nem jártunk. Soha, semmikor.

– Szóval mégiscsak kettesben dumáltatok Andie-vel azon a partin? – kérdezte Pip diadalmasan.

Max egy pillanatra a tenyerébe temette az arcát, és az ujjait belenyomta a szemgödrébe.

– Jól van – mondta csöndesen. – Ha elmondom, békén hagysz végre? És a zsarukhoz sem mész, jó?

– Az attól függ…

– Oké, jobban ismertem Andie-t, mint ahogy mondtam. Sokkal jobban. Még azelőttről, hogy Sallel járni kezdett. De nem randiztunk. Hanem üzleteltünk.

Pip zavartan nézett a fiúra, az utolsó mondata kattogott a fejében.

– Üzleteltetek? Drog? – kérdezte egész halkan. Max bólintott.

– Semmi kemény anyag. Csak fű meg néhány tabletta.

– Sz-szentséges ég! Várj csak! – Pip feltartotta az egyik ujját, hogy jelezze, ezt át kell gondolnia. – Szóval Andie Bell droggal üzletelt?

– Hát, ja, de csak azokon az „ereszd el a hajam” partikon, meg ha elmentünk valami klubba, vagy ilyesmi. Csak pár kliense volt. Nem több öt-hatnál, szerintem. Nem volt igazi díler. – Max itt szünetet tartott. – Összedolgozott egy igazi dílerrel a városban, akinek beszámolt, kivel lehetne üzletet csinálni a suliból. Ezzel mindketten jól jártak.

– Ezért volt mindig annyi készpénze – jegyezte meg Pip, és a puzzle ezen darabja szinte hallható kattanással pattant be a helyére az agyában. – Ő is drogozott?

– Nem igazán. Szerintem csak a pénz miatt csinálta. A pénz és a hatalom miatt. Mondhatom, azt nagyon élvezte.

– Sal tudta, hogy Andie drogot árul? Max elnevette magát.

– Á, dehogy! Nem, nem. Sal mindig is utálta a drogokat, ezt nem bírta volna megemészteni. Andie eltitkolta előle; elég jól tudott titkot tartani. Szerintem csak azok tudtak az egészről, akikkel üzletelt. Bár én mindig úgy gondoltam, hogy Sal kissé naiv. Csodálkoztam, hogy nem jött rá.

– És Andie mikor kezdett drogokkal foglalkozni? – kérdezte Pip, és egyfajta baljós izgalmat érzett.

– Elég korán kezdte. – Max felfelé bámult a mennyezetre, a tekintete körbejárt, mintha az emlékeiben kutakodna. – Azt hiszem, először 2011 elején vettem tőle füvet, akkor még csak tizenhat éves volt. Talán akkortájt kezdhette.

– És ki volt Andie dílere? Kitől vette a drogot? Max vállat vont.

– Nem t’om, soha nem láttam a fickót. Mindig Andie-től vettem az anyagot, és ő nem mondta meg, ki az.

Pip kissé csalódottan nézett Maxre.

– Szóval nem tudsz semmit? Nem vettél több cuccot Kiltonban, miután Andie-t megölték?

– Nem vettem. – Max újra a vállát vonogatta. – Nem tudok többet.

– De a többiek azokon a partikon még mindig drogoznak, igaz? Vajon honnan szerzik?

– Nem tudom, Pippa – felelte Max eltúlzott gesztussal.

– Elmondtam, amit hallani akartál. Most pedig menj el.

Azzal Max tett egy lépést előre, és kitépte Pip kezéből a fotót. A hüvelykujja pont Andie arcához nyomódott, az erős, remegő szorítástól a kép kicsit összegyűrődött. Andie testén, középen repedés szaladt végig, ahogy Max félbehajtotta a fényképet.

Tizenhét

Pip kikapcsolta a fejében a többiek beszélgetését, és inkább a menza háttérzaját hallgatta. A nyikorgó székek és egy csapat kamasz fiú hahotázása adta az alapot, hangjuk mély tenorfekvésből képes volt vonyító szopránba váltani, majd vissza. A sok-sok tálca dallamos csusszanása, ahogy egyre előrébb jutottak a sorban, és rájuk került egy saláta vagy egy tányér leves, szépen harmonizált a chipseszacskók zörgésével és a hétvégi pletykák sustorgásával.

Pip előbb vette észre Antet, mint a többiek, és odaintette az asztalukhoz. A fiú két csomagolt szendviccsel a hóna alatt slattyogott feléjük.

– Helló, skacok! – köszönt, és máris nagyot harapott az első számú szendvicsbe.

– Milyen volt az edzés? – kérdezte Pip.

Antnek a szája kicsit tátva is maradt, és láthatóvá váltak a már megrágott szendvicsfalatok.

– Szuper – mondta, és nyelt egyet. – De miért vagy ilyen kedves velem? Mit szeretnél?

– Semmit – felelte Pip. – Csak megkérdeztem, milyen volt a foci.

– Ugyan! – szólt közbe Zach. – Túl kedves vagy. Te készülsz valamire!

– Nem készülök. Tényleg! – Pip vállat vont. – Csak a tengerszint emelkedik, és nő az államadósság.

– Lehet, hogy megszólaltak a hormonok – vetette fel Ant.

Pip elforgatott egy láthatatlan kart a kezén, és lendületesen bemutatott Antnek.

De akkor már késő volt, rászálltak. Pipnek kerek öt percet kellett várnia, míg a társaság átváltott annak a zombisorozatnak a legújabb epizódjára, amit mindannyian néztek. Connor volt az egyetlen, aki jó erősen befogta a fülét, és jó hamisan, viszont elég hangosan dúdolni kezdett, mert ő még nem látta azt a részt.

– Ant – próbálkozott egy idő után Pip újra. – Ugye ismered fociról a George nevű srácot?

– Igen, ismerem fociról a George nevű srácot – felelte Ant, és láthatólag nagyon élvezte, hogy mennyire vicces.

– Ő tagja annak a társaságnak, amelyik az „ereszd el a hajam” partikat szervezi, ugye?

Ant bólintott.

– Ja. Asszem, a következő buli épp nála lesz. A szülei valami évfordulót ünnepelnek külföldön.

– Ezen a hétvégén?

– Aha.

– El tudnád… – Pip kicsit előredőlt a széken, a könyökét megtámasztotta az asztalon. – El tudnád intézni, hogy minket is meghívjon?

Pip barátai egyszerre fordultak felé, és tátották el a szájukat.

– Ki vagy te, és mit műveltél az igazi Pippa Fitz-Amobival? – kérdezte tőle Cara.

– Mi van? – Pip érezte, ahogy átmegy védekező üzemmódba, és legalább négy indok tolakszik fel az agyába, amivel előrukkolhat. – Ez az utolsó évünk a gimiben. Arra gondoltam, poén lenne, ha mindannyian elmennénk. Ez a legtutibb pillanat, mielőtt beütnek a dogaleadási határidők és a próbavizsgák.

– Oké, ez most megint olyan pipes volt – mosolygott Connor.

– Házibuliba akarsz menni? – kérdezte Ant kihívóan.

– Igen – felelte Pip.

– Mindenki totál be lesz szívva, bedrogozva, hánynak, elájulnak meg ilyenek. Iszonyú mocsok a padlón… – sorolta Ant. – Nem igazán a te világod, Pip.

– Nagyon kulturált bulinak hangzik – mondta Pip. – Szeretnék menni.

– Jó, rendben! – Ant összeütötte a tenyerét. – Akkor megyünk!

Pip hazafelé beugrott Ravihoz. A fiú elé tett egy csésze fekete teát – feketén –, és közölte vele, hogy egy fél pillanatot sem kell várnia, mivel előrelátó volt, és öntött a csészébe egy kis hideg vizet.

– Szóval – mondta aztán, és a fejét ingatva, majd bólogatva próbálta maga elé képzelni Andie Bellt –, csinos, kerek arcocska, szőke haj, mint drogdíler. – Oké, szóval azt gondolod, hogy a férfi, aki ellátta Andie-t droggal, gyanúsított lehet?

– Igen – felelte Pip. – Ha valaki elég elvetemült ahhoz, hogy gyerekeknek kábítószert adjon el, akkor szerintem gyilkosságra is képes.

– Ja, van benne logika – bólogatott Ravi. – De mégis hogy találjuk meg ezt a drogdílert?

Pip lecsapta a bögréjét az asztalra, és hunyorítva Ravi szemébe nézett.

– Kémkedni fogok.

Tizennyolc

– Ez egy házibuli, nem revü – fakadt ki Pip, és megpróbálta kiszabadítani az arcát Cara szorításából. Cara azonban erősen tartotta a fejét.

– Igaz, viszont baromi szerencsés vagy, nagyon jól áll neked a szemfesték. Hagyd már abba a rángatózást, mindjárt kész vagyok.

Pip nagyot sóhajtott, aztán nyugton maradt, és alávetette magát az erőszakos cicomázásnak. Még mindig duzzogott amiatt, hogy a barátnői rábeszélték, bújjon ki a kertésznadrágjából, és vegye fel Lauren egyik ruháját, ami olyan rövid volt, hogy simán hosszú pólónak lehetett nézni. Mikor ezt Pip benyögte, nagyot nevettek.

– Lányok – szólt fel Pip mamája az emeletre –, azt ajánlom, igyekezzetek, mert Victor már elkezdett breakbemutatót tartani Laurennek.

– Ó, Jézus! – szisszent fel Pip. – Kész vagyok végre? Le kell mennünk megmenteni Laurent.

Cara előrehajolt, és ráfújt Pip arcára.

– Kész van.

– Pompás! – Pip felkapta a hátizsákját, és még egyszer ellenőrizte, hogy teljesen fel van-e töltve a telefonja. – Menjünk!

– Helló, tücsök! – mondta az apja jó hangosan, amikor leértek a földszintre. – Laurennel eldöntöttük, hogy én is megyek arra a „húzd meg, ereszd meg” partira.

– „Ereszd el a hajam”, apa! És csak a testemen keresztül!

Victor odalépett Piphez, átölelte, és megszorította a vállát.

– A kis Pipsy buliba megy.

– Tudom, tudom – bólogatott Pip anyja széles, ragyogó mosollyal. – Rengeteg alkohol, és sok-sok fiú.

– Pontosan. – Pip apja elengedte a lánya vállát, aztán lenézett rá, és komoly arccal, felemelt mutatóujjal ezt mondta: – Pip, ne feledd, hogy legalább egy picit felelőtlennek kell lenned!

– Rendben van – jelentette ki Pip, aztán felkapta a slusszkulcsot, és elindult az ajtó felé. – Most már tényleg megyünk. Ég veletek, kedves maradi és kissé lökött szüleim!

– Az ég áldjon titeket! – mondta Victor színpadiasan, aztán megragadta a lépcsőfeljáró korlátját, és a távozni készülők felé nyúlva úgy tett, mintha a ház süllyedő hajó, ő pedig a hajóval pusztuló, hős kapitány volna.

A zenétől a járda is szinte lüktetett. A három lány felsétált a bejárathoz, Pip felemelte az öklét, hogy bekopogjon. Az ajtó azonnal meglódult befelé, és betekintést engedett a mélynyomóval felturbózott, dübörgő popzene, az alapzajjá olvadó csevegés és a gyér megvilágítás kakofón elegyébe.

Pip tett egy óvatos lépést befelé. Az orrát máris megcsapta a vodka fülledt, fémes szaga és a tompa izzadtság bűze, mely enyhe hányásszaggal is keveredett. Rögtön kiszúrta Ant barátját, George-ot, aki hatalmas, tágra nyílt szemekkel épp egy alattuk járó lány arcába próbált „belemászni”. Mikor észrevette őket, anélkül, hogy abbahagyta volna a csókolózást, a csaja háta mögött intett nekik, hogy jöjjenek.

Pip nem volt hajlandó bűnrészességet vállalni egy ilyesfajta üdvözlésben, ezért úgy tett, mintha nem vette volna észre, és elindult befelé az előszobába. Cara és Lauren követték. Laurennek át kellett lépnie a politológiafaktról ismerős Pault, aki a falnak rogyva halkan hortyogott.

– És ezt nevezik egyesek szórakozásnak – dörmögte Pip, amikor beléptek az előtérrel egybenyitott nappaliba, és meglátták a már ott lévő tinibanda nyüzsgő, kaotikus összevisszaságát: testek tekeregtek és csapkodtak a zenére, egymásra hányt sörösdobozok hevertek mindenütt, részeg hangok üvöltöttek a szoba közepébe mi-az-élet-értelme monológokat, a szőnyegen nedves foltok, ágyékukat összedörzsölő párocskák tapadtak a párakicsapódástól nyirkos falhoz.

– Te akartál mindenáron ide jönni – jegyezte meg Lauren, és odaintett pár lánynak, akikkel suli után drámaszakkörbe járt.

Pip nagyon nyelt.

– Aha. És a mostani Pip mindig elégedett a régi Pip döntéseivel.

Ant, Connor és Zach csak most vették észre őket, és a dülöngélő tömegen keresztülverekedve magukat elindultak feléjük.

– Minden oké? – kérdezte Connor, és ügyetlenül megölelte Pipet meg a másik két lányt. – Késtetek.

– Tudom – mondta Lauren. – Át kellett öltöztetnünk Pipet.

Pip nem látta be, miért lett volna annyira gázos a kertészgatyája, miközben Lauren drámaszakkörös barátnőinek robotszerű vonaglása abszolút elfogadott volt.

– Vannak itt valahol poharak? – kérdezte Cara, és feltartotta az üveg vodkát meg a limonádét.

– Aha, mindjárt megmutatom, hol – felelte Ant, és bevezette Carát a konyhába.

Mikor Cara visszatért a poharakkal, és az ő kezébe is nyomott egyet, Pip időnként úgy tett, mintha beleivott volna az italba, aztán nagyokat bólogatott, meg együtt röhögött a többiekkel. De az első adandó alkalommal odalépett a mosogatóhoz, és beleöntötte a vodkát a lefolyóba, majd megtöltötte a poharat vízzel.

Később, mikor Zach felajánlotta, hogy újratölti a poharát, megint indult bevetni a trükköt, de az irodalomórán mögötte ülő Joe King útját állta a mosogató felé. Joe-nak az volt a szokása, hogy mondott valami tök ijesztő dolgot, majd hirtelen ráijesztett rémülten bámuló áldozatára. Amikor a szerencsétlen nagyot ugrott ijedtében, Joe azt mondta: „Csak ugrattalak.”

Miután már háromszor is eljátszotta ezt Pippel, Pip elnézést kért, és elbújt az egyik sarokban, ahol szerencsére nem volt senki. Ott állt a sötétben, zavartalanul, és a szobát kémlelte. Nézte a táncolókat és a túlságosan is lelkesen csókolózókat, és közben kézből kézbe adott tárgyakra, hirtelen ellazult állkapcsokra és túltáguló pupillákra vadászott. Bármire, ami elvezetheti Andie drogdíleréhez.

Tíz hosszú perc telt el, és Pip még mindig nem fedezett fel semmi szokatlant, kivéve azt, hogy egy Stephen nevű fiú összetört egy távirányítót, aztán elrejtette egy vázában. Pip követte a tekintetével, látta, hogy a srác átmegy a hatalmas mosókonyhán a hátsó kijárat felé, és közben kivesz egy csomag cigarettát a farzsebéből.

Hát persze!

Kint, a dohányosok között kellett volna legelőször körbenéznie. Gyorsan átvágott a tömegen, a könyökével törve utat a tántorgók és dülöngélők között.

Voltak néhányan odakint. A kert végében egy pár hempergett a trambulin tetején, a könnyes szemű Stella Chapman pedig a kerti hulladékgyűjtő mellett állva siránkozott valakinek a telefonba. Két másik lány az osztályból a hintán folytatott nagyon komolynak tűnő eszmecserét, ami csak akkor szakadt meg, amikor hüledezve a szájuk elé kapták a kezüket. És persze ott volt még Stephen Thompson vagy Timpson, aki mögött Pip ül matekon. A fiú az alacsony kerti falon gubbasztott, és cigi lógott ki a szájából, mindkét kezével tűz után kutatott az összes lehetséges zsebében.

Pip odament hozzá.

– Helló! – mondta, és lehuppant mellé a falra.

– Szia, Pippa! – köszönt Stephen, és kivette a cigit a szájából, hogy tudjon beszélni. – Mi újság?

– Ó, semmi különös – felelte Pip. – Csak gondoltam, itt van Mary Jane.

– Mary Jane? Az meg ki? Nem ismerem. – Stephen végre előhúzott egy neonzöld öngyújtót.

– Nem ki, hanem mi. – Pip sokatmondó pillantást vetett Stephenre. – Szeretnék egy kicsit molyolni.

– Tessék?

Pip aznap délelőtt egy órát keresgélt a neten, a drogos szlengszótárban, hogy minél több szinonimát tudjon a fűre.

Újra próbálkozott hát, ezúttal suttogóra fogva:

– Füvet akarok, tudod… mariskafű, marihónajja, motyó, rakéta, spangli, széna, vicces cigi… Érted már? Vagy úgy ismerősebb, hogy ganja?

Stephen hangos nevetésben tört ki.

– Jó ég! Te nagyon be vagy állva.

– Ja, be vagyok. – Pip próbált megjátszani egy részeg kuncogást, de elég silányra sikeredett. – Van nálad? Tudsz adni egy kis zöldséget?

Miután Stephen befejezte a kuncogást, odafordult Piphez, és alaposan, tetőtől talpig végigmérte. Tekintete egyértelműen Pip mellén és sápadtfehér lábain időzött a legtovább. Pip feszengeni kezdett; utálkozás és bosszankodás kavargott benne. Képzeletben lehordta Stephent a sárga földig, de a száját nem nyithatta ki, elvégre kémkedett.

– Persze – szólalt meg végül Stephen, és harapdálni kezdte a felső ajkát. – Sodrok egy jointot. – Újra kutatni kezdett a zsebében, és most egy kis zacskó füvet szedett elő, meg egy csomag cigipapírt.

– Oké, köszi – bólintott Pip, és egyszerre érzett izgalmat, aggodalmat és enyhe émelygést. – Hú, hogy sodrod… úgy sodrod, mint egy igazi díler.

Stephen újra felnevetett, aztán megnyalta a papír szélét, és miközben hegyes, rózsaszín nyelvét kidugta, megpróbált szemkontaktust tartani Pippel. Pip félrenézett. Átfutott az agyán, hogy talán kissé túl messzire megy egy házi dolgozat miatt. Talán. De ez most már nem a projektről szól. Hanem Salről. Meg Raviról. És az igazságról. Értük kell megtennie.

Stephen sodort egy jointot, és kétszer hosszan beleszívott, mielőtt átadta Pipnek. Pip ügyetlenül a középső és a mutatóujja közé vette a cigit, aztán a szájához emelte, majd hirtelen elfordította a fejét, hogy a haja kicsit az arcába hulljon, és úgy tett, mintha többször egymás után beleszívna.

– Hmm, csodás cucc – bólogatott, és visszaadta Stephennek. – Szuper spangli, mondhatom!

– Nagyon jól nézel ki ma este – mondta Stephen, és szívott egy slukkot, aztán megint átadta a cigit Pipnek.

Megpróbálta úgy átvenni, hogy az ujjuk ne érjen egymáshoz. Megint csak színlelte, hogy beleszív, de a füst olyan átható szagú volt, hogy a következő kérdésbe bele-bele kellett köhögnie.

– É-és – csapott a lovak közé, amikor visszaadta a cigit – h-hol tudok ilyen cuccot szerezni?

– Elfelezem veled.

– Úgy értem, kitől veszed? Ha esetleg magamnak is akarok, tudod.

– Hát attól a fickótól a városban. – Stephen fészkelődni kezdett a falon, és közelebb húzódott Piphez.

– Úgy hívják, Howie.

– És hol lakik ez a Howie? – kérdezte Pip, és miközben visszaadta a füves cigit, kihasználta az alkalmat, és elhúzódott Stephentől.

– Nem t’om. Nem otthon árul. Az állomás parkolójának végében szoktam vele találkozni, ott nincs kamera.

– Késő este? – kérdezte Pip.

– Ja, általában. Amikor rám ír.

– Megvan a száma? – Pip lenyúlt a táskájához a telefonért. – Megadod?

Stephen megrázta a fejét.

– Tökre kiakadna, ha megtudná, hogy csak úgy odaadtam a számát. De nem is kell elmenned hozzá; megmondod, mi kell, kifizeted nekem, és én megszerzem. Még kedvezményt is adok. – Stephen Pipre kacsintott.

– Inkább közvetlenül tőle venném – mondta Pip, és érezte, hogy zavarában elvörösödik.

– Az nem fog menni. – A fiú újból megrázta a fejét, és Pip ajkait vizslatta.

Pip gyorsan másfelé nézett, sötét haja függönyként hullt kettejük közé. Az ingerültség most már kezdte felemészteni a gondolatait. Csak nem akarja ez itt lesmárolni?

És akkor hirtelen eszébe ötlött valami.

– És hogy vehetnék füvet rajtad keresztül? – kérdezte, és kivette Stephen kezéből a jointot. – Nincs is meg a számom.

– Ó, ez igazán sajnálatos! – Stephen hangja olyan sikamlós lett, hogy majdnem kicsöpögött a száján. Benyúlt a farzsebébe, és előhúzta a telefonját. Rányomott a kijelzőre, beütötte a jelszót, aztán odaadta a kioldott telót Pipnek. – Írd be a számodat.

– Oké – mondta Pip.

Megnyitotta a telefonkönyvet, és úgy fordult, hogy a vállától Stephen ne láthassa a kijelzőt. Beütötte a keresőbe, hogy How, mire egyetlen találat ugrott fel: Howie Bowers.

Pip próbálta megjegyezni a számot. A francba, tuti, hogy nem fog emlékezni rá! Ekkor újabb ötlete támadt. Le is fényképezhetné a kijelzőt, hiszen a saját telója itt van mellette a falon. De sajna Stephen is, ráadásul egész közel, és miközben a körmét rágja, őt bámulja. El kell terelni valahogy a figyelmét.

Pip hirtelen előrelendült, és jó messzire eldobta a jointot a fűbe.

– Bocs – mondta –, azt hittem, valami bogár mászik rajtam.

– Ne aggódj, felveszem. – Stephen leugrott a falról.

Pipnek néhány másodperce maradt csak. Felkapta a mobilját, a fotózáshoz elhúzta balra a képernyőt, és Stephen telefonja fölé tartotta.

A kamera próbált fókuszálni a sötétben, és ezzel értékes század másodpercek mentek el.

Pip ott tartotta az ujját a felvétel gombon.

Amikor hirtelen beélesedett a kép, gyorsan megnyomta a gombot, majd az ölébe ejtette a telefont, pont, mikor Stephen megfordult.

– Még ég – közölte a fiú, felugrott a falra, és szorosan Pip mellé húzódott.

Pip átnyújtotta neki a mobilt.

– Ööö, bocs, de asszem, mégsem adom meg a számomat – mondta. – Úgy döntöttem, a drog nem nekem való.

– Ne izélj már! – fakadt ki Stephen, és az ujjait nemcsak a telefonjára, hanem Pip kezére is rákulcsolta. Aztán közelebb hajolt hozzá.

– Nem, köszi – mondta gyorsan Pip, és visszahőkölt. – Asszem, most inkább bemegyek.

A fiú azonban a tarkójára tette a kezét, maga felé rántotta a fejét, és megcélozta az arcát. Pip kitért előle, és ellökte magától. Véletlenül olyan erővel, hogy Stephen elvesztette az egyensúlyát, és egy métert zuhant a falról, majd elterült a fűben.

– Te hülye ribanc! – kiáltotta Stephen, miközben feltápászkodott, és leporolta a nadrágját.

– Te degenerált, perverz, elvetemült majom! Bocs, majmok – ordította vissza Pip. – Megmondtam, hogy nem!

És akkor vette észre. Nem tudta megmondani, hogy és mikor történt, de most döbbent rá, hogy tök egyedül vannak a kertben.

Átjárta a félelem. A feje búbjától a talpáig lúdbőrös lett.

Stephen átmászott a falon, Pip hátrafordult, és sietve elindult befelé.

– Jó, jó, de azért beszélhetünk még egy kicsit – mondta a fiú, és elkapta Pip csuklóját, hogy visszatartsa.

– Engedj el, Stephen! – A szájából szinte fröcsköltek a szavak.

– De…

Pip a másik kezével megragadta Stephen csuklóját, jól megszorította, sőt a körmeit is belemélyesztette a húsába. A fiú felszisszent, és eleresztette. Pip nem teketóriázott, berohant a házba, becsukta maga mögött az ajtót, és még a kulcsot is ráfordította.

Bent átvágott a hevenyészett, perzsaszőnyeggel leterített „táncparketten”, ahol ide-oda lökdösték. Kétségbeesetten kutatott az összevissza csapódó testrészek és az izzadt, vigyorgó arcok között. Cara biztonságot adó arcát kereste.

A testek között fülledt hőség volt, Pip mégis remegett. Rázta a hideg attól, ami az imént történt, összekoccantak csupasz térdei.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 03.

Kutatási napló – 15. bejegyzés

Utólagos rögzítés: Ma este négy órán keresztül várakoztam az autóban. A vasútállomás parkolójának végében. Az ingázók három nagy hullámban érkeztek és távoztak az állomásról, köztük volt Apa is. Szerencsére nem vette észre az autómat.

Senkit nem láttam ott ácsorogni. Senki nem tűnt olyannak, mint aki drogot akar eladni vagy venni. Persze nem tudom, ezek az emberek hogy néznek ki; és soha nem gondoltam volna, hogy Andie is közéjük tartozott.

Igen, tudom, megszereztem Howie Bowers számát Stephen-görénytől. Felhívhatnám, és feltehetnék neki pár kérdést Andie-ről, hátha válaszol. Ravi úgy gondolja, ezt kéne csinálnom. De legyünk realisták, Howie ilyen módon soha nem állna szóba velem. Ő egy drogdíler, nem fog idegeneknek semmit bevallani a telefonba, hisz nem az időjárásról vagy a „leszivárgó gazdaság” modelljéről akarok vele csevegni.

Nem. Csak akkor fog velünk szóba állni, ha előbb lesz mivel zsarolni.

Holnap újra eljövök az állomáshoz. Ravinak dolgoznia kell, de egyedül is meg tudom csinálni. A szüleimnek majd azt mondom, Caránál írom az angol házit. Sokkal könnyebb hazudni, ha tudom, hogy muszáj.

Meg kell találnom Howie-t. Szereznem kell valamit a zsaroláshoz. És aludnom is kell.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Titkos idősebb pasi

Nat da Silva

Daniel da Silva

Max Hastings

Drogdíler – Howie Bowers?

Tizenkilenc

Pip a tizenharmadik fejezetnél tartott. Már jó ideje a telefon zseblámpájának erős, ezüstös fényénél olvasott, mikor észrevett egy magányos alakot, az egyik utcai lámpa alatt sétált el. Pip az autóban ült, az állomás parkolójának hátsó részén állt meg. Minden félórában csikorogva, dübörögve beérkezett egy Londonba vagy Aylesburybe tartó vonat.

Az utcai lámpák úgy egy órája gyulladtak fel, amikor a nap lement, és a beálló este egyre sötétebb kékbe öltöztette Little Kiltont. A lámpák narancsos-sárgás fénye nyugtalanító, ipari területre emlékeztető izzással vonta be az állomás környékét.

Pip félve sandított ki az ablakon. Mikor az alak egy újabb lámpa alatt haladt el, Pip azt is látta, hogy férfi. Sötétzöld kabátot viselt, prémes kapucnival, melyen világos narancssárga csík futott végig. Úgy tűnt, mintha a kapucni alatt árnyékból szőtt maszkot viselne, ezért az arcából csak az orrának felülről megvilágított háromszöge látszott ki.

Pip gyorsan kikapcsolta a zseblámpafunkciót a mobilján, és Dickens Szép remények regényét az anyósülésre tette. Hátraengedte az ülését, lekuporodott az ajtó mellé, csak a szeme és a feje búbja látszott ki az ablakon.

A férfi odasétált a parkoló végébe, és nekidőlt a kerítésnek ott, ahol a két lámpa narancsszín fényköre között sötét homály uralkodott. Pip nézte őt, és alig mert levegőt venni. Félt, hogy a kilélegzés bepárásítja az ablakot, és akkor nem látna tökéletesen.

A férfi lehajtotta a fejét, és kivette a telefonját a zsebéből. Mikor kioldotta a zárat, és a kijelző világítani kezdett, Pip jól láthatta az arcát is: csontos, erősen barázdált, szögletes arc volt, gondosan meghagyott, sötét borostával. Nem igazán tudta megsaccolni, ki hány éves lehet, de úgy gondolta, a férfi a húszas évei végén vagy a harmincas évei elején járhat.

Aznap este nem ez volt az első alkalom, amikor úgy gondolta, megtalálta Howie Bowerst. Az első jelölt beszállt egy félig összetört autóba, és elhúzott. A második megállt rágyújtani, és olyan hosszan szívta a cigit, hogy Pipnek hevesen kezdett verni a szíve, de aztán eloltotta a cigarettát, kinyitotta az autóját, és elhajtott. Ezzel a két figurával egyébként sem stimmeltek a dolgok: öltönyt és elegáns kabátot viseltek, és valamiért hátramaradtak a fővárosból vonattal érkező tömegben.

Ez a férfi azonban más volt. Farmert és rövid orkánkabátot viselt, és egyértelmű volt, hogy vár valamire. Vagy valakire.

Hüvelykujjaival a telefonján matatott. Valószínűleg az egyik kliensének írt, hogy itt van és várja. Annyira jellemző, hogy gondolatban így előreszalad! De volt egy módja annak, hogy megtudja, a férfi valóban Howie-e. Elővette a mobilját, lent tartva, hogy eltakarja a kijelző fényét. A combja felé fordította, majd a kontaktlistában Howie Bowershez pörgetett, és megnyomta a Hívás gombot.

Megint kilesett az ablakon, hüvelykujját a Megszakítás gomb fölött tartva várt. Idegszálai megfeszültek.

Aztán meghallotta.

Jóval hangosabb volt, mint az ő pittyegő híváshangja. Egy gépi kacsa kezdett el iszonyú hangosan hápogni, és ez a hang a kerítésnek támaszkodó férfi kezéből jött. Pip nézte, ahogy megnyomja a telefonját, aztán a füléhez emeli.

– Halló? – A távoli férfihangot alaposan letompította az ablaküveg. Egy század másodperccel később ugyanez a hang az ő telefonján is megszólalt. Bizonyítottan Howie-é.

Pip megnyomta a Megszakítás gombot, és látta, ahogy a férfi leengedi a telefont, aztán csak bámulja. Bozontos, de feltűnően egyenes szemöldöke egyre összébb és összébb húzódik. Megnyomott valamit a mobilon, és újból a füléhez emelte.

– Bakker! – Pip felkapta a telefonját, majd gyorsan elnémította. Alig egy másodperc múlva a kijelzőn megjelent: bejövő hívás Howie Bowerstől. Pip megnyomta a képernyőzárat, és hagyta, hogy a telefon némán kicsöngjön. A szíve úgy vert, mint a kalapács. Hú, ez meredek volt! Jó hülye volt, hogy nem titkosította a számát.

Howie eltette a telefonját, és a fejét lehajtva, kezét újból a zsebébe mélyesztve tovább ácsorgott. Pip most már biztosan tudta, hogy a férfi Howie Bowers, de arra még nem volt bizonyítéka, hogy ő látta el Andie-t droggal. Az viszont tuti biztos, hogy Howie Bowers iskolás gyerekekkel üzletel, ugyanazzal a diáksereggel, mint akiknek Andie annak idején a dílere révén szállította az anyagot. Ez persze lehetett puszta véletlen is. Lehet, hogy Howie mégsem ugyanaz a díler, akivel Andie dolgozott évekkel ezelőtt. Mindenesetre egy olyan kis városkában, mint Little Kilton, az ember nem bízhat túlságosan a véletlenekben.

És ebben a pillanatban Howie felemelte a fejét, majd határozottan biccentett egyet. Pip hamarosan meghallotta a betonon csattogó lépteket, egyre közelebbről és hangosabban szóltak. Nem mert mozdulni, hogy megnézze, ki közeledik, pedig minden egyes lépés mintha a fülében csattogott volna. Aztán az ismeretlen belépett a látóterébe.

Magas férfi volt, hosszú, bézsszínű kabátban, fényesre suvickolt, fekete cipőben. A cipő a ragyogásból és az éles, csattogó hangból ítélve vadiúj lehetett. A pasas sötét haja rövidre volt vágva. Mikor odaért Howie mellé, kicsit meggörnyedve ő is nekitámaszkodott a kerítésnek. Beletelt néhány másodpercbe, míg Pip, iszonyúan meresztve a szemét, rá tudott fókuszálni a férfira. És akkor eltátotta a száját.

Ismerte ezt a férfit. Látta az arcát a Kilton Mail weboldalán az újságírók között. Stanley Forbesnak hívták.

Stanley Forbes, Pip nyomozása szempontjából outsider, mégis már másodszor bukkant fel. Becca Bell azt mondta, hogy randizik vele, most meg itt van, és pont azzal az emberrel találkozik, aki valószínűleg Becca nővérét is ellátta anyaggal.

Eddig egyik férfi sem szólalt meg. Stanley az orrát vakargatta, majd előhúzott egy vastag borítékot a zsebéből. Odavágta Howie mellkasához, és Pip csak most vette észre, hogy az arca totál kipirult, és remeg a keze. Pip felemelte a telefonját, és miután ellenőrizte, hogy a vaku ki van kapcsolva, készített néhány fényképet a találkozóról.

– Ez volt az utolsó, hallod? – szólalt meg ingerülten Stanley, és nem is próbált halkan beszélni. Pip még az autó szélvédőjén keresztül is jól érzékelte szavainak élét.

– Nem kérhetsz többet tőlem, nincs több.

Howie viszont sokkal halkabban beszélt, mint Stanley, így Pip csak az első és az utolsó szót hallotta:

– De… mondani.

Stanley erre ráripakodott Howie-ra:

– Nem hiszem, hogy ezt meg mernéd tenni!

A két férfi egy feszültséggel teli, elnyújtott pillanatig farkasszemet nézett egymással, aztán Stanley sarkon fordult, és elsietett. A kabátja szárnya szélsebesen csapkodott körülötte.

Mikor elment, Howie belenézett a borítékba, majd becsúsztatta a kabátzsebébe. Pip arról is készített pár képet, ahogy a kezében tartja a borítékot. Úgy tűnt, Howie még nem akar elindulni. Ott maradt a kerítésnek dőlve, és megint matatni kezdett a telefonján. Mintha várt volna még valakire.

Pár perccel később Pip látta, hogy egy alak közeledik felé. Pip még jobban összehúzta magát a rejtekhelyén, a tekintetével követte, amint a fiú odalép Howie-hoz, és köszönésképpen felemeli a kezét. Őt is felismerte: eggyel alatta járt a suliban, és Anttel szokott együtt focizni. Valami Robin volt a neve.

Ez a találkozó is elég rövid ideig tartott. Robin elővett valamennyi készpénzt, és átadta Howie-nak. Howie megszámolta a pénzt, aztán elővett egy összetekert papírzacskót a kabátzsebéből. Pip öt képet is készített arról, ahogy Howie átadja a csomagot Robinnak, és elteszi a készpénzt.

Pip azt is látta, hogy mozog a szájuk, de nem hallotta, milyen titkos dolgokról beszélnek. Howie elmosolyodott, és megveregette a fiú hátát. Robin, miután a zacskót jól eldugta a hátizsákjában, elindult visszafelé a parkolóban, és közben halkan odaszólt Howie-nak:

– Később találkozunk! – Olyan közel haladt el az autó mögött, hogy Pipnek majdnem megállt a szíve a rémülettől.

Lebukott az ajtókeret alá, és átnézte a fotókat, amiket csinált. Howie arca legalább három képen tökéletesen jól látszott. És Pip a fiú nevét is tudta, akivel épp az előbb bonyolított le egy üzletet. Ez szakkönyvbe illő zsarolási alap volt, ha egyáltalán írnak arról szakkönyvet, hogyan kell megzsarolni egy drogdílert.

Pip most megmerevedett: valaki fütyörészve, hangosan csoszogva elhaladt a kocsi mögött. Pip várt húsz másodpercet, aztán felnézett. Howie volt az, aki akkor már az állomásépület felé tartott.

Pip teljesen elbizonytalanodott. Howie gyalog jött, tehát autóval nem követheti. Viszont esze ágában sincs elhagyni a bogárhátú nyújtotta biztonságot azért, hogy egy bűnözőt kövessen. A Volkswagen szélvédője olyan volt eddig, akár egy pajzs.

Pip gyomrában kezdett megcsomósodni a félelem, és az agyában csak egyetlen gondolat cikázott: Andie Bell is elindult egyedül a sötétben, és soha nem tért vissza. Próbálta elfojtani ezt a gondolatot, elnyomta magában a félelmet, és kiszállt az autóból. Olyan halkan csukta be az ajtaját, amilyen halkan csak tudta. A lehető legtöbbet meg kell tudnia erről az emberről. Hiszen lehet, hogy ő volt Andie szállítója, és egyben a gyilkosa.

Howie úgy negyven lépéssel járhatott előtte. A kapucniját letolta, így a prémes részen végigfutó narancsszín csíkot jól lehetett látni a sötétben. Pip megtartotta a kettejük közti távolságot, a szíve minden egyes lépésnél négyet dobbant.

Mikor az állomás előtti jól megvilágított terecskén haladtak keresztül, Pip kicsit lassított, és megnövelte a távolságot. Nem akart túl közel kerülni Howie-hoz. A férfi jobbra kanyarodott lefelé a dombról, és elhaladt a városka mini élelmiszeráruháza előtt. Aztán átment az úton, és elindult balra a főutcán, Raviék házával és a gimivel ellentétes irányban.

Pip óvatosan a nyomában maradt, és követte végig a Wyvil Roadon, át a sínek fölött futó hídon. A hídon túl Howie lekanyarodott a széles útról egy kis ösvényre, mely egy sárgálló sövényen keresztül haladva szelt át egy kis füves területet.

Pip megvárta, hogy Howie és közte nagyobb legyen a távolság, és csak akkor tért rá az ösvényre, ami egy idő után sötét és keskeny mellékutcába torkollt. Pip haladt tovább, tekintetét egy pillanatra sem levéve a tőle alig húsz méterre lévő, narancssárga prémmel szegélyezett kapucniról. A sötétség nagyszerű lepel: az ismerős dolgok is ismeretlenné és furává válnak. Pip csak akkor döbbent rá, hol van, amikor elhaladt egy utcanévtábla mellett.

Romer Close!

A szíve majd’ kiugrott a helyéből, most már legalább hatot vert lépésenként. Romer Close – az utca, ahol megtalálták Andie Bell autóját, miután a lánynak nyoma veszett.

Pip látta, hogy Howie hirtelen felkanyarodik valahová. Gyorsan elbújt egy fa mögé, onnan nézte, ahogy a férfi egy pici házhoz ér, előveszi a kulcsát, és bemegy az ajtón. Miután hallotta a zár kattanását, Pip előbújt rejtekhelyéről, és megközelítette Howie házát. Romer Close 29.

A férfi egy zömök ikerház egyik felében lakott, barna téglából épült, a tetejét mohás palatető borította. Mindkét ablakát lehúzott redőny takarta el, és az egyiket most halványsárga fénycsíkok törték meg, mivel Howie valószínűleg felkapcsolta bent a villanyt. A bejárati ajtó előtti picike kavicsos területen kopott, gesztenyeszínű autó állt.

Pip a kocsit bámulta. Ezúttal nem kellett sokáig gondolkodnia, mert azonnal felismerte. A döbbenettől leesett az álla, a gyomra összerándult, és a szája teli lett annak a már félig megemésztett szendvicsnek az ízével, amit még az autóban fogyasztott el.

– Te jóságos ég! – suttogta.

Pár lépéssel eltávolodott a háztól, és elővette a telefonját. Átfutotta a legutóbbi hívásokat, és rányomott Ravi számára.

– Kérlek, mondd, hogy már végeztél! – szólt bele azonnal, amikor a fiú felvette.

– Most értem haza, miért?

– Azonnal ide kell jönnöd a Romer Close-ra!

Húsz

Pip a saját kezűleg készített térkép alapján tudta, hogy Ravinak tizennyolc percbe telik otthonról a Romer Close-hoz érni. Négy perccel korábban érkezett, Pip látta, hogy fut.

– Mi történt? – kérdezte Ravi kicsit lihegve, és kisimította a haját az arcából.

– Rengeteg minden – felelte Pip halkan. – Nem is tudom, hol kezdjem, szóval csak belevágok.

– Úristen, megijesztesz! – Ravi kutató tekintettel mérte végig Pip arcát.

– Magamat is, nyugi! – Pip várt egy kicsit, aztán nagy levegőt vett, és visszaparancsolta a gyomrát a nyelőcsövén keresztül a helyére. – Szóval, azt tudod, hogy a partin kapott füles alapján próbáltam levadászni ezt a drogdílert. Ma este ott volt az állomásnál, üzletelt is valakivel, én meg követtem egészen hazáig. És itt lakik, Ravi! Abban az utcában, ahol Andie kocsiját megtalálták.

A fiú végignézett a sötét utcán, próbálta kivenni, milyen lehet.

– De honnan tudod, hogy ő az a díler, aki Andie-nek is szállított? – kérdezte.

– Eddig nem tudtam biztosan – felelte Pip. – De most már igen. Előbb azonban el kell még mondanom valamit, csak ne kapd fel a vizet, jó?

– Már miért kapnám fel? – Ravi lágy vonásai a szeme körül most megkeményedtek.

– Öhm, mert hazudtam neked – mondta Pip, és nem nézett Ravira, hanem a cipőjét bámulta. – Azt mondtam, hogy még nem érkezett meg Sal kihallgatási jegyzőkönyve. Pedig megkaptam, már két hete.

– Mi? – kérdezte a fiú suttogva. Nem próbálta leplezni a sértődöttségét, az orrát kicsit felhúzta, a homlokán ráncok futottak végig.

– Ne haragudj – mondta Pip. – Amikor megérkezett, elolvastam, és úgy éreztem, jobb, ha te nem nézed meg.

– De miért?

Pip nagyot nyelt.

– Mert Salnek a jegyzőkönyv alapján nagyon rosszul állt a szénája. Eltitkolt valamit a rendőrség elől, és kerek perec megmondta nekik, hogy nem árulja el, min vitatkozott össze Andie-vel azon a csütörtökön és pénteken. Úgy tűnt, a saját indítékát rejtegeti. Nagyon féltem, hogy tényleg ő ölte meg Andie-t, nem akartalak elkeseríteni. – Lopva felpillantott Ravira. A fiú összehúzta a szemét, a tekintetében szomorúság bujkált.

– Szóval mindezek után úgy gondolod, Sal mégis bűnös?

– Nem, nem gondolom! Egy ideig kétségeim voltak, és féltem, ez milyen hatással lesz rád. Helytelen volt eltitkolni előled a tényeket, ezért elnézést kérek. Nem volt hozzá jogom. És nem volt igazam abban sem, hogy kételkedtem Salben.

Ravi hallgatott egy sort, és csak nézte Pipet, közben a tarkóját vakargatta.

– Jó, rendben – mondta végül. – Oké, értem, miért csináltad, de most mi történt?

– Rájöttem, Sal miért adott kitérő válaszokat a kihallgatáson, és min vesztek össze Andie-vel. Gyere!

Pip intett Ravinak, hogy kövesse, és odasétált Howie háza elé. Aztán rámutatott.

– Itt lakik a drogdíler – mondta. – De nézd meg az autóját, Ravi!

Pip figyelte, amint Ravinak ide-oda jár a tekintete az autón. A szélvédőről a motorháztetőre, majd egyik lámpáról a másikra, míg végül megállapodott a rendszámtáblán. Ravi elolvasta a helyes irányban, majd visszafelé, aztán megint balról jobbra.

– Huh! – Csak ennyit bírt mondani. Pip bólintott.

– Huh bizony.

– Azt hiszem, hogy ez olyan tipikus „Szent Habakuk” pillanat!

És mindketten a rendszámtáblára szegezték a tekintetüket: R009KKJ.

– Sal ezt a rendszámot jegyezte fel a telefonjába – mondta Pip. – Április 18-án este, háromnegyed nyolc körül. Biztos gyanakodott, sőt lehet, hogy hallott valamit pusmogni a suliban. Ezért aznap este követte Andie-t, és látta, hogy Howie-val találkozik. Látta az autót, és azt is, mit csinál a barátnője.

– Ezért veszekedtek az Andie eltűnése előtti napokban – tette hozzá Ravi. – Sal utálta a drogokat. Utálta.

– És mikor a rendőrök a vitáról kérdezősködtek – folytatta Pip –, nem a saját indítékát titkolta, hanem Andie-t védte. Nem gondolta, hogy meghalt. Azt hitte, életben van, és vissza fog jönni. Nem akarta bajba keverni azzal, hogy elárulja a rendőrségnek, Andie droggal kereskedik. És az utolsó üzenet, amit pénteken küldött Andie-nek?

– Nem beszélek veled, amíg abba nem hagyod – idézte Ravi.

– Tudod, mit? – kérdezte Pip mosolyogva. – A bátyád még soha nem tűnt ennyire ártatlannak, mint most.

– Köszönöm! – Ravi viszonozta Pip mosolyát. – Tudod, ezt még soha nem mondtam egyetlen lánynak sem eddig, de… örülök, hogy egyszer csak bekopogtál az ajtómon.

– Halványan úgy emlékszem, majdnem elküldtél a fenébe – mondta Pip.

– Hát, úgy tűnik, elég nehéz tőled megszabadulni.

– Elég nehéz. – Pip lehajtotta a fejét. – Na, készen állsz, hogy bekopogjunk?

– Várj! Nem. Mi? – Ravi rémülten bámult Pipre.

– Ugyan már! – Pip megindult Howie bejárati ajtaja felé. – Most végre akcióba lendülhetsz!

– Uh, alig bírom megállni, hogy ne vegyem komolyan a célzást. Várj, Pip! – kiáltotta halkan Ravi, és Pip után eredt. – Mit csinálsz? Nem fog szóba állni velünk.

– Ó, dehogynem! – Pip meglengette a telefonját a feje fölött. – Van mivel zsarolni.

– Tényleg? – Ravi épp a bejárati ajtó előtt érte utol Pipet.

Pip odafordult felé, és őrületes fintorral egybekötött mosolyt villantott rá. Aztán megfogta a kezét. Mielőtt még Ravi elránthatta volna, Pip háromszor bekopogott vele az ajtón.

Ravinak elkerekedett a szeme, és mutatóujját fenyegetően meglengette Pip orra előtt.

Csoszogást és köhécselést lehetett hallani bentről.

Néhány pillanat múlva az ajtó nagy lendülettel kinyílt.

Ott állt előttük Howie, és csak pislogott rájuk. Azóta levette a kabátját, és most csak egy foltos, kék pólót viselt. Mezítláb volt. Áporodott füstszag vette körül, a ruhája pedig nyirkosnak és penészesnek tűnt.

– Helló, Howie Bowers – köszönt neki Pip. – Vehetünk tőled egy kis kábszert?

– Ki az ördög vagy? – csattant fel Howie.

– Az az ördög, aki ezeket a csodás fotókat lőtte nem sokkal ezelőtt – felelte Pip, és a Howie-ról készült képekre kattintva odatartotta a díler orra elé a telefont. Aztán a hüvelykujjával legörgette a képeket, hogy a férfi lássa, milyen sok van belőlük. – Fura módon ismerem azt a fiút, akinek drogot adott el. A neve Robin. Kíváncsi volnék, mi lenne, ha most azonnal felhívnám a szüleit, és megkérném, kutassák át a hátizsákját. Aztán az is érdekelne, mennyi idő kell a rendőrségnek, hogy ők is bekopogjanak magához, különösen ha felhívom őket, és adok nekik egy jó kis tippet.

Pip hagyta, hogy Howie megeméssze a hallottakat. A díler tekintete ide-oda járt Ravi, a telefon és Pip szeme között.

– Mit akartok? – mordult fel.

– Azt, hogy hívjon be minket, és válaszoljon pár kérdésre – mondta Pip. – Ez minden, és akkor nem megyünk a rendőrségre.

– Miről? – kérdezte Howie, és a körmével kipiszkált valamit a foga közül.

– Andie Bellről.

Rosszul megjátszott értetlenség ült ki a férfi arcára.

– Tudja, az a lány, akinek maga drogot adott, hogy árulja a diákoknak. A lány, akit öt évvel ezelőtt megöltek. Emlékszik? – kérdezte Pip. – Mert ha nem, a rendőrség majd felfrissíti a memóriáját.

– Oké – bólintott Howie, és egy halom műanyag zsákon átlépve hátrébb csoszogott, az ajtót meg nyitva hagyta. – Bejöhettek.

– Nagyszerű! – felelte Pip, és a válla fölött hátranézett Ravira. Némán azt mondta neki: „zsarolás”, mire Ravi forgatni kezdte a szemét. Ám amikor Pip be akart sétálni a nyitott ajtón, a fiú maga mögé húzta, és ő ment be elsőnek. Addig bámult Howie-ra, míg a férfi elhúzódott az ajtó mellől, és elindult befelé a keskeny folyosón.

Pip követte Ravit, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Erre – mormogta a férfi, és eltűnt a nappaliban. Belehuppant egy rozzant karosszékbe, melynek karfáján megbontott sörösdoboz várta. Ravi odalépett a kanapéhoz, odébb tolt egy halom ruhát, és egyenes háttal leült Howie-val szemközt, olyan közel a kanapé széléhez, amennyire csak lehetett. Pip leült mellé, és keresztbe fonta a karját.

Howie Ravira bökött a sörösdobozzal.

– Te annak a fickónak az öccse vagy, aki megölte.

– Aki állítólag megölte – helyesbített Ravi és Pip egyszerre.

Furcsa feszültség ülte meg a szobát, és ahogy a tekintetek ide-oda ugráltak, a bent lévő három ember között mintha láthatatlan, ragacsos indák tapogatóztak volna.

– Ugye tisztában van azzal, hogy elmegyünk ezekkel a fotókkal a rendőrségre, ha nem válaszol a kérdéseinkre Andie-vel kapcsolatban? – kérdezte Pip, tekintetét a sörösdobozra szegezve, ami valószínűleg nem az első volt, mióta Howie hazaért.

– Persze, kedves – nevetett Howie összeszorított fogakkal, szinte sziszegve. – Ezt világosan az értésemre adtad.

– Akkor jó – mondta Pip. – A kérdéseim is világosak és könnyen érthetőek lesznek. Mikor kezdett Andie magával dolgozni, és hogy ismerkedtek meg?

– Nem emlékszem. – Howie hatalmasat kortyolt a söréből. – Talán 2011 elején. És ő keresett meg engem. Az volt, hogy odajött hozzám ez a vakmerő kis fruska a parkolóban, és azt mondta, tudna szerezni nekem üzletfeleket, ha kap százalékot. Azt mondta, pénzt akar keresni, én meg azt mondtam, nekem is pont ez a célom. Fogalmam sincs, honnan tudta, hogy hol szoktam üzletelni.

– Tehát beleegyezett, hogy Andie segítsen magának?

– Hát persze! Azt ígérte, megnyitja az üzletet a fiatalabb korosztály felé, és így olyan kölykökhöz is eljuthat az áru, akik között én nem igazán tudnám teríteni. Szóval mindketten nyertünk a dolgon.

– Aztán mi történt? – kérdezte Ravi.

Howie rideg tekintete megállapodott Ravin. Pip érezte, hogy a fiú izmai megfeszülnek, mert a karjuk majdnem összeért.

– Találkoztunk, és megismertettem a szabályokkal. Hogy mindig jól dugja el a pénzt és az árut, és hogy inkább kódolt elnevezéseket használjon. Kikérdeztem, szerinte milyen cucc érdekelné leginkább a suliban a kölköket. És adtam neki egy telefont, hogy azt használja üzletelésre. Igazából ennyi. Aztán útjára engedtem a veszélyes és vad külvilágba. – Howie megint elmosolyodott. Az arca és azzal együtt a borostái is idegesítően szimmetrikusak voltak.

– Szóval Andie-nek volt egy másik telefonja is? – kérdezte Pip.

– Ja, természetesen. Csak nem képzeled, hogy azzal üzletelt, amit a szülei fizettek? Nem, vettem neki egy olcsó telót, amire előre, készpénzes fizetéssel feltöltöttem egy bizonyos összeget. Sőt, kettőt is vettem. A másodikat akkor, mikor az elsőről elfogyott a pénz. Ezt néhány hónappal azelőtt kapta, hogy eltűnt.

– Hol tartotta Andie a drogot, mielőtt eladta? – kérdezte Ravi.

– Ez is az alapszabályok közé tartozott. – Howie hátradőlt, és a sörösdoboznak válaszolt. – Megmondtam neki, hogy ez a kis biznisz nem fog működni, ha nem tudja biztos helyre eldugni a cuccot és a másik telefonját, a szülei nem találhatják meg. Andie erre biztosított arról, hogy már megvan a rejtekhely, amiről senki más nem tud, csak ő.

– És hol volt ez a hely? – faggatózott tovább Ravi. Howie megvakarta az állát.

– Hmm, asszem, valami meglazult padlólap a szobájában, vagy ilyesmi. Andie azt mondta, a szüleinek fogalma sem volt arról, hogy ott van egy lyuk, és hogy mindig is oda rejtette el a szarjait.

– Akkor az a telefon még mindig ott lehet Andie szobájában? – kérdezte Pip.

– Nem tudom. Lehet. Hacsak nem vitte magával, mikor… – Howie gurgulázó hangot hallatott, és közben határozott mozdulattal elhúzta az ujját a torka előtt.

Mielőtt Pip feltette volna a következő kérdést, Ravira pillantott, aki megfeszült állkapoccsal, a fogát összeszorítva koncentrált, hogy szemmel tartsa Howie-t. Mintha a puszta tekintetével akarná helyben maradásra kényszeríteni.

– Oké – mondta Pip –, szóval milyen drogokat árult Andie a házibulikon?

Howie összenyomta az üres dobozt, és ledobta a földre.

– Először csak füvet – felelte. – Aztán már mindenfélét.

– A barátom azt kérdezte, milyen drogokat árult Andie – figyelmeztette Ravi. – Sorolja fel őket!

– Jól van, na! – A férfi elég bosszúsnak látszott, kihúzta magát a karosszékben, és egy kidomborodó barna foltot kezdett piszkálni a pólóján. – Szóval árult füvet, néha ecstasyt, aztán mefedront és ketamint. És volt néhány vevője Rohypnolra is.

– Rohypnol? – ismételte meg Pip, és képtelen volt leplezni döbbenetét. – Úgy érti, Andie randidrogot osztogatott a partikon?

– Aha. De a Rohypnol nyugtatónak is jó, ellazulásra, nem csak arra, amit a legtöbben hisznek.

– És tudja, Andie kinek adott el Rohypnolt? – kérdezte Pip.

– Öhhmm, hát annak a kis ficsúrnak. Asszem, azt mondta. De nem t’om. – Howie megrázta a fejét.

– Kis ficsúr? – Pip agyában rögtön megjelent egy kép: szögletes arc, gúnyos vigyor és lelógó, sárgás haj. – Ez a kis ficsúr netán egy szőke fiú?

Howie bután bámult Pipre, aztán vállat vont.

– Feleljen, vagy megyünk a rendőrségre! – figyelmeztette Ravi.

– Igen, lehet, hogy szőke.

Pip megköszörülte a torkát, hogy legyen egy kis ideje gondolkozni.

– Jól van – mondta. – És milyen gyakran találkoztak Andie-vel?

– Akkor találkoztunk, ha kellett. Amikor rendelést kapott, és árut vitt, vagy mikor kápét hozott. Úgy heti egyszer, néha többször, néha kevesebbszer.

– És hol találkoztak? – kérdezte Ravi.

– Az állomásnál, de néha ide is eljött.

– És volt… – Pip megállt. – Volt maguk között valami románcféle?

Howie felhorkant. Hirtelen felült, és agyoncsapott valamit a füle mögött.

– Dehogy volt, baszki! – Az erőltetett röhögése sem tudta teljesen elfedni a zavarát, amitől nagy foltokban vörös lett a nyaka.

– Biztos ebben?

– Persze hogy biztos! – Ezúttal Howie mellőzte a vicceskedést.

– Akkor miért hárít ilyen hevesen?

– Persze hogy hárítok! Bejön két kölyök a házamba, és számonkér rajtam évekkel ezelőtt történt dolgokat, és a zsarukkal fenyegetőzik. – Azzal belerúgott a földön heverő üres sörösdobozba, az keresztülrepült a szobán, és hangos csattanással Pip feje fölött landolt a redőnyön.

Ravi azonnal felugrott a kanapéról, és Pip elé állt.

– És most mit fogsz csinálni, ha? – kérdezte Howie kihívóan nézve Ravira, aztán feltápászkodott. – Kész vicc vagy, öregem!

– Oké, mindenki nyugodjon le! – szólt rájuk Pip, és ő is felállt. – Már majdnem végeztünk; csak válaszoljon őszintén. Volt szexuális kapcsolata…

– Nem, már mondtam, hogy nem! – Howie-nak most már az arca is kezdett kivörösödni; a pír felkúszott egészen a borostája vonaláig.

– És szerette volna, hogy legyen?

– Nem!!! – Howie most már üvöltött. – Andie csak üzleti szempontból volt érdekes, ahogy én is neki. Oké? Semmi extra.

– És hol volt azon az estén, amikor Andie-t megölték?

– faggatózott Ravi.

– Ott feküdtem totál kiütve, azon a kanapén!

– És tudja, ki ölte meg? – kérdezte Pip.

– Aha. Az ő bátyja. – Howie indulatosan Ravira mutatott. – Szóval erről van szó! Azt akarod bebizonyítani, hogy az a gyilkos féreg bátyád ártatlan, mi?

Pip látta, hogy Ravi megmerevedik, és az öklén csúcsosan kidomborodó csontokat méregeti. Aztán elkapta Pip tekintetét, és eltűnt arcáról a keménység. Mindkét kezét zsebre dugta.

– Oké, végeztünk – szólt Pip, és kezét Ravi karjára tette. – Menjünk!

– Nem, nem. Nem úgy van az! – Howie öles léptekkel az ajtóhoz rohant, és elállta Pipék útját.

– Már megbocsásson, Howard – mondta Pip, és idegessége félelemre jegesedett.

– Nem, nem – vigyorgott Howie a fejét csóválva. – Nem engedhetlek el titeket.

Ravi odalépett hozzá.

– Menjen innen!

– Megtettem, amit kértetek. – Howie Pip felé fordult. – És most szépen kitörlöd a rólam készült képeket.

Pip kissé megnyugodott.

– Rendben – bólintott. – Ez így van rendjén. – És a mobilját feltartva megmutatta Howie-nak, ahogy sorban kitörli a parkolóban készült képeket, míg el nem ért ahhoz a fotóhoz, amin Barney és Josh együtt szunyálnak a kutya vackában. – Kész.

Howie tett egy lépést oldalra, hogy Pipék elférjenek mellette.

Pip kinyitotta a bejárati ajtót, és mikor Ravival kiléptek a csípős, késő esti levegőre, a férfi még utánuk szólt.

– Ha veszélyes kérdéseket teszel fel, kislány, veszélyes válaszokat kapsz rájuk!

Ravi erre becsapta az ajtót. Aztán megvárta, míg legalább húszlépésnyire eltávolodnak a háztól, és csak akkor szólalt meg.

– Egy élmény volt. Köszi, hogy meghívtál életem első zsaroló partijára.

– Szívesen – válaszolta Pip. – Nekem is ez volt az első. És milyen hasznos! Megtudtuk, hogy Andie-nek volt egy másik telefonja is, hogy Howie bonyolult érzelmeket táplált iránta, és hogy Max Hastings Rohypnolra vágyott.

– Pip felemelte a mobilját, és kikeresett egy fotós alkalmazást. – Csak visszahozom a képeket, amiket kitöröltem. Hátha a jövőben is meg kell zsarolnunk Howie-t.

– Ó, csodás lesz! Már alig várom! – mondta Ravi. – Beleírom majd az önéletrajzomba, hogy kitűnően tudok zsarolni.

– Tudtad, hogy ha be vagy szarva, hirtelen nagyon vicces leszel? – Pip rámosolygott a fiúra, és a sövényen lévő nyílásnál előreengedte.

– Aha. Te meg parancsolgató és flancos.

Ravi hátranézett Pipre. Egy darabig nézték egymást, aztán Pip nem bírta tovább. Nevetni kezdtek, és egyszerűen nem bírták abbahagyni. Az adrenalinszint-csökkenés hisztérikus röhögőgörcsöt okozott. Pip nekidőlt Ravinak, törölgette a könnyeit, két csuklásszerű nevetés között staccato üzemmódban vette a levegőt. Ravi botladozni kezdett, az arca csupa ránc lett, olyan görcsösen vihogott, hogy összegörnyedve a hasát fogta.

Addig nevettek, míg Pipnek már megfájdult az arca, és a gyomra kínzón keményre csomósodott.

De amikor nagy levegőt próbáltak venni, kezdődött elölről az egész.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 06.

Kutatási napló – 16. bejegyzés

Igazából az egyetemi felvételi jelentkezésemre kéne koncentrálnom; csak kábé egy hetem van, hogy megírjam a motivációs levelet a Cambridge-re. Csak egy kis szünet az önfényezésben és a páváskodásban, ennyit várhat a felvételi bizottság.

Tehát: Howie Bowersnek nincs alibije arra az estére, amikor Andie eltűnt. Saját bevallása szerint otthon feküdt, „totál kiütve”. Megerősítés híján ez lehet kitaláció is. Ő egy idősebb pasi, és Andie igenis tönkretehette volna, ha feladja a rendőrségen drogdílerkedésért. Andie-vel való kapcsolata a Büntető Törvénykönyvbe ütközött, és erősen hárító viselkedéséből kiindulva talán volt némi szexuális jellege is. Ráadásul Andie autóját – azt a kocsit, amelynek csomagtartójában a rendőrség szerint Andie holttestét szállították – pont abban az utcában találták meg, ahol ő lakik!

Tudom, hogy Maxnek van alibije Andie eltűnésének estéjére, ugyanaz az alibi, amit Sal is kért, hogy a barátai igazoljanak neki. De gondolkodjunk csak hangosan egy kicsit! Andie elrablása valahová 22:40 és 00:45 közé esik. Lehet, hogy Max ennek az intervallumnak a végét használta ki. A szülei távol voltak, Jake és Sal már leléptek, Millie és Naomi meg felmentek aludni a vendégszobába, „kicsivel fél egy előtt”. Max ekkor elhagyhatta a házat anélkül, hogy bárki észrevette volna. De akár Naomi is. Vagy ketten együtt…

Maxnek van egy meztelen képe az áldozatról, de azt állítja, soha nem volt köztük semmi olyan. És ő is idősebb pasinak számít. Benne volt Andie drogbizniszében, rendszeresen vásárolt tőle Rohypnolt. Szóval a jó öreg Max Hastings, a „kis ficsúr” nem is olyan tiszta, mint gondoltam. Lehet, hogy követnem kéne ezt a Rohypnol-vonalat, hátha van valami más bizonyíték is arra, amit kezdek sejteni. (Hát persze hogy kezdek – hiszen Max randidrogot vett, az isten szerelmére!)

Bár mindketten külön-külön gyanúsak, Max–Howie-összejátszásról nem beszélhetünk: Max csak Andie-n keresztül vett drogot, Howie pedig alig emlékszik Maxre, és csak Andie-től tudta, mit használt.

Azt hiszem, a legfontosabb, amit Howie-tól megtudtunk, az az, hogy Andie-nek volt egy másik, kártyás telefonja is. Ez most az elsődleges nyom. Ebben a másik telefonban lehet benne minden adat azokról, akiknek Andie drogot adott el. És talán a Howie-val való kapcsolatának jellegére is van némi utalás. Ha nem is Howie volt a titkos idősebb pasi, Andie attól még használhatta ezt a másik telefont arra, hogy a pasijával titokban kapcsolatot tartson. Andie „hivatalos” mobilja a rendőrséghez került, mikor megtalálták Sal holttestét. Ha volt bizonyíték azon a telefonon bármilyen titkos kapcsolatra, annak utánamentek volna.

Ha megtaláljuk Andie másik telefonját, talán megtaláljuk a titkos idősebb pasit, és a gyilkost is, és akkor ennek az egésznek vége lesz. Most úgy tűnik, három lehetséges jelölt van a titkos idősebb pasira: Max, Howie és Daniel da Silva (a gyanúsítottak között dőlttel szerepelnek). Ha bármelyiküknek nyoma lesz a kártyás telefonon, az elég ahhoz, hogy azonnal induljunk a rendőrségre.

De az is lehet, hogy még nem találtuk meg ezt a titkos pasit, és ott vár a kulisszák mögött, hogy egyszer csak abszolút szupersztárrá váljon ebben a projektben.

Olyasvalaki lehet, mint például Stanley Forbes… Tudom, hogy őt semmi nem köti közvetlenül Andie-hez, ezért nem került be a gyanúsítottak közé. De azért enyhén szólva furcsa, hogy ő az az újságíró, aki maróan gúnyos cikkeket írogatott Andie „gyilkos barátjáról”, most meg a húgával randizik. Ráadásul láttam, amint pénzt ad annak a dílernek, aki Andie-t is ellátta áruval! Vagy ez pusztán véletlen egybeesés? Nem, nem hiszek a véletlenekben.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Titkos idősebb pasi

Nat da Silva

Daniel da Silva

Max Hastings

Howie Bowers

Huszonegy

– Barney, Barney, Barney, zsupsz – dúdolta Pip, miközben a kutya két elülső lábát a kezében tartva körültáncolta vele az étkezőasztalt. Aztán az anyja ősrégi CD-je elakadt egy kis karcoláson, és ebből az lett, hogy „Hit the road, Ja-Ja-Ja-Ja-Ja…”

– Rémes ez a hang! – kiáltott fel Leanne, Pip anyja, aki egy nagy tál sült krumplival lépett be az étkezőbe, és letette egy háromlábú edényalátétre. – Ugorj a következő számra, Pips! – mondta, aztán megint kiment. Pip letette Barney lábait a földre, majd megnyomta a CD-lejátszó egyik gombját. A huszadik század egyik relikviája volt ez a készülék, amit az anyja nem volt hajlandó beáldozni holmi érintőképernyős meg bluetoothos eszközökért. Jobb is: már azt is fájdalmas volt nézni, ahogy a távirányítót kezelte.

– Felvágtad, Vic? – kiabált Leanne, és behátrált az étkezőbe egy tál gőzölgő brokkolival és borsóval, aminek a tetején nagy darab vaj olvadozott.

– A szárnyas fel van darabolva, drága hölgyem! – jött a válasz.

– Josh! Vacsi! – kiáltott Leanne.

Pip kiment segíteni az apjának behozni a tányérokat és a sült csirkét, miközben Josh is besurrant mögöttük.

– Megcsináltad a házidat, szívem? – kérdezte Pip mamája Joshtól, amikor már mindannyian elfoglalták szokott helyüket az asztalnál. Barney természetesen Pip mellé ült, a földre. Persze összejátszott a gazdájával, mert ha a szülők nem néztek oda, Pip apró húsdarabkákat dobált a kutyának.

Pip nem teketóriázott, egyből magához húzta a krumplis tálat, mielőtt még az apja elhappolná előle. Akárcsak a lánya, Victor is nagy krumplifan volt.

– Joshua, átpasszolnád apádnak a Bisto szószt?

Mikor már minden tányér tele volt, és valamennyien belefeledkeztek az evésbe, Leanne a villájával Pip felé bökött.

– Meddig is kell beadni az egyetemi felvételi jelentkezést?

– Tizenötödikéig – felelte Pip. – Megpróbálom pár nap múlva beküldeni. Jobb, mint az utolsó pillanatban.

– Elég időt szántál a motivációs levélre? Mintha csak azzal a vizsgaizével foglalkoznál.

– Szerinted volt olyan, hogy valamivel nem készültem el időben? – kérdezte Pip, és a villájára szúrt egy különösen nagyra nőtt brokkolirózsát, mely mintha a brokkolik Sequoiadendron giganteum fájáról esett volna le. – Csak akkor fogok lecsúszni egy határidőről, ha eljön a világvége.

– Jó, rendben, de apa és én átolvashatjuk vacsora után, ha akarod…

– Oké, majd kinyomtatom.

Amikor felharsant az sms-t jelző vonatfütty Pip mobilján, Barney összerezzent, Leanne arca pedig elkomorult.

– Az asztalnál nincs kütyüzés – figyelmeztette.

– Bocs – mondta Pip. – Leveszem a hangot.

Ki lehet az? Talán Cara kezdett véget nem érő monológba, amit soronként szokott küldözgetni. Pip telefonja ilyenkor mindig pokoli sípolásba kezd, ahogy sorban megszólalnak az egymást túlsikító vonatfüttyök, akár egy zsúfolt londoni pályaudvaron. De lehet, hogy Ravi üzent. Pip előhúzta a mobilt, és az ölében tartva megkereste a némító gombot.

Aztán érezte, hogy minden vér kiszalad az arcából. Mintha forróság csorgott volna lefelé a testében, aztán megült a gyomrában, és forgószélként kavarogni kezdett, iszonyú erővel nyomva felfelé a nemrég leküldött vacsorát. A torka összeszorult a hirtelen támadt félelemtől.

– Pip!

– Ú… jaj… azonnal pipilnem kell – mondta, és telefonnal a kezében felugrott az asztaltól, majdnem keresztülesett a kutyán.

Kilőtt az étkezőből, aztán átrohant az előszobán. Vastag gyapjúzoknijában megcsúszott a fényes tölgyfa padlón, és egyik könyökével némileg felfogva az ütést, orra esett.

– Pippa! – kiáltott utána Victor.

– Nincs semmi bajom! – szólt vissza Pip, miközben feltápászkodott. – Csak megcsúsztam.

Bement a vécébe, magára zárta az ajtót, aztán lehajtotta a vécé fedelét, remegve megfordult, és ráült a tetejére. Két kézzel tartva a telefont, kinyitotta az üzenetet.

Te hülye kis picsa! Hagyd abba, amíg lehet!

A feladó ismeretlen.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 08.

Kutatási napló – 17. bejegyzés

Nem bírok aludni.

Öt óra múlva kezdődik a suli, és nem bírok elaludni.

Most már minden porcikámmal érzem és tudom, hogy ez nem vicc. A hálózsákomba rejtett üzenet, most meg ez az sms. Mindkettő nagyon is valóságos. A kempingezés óta minden lukat betömködtem, amin bármi kiszivároghatott volna: senki nem sejti, mire jöttem rá, csak Ravi, és azok, akiket kikérdeztem.

Valaki mégis tudja, hogy közel járok az igazsághoz, és ez a valaki bepánikolt. Ez a valaki követett az erdőbe. És megvan neki a mobilszámom.

Próbáltam visszaüzenni, hogy ki vagy?, de hibaüzenet jött. Nem tudtam elküldeni a kérdést. Utánanéztem a neten: vannak olyan weboldalak és alkalmazások, melyek segítségével anonimizálni lehet az üzenetet. Nem lehet rájuk válaszolni, és azt sem tudhatod meg, hogy ki küldte.

Az üzenetküldő ilyenkor mindig ugyanaz: ismeretlen.

Lehet, hogy az Ismeretlen ölte meg Andie Bellt, és most azt akarja velem tudatni, hogy engem is képes elkapni?

Nem mehetek a rendőrségre. Nincs még elég bizonyítékom. Nem eskü alatt vallott állításaim vannak olyanoktól, akik ismerik Andie Bell titkos életének különböző részleteit. Hét gyanúsított, de egyik sem kiemelten gyanús. Túl sok ember él Little Kiltonban, akinek indítéka lehetett megölni Andie-t.

Kézzelfogható bizonyítékra van szükségem. Arra a kártyás telefonra.

És csakis akkor fogom abbahagyni, te, Ismeretlen!

Csakis akkor, ha fény derül az igazságra, és a te kilétedre is.

Huszonkettő

– Mit keresünk itt? – kérdezte Ravi, amint észrevette Pipet.

– Cssss! – csitította Pip, elkapta Ravi kabátujját, és behúzta a fa mögé. Aztán kidugta a fejét a fatörzs mögül, hogy szemmel tarthassa az utca túloldalán lévő házat.

– Neked nem kéne suliban lenned? – kérdezte Ravi.

– Beteget jelentettem, oké? Ne nyaggass, így is elég rosszul érzem magam a lógás miatt.

– Miért, még soha nem jelentettél beteget?

– Eddig összesen négy napot hiányoztam. Azt is akkor, amikor bárányhimlős lettem – magyarázta Pip egész halkan, és továbbra is a hatalmas vidéki házat nézte. Az épületet borító téglák színe a halványsárga és a sötét rozsdaszín között váltakozott, a mindenhová felfutó borostyán felkúszott egészen az itt-ott behorpadt tetőre, melyből három magas kémény állt ki. Az üres kocsibejáró mögötti nagy, fehérre festett garázsajtóról visszapislogott az őszi reggel sápadt fénye. Ez volt az utolsó ház az utcában, utána az út éles szögben felkanyarodott a templomhoz.

– Mit csinálunk itt? – kérdezte Ravi, és a fa túloldalán ő is kidugta a fejét, hogy láthassa Pip arcát.

– Már nem sokkal nyolc után ideértem – válaszolta Pip, és szinte levegővétel nélkül folytatta. – Becca úgy húsz perce ment el. A Kilton Mail szerkesztőségében dolgozik gyakornokként. Dawn meg akkor lépett le, mikor ideértem. Anya azt mondja, részmunkaidőben a wycombe-i jótékonysági központban melózik. Most negyed tíz van, és egy darabig még biztos nem jön vissza. A ház utcafrontján pedig nincs riasztó.

Pip utolsó szavai ásításba fulladtak. Az elmúlt éjjel alig aludt, csak ébren bámulta az Ismeretlen üzenetét, míg a szavak szinte ráégtek a szemhéja belső oldalára, és üldözték, amint próbálta behunyni.

– Pip! – szólalt meg ismét Ravi, igyekezve magára vonni nyomozótársa figyelmét. – Újból megkérdezem, mit keresünk itt? – A szeme máris feddőn tágra nyílt. – Mondd, hogy nem azért, amire gondolok!

– De, azért, hogy behatoljunk! – felelte Pip. – És megkeressük azt a kártyás telefont.

Ravi felnyögött.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani!

– A teló kézzelfogható bizonyíték, Ravi! Tárgyi bizonyíték. Azt bizonyítja, hogy Andie Howie segítségével droggal üzletelt. És talán nyoma van annak a titkos idősebb pasinak is, akivel Andie randizott. Ha megtaláljuk, névtelen bejelentést tehetünk a rendőrségen, talán újraindítják a nyomozást, és megtalálják Andie igazi gyilkosát.

– Jó, de hadd jegyezzek meg gyorsan valamit. – Ravi intőn felemelte a mutatóujját. – Te arra kérsz engem, annak a személynek az öccsét, aki mindenki szerint megölte Andie-t, hogy törjek be Bellék házába? Arról nem is beszélve, eleve mekkora bajba kerülök mint színes bőrű fiatal, ha betörök egy fehér család házába!

– A francba, Ravi! – Pip visszabújt a fa mögé, és a lélegzete is elakadt. – Annyira sajnálom! Erre nem gondoltam.

Tényleg nem gondolt rá; annyira meg volt győződve arról, hogy odabent a házban az igazság várja őket, hogy nem vette figyelembe, milyen kínos helyzetbe sodorhatja Ravit. Hát persze hogy nem törhet be vele. A városban már így is mindenki bűnözőként kezeli, és sokkal rosszabb lesz a helyzete, ha rajtakapják őket.

Pipet az apja kislány kora óta beavatta a saját tapasztalataiba, sok történetet mesélt neki arról: hogy valaki végig követte az egyik boltban; hogy megkérdezték, miért van egyedül egy fehér gyerekkel; hogy azt feltételezték róla, biztonsági őrként, és nem a cég partnereként dolgozik az irodájában. Pip azzal az elhatározással nőtt fel, hogy erről soha nem feledkezik meg. Ahogy az ő láthatatlan felsőbbrendűségéről sem, amiért soha nem kellett megküzdenie.

Aznap reggel azonban mégis megfeledkezett róla. Dühös volt magára, annyira dühös, hogy a gyomra tölcsért formálva kavargott, mint a forgószél.

– Ne haragudj! – mondta megint. – Olyan hülye vagyok! Pedig tudom, hogy te nem vállalhatsz akkora rizikót, mint én. Majd egyedül megyek be. Te meg esetleg itt maradsz, és őrködsz, jó?

– Nem – felelte Ravi elgondolkozva, és beletúrt a hajába. – Ha ezzel az akcióval tudjuk tisztára mosni Sal nevét, akkor részt kell vennem benne. Megéri a kockázatot. Túl fontos. Persze ettől még úgy érzem, túl vakmerő dolog, de – és a fiú itt kis szünetet tartott, majd rámosolygott Pipre – elvégre tettestársak vagyunk. És ez azt jelenti, hogy mindenben társaknak kell lennünk.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Pip, és ahogy megmozdult, a hátizsákja egyik vállszíja lecsúszott a könyökére.

– Igen, biztos – felelte Ravi, és visszahúzta a szíjat Pip vállára.

– Rendben. – Pip megfordult, és újból szemügyre vette az üres házat. – Ha ez megnyugtat, nem tervezem, hogy rajtakapjanak bennünket.

– Szóval mi a terv? – kérdezte Ravi. – Betörjük az ablakot?

Pip elképedve nézett rá.

– Dehogyis. Úgy terveztem, hogy kulccsal megyünk be. Ez Kilton; itt mindenki tart valahol elrejtve egy pótkulcsot.

– Ó, persze! Hát, akkor gyerünk, és közelítsük meg a célpontot, őrmester! – Ravi szigorúan nézett Pipre, és katonai kézmozdulatokkal hadonászott gyors egymásutánban. Pip intett neki, hogy hagyja már abba.

Ő indult elsőként. Villámgyorsan átment az úton, és átvágott a ház előtti kis gyepen. Szerencsére Bellék egy csendes utca legvégében laktak, senki nem járt arrafelé.

Amikor Pip a bejárati ajtóhoz ért, megfordult, és figyelte, ahogy a fiú lehajtott fejjel átszalad az úton, majd csatlakozik hozzá.

Először a lábtörlővel próbálkoztak. Pip családja a lábtörlő alatt tartotta a pótkulcsot. Nem jött be. Ravi felnyúlt, és végigtapogatta az ajtókeretet. Üresen húzta vissza a kezét, csak az ujjbegyeit borította por és kosz.

– Te nézd meg azt a bokrot, én csekkolom ezt!

De egyik bokor alatt sem volt kulcs, ahogy a földbe szúrt lámpák környékén és a házra felfutó borostyán mögé rejtett szögön sem.

– Ezt nem hiszem el! – Ravi a bejárati ajtó mellett lógó króm szélharang felé bökött. Becsúsztatta ujjait a fémcsövek közé, és mikor kettő véletlenül dallamosan összeütődött, dühösen felszisszent.

– Ravi – szólt rá Pip suttogva –, mi a fenét csin…

A fiú előhúzott valamit a csilingelő csöveket összefogó kerek falemezről, és Pip orra elé tartotta. Egy kulcs volt az, Blue-Tack-darabkával a tetején.

– Aha – mondta Ravi –, szóval így lesz a tanítványból mester. Lehet, hogy te őrmester vagy, én viszont főfelügyelő.

– Fogd be, Singh!

Pip a földre csúsztatta a hátizsákját, beletúrt, és azonnal megtalálta, amit keresett. Ujjaival körbefogta a puha, műanyag valamit, és kivette.

– Mié… na jó, inkább nem kérdezek – nevette el magát Ravi, és mikor Pip felhúzta a fényes, sárga gumikesztyűt, csak a fejét csóválta.

– Épp bűncselekményt készülök elkövetni – magyarázta Pip –, és nem szeretnék ujjlenyomatot hagyni. Van egy pár neked is.

Azzal kinyújtotta neonsárga tenyerét, Ravi pedig beletette a kulcsot. A fiú lehajolt, beletúrt Pip hátizsákjába, és mikor felegyenesedett, egy virágmintás, rózsaszín kesztyűt tartott a kezében.

– Mi a szösz? – kérdezte.

– Anya kertészkesztyűje. Nézd, nem volt túl sok időm eltervezni a kis betörésünket.

– Világos – motyogta Ravi.

– Amúgy az a nagyobb. Vedd már fel!

– Egy igazi pasi virágmintásat visel, ha tilosban jár, nem? – Ravi felhúzta a kesztyűt, és összeütötte a két tenyerét.

Aztán bólintott, hogy készen áll.

Pip újra a hátára vette a zsákot, majd felsétált a lépcsőn az ajtóhoz. Vett egy nagy levegőt, és bent tartotta egy darabig. Egyik kezével megtámasztva a másikat, beillesztette a zárba a kulcsot, és elfordította.

Huszonhárom

A nap sugarai beszöktek a házba, és hosszúkás, fénylő sávot festettek az előszoba kövezetére. Amikor Pipék átléptek a küszöbön, az árnyékuk élesen kirajzolódott a fénycsíkon, majd egyetlen, megnyúlt árnyékká olvadt össze, két feje és összevissza mozgó karjai és lábai voltak.

Ravi bezárta az ajtót, aztán lassan végigsétáltak az előszobán. Pip önkéntelenül is lábujjhegyen járt, bár tudta, hogy senki nincs odahaza. Már sokszor látta ezt a házat fényképről, többféle szögből is: fekete egyenruhás, láthatósági mellényt viselő rendőrök nyüzsögtek körülötte. De mindig csak kívülről. A benti részből csak egy-egy darabkát látott, amikor a bejárati ajtó véletlenül nyitva maradt, és az ott kattintgató újságíró ezt a látványt is megörökítette az utókor számára.

A kint és bent közti határvonal most még markánsabbnak tűnt.

Pip sejtette, hogy mindezt Ravi is érzi, mert a fiú lélegzet-visszafojtva lépkedett mögötte. Volt valami súlyos a levegőben. A csönd mélyén rejtőző titkok úgy lebegtek némán a térben, mint láthatatlan porszemek.

Pip még a levegőt is halkabban vette, nehogy megzavarja a hely vészterhes nyugalmát, ahol utoljára látták élve Andie Bellt. Azon a napon nem sokkal volt idősebb, mint Pip most. Ez a ház is része volt a rejtélynek, része Kilton történelmének.

Elindultak a lépcső irányába, és benéztek egy pillanatra a jobbra nyíló nappaliba, majd a balra lévő, régimódi berendezésű konyhába, mely tele volt világoskék szekrényekkel, a közepén pedig hatalmas, faborítású konyhapult állt.

És akkor meghallották. Egy aprócska dübögést odafent.

Pip kővé dermedt, Ravi megragadta gumikesztyűbe bújtatott kezét.

Újabb dübögés, most már közelebbről, közvetlenül a fejük felett.

Pip visszanézett az ajtóra: vajon még odaérnek időben?

A dübögések most már őrült dobogássá sűrűsödtek, és néhány másodperc múlva egy fekete macska jelent meg a lépcső tetején.

– Szentséges macskaszar! – próbált Ravi viccelődni, aztán leengedte a vállát, és ezzel együtt Pip kezét is. Megkönnyebbült sóhaja szinte orkánként hasított a csendbe.

Pip idegesen felnevetett, érezte, hogy a keze izzadni kezdett a gumikesztyűben. A macska leugrált a lépcsőn, félúton viszont megállt, és nyávogott egyet. Pip, aki születése óta csak kutyákhoz volt szokva, nem tudta, hogyan kell bánni a macskákkal.

– Szia, cica – suttogta neki, mialatt a macska lejött a maradék pár lépcsőfokon, és odasettenkedett hozzá. Pofáját Pip lábszárához nyomva, ide-oda tekergett a lány lábai között.

– Pip, én nem igazán bírom a macskákat – mondta Ravi nyugtalanul, és undorodva figyelte, amint a cica most az ő bokájához nyomja szőrös pofáját. Pip lehajolt, és kesztyűs kezével könnyedén megcirógatta a macska hátát. Az visszament hozzá, és dorombolni kezdett.

– Menjünk – szólt Pip Ravinak.

Elhúzta a dörgölőző állat elől a lábát, és elindult felfelé. Ravi követte, a macska pedig nyávogva utánuk eredt, ezúttal a fiú lábát vette célba.

– Pip… – szólalt meg Ravi félénken, és próbált nem rátaposni a cicára.

– Sicc innen! – szólt rá Pip a macskára, mire az visszaszaladt a földszintre, majd befutott a konyhába.

– Nem ijedtem meg – mondta Ravi nem túl meggyőzően.

Pip kesztyűs kezét a korláton csúsztatva felsétált a maradék néhány lépcsőfokon, és majdnem leverte a korlát oszlopára helyezett, centire kiegyensúlyozott laptopot a rajta heverő pendrive-val. Elég fura hely egy laptopnak!

Mikor mindketten felértek az emeletre, Pip tanulmányozni kezdte a folyosóról nyíló ajtókat. A jobb oldali, hátul lévő szoba nem lehetett Andie-é, mivel a virágmintás ágynemű össze volt gyűrve, látszott, hogy aludtak benne, a sarokban álló széken pedig gondosan összepárosított zokni hevert. Az elöl lévő háló sem lehetett az övé, mivel ott egy köntös volt a földre dobva, és egy pohár víz állt az ágy mellett.

Ravi vette észre elsőnek. Finoman megveregette Pip karját, és arrafelé mutatott. Egyetlen ajtó volt csak csukva az emeleten. Odaléptek elé. Pip megfogta az aranyszínű kilincset, és kinyitotta az ajtót.

Hirtelen teljesen nyilvánvaló lett, hogy ez Andie szobája.

Minden olyan rendezett és élettelen volt benne. Habár első látásra nagyon is tiniszobának tűnt: a falon különböző fotók Andie-ről, amint Emma és Chloe között áll, és mindhárman V-t mutatnak az ujjukkal; aztán egy kép Salről és Andie-ről, hatalmas vattacukorral kettejük között; egy régi barna mackó az ágyban, mellette puha, plüss meleg vizes palack, az asztalon pedig tömött sminktáska – mégsem tűnt elég valódinak. Öt év fájdalma volt ide eltemetve.

Pip tett egy lépést befelé, a krémszínű plüss-szőnyegen.

Tekintete a lilára festett falakról a fehér fabútorokra esett; minden tiszta és fénylő volt, a szőnyegen pedig egészen friss porszívónyomok látszottak. Dawn Bell ezek szerint még mindig takarítja halott lánya szobáját – így próbálja olyannak megőrizni, mint amikor Andie utoljára kilépett az ajtaján. Nincs meg a lánya, de az a hely megvan, ahol aludt, ahol felébredt, ahol öltözködött, ahol kiabált és ordítozott, és csapkodta az ajtót, és ahol az anyukája suttogva jó éjszakát kívánt neki, és lekapcsolta a villanyt. Legalábbis Pip így képzelte, és a szoba megtelt egy itt leélt, lehetséges élet apró történéseivel. Mialatt a zárt ajtókon túl a világ óramutatója egyre tovább és tovább lendült, ez a szoba még mindig várt valakire, aki már soha nem tér vissza.

Pip újból Ravira nézett, és az arckifejezéséből kiolvasta, hogy náluk is van egy ilyen szoba.

Bár Pip most már ismerte Andie-t, azt a lányt, aki a rengeteg titok alatt rejtőzött, először ebbe a szobába lépve érezte őt igazán valóságos személynek. És mikor Ravival odaléptek a gardróbszekrényhez, némán ígéretet tett a szobának, hogy felfedi az igazságot. Nemcsak Sal, hanem most már Andie kedvéért is.

Az igazságot, ami talán épp itt van elrejtve, ebben a szobában.

– Készen állsz? – kérdezte Ravi. Pip bólintott.

A fiú kinyitotta a gardrób ajtaját, mely mögött egy vállfákra akasztott ruháktól meg pulóverektől roskadozó állvány bukkant elő. Az egyik felén Andie gimis egyenruhája lógott, amit számos szoknya és top nyomott szorosan a gardrób falához. Fél centi hely sem volt a ruhák között.

Pip a gumikesztyűvel küzdve előhalászta a telefonját a farmerzsebéből, és zseblámpára állította. Letérdelt, Ravi szintén, és a lámpa fényénél, ami megvilágította a régi padlódeszkákat, bemásztak a ruhák alá. Tapogatni kezdték a deszkákat, körbefuttatták az ujjaikat rajtuk, és megpróbálták felfeszíteni a szélüket.

Ravi találta meg. A hátsó falnál volt, a bal oldalon.

Lenyomta a deszka egyik felét, mire a másik fele felugrott. Pip előrébb csúszott, és felemelte a padlódeszkát, majd letette mögéjük. A mobilt magasra tartva mindketten a sötét üreg fölé hajoltak.

– Nem!

Pip becsúsztatta a telefont a kis üregbe, hogy abszolút biztos legyen benne, és minden sarokba bevilágított. A lámpa azonban csak az egymásra rakódott porrétegeket világította meg, a por Pipék lélegzetétől forgószélként kavargott.

Az üreg üres volt. Se telefon, se készpénz, se drog.

Semmi.

– Nincs itt – szólalt meg Ravi.

A csalódottság szűk járatokat vájt Pip gyomrába és beleibe, amik aztán megteltek félelemmel.

– Tényleg azt hittem, hogy itt lesz – mondta Ravi.

Pip is ezt hitte. Azt gondolta, a telefon kijelzője megvilágítja a gyilkos nevét, a többit meg majd a rendőrség elintézi. Azt hitte, megmenekül az Ismeretlentől. Bízott abban, hogy vége lesz az egésznek, és ehelyett most a torka úgy szorul össze, mint sírás előtt.

Visszatette a deszkát a helyére, és Ravit követve kifarolt a gardróbból, közben a haja egy pillanatra beakadt az egyik ruha cipzárjába. Felállt, becsukta a gardrób ajtaját, és Ravi felé fordult.

– De akkor hol lehet? – kérdezte a fiú.

– Talán Andie-nél volt, amikor meghalt – felelte Pip –, és most ott van eltemetve vele együtt, vagy a gyilkos megsemmisítette.

– Vagy… – mondta Ravi, és az Andie íróasztalán lévő tárgyakat kezdte tanulmányozni –, vagy valaki tudta, hol van elrejtve, és miután Andie eltűnt, elvitte innen, mert félt, hogy a telefon elvezetheti hozzá a rendőrséget.

– Lehetséges – bólintott Pip –, de ez rajtunk nem segít. Odalépett ő is az asztalhoz. A sminktáska tetején puha hajkefe feküdt, és a kis bögök között még mindig volt néhány szőke hajszál. Pip észrevette a kiltoni gimi 2011– 2012-es diáknaptárát, ami tök ugyanolyan volt, mint amit ő ebben az évben használt. Andie a műanyag borító alatt szívecskékkel, csillagokkal és szupermodellek kinyomtatott képeivel dekorálta ki a naptár fedlapját.

Pip végiglapozta a füzetet. A legtöbb napra csak doga meg házifeladat-határidők voltak befirkantva, a november és a december meg tele volt különféle egyetemek nyílt napjaival. A karácsony előtti hétre ezt írta a naptárba: talán veszek Salnek karácsonyi ajándékot. Ezenkívül csak az „ereszd el a hajam” partik helye és időpontja, iskolai határidők és rokonok, barátok szülinapjai szerepeltek a naptárban. Valamint fura módon különálló betűk, mellettük időpontokkal.

– Hé! – szólt oda Pip Ravinak, és az orra alá nyomta a naptárat. – Nézd ezeket a furi betűket. Vajon mit jelentenek?

Állát kerti kesztyűs kezére támasztva, Ravi egy darabig csak nézte az írást, aztán a tekintete elsötétült, a szemöldöke összeszaladt.

– Emlékszel, mit mondott Howie Bowers? Hogy azt tanácsolta Andie-nek, használjon kódokat a nevek helyett.

– És lehet, hogy ezek itt Andie kódjai – fejezte be a mondatot Pip Ravi helyett, és kesztyűbe bújtatott ujjaival végigsimított a betűkön. – Rögzítenünk kell!

Letette a naptárat, és a kezébe vette a telefonját. Ravi segített az egyik kesztyűt lehúzni, és Pip kamerára állította a telefont. Ravi visszalapozott 2012 februárjára, és Pip minden dupla oldalról fényképet készített, egészen addig a húsvét utáni hétig, amikor péntekre Andie ezt jegyezte elő: elkezdeni az ismétlést franciából, tényleg. Összesen tizenegy fotó készült.

– Jól van – sóhajtott Pip, majd zsebre tette a telefonját, és újra felhúzta a kesztyűt. – Akár…

A földszinten becsapódott a bejárati ajtó.

Ravi Pipre meredt, a pupillájában megült a rémület.

Pip visszaejtette a naptárt a helyére. Fejével a gardrób felé biccentett.

– Menjünk vissza oda! – suttogta.

Kinyitotta a gardrób ajtaját, bemászott, aztán tekintetével Ravit kereste. A fiú térden állt a gardrób előtt. Pip odébb csúszott, hogy helyet adjon neki, de Ravi nem mozdult. Miért nem jön már?

Pip végül előrenyúlt, megragadta a fiút, és magához húzta. Mindketten a hátsó falnak dőltek. Ravi elkapta a gardrób ajtaját, és csendesen becsukta. Ott kuksoltak a sötétben.

Az előszobából magas sarkú cipő kopogása hallatszott. Talán Dawn Bell jött meg korábban a munkából?

– Szia, Monty cica! – hangzott odalentről. Becca volt az.

Pip érezte, hogy Ravi egész testében remeg, sőt a remegés rá is átragadt. Megfogta a fiú kezét, és a szorítástól a gumikesztyű megnyikordult.

Aztán hallották, amint Becca felfelé jön a lépcsőn. Minden lépés egyre hangosabban dübögött, a cica nyakörvén lógó kis csengők meg ott csilingeltek a nyomában.

– Á, hát itt hagytam. – Becca megtorpant a lépcső tetején.

Pip még jobban szorította Ravi kezét, remélve, hogy a fiú érzi, mennyire sajnálja, ami történik. Bízott abban is, hogy Ravi tudja, legszívesebben egyedül vinné el a balhét.

– Monty, te bejöttél ide? – Becca hangja egyre közelebbről szólt.

Ravi behunyta a szemét.

– Tudod jól, hogy ebbe a szobába nem szabad bejönnöd.

Pip Ravi vállába temette az arcát.

Becca most már ott volt a szobában, velük. Hallották, ahogy lélegzik, ahogy megnyalja a szája szélét. Még pár lépés a vastag szőnyegen, aztán Andie szobájának ajtaján kattant a zár.

Becca hangját most már csak az ajtón keresztül, tompán lehetett hallani.

– Helló, Monty!

Ravi lassan kinyitotta a szemét, majd viszonozta Pip kézszorítását. Pániktól felgyorsult légzése jócskán felborzolta Pip haját.

A bejárati ajtó megint becsapódott.

Pipa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 09.

Kutatási napló – 18. bejegyzés

Hát, azt gondoltam, ma legalább hat kávét kell meginnom, hogy ébren tudjak maradni, de úgy tűnik, ez az izgalom Beccával már önmagában is elég volt. Ravi még akkor is tökre magánkívül volt, amikor elindult dolgozni. El se hiszem, hogy csak egy hajszál választott el minket a lebukástól. És az a nyavalyás kártyás teló nem volt ott! De azért mégse történt az egész hiába.

Elküldtem magamnak e-mailben az Andie naplójáról készített fotókat, hogy nagyobb méretben lássam a laptopon. Minden egyes oldalt vagy tizenháromszor átvizsgáltam, és úgy tűnik, van itt valami, amin el lehet indulni.

Ez a tavaszi szünet utáni első hét. Az a hét, amikor Andie eltűnt. Ezen az egy oldalon is elég sok figyelemre méltó dolog akad. Itt van például a Fat da Silva–Andie 0:3 bejegyzés. Ez pont azután volt, hogy Andie feltette a netre azt a meztelenkedős videót Natről. Nattől tudom, hogy ő csak 18-án, szerdán ment újra suliba, és Andie aznap kurvázta le a folyosón. Ez volt a kiváltó oka annak, hogy Nat halálos fenyegetést írt neki, amit betett a szekrényébe.

Ám ha jobban megvizsgáljuk ezt a bejegyzést, úgy tűnik, Andie háromszor is legyőzte Natet az általa indított buta, erőszakos gimis versengésben. Legyen az első a cicis videó, a második, hogy Andie megzsarolta Natet, mondjon le a javára A salemi boszorkányok főszerepéről. De vajon mi lehetett a harmadik dolog, amit Nattel művelt? Vajon ez kellett ahhoz, hogy Natnél beteljen a pohár, és gyilkossá váljon?

Az április 18-i bejegyzések között még van egy érdekes:

AP @ 19:30.

Tegyük fel, hogy Ravinak igaza van, és Andie kódoltan írt le dolgokat. Akkor azt hiszem, ezt már meg is fejtettem.

Pofonegyszerű.

AP = autóparkoló. Például a vasútállomásnál lévő.

Szerintem Andie így emlékeztette magát, hogy Howie-val találkozója van aznap este a parkolóban. És tudom is, hogy találkoztak, mivel Sal ugyanazon a szerdán írta be Howie rendszámát a telefonjába, méghozzá 19:42-kor.

A naptárban még sokszor előfordul az AP a mellé írt időponttal együtt. Azt hiszem, kijelenthetjük tehát, hogy ezek Andie-nek a Howie-val folytatott drogos üzletelésére utalnak, és hogy Andie megfogadva Howie tanácsát kódokat használt, hogy tevékenységét a kíváncsi tekintetek elől elrejtse. De mint minden tini, ő is hajlamos volt megfeledkezni a dolgokról (főleg a határidőkről és megbeszélt időpontokról), ezért oda is felírta magának a találkozókat, ahol minden áldott nap többször is a szeme elé kerülnek. A diáknaptár tökéletes memóriafrissítő!

Szóval miután feltörtem Andie egyik kódját, most áttérhetek a többi betűkódra is, amik mellett szintén időpontok szerepelnek.

Március közepén, 15-én csütörtökön ezt írja Andie: IV @ 20.

Na, ezzel elakadtam. Ugyanaz a minta, mint előbb, tehát az IV = I…V…

Ha az AP-hez hasonlóan ez is helyszínre utal, akkor elképzelésem sincs, mi lehet. Kiltonban nincs olyan hely, ami ezekkel a betűkkel kezdődne. De mi van, ha nem egy helyre, hanem személyre utal? Összesen háromszor fordul elő a lefényképezett naptároldalakon.

Van még egy betűkód, ami elég gyakran felbukkan: a HH @ 18. De a március 17-i bejegyzés alá Andie azt is odaírta, hogy „ereszd el előtt”. Az „ereszd el” valószínűleg az „ereszd el a hajam” partikra utal. Szóval lehet, hogy a HH egyszerűen csak Howie háza, ahol Andie beszerezte a parti előtt a drogokat.

Egy korábbi márciusi oldal is szemet szúrt. A március 8-án felírt, majd átfirkált számsor valójában egy telefonszám. 11 darab szám és 07-tel kezdődik: csakis az lehet. Most hangosan gondolkozom: Andie vajon miért írta fel ide ezt a számot? Persze a napló majdnem mindig nála volt, az iskolában és tanítás után is, ahogy az én táskámban is mindig ott lapul. De ha új számot akart rögzíteni, miért nem írta rögtön a telefonjába? Csak azért, mert nem a „normál” telefonjába akarta beírni! Azért írhatta a naptárba, mert nem volt nála a kártyás telefon, és ezt a számot oda akarta beírni. Lehet, hogy ez a titkos idősebb pasi száma? Vagy Howie új száma? Vagy egy új kliensé, aki drogot akart tőle venni? És miután Andie beírta a számot a másik telefonjába, innen kitörölte, hogy eltüntesse a nyomát.

.

Úgy tűnik, hogy az első nyolc számjegy a következő: 07700900. Lehet, hogy a két utolsó számjegy 8-as, de azt hiszem, csak az átfirkálás miatt tűnik annak. Ami a három utolsó számjegyet illeti, az már elég cseles. Hátulról a harmadik számjegy 7 vagy 9, mert van lába, és a tetején is van valamiféle hurok. A következő szám a felfelé futó egyenes szár miatt 7 vagy 1. A legutolsó számjegy pedig görbe, tehát 6, 0 vagy 8 lehet csak.

Így tizenkét kombinációt kapunk:

07700900776

07700900770

07700900778

07700900976

07700900970

07700900978

07700900716

07700900710

07700900718

07700900916

07700900910

07700900918

Megpróbáltam végighívni az első oszlop számait.

Mindegyikre ugyanaz a robothang válaszolt: Sajnálom, de az ön által hívott szám nem létezik. Kérem, próbálja újra.

A második oszlop esetében sikerült elérnem egy idős hölgyet Manchesterben, aki soha nem járt, sőt nem is hallott Little Kiltonról. A második számra azt kaptam, nem létezik, a harmadikra pedig, hogy nincs használatban.

A harmadik oszlopban két számra is azt mondták, nem létezik, a harmadik pedig automatikusan hangpostára kapcsolt. A maradék három számnál eljutottam egy Garrett Smith nevű bojlerszerelő hangpostájához, aki olyan erős newcastle-i akcentussal beszélt, hogy alig értettem, a másikra az jött, hogy nincs használatban, az utolsó pedig hangpostára kapcsolt.

Úgy tűnik, ez a telefonszámdolog is zsákutca. Az utolsó három számmjegyet alig tudom kivenni, mellesleg a szám ötéves, tehát valószínűleg rég nem használják már. Persze azt a párat, ami hangpostára kapcsolt, még megpróbálom levadászni, hátha vezet valahova. De most már tényleg ki kell aludnom magam, és be kell fejeznem a cambridge-i jelentkezést is.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Titkos idősebb pasi

Nat da Silva

Daniel da Silva

Max Hastings

Howie Bowers

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 11.

Kutatási napló – 19. bejegyzés

Ma reggel elküldtem a jelentkezést Cambridge-be.

A gimnázium pedig beregisztrált a cambridge-i irodalom szakra jelentkezők előfelvételijére, ami november 2-án lesz. Ma a szabad perceimben elkezdtem átnézni az irodalmi házi dolgozataimat, hogy melyiket adhatnám be. A Toni Morrisonról írott tetszik, ezt elküldöm. A többi nem elég jó. Újat kell írnom, mondjuk, Margaret Atwoodról.

Igazából ezzel kéne most foglalkoznom, de azon kaptam magam, hogy megint Andie Bell ügyén agyalok, és a KVP dokot nyitottam meg, ahelyett, hogy üres dokot nyitnék a házi dogához. Már annyiszor elolvastam Andie diáknaptárát, hogy szinte fel tudnám mondani, mit írt február és április között.

Egy dolog egész biztosan kijelenthető: Andie szerette halogatni a házi feladatait.

Két másik dolog is van, ami számomra elég biztosnak tűnik, azonban mégiscsak feltételezésen alapszik: az AP arra utal, hogy Andie és Howie a drogügyleteket az állomás parkolójában, a HH pedig arra, hogy Howie házánál bonyolították.

Azt, hogy mire utal az IV, még nem sikerült megfejtenem. Összesen háromszor fordul elő a naptárban: március 15-én, csütörtökön 20 órakor, március 23-án 21 órakor, és március 29-én 21 órakor.

Az AP és a HH kódokkal ellentétben, melyek mellett sokféle időpont szerepel, az IV mellett egyszer este 8, és kétszer este 9 óra áll.

Ravi is kutakodott egy kicsit: most küldött egy mailt, amiben felsorolja azokat a személyeket és helyeket, amikre az IV utalhat. Kiterjesztette a kutatást Kiltonon kívülre is, és átnézte a környező falvakat és városokat. Én is gondolhattam volna erre!

Íme Ravi listája:

Imperial Vault Nightklub, Amersham

Ivy House Hotel, Little Chalfont

Ida Vaughan, 90 éves, Chesham

Four Cafe, Wendover (itt az IV a négyet jelenti római számmal)

Oké, akkor most jön a guglizás.

Az Imperial Vault klub weboldalán az áll, hogy 2010-ben nyitottak. A térkép alapján úgy tűnik, ez a hely a semmi közepén áll: egy betondarab a pixeles zöld gyepen. Minden szerdán és pénteken diákestet tartanak, és rendszeresen van „Nők éjszakája” is. A klub tulaja egy bizonyos Rob Hewitt. Lehet, hogy Andie drogot árulni járt oda.

Elmehetnénk körülnézni, és beszélhetnénk a tulajjal is.

Az Ivy House Hotelnek nincs önálló honlapja, viszont fent van a TripAdvisoron, és csak két és fél csillagot kapott. Egy picike, családi fogadóról van szó a chalfonti állomás mellett, ahol csak reggelit lehet kapni. Összesen négy szobájuk van. Abból a néhány fotóból kiindulva, ami fent van róla, kissé különös, de barátságos helynek tűnik, viszont Carmel672 szerint „közvetlenül egy forgalmas út mellett van, és a zaj miatt lehetetlen aludni”. Trevor 59 sem volt különösebben megelégedve: kétszer adták ki a szobáját, ezért neki máshol kellett szállást keresnie.

T9Jones pedig ezt írja: „a család kedves”, de a fürdő „koszos és elhanyagolt – a kád mellett végig ragacsos kosz van”, és az igazát néhány fényképpel is alátámasztja.

A FRANCBA!

Te jó ég, te jó ég, te jó ég! Már vagy fél perce azt hajtogatom jó hangosan, hogy „te jó ég”, de még mindig nem elég. Le is kell írnom: TE JÓ ÉG!

És Ravi nem veszi fel azt a rohadt telefont!

Az ujjaim nem bírnak lépést tartani a gondolataimmal. T9Jones két fotót is posztolt, amik a fürdőkádat ábrázolják közelről, kétféle szögből. Aztán lőtt egyet az egész fürdőszobáról is. A kád mellett egész alakos tükör van a falon; látszik benne T9Jones és a kamera vakujának villanása. És jól kivehető a fürdőszoba többi része is: a krémszínű mennyezet a spotlámpákkal, melyek fénye a kövezetre vetül. A piros és fehér kockás kövezetre.

Esküszöm, megeszem a rókaprémes filckalapomat, ha tévedek, DE szinte biztos vagyok benne, hogy ez ugyanaz a kövezet, mint ami azon a Kutyaszorítóban-poszter mögé betűzött, szemcsésen kinyomtatott képen látszik Max Hastings szobájában. Andie, majdnem meztelenül, kicsi fekete bugyiban, a tükörbe csücsörítve… az Ivy House Hotelben, Little Chalfontban!

Ha igazam van, akkor Andie három hét leforgása alatt legalább háromszor járt abban a fogadóban. De vajon kivel találkozott ott? Maxszel? A titkos idősebb pasival?

Nagyon úgy tűnik, hogy holnap suli után Little Chalfontba megyek.

Huszonnégy

A vonat néhány másodpercnyi tompa nyikorgás és nyöszörgés kíséretében nekiveselkedett, aztán gyorsulni kezdett. Nagyot rándult a szerelvény, Pip tolla megugrott, és a dolgozat bevezető lapjára hosszú, lefelé futó, cikcakkos vonal került. Felsóhajtott, kitépte a jegyzetfüzetből a lapot, és gombócba gyűrte. Mindegy, úgysem volt jó, amit írt. A papírgalacsint a hátizsákja tetejére dobta, és újból nekiállt.

Little Chalfontba tartott vonattal. Megbeszélték, hogy Ravi munka után ott csatlakozik hozzá, így Pip arra gondolt, kihasználja ezt a tizenegy percet, és elkészíti a Margaret Atwood-dolgozat vázlatának egy részét. De mikor visszaolvasta a vázlatot, semmi nem tűnt elég jónak. Tudta, mit szeretne leírni, minden gondolat tökéletesen megformálva készen állt a fejében, a szavak valahogy mégis elakadtak az agyából a kezéhez vezető úton. Elméje folyton az Andie Bell nevű mellékvágányra tévedt.

A hangszóróból jövő hang közölte, hogy a következő megálló Chalfont, és Pip hálálkodva nézett fel az egyre fogyó A4-es jegyzettömbről, amit vissza is tett a hátizsákjába. A vonat lassítani kezdett, majd fülsértő sóhajt hallatva megállt. Pip leugrott a peronra, és kifelé menet érvényesítette a jegyét a jegykezelő kapunál.

Ravi odakint várta.

– Őrmester! – tisztelgett, és kisimított egy sötét fürtöt a szeméből. – Kitaláltam magunknak egy jó kis detektíves zenét: amikor én lépek színre, vonós hangszer hallatszik, pánsíppal tarkítva, amikor meg te, akkor bejönnek a Darth Vader-trombiták.

– Miért én vagyok a trombita? – kérdezte Pip.

– Mert minden lépésnél dobbantasz egyet. Bocs, hogy pont én szóltam.

Pip előszedte a telefonját, és beírta az Ivy House Hotel címét. Amint az útvonal megjelent a térképen, el is indultak a három perc sétára lévő célhoz. A kis kék karika jelezte, hol tartanak.

Csak akkor nézett fel, amikor a karika egybeolvadt az úti célt mutató piros jellel. A kocsibehajtó előtt álló kis fatábla kifakult, bevésett betűkkel hirdette az Ivy House Hotelt. Az enyhén lejtős, kaviccsal felszórt behajtóút egy vörös téglás házhoz vezetett, amit szinte teljesen befutott a borostyán. Olyan sűrűn lepték be a házat a sötétzöld levelek, hogy úgy tűnt, mintha az enyhe fuvallattól az épület is reszketne.

A bejárat felé sétálva a lábuk alatt csikorgott a kavics. Pip látta, hogy egy autó parkol a ház előtt, tehát valakinek lennie kell odabent. Remélhetőleg nem vendég, hanem a tulajdonosok.

Megnyomta a hideg fémcsengőt, és csak néhány másodperc múlva emelte fel róla az ujját.

Bentről vékonyka hang hallatszott, aztán csoszogó léptek, végül kinyílt az ajtó, a keretet övező borostyánlevelek megremegtek. Idős nő állt előttük kopottas, karácsonyi mintás pulcsiban, a haja apró pihékben lengedezett a feje körül. Mosolygott.

– Sziasztok, drágáim! – köszöntötte őket. – Nem tudtam, hogy várunk valakit. Milyen néven foglaltatok szobát? – kérdezte, és közben betessékelte Pipet és Ravit a házba, majd becsukta az ajtót.

Rosszul megvilágított, négyzet alakú előtérbe léptek. A bal oldalon dohányzóasztal és kanapé állt, a hátsó fal teljes hosszában pedig fehér lépcsősor vezetett az emeletre.

– Ó, elnézést – mondta Pip az idős nő felé fordulva –, nincs foglalásunk.

– Értem. Nos, még szerencse, hogy nem vagyunk túlságosan…

– Bocsánat – szakította félbe a nőt Pip, és zavartan Ravira nézett –, de nem szeretnénk itt maradni. Csak azért jöttünk…szóval szeretnénk néhány kérdést feltenni a tulajdonosnak. Esetleg maga…?

– Igen, én vagyok a tulajdonos – felelte a nő mosolyogva, és egy Pip arcától balra lévő pontra szegezte a tekintetét, ami kissé nyugtalanító volt. – Húsz éven keresztül vittem a hotelt Daviddel; na persze a munka oroszlánrészét ő végezte. Mióta néhány éve elvesztettem az én drágámat, elég nehezen boldogulok. De az unokáim mindig itt vannak, és segítenek ebben-abban. Henry épp fent takarítja a szobákat.

– Ez azt jelenti, hogy öt évvel ezelőtt maga és a férje vezette a fogadót, igaz? – kérdezte Ravi.

A néni bólintott, és a tekintete most Ravira szegeződött.

– Nagyon jóképű fiú – jegyezte meg halkan, aztán Pip felé fordult: – Szerencsés vagy!

– Nem, mi nem vagyunk… – javította ki gyorsan Pip, és Ravira nézett. De bárcsak ne tette volna! Ravi úgy, hogy az ide-oda tekintgető néni ne lássa, csábosan megtekerte a vállát, aztán a saját arcára mutatva némán elismételte: „nagyon jóképű”.

– Leültök? – kérdezte a nő, és az ablaknál lévő, zöld bársonnyal bevont kanapéra mutatott. – Mert én igen. – Odacsoszogott a szófával szemközti bőr karosszékhez.

Pip is elindult a kanapé felé, és közben készakarva megtaposta Ravi lábát, aztán térdeit az idős nő felé igazítva leült. Ravi odasettenkedett mellé, és továbbra is idióta módon vigyorgott.

– Hová tettem a… – motyogta a néni, és bárgyú arccal tapogatni kezdte a pulóverét meg a nadrágzsebét.

– Ööö, tehát – kezdett bele Pip, hogy magára irányítsa a hölgy figyelmét. – Feljegyzik valahová, hogy ki fordult meg a hotelben?

– Hát, ez most már… ööö… azon a hogyishívják, komputeren keresztül megy, nem? – felelte bizonytalanul a nő. – Néha telefonon is. Mindig David intézte a foglalásokat, most az unokám, Henry csinálja.

– És milyen módon rögzítették a foglalásokat? – kérdezte Pip, bár számított rá, hogy nem kap értékelhető választ.

– Az én Davidem intézett mindent. Minden héten kinyomtatta egy nagy papírra. – A néni vállat vont, aztán kibámult az ablakon.

– És megvannak még az öt évvel ezelőtti kinyomtatott foglalások? – kérdezte Ravi.

– Á, dehogy! Akkor az egész hely tele lenne papírokkal.

– De megvannak valahol a komputerben? – kérdezte Pip.

– Ó, nem, nincsenek. Miután David elment, kidobtuk azt a gépet. Már nagyon lassú volt, csakúgy, mint én – mondta a néni mosolyogva. – Most Henry intézi nekem a foglalásokat.

– Kérdezhetek valamit? – Pip elhúzta a cipzárt a hátizsákján, aztán kivett egy összehajtogatott, nyomtatott lapot. Kisimította, és odaadta a hölgynek. – Felismeri ezt a lányt? Járt itt maguknál?

Az idős nő meredten bámulta Andie fotóját, azt, amelyiket a legtöbbször lehetett látni az újságokban annak idején. Egészen közel emelte a szeméhez, majd karnyújtásnyira kitartotta, aztán megint közelről vizsgálgatta.

– Igen – bólintott végül, és Pipről Ravira, majd Andie-re nézett. – Ismerem ezt a lányt. Járt nálunk.

Pip lúdbőrös lett az izgatottságtól.

– Szóval emlékszik erre a lányra, aki öt éve járt maguknál? – ismételte meg a kérdést. – És arra is emlékszik, kivel volt itt? Hogy nézett ki az a férfi?

A nő arca zavarttá vált, és miközben meredten bámulta Pipet, a szeme jobbra-balra járt, ráadásul minden irányváltoztatáskor pislogott is egyet.

– Nem – válaszolt remegő hangon. – Nem, ez nem öt éve volt. Láttam ezt a lányt. Itt volt.

– 2012-ben? – kérdezte Pip.

– Nem, nem. – A nő tekintete most megállapodott Pip bal füle mögött. – Néhány hete. Itt volt, emlékszem.

Pip úgy érezte, mintha száz métert zuhant volna, a szíve akkorát ütött a mellkasán.

– Az nem lehet – mondta végül. – Ez a lány már öt évvel ezelőtt meghalt.

– De én… – a néni olyan erősen rázta a fejét, hogy a szeme körüli ráncok összevissza hullámoztak – …én akkor is emlékszem, hogy itt volt. Itt volt!

– Öt éve, ugye? – kérdezett rá Ravi.

– Nem – mondta a néni, és a hangja dühössé vált. – Hiszen emlékszem, vagy nem? Nem tud…

– Nagyi! – kiáltott le egy férfi az emeletről.

Bakancsos lábak dobogtak lefelé a lépcsőn, majd egy vörösesszőke férfi jelent meg a lépcső alján.

– Jó napot! – köszönt, és jól megnézte magának Ravit és Pipet. Aztán odament hozzájuk kezet rázni. – Henry Hill vagyok – mutatkozott be.

Ravi felállt, és kezet fogott a férfival.

– Ravi a nevem, ő pedig Pip.

– Segíthetünk valamiben? – kérdezte a férfi, és aggodalmas pillantást vetett a nagyanyjára.

Pip az idős hölgyre nézett, és látta, hogy sír. Könnyek csorogtak le pergamenszerű bőrén, és az Andie-ről készült fotóra hullottak.

Az unoka is észrevette, mi történt. Odalépett hozzá, megszorongatta a vállát, és kivette remegő kezéből a nyomtatott lapot.

– Nagyi, menj szépen, és tegyél fel nekünk teavizet, rendben? Én majd segítek ezeknek a fiataloknak, ne aggódj!

Azzal felsegítette a nagymamáját a karosszékből, és a balra nyíló ajtóhoz vezette, közben pedig visszaadta a fényképet Pipnek. Ravi és Pip kérdőn nézett egymásra, míg Henry visszatért. Becsukta a konyhaajtót, így a vízforraló hangja csak tompán jutott el hozzájuk.

– Elnézést – szólt mosolyogva. – Nagyi mindig szomorú lesz, ha ennyire összezavarodik. Az Alzheimer… egyre súlyosbodik. Most épp takarítok, hogy meghirdethessük a szobákat. Ő mindig megfeledkezik róla.

– Ó, sajnálom! – szabadkozott Pip. – Észrevehettük volna. Nem akartuk elkeseríteni.

– Nem, persze hogy nem – mondta Henry. – Segíthetek valamiben?

– Erről a lányról kérdezősködtünk. – És Pip felmutatta a lapot. – Hogy járt-e itt öt évvel ezelőtt?

– És mit mondott a nagyi?

– Azt, hogy mostanában látta, pár hete – nyelt nagyot Pip. – De ez a lány már 2012-ben meghalt.

– Gyakran megesik vele – mondta Henry, és egyikükről a másikra vándorolt a tekintete. – Elveszíti az időérzékét, nem tudja, mi mikor történt. Néha azt képzeli, hogy nagypapi még él. Valószínűleg felismerte ezt a lányt öt évvel ezelőttről, amennyiben úgy gondoljátok, akkor járt itt.

– Igen – mondta Pip –, úgy gondoljuk.

– Sajnálom, hogy nem tehetek többet. Nem tudom megmondani, ki járt itt öt éve. Azokat az adatokat nem tartottuk meg. De ha ő felismerte a lányt, akkor ez valamennyire válasz a kérdésetekre, igaz?

Pip bólintott.

– Igen. És sajnáljuk, hogy elszomorítottuk.

– Rendbe jön, ugye? – kérdezte Ravi.

– Persze, mindjárt jól lesz megint – felelte Henry gyengéden. – Egy csésze tea csodákra képes.

Kifelé tartottak a kiltoni állomásról. Így, hat óra felé, amikor a nap lemenőben volt nyugaton, a városban már kezdett sötétedni.

Pip agya úgy forgott, akár egy centrifuga. Szélsebesen pörögtek benne az Andie-darabkák, és hol szétváltak, hol meg újra összetapadtak, mindig más és más kombinációban.

– Mindent összevetve – szólalt meg –, azt talán megállapíthatjuk, hogy Andie valóban járt az Ivy House-ban. – Úgy gondolta, hogy a fürdőszoba kövezete és az, hogy az idős néni határozottan, bár az időpontokat összekeverve felismerte a fotón lévő lányt, elég bizonyíték erre. Bár ez a felismerés azért meglazított néhány szálat, és összekevert pár puzzle-darabot.

Bekanyarodtak jobbra a parkolóba, és elindultak Pip autója felé. A parkoló túlsó végében állt meg, így útközben megvitathatták a mi van, ha… kérdéseket.

– Ha Andie valóban járt a fogadóban – mondta Ravi –, akkor azért ment oda, mert itt találkozott a titkos idősebb pasival, és ezt mindketten el akarták titkolni.

Pip egyetértően bólogatott.

– Ez azt jelenti – folytatta a gondolatot –, hogy akárki is volt ez a titkos idősebb pasi, otthon nem fogadhatta Andie-t. És ennek az a legvalószínűbb oka, hogy a családjával, de legalábbis a feleségével élt együtt.

Ez mindent megváltoztat. Pip továbbszőtte a fonalat.

– Daniel da Silva 2012-ben a feleségével élt, Max Hastings pedig a szüleivel, akik ráadásul jól ismerték Salt. Mindkettejüknek el kellett menniük hazulról, ha titkos viszonyt folytattak Andie-vel. És azt se felejtsük el, hogy Maxnek van egy meztelen fotója Andie-ről. A kép az Ivy House-ban készült, és Max azt állítja, csak úgy találta. – Pip az utolsó két szónál idézőjeleket mutatott a levegőben.

– Így van – bólintott Ravi –, de Howie akkoriban is egyedül élt. Ha vele találkozott volna Andie titokban, nem kellett volna hotelbe menniük.

– Én is pont ezen gondolkoztam – mondta Pip. – És ez azt jelenti, hogy ki kell húznunk Howie-t a titkos idősebb pasik listájáról. Persze attól még megölhette Andie-t.

– Igaz – bólintott Ravi –, de azért ezzel is kicsit tisztult a kép. Nem Howie-val találkozgatott Andie Sal háta mögött, és nem róla állította, hogy tönkretehetné.

Miközben az autó felé sétáltak, végig erről beszélgettek. Pip előhalászta a kulcsot, és megnyomta a zárkioldó gombot. Kinyitotta a vezetőülés ajtaját, behajította a hátizsákját, amit Ravi az anyósülésen az ölébe vett. De mielőtt beült volna a volánhoz, felnézett, és észrevette, hogy a távolban, úgy húsz méterre tőlük egy férfi áll a kerítésnek dőlve, zöld, rövid kabátban, aminek kapucniján narancsszínű szőrme fut végig. Howie Bowers fejére húzta a szőrmés kapucnit, hogy ne látszódjon az arca, és nagyokat bólogatott a mellette álló férfinak. Aki viszont vadul hadonászott, miközben Pip számára nem érthető, de láthatólag kemény szavakat vágott Howie fejéhez. Elegáns gyapjúkabátot viselt, szőke haja laza hullámokban omlott a vállára.

Max Hastings volt az.

Pip arcából kiszaladt a vér. Lehuppant az ülésre.

– Mi a baj, őrmester?

Pip Ravi ablakán át a kerítés irányába bökött, ahol a két férfi állt.

– Nézd!

Max Hastings, aki azt állította Pipnek, hogy nem vásárolt drogot Kiltonban, miután Andie eltűnt, és fogalma sincs, ki volt Andie dílere, most itt van, és pontosan azzal a drogdílerrel veszekszik! Hogy miket ordít neki, azt a távolság miatt nem lehetett érteni.

– Ó! – Ravi csak ennyit tudott mondani.

Pip beindította a motort, és elhajtott, mielőtt Max vagy Howie kiszúrhatta volna őket, aztán iszonyúan elkezdett remegni a keze.

Szóval Max és Howie ismerik egymást.

Újabb tektonikus elmozdulás az Andie Bell-ügyben.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 12.

Kutatási napló – 20. bejegyzés

Max Hastings. Ha valaki, akkor ő érdemli meg a leginkább, hogy vastag betűs legyen a gyanúsítottak listáján. Ezzel Max kiütötte Jason Bellt, és előlépett első számú gyanúsítottnak. Már két ízben is hazudott Andie-vel kapcsolatban. És az emberek akkor szoktak hazudni, ha rejtegetnivalójuk van.

Ismételjük csak el: ő idősebbnek számít; van egy pucér fotója Andie-ről, ami abban a hotelben készült, ahol simán találkozgathatott vele 2012 márciusában; közel állt Salhez és Andie-hez is; rendszeresen vásárolt Rohypnolt Andie-től; és úgy tűnik, nagyon is jól ismeri Howie Bowerst.

Lehetőség, hogy újabb párról beszéljünk, akik összejátszhattak Andie megölésében. Max és Howie mint cinkostársak.

Azt hiszem, ideje felvenni a Rohypnol-szálat. Úgy értem, nem igazán normális, hogy egy tizenkilenc éves srác randidrogot vigyen a gimis partikra, ugye? Pedig ez köti össze a zavaros Max–Howie–Andie triumvirátust.

Üzenetet fogok küldeni néhány diáknak, akik 2012-ben a kiltoni gimibe jártak. Meglátjuk, kiderül-e bármi is arról, hogy mi folyt azokon a partikon. És ha esetleg beigazolódik a gyanúm, akkor Max és a Rohypnol kulcsszerepet játszhat az Andie-gyilkosságban. Olyan ez, mint egy Cluedo-tábla, amiről még hiányoznak a kártyák.

Gyanúsítottak

Jason Bell

Naomi Ward

Titkos idősebb pasi

Nat da Silva

Daniel da Silva

Max Hastings

Howie Bowers

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 13.

Kutatási napló – 21. bejegyzés

Míg suliban voltam, Emma Hutton válaszolt az üzenetemre. Ezt írta:

Igen, elképzelhető. Emlékszem, hogy voltak olyan lányok, akik azt állították, az italukat megbuherálták. De őszintén, szinte mindenki q..ra be volt állva azokon a partikon, és simán lehet, hogy ezek a csajok csak azért mondták ezt, mert elvesztették a kontrollt, vagy mert fel akarták magukra hívni a figyelmet. Az én italomba soha nem tett senki ginát.

Chloe Burch úgy negyven perce reagált, mialatt A Gyűrű Szövetségét néztem Joshsal:

Nem, nem hinném. Soha nem hallottam ilyesmiről. De hát a lányok sokszor ezt mondják, ha túl sokat ittak, nem?

Tegnap este ráírtam pár emberre, akik meg voltak jelölve a 2012-es „ereszd el a hajam” partikon készült fotókon, Naomival együtt. Szerencsére az oldalukon fent volt az e-mail-címük is. Igazából behazudtam, hogy független riporter vagyok a BBC-nél, úgy gondoltam, ettől talán felbátorodnak. Feltéve, hogy van bármi mondanivalójuk. Egyikük már válaszolt is.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 14.

Kutatási napló – 22. bejegyzés

Két újabb válasz érkezett, mialatt Josh focimeccsét néztem. Az első lány azt írja, semmit nem tud a témáról, és nem is szeretne hozzászólni. A második viszont ezt:

Az ügy egyre szövevényesebb.

Azt hiszem, nyugodtan kijelenthetem, hogy 2012-ben az „ereszd el a hajam” partikon igenis használtak randidrogot, csak épp ez a tény nem volt széles körben ismert. Tehát Max vásárolt Andie-től Rohypnolt, és azokon a partikon, amelyeket ő szervezett, belekeverte bizonyos lányok italába. Nem kell észlénynek lenni ahhoz, hogy ezt a két dolgot összekapcsoljuk.

És ez még nem minden: valószínűleg az egyik lány, akinek az italába drogot tett, Nat da Silva volt. Lehet ennek bármi köze Andie megöléséhez? És vajon történt valami Nattel azon az estén, mikor tudtán kívül drogot kapott? Őt nem kérdezhetem meg: Nat különösen ellenséges szemtanú.

Sőt, Joanna Riddell elmondása szerint a barátnője, aki úgy gondolta, bedrogozták, elment a kiltoni rendőrségre. És egy „fiatal” rendőrtiszttel beszélt. Kutakodtam egy kicsit, és 2012-ben az egyetlen fiatal férfi rendőrtisztet (igen, igen, BINGÓ!) Daniel da Silvának hívták. A nála eggyel idősebb kollégája abban az évben már 41 éves volt. Joanna azt írja, legjobb tudomása szerint semmi folyománya nem lett az ügynek. Vajon azért, mert a meg nem nevezett lány szervezetében már nem lehetett kimutatni a drogot? Vagy mert Daniel is benne volt a dologban… mondjuk, próbált valamit elkendőzni? De vajon miért?

Na, azt hiszem, újabb kapcsolódási pontra bukkantam a gyanúsítottak listáján: Max Hastings és a Da Silva testvérek között. Később felhívom Ravit, hogy együtt agyaljunk a lehetséges verziókon. Most azonban Maxre kell fókuszálnom. Eleget hazudott már, ráadásul alapos okom van azt hinni, hogy azokon a bizonyos partikon ginát tett a lányok italába, és titokban randizgatott Andie-vel az Ivy House Hotelben.

Ha most abba kéne hagynom a kutakodást, és valakire rá kellene mutatnom, tuti, hogy Max volna az. Ő az első számú gyanúsított.

De nem mehetek el hozzá csak úgy! Ő is meglehetősen ellenséges, sőt, lehet, hogy erőszakos cselekményre is képes. Meg kell valamivel zsarolnom. Ehhez pedig egyetlen módon tudok munícióhoz jutni: be kell cserkésznem a neten.

Muszáj bejutnom valahogy a Facebook-oldalára, és üldöznöm kell, mint a kopó a rókát, hátha találok valamit, ami összeköti őt Andie-vel, az Ivy House Hotellel vagy a bedrogozott lányokkal. Találnom kell valamit, amit felhasználhatok ellene, hogy végre beszéljen. És persze az volna a legjobb, ha azonnal bevitethetném a rendőrségre.

Szóval hozzá kell férnem Nancy Tangotits (alias Max) személyes adataihoz.

Huszonöt

Pip szertartásosan és kínos pontossággal egymás mellé tette a kést és a villát a tányérján.

– Most már felállhatok az asztaltól? – Az anyjára pillantott, aki morcosan nézett vissza rá.

– Nem értem, hová rohansz.

– Épp a házi dolgozatommal foglalkozom, és szeretnék eljutni valameddig, mielőtt lefekszem.

– Oké, tücsök, szaladj csak! – intett mosolyogva Pip apja, aztán a lány tányérjáról átkotorta a maradékot a sajátjára.

– Vic! – Amíg Pip felállt, és betolta a széket, az anyja most a férje felé fordult összeráncolt homlokkal.

– De drágám, sok szülő azon aggódik, hogy a gyereke vacsi után felmegy a szobájába, és jól belövi magát heroinnal! Légy hálás, hogy Pip csak házi dolgozatot ír.

– Mi az a heroin? – kérdezte Josh vékonyka hangján, mialatt Pip kiment az ebédlőből.

Kettesével vette a lépcsőfokokat, Barney meg a lépcső aljáról értetlen pofával figyelte, hogyan szalad felfelé a számára tiltott emeletre.

Pipnek vacsora alatt bőven volt ideje átgondolni a Nancy Tangotits-ügyet, és támadt egy ötlete.

Becsukta maga mögött a szobája ajtaját, elővette a telefonját, és bepötyögött egy számot.

– Helló, muchacha! – csilingelte Cara a vonal túlsó végén.

– Hali! – szólt bele Pip – Nagyon el vagy merülve a Downton Abbey-ben, vagy van pár perced egy kis „tilosban járásra”?

– Tilosban járásra mindig van időm. Mire gondolsz?

– Naomi otthon van?

– Nem, Londonba ment. Miért? – Cara hangja gyanakvóan csengett.

– Oké, megesküszöl, hogy titokban tartod?

– Persze, de mit?

– Hallottam néhány pletykát, szóval ezt-azt azokról az „ereszd el a hajam” partikról, ami fontos lehet a dolgozatom szempontjából. De bizonyítékra van szükségem, és itt jön a képbe a tilosban járás.

Pip remélte, hogy jól játszotta ki a kártyáit, nem említette Maxet, úgy adta elő a dolgot, hogy Cara nem fog aggódni a nővére miatt, viszont feltámad benne a kíváncsiság.

– Úúúú, miféle pletykákra gondolsz? Pip jól ismerte Carát.

– Ó, semmi konkrét. Csak meg kéne néznem néhány régi fényképet a partikról. És ebben kéne segítened.

– Oké, benne vagyok.

– Szóval Max Hastings Facebook-oldala csali, tudod, az egyetemek meg munkaadók számára csinálta. Van viszont egy másik oldala is, álnéven, de azon szinte minden titkosított. Csak azokat a tartalmakat látom, amin Naomi is meg van jelölve.

– És be szeretnél lépni Naomi nevében, hogy megnézhesd azokat a régi fotókat, igaz?

– Bingó! – kiáltotta Pip, és leült az ágyára, ölébe húzva a laptopot.

– Semmiség – trillázta Cara. – És most igazából nem leselkedünk Naomi után, mint akkor, mikor muszáj volt megtudnom, hogy az új barátja tényleg kiköpött Benedict Cumberbatch, vagy sem. Szóval most nem szegünk meg semmilyen szabályt, apa! Naominak amúgy is meg kéne már változtatnia a jelszavát, mindenre ugyanazt az egyet használja.

– Be tudsz lépni a laptopjába? – kérdezte Pip.

– Most kapcsoltam be.

Kis szünet következett, némi billentyűnyomkodás és egérklikkelés kíséretében. Pip elképzelte Carát a feje tetején azzal a nevetséges, bazi nagy konttyal, amit mindig hordani szokott, ha pizsamában van. Márpedig ha csak tehette, mindig pizsamában volt.

– Oké, bejelentkezve maradt. Itt vagyok.

– Rá tudsz kattintani a Biztonsági beállításokra?

– Aha.

– Kapcsold ki a Bejelentkezési figyelmeztetések funkciót, így Naomi nem tudja meg, hogy egy másik gépről beléptem a profiljába.

– Megvan.

– Jó – mondta Pip –, igazából ennyi hekkelésre volt csak szükségem.

– Kár! – mondta Cara csalódottan. – Pedig ez jóval érdekesebb, mint az én kutatásom.

– Kellett neked „A penészgombák fajtái”-t választanod! – szúrt oda Pip.

Cara hangosan bemondta a telefonba Naomi e-mail-címét, Pip pedig beírta a Bejelentkezés oldalon.

– A jelszó pedig Isobel0610 – folytatta Cara. Pip ezt is beírta.

– Kitűnő! Köszönöm, közlegény, leléphet!

– Vettem! Amúgy ha Naomi rájön, azonnal beköplek.

– Értettem – felelte Pip.

– Oké, Pippy, apa hív. Majd meséld el, ha találtál valami érdekeset.

– Rendben – válaszolta Pip, bár jól tudta, hogy ezt nem teheti meg.

Letette a telefont, aztán a laptop fölé hajolva rákattintott a Bejelentkezés ikonra.

Gyorsan átfutotta Naomi hírfolyamát, és rájött, hogy nagyon hasonlít a sajátjára: tele volt idiótán ügyetlenkedő cicákkal, gyorsan elkészíthető ételek videóival, és olyan posztokkal, amikben nyelvtanilag tök hibásan áradoznak a giccses naplementés képekről.

Pip beírta a keresőbe Nancy Tangotits nevét, és rákattintott Max profiljára. Mikor eltűnt a körbeforgó kis karika, megnyílt a keresett oldal. Már az idővonal tele volt rikító színekkel és vigyorgó pofákkal.

Nem sok idő kellett Pipnek, hogy rájöjjön, miért volt Maxnek két profilja. Tuti nem akarta, hogy a szülei lássák, mit művel, mikor nincs otthon. Rengeteg fotó volt fent róla különféle bárokból és klubokból, amint szőke haja izzadt homlokába hullik, állkapcsa megfeszül, a tekintete pedig valahová a semmibe réved. Ott pózolt a képeken, lányokat ölelgetett, és hegyes nyelvét a kamerára öltötte, pólóján pedig jól láthatóak voltak az odafröccsent italfoltok. És ezek mind nemrég készültek.

Pip most ráment a Fényképekre, és elkezdte legörgetni 2012-ig. Mikor vagy nyolcvan fotón túl volt, meg kellett várnia, míg a Betöltés kis ikonja eltűnik, és betekintést nyerhet Nancy Tangotits sötét múltjába. A képeken itt is kábé ugyanaz volt, mint a mostaniakon: klubok, bárok, felakadt, zavaros tekintetek. Az éjszakai tivornyákról készült fotók sorát egy síelésről feltöltött sorozat szakította csak meg, ahol Max Borat mankiniben pózol a hóban.

A görgetés olyan sokáig tartott, hogy Pip közben kitámasztotta a telefonját az ölében, és tovább nézte a Megtörtént bűnesetek podcastot, amit korábban félbehagyott. Végre elért a 2012-es évhez, visszament egészen januárig, onnantól viszont minden egyes képet alaposan megvizsgált.

A legtöbb fotón Max mások társaságában volt látható, az előtérben vigyorgott, vagy kisebbfajta tömeg állta körül, röhögve, mert épp valami vicceset csinált. A mellékszereplők a legtöbb esetben Naomi, Jake, Millie és Sal voltak. Pip hosszasan elidőzött egy képen: Sal ragyogó arccal mosolyog a kamerába, miközben Max megnyalja az arcát. Tekintete ide-oda járt a két részeg, de boldognak tűnő fiú között, és a pixelek között egy esetleges végzetes titok jeleit kereste.

Különös figyelmet fordított azokra a fotókra, melyeken sok ember volt látható. Andie arca után kutatott, hátha felbukkan valahol a háttérben, és Max kezét figyelte, nem jár-e gyanúsan közel valamelyik lány poharához. Annyiszor ugrált már oda-vissza a képeken, hogy fáradt szeme égett a laptop vakító fehér fényétől, a fotók pedig gyorsan pergő flipbookká álltak össze. Aztán a kurzor megérkezett azokra a bizonyos fotókra, és hirtelen minden élessé és statikussá vált.

Pip előrehajolt.

Max tíz képet készített és töltött fel Andie eltűnésének estéjén. Azonnal felismerte a szereplőket a ruhájukról, és ismerős volt Max kanapéja is. Ha hozzávesszük ehhez Naomi három és Millie hat fotóját, akkor összesen tizenkilenc kép készült abban a pár órában, amikor Andie Bell életének utolsó óráit élte.

Pip megborzongott, és ráhúzta a takarót a lábára. Ezek a képek hasonlítottak Naomi és Millie fotóira: Max és Jake kontrollerrel a kezükben kinéznek a képből; Millie és Max arcukon vicces filterekkel pózolnak; Naomi a háttérben a telefonját bámulja, és nem veszi észre, hogy a többiek pózolnak körülötte. Négy barát az ötödik jóbarát, Sal nélkül, aki állítólag épp megölt valakit, ahelyett, hogy itt jópofizna a haverjaival.

Pip ekkor vette észre. Naomi és Millie esetében lehetett puszta véletlen is, de most, hogy Max fotóit is végigpörgette, tudta, hogy van itt egyfajta rendszer.

Mindhárman 23-án, hétfőn töltötték fel az estéről készült képeket, méghozzá este fél tíz és tíz között. Nem furcsa, hogy az Andie eltűnése okozta őrület kellős közepén a három jóbarát szinte azonos időben döntött úgy, hogy feltölti a Face-re a fotókat? Naomi azt mondta, hogy a többiekkel együtt hétfő este döntötték el, elmondják az igazat Sal alibijével kapcsolatban. Lehetséges, hogy a fotófeltöltés volt az első lépés? Hogy jelezzék: nem titkolják tovább, hogy Sal nem volt ott?

Pip begépelte az emlékeztetőt erről az egybeesésről, aztán a mentés gombra kattintott, majd lezárta a gépet. Készülődni kezdett a lefekvéshez, és mialatt dudorászva, fogkefével a szájában kilépett a fürdőszobából, gyorsan felírta a másnapi tennivalóit. A Befejezni a Margaret Atwood-dolgozatot sort háromszor is aláhúzta.

Miután bekuckózott az ágyába, még elolvasott három bekezdést az épp aktuális olvasmányából, de a fáradtságtól a szavak elkezdtek érthetetlenül és ismeretlenül kavarogni a fejében. Csak arra volt ereje, hogy gyorsan lekapcsolja a lámpát, és máris álomba merült.

Hirtelen összerándulva, riadtan ébredt, és azonnal felült az ágyban. Nekitámaszkodott a fejtámlának, és megdörzsölte a szemét. Az elméje is igyekezett teljesen éber állapotba kerülni. Rábökött a telefonja kijelzőjére, és a felvillanó, vakító fényben látta, hogy hajnali 4:47 van.

Vajon mi ébresztette fel? Egy vonító róka? Vagy egy rossz álom?

És akkor valami megmozdult benne, a nyelve hegyére kívánkozott, ott kígyózott az agytekervényeiben. Egy homályos gondolat: túlságosan zavaros, kusza és megfoghatatlan ahhoz, hogy szavakba öntse a hirtelen ébredés utáni tompa tudatállapotban. De azt tudta, merre kell indulnia.

Kiugrott az ágyból. A szoba hűvös levegője szinte csípte a bőrét, a lehelete is fagyosnak érződött. Felkapta a laptopot az asztalról, és bevitte az ágyba, aztán jól körbetekerte magát a paplannal. Amikor bekapcsolta a gépet, a vakító, ezüstös háttérfénytől hunyorognia kellett. Megnyitotta a Facebookot, ahová még mindig Naomiként volt bejelentkezve, aztán ráment Nancy Tangotits oldalára, és visszakereste az Andie eltűnésének estéjén készült képeket.

Egyenként megnézte az összeset, majd picit lassabban elkezdte visszafelé görgetni rajtuk a kurzort. Megállt az utolsó előtti képen. Ezen mind a négy barát szerepelt. Naomi a kamerának háttal ült, és lefelé nézett. Igaz, hogy a háttérben volt, mégis jól látszott a kezében lévő telefon, a lezárt képernyő a világító fehér számokkal. Naomi ezt nézte. A kép előterében Max, Millie és Jake volt látható, akik a kanapé innenső felénél álltak mosolyogva. Millie mindkét karja a két fiú vállán nyugodott, Max egyik kezében ott volt a kontroller, Jake pedig a jobb oldalon kicsit kilógott a képből.

Pip megremegett, de ezúttal nem a hidegtől.

A kamerának legalább másfél méterre kellett lennie a vigyorgó jóbarátoktól, hogy mindenki beleférjen a képbe.

És akkor az éjszaka csöndjében Pip suttogva feltette magának a kérdést: de akkor ki csinálta ezt a fotót?

Huszonhat

Sal.

Nem lehetett más.

A hideg dacára Pip ereiben vadul száguldott a vér, meleg és heves rohamokkal ostromolva a szívét.

A mozdulatai gépiesek voltak, és mialatt az agyában hullámként csapkodó gondolatok iszonyatos zűrzavarban próbálták túlharsogni egymást, a keze pontosan tudta, mit csinál. Néhány perc múlva már le is töltötte a gépre a Photoshop próbaverzióját, aztán elmentette Max fotóját, és megnyitotta az új programban. Miután végighallgatott egy elfolyós ír akcentussal előadott online oktatóprogramot, kinagyította a képet, és apránként élesíteni kezdett rajta.

Áthűlt teste egyszerre átforrósodott. Hátradőlt, és levegő után kapkodott.

Nem volt kétség, a Naomi telefonján látható számok: 00:09.

Azt állították, hogy Sal fél tizenegykor elment, és mégis, kilenc perccel éjfél után mind a négyen rajta vannak egy fényképen, úgy, hogy egyikük sem lehetett a kamera túloldalán.

Max szülei aznap este nem voltak otthon, ahogy senki más sem volt velük, legalábbis egyöntetűen ezt állították. Öten voltak Maxéknél, míg Sal el nem indult, hogy megölje a barátnőjét.

Ennek ellenére itt van Pip orra előtt a bizonyíték, hogy mindez hazugság. Éjfél után igenis volt még egy ötödik személy is a lakásban. És ki más lehetett, mint Sal?

Pip a fotó legfelső részére görgette a kurzort. A kanapé mögött, a hátsó falon jól kivehető egy ablak, melynek középső szegmensében látszik a kamera vakujának villanása. A kinti sötétség miatt nem lehetett felismerni az alakot, aki a telefont tartotta a kezében, de a vakító fehérségen túl, az ablak feketéjében alig láthatóan megjelent egy kék folt. Ugyanolyan kék, mint az az ing, amit Sal aznap este viselt, és amit egyébként Ravi is hordott néha. Pip gyomra összerándult, elképzelte Ravi tekintetét, amikor majd megmutatja neki ezt a képet.

A kinagyított fotóról két másolatot készített, és külön mappába rakta őket. Az egyik fotót úgy vágta le, hogy csak Naomi látszódjon a telefonjával, a másikat pedig, hogy csak az ablakban megjelenő vakuvillanás. Az eredeti, egészben elmentett képpel együtt minden oldalt átküldött az asztalán lévő vezeték nélküli nyomtatóba. Az ágyból figyelte, ahogy a nyomtató egyenként kiköpködi a lapokat, közben halkan fújtat és kattog, mint egy gőzmozdony. Pillanatra behunyta a szemét, és csak hallgatta a pöfékelést.

– Pip, bejöhetek porszívózni?

A szeme azonnal felpattant. Kihámozta magát a kényelmetlen testhelyzetből, és érezte, hogy az egész jobb fele sajog, a nyakától le a csípőjéig.

– Még ágyban vagy? – nyitott be az anyja. – Fél egy van, te, hétalvó! Azt hittem, már rég felkeltél.

– Nem… igazából – felelte Pip, a kiszáradt torkát köszörülve – nagyon kimerültem, és nem is éreztem jól magam. Az lehet, hogy Josh szobájával kezded?

Az anyja egy pillanatra megállt, és ránézett a lányára.

Az arcán aggodalom tükröződött.

– Ugye nem dolgozod agyon magad? – kérdezte. – Beszéltünk már erről.

– Nem, hidd el, nem.

Amikor Leanne becsukta az ajtót, Pip azonnal kimászott az ágyból, és közben majdnem leverte a laptopot. Gyorsan elkészült, a kertésznadrágja alá sötétzöld pulcsit húzott, majd harciasan próbálta végighúzgálni a hajkefét a haján. Aztán felkapta a három kinyomtatott fotót, betette egy műanyag irattartóba, és az egészet becsúsztatta a hátizsákjába. Kikereste a telefonján a legutóbbi hívásokat, és rányomott az egyikre.

– Ravi!

– Mi újság, őrmester?

– Legyél tíz perc múlva a házatok előtt, jövök kocsival.

– Oké. Mi a mai menü? Újabb zsarolás? Egy kis betöréssel páro…

– Komoly dologról van szó. Akkor tíz perc múlva.

Ravi az anyósülésen ült, fejével szinte az autó tetejét súrolva, tátott szájjal bámulta a kezében lévő kinyomtatott fotókat.

Sokáig nem bírt megszólalni. Mindketten csöndben ültek, és Pip nézte, amint Ravi végighúzza az ujját a távoli ablakban látszódó, elmosódott kékségen.

– Sal tehát nem hazudott a rendőröknek – mondta végül.

– Nem, nem hazudott – ismételte meg Pip. – Azt hiszem, negyed egykor mehetett el Maxtől, ahogy eredetileg állította. És nem ő, hanem a barátai nem mondtak igazat. Azt nem tudom, miért, de azon a kedden mindannyian hazudtak, és ezzel elvették Saltől az alibijét.

– Pip, ez azt jelenti, hogy Sal ártatlan! – Ravi hatalmas kerek szemével Pipre meredt.

– És pont azért vagyunk itt, hogy ezt ellenőrizzük.

Gyere!

Kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Miután Ravit felvette a házuk előtt, idejöttek, leparkoltak a Wyvil Road melletti füves részen, és Pip bekapcsolta a vészvillogót. Ravi becsukta az ajtót, majd követte Pipet felfelé az úton.

– És hogy ellenőrizzük?

– Biztosnak kell lennünk benne, Ravi, mielőtt igazságként fogadjuk el. – Pip igyekezett a lépéseit Raviéihoz igazítani. – És csak úgy tudunk biztosak lenni, ha újrajátsszuk az Andie Bell-gyilkosságot. Mivel most már tudjuk, mikor jött el Sal Maxtől, meg kell vizsgálnunk, hogy volt-e elég ideje elkövetni a gyilkosságot.

Lekanyarodtak a Tudor Lane-re, és eltrappoltak Maxék szélesen terpeszkedő házáig, ahol az egész történet öt és fél évvel ezelőtt kezdődött.

Pip elővette a telefonját.

– Meg kell hagynunk a képzeletbeli ügyészségnek a jogot a kételkedésre – mondta. – Tegyük fel, hogy Sal azután jött el Maxtől, miután ez a fotó készült, tehát tíz perccel éjfél után. Mit mondott apukád, Sal mikor ért haza?

– Úgy tíz perccel éjjel egy előtt – válaszolt Ravi.

– Oké, engedjük meg neki, hogy nem emlékezett egész pontosan, szóval legyen öt perccel egy előtt. Ami azt jelenti, hogy Salnek negyvenöt perce volt összesen, ajtótól ajtóig. Gyorsan kell haladnunk, Ravi, és a lehető legkevesebb időt számolnunk arra, hogy Sal megölte Andie-t és elrejtette a holttestét.

– A normális tinédzserek vasárnap otthon ülnek és tévéznek – jegyezte meg Ravi.

– Oké, elindítom a stoppert… most.

Pip sarkon fordult, és megindult az úton visszafelé, arra, amerről jöttek. Ravi szorosan mellette lépkedett. Pip a lassú kocogás és a gyors gyaloglás közötti tempót választotta. Nyolc perc és negyvenhét másodperc múlva elérkeztek Pip autójához, és Pip szíve máris hevesen vert. Ez volt a lehetséges találkozási pont.

– Jól van. – Elfordította az indítókulcsot, és lekanyarodott az autóval az útra. – Képzeljük el, hogy ez Andie autója, és most vette fel Salt. Tegyük fel, hogy gyorsabban hajtott, mint mi. Most pedig megkeressük az első olyan helyet, ahol a gyilkosság elméletileg megtörténhetett.

Nem kellett sokáig várniuk, Ravi máris rámutatott egyre.

– Ott – mondta –, ez csendes és félreeső helynek tűnik.

Kanyarodj le.

Pip lekanyarodott egy keskeny földútra, melyet magas sövény szegélyezett. Tábla mutatta, hogy a kanyargós, egysávos út egy tanyához vezet. A sövény egy pontján átjárót vágtak, Pip itt állt meg az autóval.

– Most pedig kiszállunk, mivel az autó belsejében nem találtak vérnyomot, csak a csomagtartóban.

Pip ránézett a stopperre, miközben Ravi megkerülte a motorházat, és odalépett mellé. 15:29, 15:30…

– Jó – bólintott. – Tegyük fel, hogy vitatkoznak. A vita egyre hevesebbé válik. Vagy Andie drogdílerkedése miatt veszekednek, vagy a titkos idősebb pasi miatt. Mindenesetre Sal el van keseredve, Andie pedig ordítozik vele. – Hamisan hümmögve dudorászni kezdett, a kezével úgy tett, mintha fonalat gombolyítana, így érzékeltetve az idő múlását. – Most pedig Sal talál egy követ az út mentén, vagy valami nehéz tárgyat Andie autójában. De az is lehet, hogy nem volt fegyver. Adjunk neki legalább negyven másodpercet, hogy megölhesse Andie-t.

Vártak.

– Oké, Andie most már halott. – Pip lemutatott a kavicsos útra. – Sal kinyitja a csomagtartót – ő is kinyitotta –, és felemeli a holttestet. – Lehajolt, elég időt hagyva arra, hogy egy képzeletbeli testet felemelhessen.

– Sal beteszi a csomagtartóba a holttestet, oda, ahol a vérnyomok voltak. – Lefektette a karjait a kárpitozott csomagtartó aljára, aztán felegyenesedett, és becsukta a tetejét.

– Most pedig beszállunk az autóba – mondta Ravi.

Pip megnézte a stoppert: 20:02, 20:03… Aztán rükvercbe kapcsolt, és visszahajtott a főútra.

– Most Sal vezet – szólt Pip. – Otthagyja az ujjlenyomatait a kormányon és a műszerfal körül. Azon agyal, hová rejtse el a holttestet. A legközelebbi erdős terület a Lodge Wood. Szóval talán valahol itt tért le a Wyvil Roadról – gondolkodott hangosan Pip. A kanyargós Wyvil Roadtól balra fel is tűnt az erdő.

– Kellett egy olyan helyet találnia, ahol lehajthatott az útról, elég közel a fákhoz – mondta Ravi.

Pár percig figyelmesen nézték az erdőt, a megfelelő helyet keresve, míg az út egyszer csak be nem sötétedett a fölébe hajló fák alagútjában.

– Ott! – Egyszerre szúrták ki a helyet. Pip jelzett, és lehajtott az erdő mentén húzódó füves részre.

– Biztos, hogy a rendőrök vagy százszor átkutatták ezt a helyszínt, mivel ez esik legközelebb Maxék házához – állapította meg Pip. – De azért tegyük fel, hogy Salnek sikerült ide rejtenie a holttestet.

Pip és Ravi még egyszer kiszálltak az autóból. 26:18.

– Oké, most Sal kinyitja a csomagtartót, és kiemeli Andie holttestét. – Pip eljátszotta a folyamatot. Ravinak megfeszült, majd újra ellazult az állkapcsa. Rémálmaiban valószínűleg sokszor látta ezt a jelenetet, amint szeretett bátyja egy halott, véres testet cipel keresztül az erdőn. Viszont ha sikerrel járnak, ezután már soha többé nem lesznek ilyen rémálmai.

– Salnek elég messzire kellett vonszolnia a testet, távol az úttól – mondta Pip.

Úgy tett, mintha vonszolna valamit, lehajolt, és lassan, nehézkesen haladt befelé a sűrűbe.

– Itt már eléggé rejtve van az úton közlekedők elől – szólalt meg Ravi, miután Pip vagy hetven métert „cipekedett”.

– Aha. – Pip „elengedte” Andie holttestét. 29:48.

– Ez eddig oké – nyugtázta Pip –, de a gödör kérdése mindig is problémás volt. Hogy lehetett ideje arra, hogy elég mélyet ásson? Viszont most, hogy itt vagyunk – folytatta, és körülnézett a napsütötte fák között –, látom, hogy van itt jó néhány kidőlt fa. Úgyhogy talán nem is kellett olyan sokat ásnia. Talán volt a közelben egy mélyedés, amit felhasználhatott. Mint például ez. – És Pip egy tágas, mohás mélyedésre mutatott, amiből egy rég kidőlt fa kiszáradt gyökerei meredeztek elő.

– Azért ennél mélyebbre kellett ásnia – jegyezte meg Ravi. – Andie holtteste nem került elő. Hagyjunk az ásásra három-négy percet.

– Egyetértek.

Mikor letelt az idő, Pip úgy tett, mintha belehelyezné Andie holttestét a mélyedésbe.

– Aztán be is kellett temetnie földdel, fakéreggel, avarral, meg ilyesmivel.

– Oké, gyerünk! – Ravi eltökélt arccal, a cipője orrát a földbe vájva belerúgott a mélyedésbe egy adag erdei talajt.

Pip követte a példáját, a gödörbe sáros földet, avart és ágakat tolt. Ravi térdre ereszkedett, és két karját összefonva földet söpört Andie képzeletbeli holttestére.

– Jól van – mondta Pip, mikor elkészültek. Mindketten az egykori mélyedést nézték, ami teljesen eltűnt az erdő természetes közegében. – Andie holtteste eltemetve, Salnek pedig vissza kell indulnia.

37:59.

Visszakocogtak Pip autójához, és beültek. Az autó alja tele lett sárral. Pip három menetből visszafordult az útra, és nagyot káromkodott, amikor egy türelmetlen terepjáró rádudált, mert az útjában volt. A tülkölés egész úton ott csengett Pip fülében.

Mikor visszaértek a Wyvil Roadra, azt mondta:

– Oké, most Sal elmegy a Romer Close-hoz, ahol véletlenül Howie Bowers is lakik. És otthagyja Andie autóját.

Néhány perc múlva már oda is értek. Pip úgy parkolt le, hogy Howie viskójából ne lehessen rálátni az autóra. Miután elindultak, Pip hátrafordult, és lezárta a kocsit.

– Most pedig elgyalogolunk a mi házunkig – mondta Ravi, és igyekezett lépést tartani Pippel, aki szinte futásra váltott. Túl erősen koncentráltak ahhoz, hogy közben beszélgessenek. Mindketten a földet taposó lábukat bámulták, miközben Sal évekkel ezelőtti, állítólagos lépteit követték.

Kifulladva érkeztek meg a Singh-házhoz. Pip felső ajkán izzadságcseppek gyöngyöztek. Letörölte a ruhaujjával, aztán elővette a mobilját.

Megállította a stoppert. A kijelzőn látható számok villámgyorsan jutottak el az agyáig, aztán leszaladtak a gyomrába, és ott kisebbfajta földrengést okoztak. Pip felnézett Ravira.

– Mi az? – A fiú kitágult pupillákkal, kutakodva nézett vissza rá.

– Tehát – kezdett bele Pip –, a két helyszín között Salnek legfeljebb negyvenöt percnyi idősávot adtunk. Az újrajátszást a lehető legrövidebb utat választva, szinte rohamtempóban végeztük el.

– Igen, ez volt a világ leggyorsabb gyilkossága, az szent! És?

Pip odatartotta Ravinak a telefont, és megmutatta, mennyit mutat a számláló.

– Ötvennyolc perc, tizenkilenc másodperc – olvasta le a fiú a számokat.

– Ravi! – A név szinte sistergett Pip ajkán, és közben a szája széles mosolyra húzódott. – Sal nem követhette el. Sal ártatlan – a fotó a bizonyíték!

– Basszus! – Ravi hátralépett, a szája elé kapta a kezét, és rázni kezdte a fejét. – Nem ő tette. Sal ártatlan!

És most olyan hangot adott, ami lassan-lassan formálódott a torkában, érdes volt és különös. Aztán kitört belőle valami gyöngyöző nevetésféle, amit csak hitetlenkedő pihegések szakítottak meg néha. A mosoly elképesztő lassan terült szét az arcán, mintha izmocskáról izmocskára engedné csak eluralkodni. Aztán már tiszta, csengő hangon nevetett, aminek a hevétől Pip teljesen elpirult.

A még mindig nevető Ravi ezután felnézett az égre, a napfény az arcába hullott, és a nevetésből hatalmas kiáltás lett. Szinte ordított a levegőbe, a nyaka megnyúlt, és szorosan összezárta a szemét.

Az utca túloldalán közlekedő emberek megbámulták, a házak némelyikében pedig elhúzták a függönyt. Pip azonban tudta, hogy a fiút mindez nem érdekli. Ahogy őt sem érdekelte, csak nézte őt, amint nyers és zavarba ejtő módon ad hangot a boldogságának, és egyben a fájdalmának is.

Ravi lenézett Pipre, és a kiáltozás megint nevetésbe fordult. Felemelte a lányt a földről, Pip testén melegség futott végig. Ő is felnevetett, és miközben Ravi vele együtt forgott körbe-körbe, könnyek gyűltek a szemében.

– Megcsináltuk! – kiáltotta Ravi, és olyan ügyetlenül tette le Pipet, hogy a lány majdnem elesett. A fiú hátrébb lépett, és hirtelen támadt zavar ült ki az arcára. – Igen, megcsináltuk, de vajon ez elég? Mehetünk is azzal a fotóval a rendőrségre?

– Nem tudom – felelte Pip. Nem szerette volna elvenni Ravi örömét, de valóban nem tudta, ennyi elég lesz-e. – Talán arra elég volna, hogy meggyőzzük őket, vegyék elő újból az ügyet, de először választ kell kapnunk pár kérdésre. Meg kell tudnunk, miért hazudtak Sal barátai. Miért vették el tőle az alibijét? Gyere!

Ravi tett egy lépést, aztán megtorpant.

– Úgy érted, kérdezzük meg Naomit? Pip bólintott, mire Ravi lecövekelt.

– Egyedül kell menned – mondta. – Naomi nem fog beszélni, ha én ott vagyok. Egyszerűen nem bír megszólalni. Múlt évben belebotlottam, és már attól, hogy meglátott, sírva fakadt.

– Biztos, hogy nem jössz? – kérdezte Pip. – Mindenki közül te érdemled meg leginkább, hogy megtudd, miért.

– Hidd el, így lesz a legjobb. Légy nagyon óvatos, őrmester!

– Rendben. Rögtön utána felhívlak.

Pip nem igazán tudta, hogy búcsúzzon el tőle. Megérintette a karját, aztán elsétált mellette, és gondolatban vitte magával a fiú ragyogó arcát.

Huszonhét

Pip elindult a Romer Close-on álló kocsihoz. A léptei sokkal könnyebbek voltak, mint idefelé, mivel most már biztos volt benne. Ismételgette is magában: nem Sal Singh ölte meg Andie Bellt. Léptei ütemével együtt mantrázta az igazságot.

Közben felhívta Carát.

– Szia, cukorfalat! – üdvözölte Cara.

– Mit csinálsz most? – kérdezte tőle Pip.

– Épp házifeladat-klubot tartunk Naomival és Maxszel. Ők állásinterjúkra készülnek, én meg igyekszem haladni a dolgozatommal. Tudod jól, hogy egyedül nem bírok koncentrálni.

Pip mellkasa megfeszült.

– Szóval Naomi és Max is ott van?

– Aha.

– Apukád is?

– Nem, ő délután átment Lila nagynénémhez.

– Oké, akkor átugrom – jelentette ki Pip. – Tíz perc, és ott vagyok.

– Szupcsi! Akkor te leszel az akkutöltőm.

Pip elbúcsúzott, és letette. Éles bűntudat járta át, amiért Carát is bevonja abba, ami következik, akármi is legyen az. Hiszen nem akkut töltögetni megy oda – hanem azért, hogy lesből támadjon.

Cara nyitott ajtót, pingvines pizsamában és medvekarmos papucsban.

– Chica – üdvözölte, és beletúrt Pip amúgy is kócos hajába. – Boldog vasárnapot! Mi club de házifelo es su club de házifelo.

Pip becsukta maga mögött az ajtót, és követte Carát a konyhába.

– Tilos a beszélgetés – magyarázta Cara, és megtartotta Pipnek az ajtót. – És gépelni sem szabad hangosan, ahogy Max szokott.

Pip belépett a konyhába. Max és Naomi egymás mellett ültek az asztalnál, előttük két laptop és szépen kiteregetett papírlapok. Kezükben gőzölgő teával teli bögre. Cara velük szemben ült: előtte papírok és jegyzetfüzetek hevertek, a billentyűzeten összevissza rádobált tollak.

– Á, Pip! – szólalt meg Naomi mosolyogva. – Hogy vagy?

– Köszi, jól – felelte Pip, máris nyers és morcos hangon.

Mikor Maxre nézett, a fiú azonnal elfordította a tekintetét, és a barnásszürke tea felszínét bámulta.

– Helló, Max! – üdvözölte Pip némi éllel, ami arra késztette a fiút, hogy felnézzen.

A fiú megeresztett egy halvány félmosolyt, ami a többiek szemében akár köszönésnek is tűnhetett, Pip azonban tudta, hogy inkább grimasz volt.

Pip odalépett az asztalhoz, és ledobta a hátizsákját Max elé. A tompa puffanásba mindhárom laptop képernyője beleremegett.

– Pip imádja a házikat – magyarázta Cara Maxnek. – Mániákusan.

Azzal visszaült a helyére, és megmozgatta az egeret, hogy életre keltse a gépét.

– Ülj le! – mondta aztán, és lábával kihúzott egy széket az asztal alól. A székláb hangosan csikorgott a padlón.

– Mi újság, Pip? – kérdezte Naomi. – Kérsz egy teát?

– Mit nézel? – vágott közbe Max.

– Max! – Naomi egy papírköteggel karon vágta a fiút. Pip a szeme sarkából látta, milyen zavart képet vág Cara, de nem vette le a tekintetét Naomiról és Maxről. Érezte, ahogy lüktet benne a harag, és az orrlyukai kitágulnak a dühtől. Nem tudta előre, hogy így fog érezni, csak amikor meglátta Naomi és Max arcát. Azt hitte, megkönnyebbül majd. Megkönnyebbül, hogy vége, hogy Ravi és ő megtették, amit meg kellett tenniük. De most ez a két arc teljesen felkavarta. A hazugságuk nem csupán kis horderejű csalás volt, nem holmi ártatlan memóriakiesés, hanem előre eltervezett, életeket örökre megváltoztató hazugság. Pixelekben rejtőző iszonytató árulás. És Pip elhatározta, hogy addig nem néz máshová, és addig nem ül le, míg meg nem tudja, hogy miért tették.

– Először is az udvariasság hozott ide – kezdett bele Pip, és a hangja megremegett. – Mert Naomi, te szinte egész életemben olyan voltál nekem, mint a testvérem. Max, neked semmivel nem tartozom.

– Pip, miről beszélsz? – kérdezte Cara némi aggodalommal a hangjában.

Pip elhúzta a hátizsákja cipzárját, és kivette belőle az irattartót. Felnyitotta, és az asztalon áthajolva kiterítette a három nyomtatott oldalt Max és Naomi közé.

– Most még van lehetőségetek magyarázkodni, aztán megyek a rendőrségre. Te mit mondasz erre, Nancy Tangotits? – És merőn Maxre nézett.

– Mi a fenét akarsz? – csattant fel a fiú.

– Ez a te fotód, Nancy. Azon az estén készült, mikor Andie Bell eltűnt.

– Igen – szólt közbe Naomi nyugodt hangon. – De miért…

– Szóval azon az estén készült, amikor Sal fél tizenegykor elment tőletek, hogy megölje a barátnőjét, igaz?

– Igen, így van – vágta oda Max. – De mit akarsz ezzel bizonyítani?

– Ha egy pillanatra abbahagyod a pufogást, és ránézel erre a kinagyított képre, meglátod – feleselt Pip. – Nyilvánvaló, hogy nem figyelsz a részletekre, mert akkor ezt a képet eleve nem töltötted volna fel. Mindannyian, te, Naomi, Jake és Millie is rajta vagytok ezen a fotón.

– Igen, és?

– Akkor, kedves Nancy, vajon ki készítette a képet négyőtökről?

Pip észrevette, hogy Naomi szeme elkerekedik, és mialatt a fotót bámulja, lassan elnyílik a szája.

– Oké, jól van – bólintott Max –, lehet, hogy Sal lőtte. Nem igaz, amit mondtunk, hogy egyáltalán nem volt ott. Biztos korábban csinálta ezt a képet akkor este.

– Ügyes próbálkozás – ismerte el Pip –, de…

– A telefonom! – Naominak megnyúlt az ábrázata. Aztán a kezébe temette az arcát. – Az időpont ott van a telefonomon.

Max elnémult, és annyira erősen nézte a képeket az asztalon, hogy az állkapcsán megfeszültek az izmok.

Naomi Max felé fordult, az arca teljesen kivörösödött.

– Miért nem ellenőrizted le rendesen?

– Fogd be! – szólt rá Max halkan, de határozottan.

– El kell mondanunk neki. – Naomi olyan erővel lökte hátra a székét, hogy Pip úgy érezte, megsüketül a csikorgástól.

– Fogd be, Naomi! – ismételte el Max.

– Édes Istenem! – Naomi felállt, és elkezdett fel-alá járkálni az asztal mellett. – El kell neki mondanunk, hogy…

– Hagyd abba! – kiabált rá Max, aztán felpattant, és megragadta Naomi vállát. – Egy szót se többet!

– De el fog menni a rendőrségre, Max! Ugye, Pip? – kérdezte Naomi, és a lecsorgó könnyek megültek az orra szegletében. – El kell mondanunk neki.

Max olyan mély levegőt vett, hogy beleremegtek az orrlyukai. A tekintete ide-oda járt Naomi és Pip között.

– Bassza meg! – tört ki belőle hirtelen, aztán elengedte Naomit, és nagyot rúgott az asztal lábába.

– Mi a fészkes franc folyik itt? – kérdezte Cara Pip ruhaujját húzogatva.

– Mondd el, Naomi – nézett a szemébe Pip.

Max lerogyott a székbe, szőke hajtincsei kusza rendezetlenségben lógtak az arcába.

– Mért csináltad ezt? – nézett föl Pipre. – Mért nem hagytad békén ezt a dolgot?

Pip nem is figyelt rá.

– Naomi, mondd el! – könyörgött. – Sal nem fél tizenegykor ment el Maxéktől aznap este, igaz? Hanem negyed egykor, ahogy a rendőrségnek vallotta. És egyáltalán nem kért meg titeket, hogy hazudjatok, csak hogy neki legyen alibije. Hiszen nagyon is volt neki! Veletek volt. Sal nem hazudott a rendőröknek, ti viszont azon a kedden igen. Hazudtatok, hogy Salnek ne legyen alibije.

Naomi szemét addigra már elhomályosították a könnyek. Hunyorogva Carára nézett, aztán lassan Pipre. Bólintott.

Pip lehunyta a szemét, és megkérdezte:

– De miért?

Huszonnyolc

– Miért? – ismételte meg Pip, mivel Naomi egy jó darabig nem válaszolt, csak a földet bámulta.

– Rákényszerítettek – felelte aztán szipogva. – Valaki arra kényszerített, hogy tegyük meg.

– Ezt hogy érted?

– Max, Jake, Millie és én… szóval hétfőn este kaptunk egy üzenetet. Ismeretlen számról. Az állt benne, hogy az Andie eltűnésének estéjén készült minden olyan képet ki kell törölnünk, amin Sal rajta van, és csak azokat szabad meghagynunk, amin nincs. Aztán hogy kedden meg kell kérnünk az igazgatót a suliban, hogy hívja oda a rendőrséget, mert vallomást szeretnénk tenni. És azt kell mondanunk, hogy Sal igazából fél tizenegykor ment el Maxéktől. Megkért minket, hogy hazudjunk.

– De miért kellett ezt megtennetek? – kérdezte Pip.

– Mert… – Naomi erőlködve próbálta visszatartani a zokogást – …mert az a valaki tudott rólunk valamit. Tudta, hogy valami rosszat tettünk.

Naomi most már nem bírta tovább. A kezébe temette az arcát, és hangosan felzokogott. Az ujjai megfeszültek a görcsös sírástól. Cara felugrott a helyéről, odarohant hozzá, és átölelte a derekát. Miközben igyekezett megtartani összeomlani készülő nővérét, félelemtől sápadt tekintettel Pipre nézett.

– Max? – fordult a fiú felé Pip.

Max megköszörülte a torkát, és szemlesütve nyugtalanul rángó kezére meredt.

– Mi négyen… szóval… történt valami 2011 szilveszterén. Valami rossz. Amit mi négyen követtünk el.

– Mi négyen? – csattant fel Naomi szinte köpködve a szavakat. – Mi négyen, Max? Csakis miattad történt minden! Te vittél bele minket, és te vettél rá arra, hogy hagyjuk ott azt az embert.

– Hazudsz! Akkor mindenki benne volt! – vágott vissza Max.

– Én? Én totál sokkos állapotban voltam. Iszonyúan féltem.

– Naomi? – vonta kérdőre a lányt Pip.

– Oké… szóval, elmentünk valami szaros kis klubba Amershambe – kezdett bele Naomi.

– Imperial Vault?

– Igen, az volt a neve. Mind a négyen iszonyú sokat ittunk. De mikor a klub bezárt, lehetetlen volt taxit találni; kábé a hetvenedik helyen álltunk sorban, és rohadt hideg volt. És akkor Max, aki odavitt, azt mondta, nem is ivott olyan sokat, tök oké, és hazavisz minket. Rávett engem, Jake-et és Millie-t, hogy szálljunk be vele az autóba. Ekkora hülyeséget! Ó, istenem, bárcsak visszamehetnék az időben! Ha csak egyetlen dolgot változtathatnék meg, tuti, hogy ez lenne! – Naomi elhallgatott.

– És Sal nem volt veletek, ugye? – kérdezte Pip.

– Nem – felelte Naomi. – Bárcsak ott lett volna, mert akkor biztos nem csinálunk ekkora baromságot! Aznap este az öccsével volt. Szóval Max, aki persze ugyanolyan tök részeg volt, mint mi, iszonyú gyorsan hajtott. Hajnali négy lehetett, senki nem járt az A413-ason. És akkor… – Naomi újra könnyekben tört ki – …akkor…

– Akkor egyszer csak ott termett az a fószer a semmiből – vette át a szót Max.

– Nem, nem igaz! Jóval hátrébb állt a padkán, Max, emlékszem! Te viszont elvesztetted a kontrollt a kocsi fölött.

– Akkor ezek szerint nem egyformán emlékszünk! – csattant fel Max védekezőn. – Elütöttük, és a kocsi megpördült a tengelye körül. Mikor meg tudtunk végre állni, lehajtottam az útról, aztán visszamentünk megnézni, mi történt.

– Istenem, az a sok vér! – zokogott Naomi. – És a lábai olyan fura szögben álltak!

– Halottnak tűnt, okés? – fortyant fel Max. – Lecsekkoltuk, hogy lélegzik-e, és úgy gondoltuk, nem. Úgy döntöttünk, hogy túl késő, neki már úgyis mindegy, fölösleges kihívni a mentőt. És mivel mindannyian ittunk, tudtuk, hogy iszonyú bajba kerülünk, ha ez kiderül. Bűnügyi eljárás, börtön, satöbbi. Úgyhogy megegyeztünk, hogy otthagyjuk.

– Max vett rá minket! – szólt közbe Naomi. – Addig dumáltál, míg halálra rémisztettél minket, és belementünk, mert persze tudtad, hogy te kerülnél a legnagyobb bajba, ha kiderül.

– Mindannyian belementünk, Naomi, mind a négyen!

– Max most már ordított, és az arcát elöntötte a vér. – Szóval visszamentünk hozzánk, mert a szüleim Dubaiban voltak. Letisztítottuk az autót, aztán a kocsifelhajtó előtt nekimentünk vele egy fának. A szüleim abszolút nem gyanakodtak, és pár hét múlva kaptam egy új kocsit.

Most már Cara is bőgött, de letörölte a könnyeit, nehogy Naomi meglássa.

– És meghalt az az ember? – kérdezte Pip. Naomi a fejét rázta.

– Nem. Pár hétig kómában volt, de aztán magához tért. De… de… – Naomi arcát eltorzította a fájdalom. – Deréktól lefelé lebénult. Most tolószékben van. És ezt mi tettük vele. Nem lett volna szabad otthagynunk.

Egy ideig hallgatták, ahogy Naomi zokog, és sírás közben el-elakad a lélegzete.

Végül Max szólalt meg ismét.

– Nem tudom, hogy, de valaki megtudta, mit tettünk. Azt mondta, ha nem teljesítjük, amit kér, elmondja a rendőrségnek, hogy mit okoztunk annak az embernek. Ezért aztán megtettük. Kitöröltük a képeket, és hazudtunk a zsaruknak.

– De hogy jöhetett rá az illető a cserbenhagyásos gázolásra? – kérdezte Pip.

– Azt nem tudjuk – felelte Naomi. – Megesküdtünk egymásnak, hogy soha senkinek nem beszélünk róla. Én nem is beszéltem.

– Én sem – mondta Max.

Naomi sírva, de szúrós szemmel nézett rá.

– Mi van? – bámult vissza rá Max.

– Millie, Jake és én mindig is azt hittük, hogy tőled szivárgott ki a dolog.

– Nem mondod! – vágta oda Max.

– Miért? Nem te voltál hullarészeg majdnem minden este?

– Soha nem beszéltem erről senkinek – mondta Max, és Pip felé fordult. – Fogalmam sincs, hogy szivároghatott ki.

– Pedig elég könnyen kotyogsz ki dolgokat – szúrta oda Pip. – Naomi, Max csak úgy „véletlenül” elmondta nekem, hogy aznap este, amikor Andie eltűnt, te egy időre leléptél a színről. Hol voltál? Tudni akarom az igazságot!

– Sallel voltam – vallotta be Naomi. – Beszélni akart velem, csak velem, ezért felmentünk az emeletre. Andie-ről volt szó. Sal nagyon dühös volt azért, amit Andie tett. Azt nem mondta el, mit tett pontosan. Csak annyit, hogy Andie nagyon más, mikor kettesben vannak, de most már nem hunyhat szemet afölött, ahogy másokkal bánik. Aznap este döntötte el, hogy szakít vele. És olyan… szóval szinte megkönnyebbültnek látszott, mikor végre elhatározásra jutott.

– Oké, akkor most tisztázzuk – szólt Pip. – Sal azon az estén, mikor Andie eltűnt, veled volt Maxéknél egészen negyed egyig. A rákövetkező hétfőn valaki megfenyegetett titeket, hogy beárul a rendőrségen, és rávett, hogy mondjátok azt, Sal már fél tizenegykor elment, és töröljetek ki minden olyan képet, amin ő rajta van. Másnap Sal eltűnik, aztán holtan találják az erdőben. Ugye tudjátok, ez mit jelent?

Max lefelé bámult, és a hüvelykujja melletti bőrt tépkedte. Naomi újból eltakarta az arcát.

– Sal ártatlan volt.

– Ezt nem tudhatjuk biztosan – szólalt meg a fiú.

– Pedig Sal ártatlan volt. Valaki megölte Andie-t, aztán miután bebiztosította, hogy a gyanú minden kétséget kizáróan Salre terelődjön, megölte őt is. A legjobb barátotok ártatlan volt, és ti ezt tudtátok! Öt francos éve!

– Annyira sajnálom – zokogta Naomi. – Annyira, annyira sajnálom! Nem tudtuk, mi mást tehetnénk. Nyakig benne voltunk. De azt egyikünk sem gondolta, hogy Sal végül meg fog halni. Azt hittük, ha együttműködünk, a rendőrség majd szépen elkapja azt, aki bántotta Andie-t, Sal meg tisztára mossa magát, és minden rendbe jön. Azt mondogattuk magunknak, hogy ez csak egy kis füllentés. De most már tudjuk, hogy mit tettünk.

– Könyörgöm, Sal a ti kis füllentésetek miatt halt meg!

– Pip gyomra heves görcsbe rándult a dühtől, és ezt csak a szomorúság bírta enyhíteni kissé.

– Ezt nem tudhatjuk! – vágott vissza Max. – Lehet, hogy Sal mégiscsak érintett volt valahogy abban, ami Andie-vel történt.

– Nem, nem volt rá ideje – jelentette ki Pip.

– És most mit csinálsz ezzel a fényképpel? – kérdezte halkan Max.

Pip Naomira pillantott, akinek felpuffadt arcát teljesen eltorzította a fájdalom. Cara a nővére kezét fogta, és miközben Pipet nézte, könnyek csorogtak végig az arcán.

– Max! – szólt rá a fiúra Pip. – Te ölted meg Andie-t?

– Micsoda? – A fiú felpattant a helyéről, és kisimította gubancos haját a szeméből. – Egész este otthon voltam.

– Elmehettél még, miután Naomi és Millie lefeküdtek.

– De nem mentem el, érted?!

– Tudod, mi történt Andie-vel?

– Nem, nem tudom.

– Pip! – szólalt meg Cara. – Kérlek, ne vidd el a rendőrségre ezt a képet. Kérlek! Nem bírnám elviselni, ha anyu után a nővéremet is elvennék tőlem. – Az alsó ajka remegett, és az egész arca grimaszba rándult, ahogy próbálta visszatartani a sírást. Naomi átkarolta.

A két testvér szenvedését látva Pip torkát szorongatni kezdte az üresség. Mit tegyen? És egyáltalán, tehet valamit? Ki tudja, hogy a rendőrség egyáltalán komolyan veszi-e ezt a fotóügyet. Ha esetleg mégis, akkor Cara magára marad, és ez csakis az ő hibája lesz. Ezt nem teheti meg vele. És mi lesz Ravival? Sal ártatlan, és nincs az az ok, amiért Pip most magára hagyná őt. Tudta, hogy csak egyetlen kiút van ebből.

– Nem megyek a rendőrségre – mondta.

Max hangosan felsóhajtott, és Pip utálkozva nézte, amint próbálja elkendőzni az arcára kiülő gúnyos mosolyt.

– Nem miattad, Max! – tette hozzá Pip. – Hanem Naomi miatt. És amit a te hibás döntéseid okoztak neki. Kétlem, hogy tudnád, mi az a bűntudat, de remélem, egy napon megfizetsz majd ezért.

– Azok az én hibás döntéseim is – szólt Naomi halkan.

– Én is benne voltam.

Cara odalépett Piphez, oldalról megölelte. Pip pulcsija nedves lett a könnytől.

Max ekkor felállt, összeszedte a laptopját és a jegyzeteit, aztán a hátizsákját a vállára vetve elindult a bejárati ajtó irányába, és egy szó nélkül lelépett.

A konyhára csend borult. Cara odament a mosogatóhoz, hogy lemossa az arcát, és töltött egy pohár vizet a nővérének. Naomi törte meg a csendet.

– Annyira sajnálom.

– Tudom – mondta Pip. – Tudom, hogy sajnálod. Nem megyek el a rendőrségre a fényképpel. Könnyebb volna persze, de nincs szükségem Sal alibijére ahhoz, hogy bebizonyítsam az ártatlanságát. Majd találok más megoldást.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Naomi szipogva.

– Arra kérsz, hogy fedezzelek, és ne áruljam el, mit tettél. Ezt meg is teszem. De az igazságot Salről nem fogom elrejteni! – Pip akkorát nyelt, hogy a torka összeszorult és sajogni kezdett. – Ki fogom nyomozni, ki az igazi tettes, aki Andie-t és Salt is megölte. Ez az egyetlen módja annak, hogy tisztára mossam Sal nevét, ugyanakkor téged is megóvjalak.

Naomi megölelte Pipet, könnyáztatta arcát a vállába fúrta.

– Kérlek, derítsd ki! – suttogta egész halkan. – Sal ártatlan volt, és ez azóta minden egyes nap halálra kínoz.

Pip megsimogatta Naomi haját, aztán Carára nézett: a legjobb barátnőjére és fogadott testvérére. A válla megereszkedett a nyomás alatt, ami most hirtelen ránehezedett. A világ kegyetlenebbnek tűnt, mint valaha.

III. RÉSZ

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 16.

Kutatási napló – 23. bejegyzés

Sal ártatlan.

A suliban egész nap csak ez a két szó pörgött-kattogott a fejemben. Ez a projekt most már nem a körül a reményteljes feltételezés körül forog, mint az elején. Már nem arról szól, hogy pusztán az ösztöneimre hallgassak, csak mert Sal kedves volt hozzám, amikor kicsi voltam és bántottak. És nem is Ravi minden reményen túli reménykedéséről, hogy szeretett bátyja ártatlan. Hanem bizonyosság, és többé már nem a talán/lehetséges/feltéve határmezsgyéjén mozog. Nem Sal Singh ölte meg Andie Bellt. És nem is lett öngyilkos.

Egy ártatlan ember életét oltották ki, akit aztán a városlakók a szájukra vettek, és gonosztevőt csináltak belőle. De ha ezt meg lehet tenni, akkor visszafelé is működhet. Öt és fél évvel ezelőtt két tinédzsert öltek meg Little Kiltonban. Mi pedig rendelkezünk a gyilkos megtalálásához szükséges információkkal, mármint én, Ravi és az egyre bővülő Word-dokumentum.

Suli után átmentem Ravihoz. Most értem haza.

Kimentünk a parkba, és három órán át beszélgettünk, a végén már be is sötétedett. Dühös lett, mikor elmondtam neki, miért hazudtak Sal alibijéről. Olyan csendes harag dúlt benne. Azt mondta, nem igazságos, hogy Naomi és Max Hastings büntetés nélkül megússzák a dolgot, míg Salt, aki soha senkit nem bántott, megölték, és a gyilkosságot öngyilkosságnak állították be. Persze hogy nem igazságos; abszolút nem igazságos. De Naomi nem akarta Salt bántani, ez látszik rajta, és az is a javára írható, hogy azóta szinte lábujjhegyen élte az életét. Félelemből tette, amit tett, és ezt meg tudom érteni. Ravi is érti, csak épp nem biztos benne, hogy meg tud neki bocsátani.

Leesett az álla, mikor elmondtam neki, nem vagyok benne biztos, hogy az a fotó elég lenne a rendőrségnek ahhoz, hogy újranyissák az aktát. És hogy csak blöfföltem Maxnek és Naominak, hogy szóra bírjam őket. A rendőrség ugyanis simán gondolhatja azt, hogy megbuheráltam a képet, és akkor megtagadják az ügyészi hozzáférést Max profiljához. Persze Max közben már törölte azt a képet. Ravi úgy gondolja, nekem jobban hinnének a rendőrök, mint neki, de ebben én nem vagyok biztos; egy tinédzser holmi kamerabeállításokról meg egy mobiltelefonon látható, kicsi fehér számokról hablatyol nekik, miközben a Sal ellen szóló bizonyítékok megdönthetetlenek. Daniel da Silváról nem is beszélve, aki maga is rendőr lévén könnyedén belém köthet.

A másik dologról szólva: Ravi elég nehezen fogta fel, miért akarom megvédeni Naomit. Elmagyaráztam neki, hogy ők a második családom, Cara meg Naomi olyan nekem, mintha a testvéreim volnának. És bár Naomi aktív résztvevője volt az események akkori alakulásának, Cara teljesen ártatlan. Belepusztulnék, ha megtenném ezt vele, és így a mamája után a nővérét is el kellene veszítenie.

Aztán ígéretet tettem Ravinak, hogy ez nem meghátrálás, és hogy nincs szükségünk Sal alibijére ahhoz, hogy be tudjuk bizonyítani az ártatlanságát; csak meg kell találnunk a valódi gyilkost. Kötöttünk egy egyezséget: három hetet adunk magunknak. Három hetet arra, hogy megtaláljuk a gyilkost, vagy meggyőző bizonyítékra leljünk az egyik gyanúsított ellen. És ha addig semmire nem megyünk, akkor Ravi és én, együtt elmegyünk a rendőrségre a fényképpel, és meglátjuk, komolyan vesznek-e bennünket.

Szóval így áll a dolog. Három hetem van arra, hogy megtaláljam a gyilkost, vagy Naomi és Cara élete romba dől. Rosszul teszem, hogy várakozásra késztetem Ravit, mikor már így is eleget várt? Nem tudok választani a Ward és a Singh család között – nem tudom, mi volna a helyes. Már egyébként sem nagyon tudom, mi a helyes – minden olyan zavaros. Nem vagyok biztos benne, hogy ugyanaz a jó kislány vagyok-e, akinek régebben gondoltam magam. A jó kislány énemet valahogy elvesztettem útközben.

De nincs vesztegetni való időm. A gyanúsítottak listáján most már csak öten maradtak. Naomit kihúztam, mivel a korábbi gyanúm már érvényét vesztette: választ kaptam a Maxéknél való „eltűnésére”, és arra is, miért viselkedett olyan furcsán, mikor Salről kérdeztem.

Emlékeztető a gyanúsítottakról:

Az erdőben kapott üzeneten és az sms-en kívül egy másik dolog is elvezethet a gyilkoshoz: az a tény, hogy tudott a cserbenhagyásos gázolásról. Erről elsősorban és nyilvánvalóan Max tudhatott, hiszen ő követte el.

Megrendezhette, hogy a többiekkel együtt saját magát is megfenyegeti, és ezzel Salre tereli a gyanút.

De ahogy Naomi megjegyezte, Max mindig is rengeteget járt szórakozni. Ivott és drogozott. Talán valakinek elkotyogta ezt a cserbenhagyásos esetet, mikor be volt állva. Valakinek, akit ismert. Mondjuk, Nat da Silvának vagy Howie Bowersnek. Vagy épp Andie Bellnek, aki meg továbbadta valamelyiküknek. Daniel da Silva már akkor is rendőr volt, biztos tudott a közúti balesetekről – simán összerakhatta a történetet. Vagy valamelyikük épp úton volt aznap éjjel, és látta, mi történt? Feltehető, hogy ötük közül bármelyik tudhatott a balesetről, és felhasználta a saját javára. De Max a legvalószínűbb jelölt.

Tudom, hogy Maxnek elvileg szinte végig van alibije arra az idősávra, mikor Andie eltűnt. De nem bízom benne.

Leléphetett akkor, amikor Naomi és Millie elmentek aludni.

Ha Andie-t 00:45 előtt kapta el, mielőtt a szüleiért indult volna, akkor lehetséges. Vagy elment befejezni azt, amit Howie kezdett el? Max azt mondta, nem ment el otthonról, de én nem bízom benne. Azt hiszem, levette, hogy csak blöffölök. Szerintem tudta, elég valószínűtlen, hogy feladom Naomit a rendőrségen, ezért nem kellett hozzám őszintének lennie. Kicsit olyan ez, mint a 22-es csapdája: nem tudom megvédeni Naomit anélkül, hogy Maxet is meg ne védeném.

Az újabb információk alapján azt is megtudtam, hogy a gyilkosnak megvolt Max, Naomi, Millie és Jake száma (sőt az enyém is). Ez persze megint csak nem szűkíti le túlságosan a kört. Maxnek nyilvánvalóan megvolt mindannyiuk száma, és tőle megtudhatta Howie is. Nat da Silva is tudhatta a számokat, főleg, hogy jóban volt Naomival; Daniel pedig megszerezhette őket a húgától.

Úgy tűnik, ebben a tekintetben Jason Bell a kakukktojás. DE ha ő ölte meg Andie-t, akkor nála volt a telefonja, és könnyen kinézhette onnan az összes számot.

Áááá! Semmivel nem jutottam előrébb, és lassan kifutok az időből. Minden lehetséges nyomot végig kell követnem.

Meg kell találnom az elvarratlan szálakat, amiket ha meghúzok, talán kibomlik ez az összevissza kanyargó, összekuszálódott gombolyag. ÉS be kell fejeznem azt az átkozott Margaret Atwood-dolgozatot is!!!

Huszonkilenc

Pip elforgatta a kulcsot a bejárati ajtóban, és kitárta. Barney végigrohant az előszobán, aztán elkísérte Pipet az ismerős hangok irányába.

– Helló, tücsök! – üdvözölte Victor, amint Pip bedugta a fejét a nappaliba. – Mi is most értünk haza. Épp készíteni akartam valami vacsorát anyának meg magamnak. Joshua Saméknél evett. Te meg Caránál, ha jól sejtem.

– Igen, ettem – felelte Pip. Ettek valamit, és nem igazán beszélgettek. Cara egész héten nagyon csendes volt a suliban. Pip persze értette: ez a vizsgaprojekt fenekestül felforgatta Cara családjának életét, és a sorsa azon múlik, hogy Pip kideríti-e az igazságot. Vasárnap, miután Max elment, Cara és Naomi megkérdezték tőle, mit gondol, ki tette. Semmit nem mondott el nekik, csak figyelmeztette Naomit, hogy tartsa távol magát Maxtől. Nem kockáztathatta, hogy elárulja nekik Andie titkait, hátha emiatt a gyilkos őket is megfenyegeti. Ezt a terhet neki egyedül kellett cipelnie.

– Milyen volt a fogadóóra? – kérdezte Pip.

– Egész jó – válaszolta Leanne, és megveregette Josh buksiját. – Egyre jobb vagy matekból meg környezetből, igaz, Josh?

A fiú bólintott, de közben tovább rakosgatta a legódarabkákat a dohányzóasztalon.

– Bár Miss Speller azt mondja, hajlamod van arra is, hogy te légy az osztály bohóca. – Victor tettetett komolysággal nézett a fiára.

– Nem is tudom, kitől örökölte – jegyezte meg Pip, és ugyanolyan arcot vágott, mint az apja.

Victor a térdére csapott.

– Huhó, ne szemtelenkedj velem, te lány!

– Arra nincs időm – felelte Pip. – Lefekvés előtt még dolgoznom kell pár órát. – Visszament az előszobába, és elindult a lépcső felé.

– Ó, drágám! – sóhajtott fel az anyja. – Túlhajtod magad!

– Nem ismerem ezt a fogalmat! – intett neki Pip a lépcsőről.

A lépcső tetején, a szobája előtt megállt, és csak bámulta az ajtót. Résnyire nyitva volt, és ez a látvány felidézte benne az aznap reggel emlékeit, mielőtt iskolába indultak. Joshua elcsent az apjától két üveg arcszeszt, aztán egy-egy üveggel a kezében, cowboykalappal a fején végigsasszézott az előszobán. Miközben szanaszét spriccelte az arcszeszt, ezt énekelte:

„Licsi-locsi-kölni-bölni, kicsi ez a ház kettőnknek, Pippo.” Pip menekülőre fogta, és becsukta az ajtót maga mögött, nehogy a szobája tele legyen a Brave és a Pour Homme bűzével. Vagy ez tegnap reggel volt? Egész héten rosszul aludt, a napok egymásba folytak.

– Járt valaki a szobámban? – kiáltott le a földszintre Pip.

– Nem, most jöttünk meg – felelte az anyja.

Pip belépett, és ledobta a hátizsákját az ágyra. Odament az íróasztalhoz, és egy fél pillantás elég volt ahhoz, hogy érezze, valami nincs rendben. A laptop teteje egészen hátra volt hajtva. Pip mindig, minden körülmények között lecsukta, mielőtt reggel elindult. Megnyomta az indítás gombot, és mialatt a gép halkan felbúgva életre kelt, észrevette, hogy a mellette lévő, szépen rendbe rakott nyomtatásokat valaki átlapozta, és az egyiket a stósz tetejére tette.

A fotó volt az. Sal alibijének bizonyítéka. És nem ő rakta oda!

A laptop eldalolta a kéthangos üdvözlő szignált, aztán betöltött a kezdőlapja. Minden úgy volt, ahogy előzőleg hagyta. A tálcán ott a legutóbbi kutatási napló Word dokumentuma, mellette pedig a Chrome kis ikonja. Rákattintott a naplóra. A gyanúsítottak ábrája alatti oldalon nyílt meg.

Pipnek elakadt a lélegzete.

Az utolsó, általa beírt szavak alá valaki ezt gépelte: ABBA KELL EZT HAGYNOD, PIPPA!

Újra meg újra. Több százszor. Olyan sokszor, hogy megtöltött egy egész A4-es oldalt.

Pip szíve úgy vert, mintha ezer meg ezer dongó döngene benne. Visszahúzta a kezét a billentyűzetről, és mereven bámulta a képernyőt. A gyilkos itt volt, az ő szobájában! Hozzányúlt a dolgaihoz. Átnézte a kutatásinapló-bejegyzéseit. Nyomogatta a billentyűket a laptopján.

Itt, a saját otthonában!

Ellépett a gép mellől, és leszaladt a lépcsőn.

– Ööö, anya! – kezdett bele, és igyekezett normálisan beszélni, bár a hangja szinte elfúlt a rettentő félelemtől.

– Járt ma valaki nálunk?

– Nem tudom, egész nap dolgoztam, aztán egyenesen Josh fogadóórájára mentem. Miért?

– Ó, semmi – hadarta Pip, aztán improvizált egy kicsit.

– Csak rendeltem egy könyvet, és gondoltam, már megérkezett. Ööö… és van még valami. Ma hallottam a suliban. Azt beszélik, mostanában néhány helyre betörtek, és úgy tűnik, mindig a pótkulccsal mentek be a házba. Talán nem kéne kint tartanunk a kulcsunkat, míg el nem kapják őket, nem gondolod?

– Jaj! Ez komoly? – kérdezte Leanne, és felnézett Pipre. – Igazad van, jobb lesz, ha nem tartjuk ott.

– Oké, behozom. – Pip próbált nem megbotlani a bejárati ajtó felé sietve.

Feltépte az ajtót, felhevült arcát megcsapta a hűvös októberi este csípős levegője. Letérdelt, és felhajtotta a lábtörlő egyik csücskét. A kulcs megcsillant az előszobából kiáradó fényben. Nem a szokott helyén, hanem a porban látszódó halvány nyoma mellett hevert. Pip odanyúlt érte, és felkapta. A hideg fém érintésétől szinte lefagytak az ujjai.

Ott feküdt a paplan alatt, megfeszülve, mint a nyílvessző, és remegett. Behunyta a szemét, és fülelt. A házban valahol kaparászás hallatszott. Valaki megpróbál bejutni? Vagy csak a fűzfa ágai csapkodják a szülői hálószoba ablakát?

Tompa csattanás a ház előtt. Pip összerezzent. A szomszéd vágta be a kocsiajtót, vagy valaki be akar törni?

Már vagy tizenhatodszorra kelt ki az ágyból, és ment oda az ablakhoz. Elhúzta a függöny egyik sarkát, és kikémlelt. Sötét volt odakint. A kocsifeljárón álló autókat a holdfény sápadt ezüstje ragyogó homályba vonta, minden más viszont az éjszaka tengerészkék sötétjébe burkolózott. Van valaki ott a sötétben? Valaki, aki őt nézi? Pip mereven bámult bele a feketeségbe, és egy jelre várt, arra, hogy a homályból kirajzolódjon egy emberi alak.

Végül elengedte a függönyt, és visszamászott az ágyba. A paplan cserben hagyta, kilehelte magából testének otthagyott melegét. Reszketni kezdett alatta, majd a mobilja másodpercmutatóját nézte, amint 3:00-ról lépeget tovább.

Mikor aztán felzúgott a szél, és megzörgette az ablakát, neki pedig ismét a torkában dobogott a szíve, ledobta magáról a paplant, és újra kimászott az ágyból. Ezúttal azonban lábujjhegyen átlopakodott az emeleti kis folyosón, és kinyitotta Josh szobájának ajtaját. Az öccse mélyen aludt, békés arcát megvilágította a kék, csillag alakú éjszakai lámpa.

Pip odasettenkedett az ágy végéhez, felmászott rá, majd felkúszott a párnához, igyekezve elkerülni alvó öccse testét. Josh nem ébredt fel, de azért nyöszörgött egy kicsit, mikor Pip magára húzta a paplanja felét. Milyen jó meleg volt alatta! Josh most biztonságban van, ő majd vigyáz rá, gondolta.

Ott feküdt, a testvére szuszogását hallgatva, és hagyta, hogy Josh mély álma őt is elringassa. Miközben tekintetét a körben forgó csillagok puha, kék fényére szegezte, két szeme egyre gyakrabban akadt össze.

Harminc

–Naomi kicsit nyugtalanabb azóta, hogy… tudod – mondta Cara, és elsétált Pippel a szekrényekhez. Még mindig volt köztük valami furcsa feszültség, valami keménység, ami csak nehezen bírt enyhülni, bár mindketten úgy tettek, mintha nem is volna ott igazán.

Pip nem tudta, mit mondjon.

– Persze mindig is kicsit nyugtalan típus volt – folytatta Cara. – Tegnap apa átszólt neki a másik szobából, erre úgy megijedt, hogy felugrott, és a telefonja átrepült a konyha túlsó végébe. Totál összetört. Ma reggel vitte el megjavíttatni.

– Ó! – mondta Pip, kinyitotta a szekrényét, és elhelyezte benne a könyveit. – Nem kell neki egy póttelefon? Anyu most vett újat, és még megvan a régi is.

– Nem, dehogy! Naomi megtalálta, amit évekkel ezelőtt használt. A SIM-kártya nem való bele, de találtunk egy régi feltöltős kártyát, amin még van valamennyi pénz. Az egyelőre megteszi.

– És jól van? – kérdezte Pip.

– Nem tudom. Azt hiszem, már elég régóta nincs valami jól. Igazából azóta, hogy anya meghalt. De mindig úgy éreztem, még valami mással is küszködik.

Pip becsukta a szekrényét, és követte Carát. Remélte, hogy a barátnője nem veszi észre a korrektorral eltüntetett hatalmas sötét karikákat a szeme alatt, vagy az aprócska, pókhálószerű ereket a szeme fehérjén. Az alvás mostanában alig-alig ment neki. Már elküldte Cambridge-be az angol szakos írásbeli felvételihez szükséges dolgozatokat, és elkezdett tanulni rá. A határidő azonban, ameddig Naomit és Carát távol tarthatja ettől az egésztől, vészesen közeledett. És hiába aludt néha egy keveset, álmában mindig megjelent egy sötét alak a homályban, és őt figyelte.

– Minden rendben lesz – mondta. – Megígérem.

Cara megszorította a kezét, aztán elindultak ellenkező irányban a folyosón.

Miután néhány ajtóval túlment az angol nyelvi osztálytermen, hirtelen lefékezett. Még a cipője is megcsikordult a padlón. Valaki közeledett felé a folyosón, valaki, akinek fehér haja manósan rövidre volt vágva, és a szeme vastagon ki volt húzva feketével.

– Nat? – szólt oda neki Pip, és kicsit integetett is.

Nat da Silva lelassította a lépteit, és közvetlenül Pip orra előtt megállt. Nem mosolygott, és nem is integetett. Alig nézett Pipre.

– Mit csinálsz te itt, a suliban? – kérdezte Pip, és csak aztán vette észre Nat tornacipője fölött a zoknival eltakart, de kidudorodó nyomkövetőt.

– Nem is tudtam, hogy az életem minden apró részlete érdekel, Penny!

– Pippa.

– Leszarom – fröcsögte Nat, és a felső ajkával vicsorogni kezdett. – Ha meg tudni akarod, mert kell ahhoz a perverz kis projektedhez, totál a padlóra kerültem. A szüleim nem hajlandók tovább eltartani, de sehol nem vesznek fel. Most könyörögtem annak a seggfej igazgatónak a bátyám egykori gondnoki állásáért, de úgy tűnik, nem vehetnek fel közveszélyes bűnözőket. És ez is Andie ténykedése miatt van, ha tudni akarod. Örökre tönkrevágott az a szuka.

– Sajnálom – mondta Pip.

– Dehogy! – Nat hirtelen ellépett Pip mellől, aztán elviharzott, méghozzá olyan szélsebesen, hogy Pip haja a heves légáramlattól meglebbent. – Dehogy sajnálod!

Pip ebéd után visszament a szekrényéhez, hogy kivegye a dupla törire az Oroszországról szóló tankönyveket. Kinyitotta a szekrény ajtaját. A papiros ott hevert az egymásra rakott könyvek tetején. Egy nyomtatott, félbehajtott papír, melyet a legfelső könyv fedlapja alá csúsztattak be.

Jéghideg rémület járta át. Mindkét válla fölött hátranézett, nem figyeli-e valaki, aztán elvette a lapot.

Pippa, ez az utolsó figyelmeztetés. Hagyd abba!

Csak egyszer olvasta el a hatalmas, nyomtatott, fekete betűket, aztán összehajtogatta a papírt, és becsúsztatta a törikönyv borítója alá. Kivette a könyvet a szekrényből – ez kétkezes művelet volt –, és elindult.

Világos, mint a nap: valaki tudatni akarja vele, hogy otthon és az iskolában is el tudja érni, ha akarja. És rá akar ijeszteni. És ez sikerült is neki: a rettegés miatt képtelen aludni, az elmúlt két éjjelen folyton csak a sötétet bámulta az ablakból. A nappali Pippa azonban sokkal racionálisabb lény volt, mint az éjszakai. Tudta, hogy ha ez a valaki meg akarta volna őt vagy a családját támadni, már megtette volna. Nem hagyhatja abba a nyomozást, nem hagyhatja cserben Salt és Ravit, Carát és Naomit. Túl messzire ment, most már nem szállhat ki. Egy gyilkos rejtőzik Little Kiltonban. Olvasta a legutolsó naplóbejegyzését, és lépnie kellett. Ami persze azt is jelenti, hogy ő jó nyomon jár. Amikor álmatlanul fekszik az ágyában, ezt kell mondogatnia magának. És bár ez az Ismeretlen egyre inkább bekeríti őt, ő is bekeríti az Ismeretlent.

Pip a könyv gerincével lökte be az ajtót, ami sokkal nagyobbat lendült, mint gondolta volna.

– Au! – kiáltott fel Elliot, mikor az ajtó nekiütközött a könyökének.

Az ajtó visszafelé lendülve ráadásul épp Pipet találta el, aki megtántorodott, és a könyv is kiesett a kezéből. Hatalmas csattanással ért földet.

– Elnézést, Elli… azaz Mr. Ward! – magyarázkodott. – Nem tudtam, hogy épp itt áll.

– Semmi baj – mosolyodott el a töritanár. – Ezt a megfékezhetetlen tanulási vágyadnak tudom be, és nem tekintem sikertelen merényletnek.

– Miért? A 30’-as évek Oroszországáról tanulunk, nem?

– Á, értem már! – mondta megvilágosodva Mr. Ward, és lehajolt, hogy felvegye Pip könyvét –, szóval ez afféle demonstráció akart lenni.

A papírlap kicsúszott a fedlap alól, és levitorlázott a földre. Az élén landolt, és félig szét is nyílt. Pip utánakapott, aztán a tenyerébe gyűrte.

– Pip!

Látta, hogy Elliot próbál a szemébe nézni, de ő mereven előrefelé bámult.

– Pip, jól vagy?

– Igen – bólintott, és zárt szájjal mosolyogni próbált, közben pedig igyekezett elfojtani azt a rossz érzést, ami akkor fogja el az embert, mikor megkérdezik, hogy jól van-e, és baromira nincs jól. – Remekül vagyok.

– Figyelj ide – mondta kedvesen Elliot –, ha valaki próbál megfélemlíteni, a legrosszabb, amit tehetsz, ha nem mondod el.

– Nem próbál – felelte Pip, és Elliot felé fordult. – Jól vagyok, tényleg.

– Pip!

– Oké vagyok, Mr. Ward – hadarta Pip, amikor az ajtón becsörtetett az első hangoskodó diákcsoport.

Pip kivette a tankönyvet Elliot kezéből, és míg a padja felé sétált, érezte, hogy a férfi követi őt a tekintetével.

– Pips! – üdvözölte Connor, aztán ledobta a hátizsákját a szomszédos székre. – Ebéd után szem elől tévesztettelek. – Aztán suttogva hozzátette: – Miért vagytok ennyire hűvösek Carával? Összevesztetek valamin?

– Nem – válaszolta Pip. – Jóban vagyunk. Minden oké.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 21.

Kutatási napló – 24. bejegyzés

Nem hagyom figyelmen kívül azt a tényt, hogy Nat da Silva pár órával azelőtt járt a suliban, hogy megtaláltam azt a papírt a szekrényemben. Különös tekintettel arra, hogy van némi gyakorlata a halálos fenyegetések terén. És bár ezzel a neve a gyanúsítottak listájának legtetejére kúszott, nem egyértelmű a szerepe. Egy ilyen kisvárosban, mint Little Kilton, a látszólag összefüggő események néha teljesen véletlenek, és fordítva. Attól, hogy az ember belefut valakibe a város egyetlen gimijében, még nem gyanúsíthatja gyilkossággal.

Amúgy a gyanúsítottak listáján szinte mindenkinek van köze a gimnáziumhoz. Max Hastings és Nat da Silva ide jártak, Daniel da Silva itt dolgozott gondnokként, és Jason Bell mindkét lánya is itt tanult. Igazából nem tudom, vajon Howie Bowers is ebbe a suliba járt-e, vagy sem, mert semmi információt nem találok róla a neten. Azonban az összes gyanúsított tudja, hogy én ide járok; bármelyikük követhetett, és láthatta, amikor pénteken a szekrényem előtt beszélgettünk Carával. A suliban nincs semmiféle biztonsági őr vagy ilyesmi; bárki besétálhat anélkül, hogy kérdőre vonnák.

Szóval lehet, hogy Nat volt az, de lehet, hogy valaki más. És most újra visszaléptem a kezdőmezőre. Ki a gyilkos? Az idő szalad, és még mindig nem tudok rámutatni senkire.

Abból, amit Ravival megtudtunk, még mindig úgy gondolom, hogy Andie feltöltős telefonja a legfontosabb nyom. És nincs meg! Azt hiszem, ha megtaláljuk a telefont, vagy azt, akinél van, célba értünk. Az a mobil konkrét, megfogható bizonyíték. És pont ilyen bizonyítékra van szükség ahhoz, hogy a rendőrséget újra bevonhassuk az ügybe. Egy kinyomtatott fotóra, amin csak homályos részletek látszanak, valószínűleg csak legyintenek, de az áldozat titkos, másik telefonját komolyan kell venniük.

Igen, már felmerült bennem, hogy a feltöltős telefon esetleg ott volt Andie-nél, mikor meghalt, és a holttestével együtt örökre elveszett. De tegyük fel, hogy mégsem.

Tegyük fel, hogy Andie-t akkor lepték meg, amikor elindult otthonról. Tegyük fel, hogy megölték, aztán elrejtették a holttestét. És akkor a gyilkos elgondolkodott: hohó, a feltöltős telefon elvezetheti a zsarukat hozzám, és hátha megtalálják, mikor házkutatást tartanak.

Szóval meg kellett szereznie. Két ember van a listámon, akinek biztosan tudomása volt a telefonról: Max és Howie. Ha Daniel da Silva volt a titkos idősebb pasi, akkor persze ő is tudhatott róla. Howie ráadásul még azt is, hogy pontosan hol van.

Mi van, ha az egyikük, miután megölte Andie-t, elment Bellékhez, és megszerezte az eldobható telefont, mielőtt más megtalálhatta volna? Muszáj feltennem még pár kérdést Becca Bellnek. Nem tudhatom, válaszol-e rájuk, de meg kell próbálnom.

Harmincegy

Ahogy az épület felé tartott, Pip úgy érezte, az idegesség szögesdrótként akaszkodik a zsigereibe. Picike, üvegborítású bejárattal ellátott irodaépület volt, főbejárata mellett egy fémtáblán ez állt: Kilton Mail. Annak dacára, hogy hétfő reggel volt, az épület elhagyatottnak tűnt, és az is volt. Az alsó szinten lévő ablakokban az életnek semmi jele.

Pip megnyomta az ajtó melletti csengőt. Halk, nyerítésszerű hang hallatszott, mely kellemetlenül megült Pip fülében. Elengedte a gombot, és néhány másodperc múlva tompa, gépies hang szólalt meg a hangszóróban.

– Jó napot!

– Ööö, jó napot! – köszönt Pip. – Becca Bellhez jövök.

– Rendben – felelte a hang. – Beengedem. Erősen lökje be az ajtót, mert eléggé szorul.

A harsány berregést követően Pip nekifeszült az ajtónak, sőt még a csípőjével is rásegített, mire az ajtó hatalmas kattanással engedett, és végül meglendült befelé. Pip becsukta maga mögött, és egy pici, hideg helyiségben találta magát. Volt benne három kanapé, és néhány dohányzóasztal, de ember sehol.

– Hahó, van itt valaki?

Kinyílt az egyik ajtó, és egy férfi lépett ki rajta, bézsszínű kabátjának gallérját igazgatva. A férfinak sötét, egyenes szálú, oldalra fésült haja volt, és szürkésbarna bőre. Stanley Forbes állt előtte.

– Ó! – torpant meg, amikor észrevette Pipet. – Épp készülök kimenni. Én… de ki vagy te?

Összehúzott szemmel nézett Pipre, és az alsó állkapcsa is kissé előreugrott. Pip nyaka teljesen libabőrös lett – nagyon hideg volt odabent.

– Beccához jöttem – mondta.

– Á, értem. – Stanley összezárt szájjal elmosolyodott. – Ma mindenki a hátsó teremben dolgozik. Itt elromlott a fűtés. Erre! – És arra az ajtóra mutatott, ahonnan az előbb kilépett.

– Köszönöm – felelte Pip, de Stanley nem figyelt rá, félig már kint volt a bejárati ajtón, ami ezután bevágódott, és teljesen levágta a köszönöm „öm”-jét.

Pip a hátsó ajtóhoz sétált, és kinyitotta. Egy rövid folyosóról egy nagyobb terembe lehetett jutni, ahol négy, papírokkal jócskán megrakott íróasztal állt a négy falhoz tolva. Három nő gépelt a teremben, mindegyik a saját íróasztalánál lévő számítógépen, azaz egyben a fal felé fordulva, és a sok-sok hangos klikk-klakk együttesen egyfajta kakofón dallamot hozott létre a térben. Egyikük sem vette észre Pipet, akkora zajt csaptak.

Pip elindult Becca Bell felé, aki vállig érő, szőke haját tömött lófarokba fésülte. Pip hangosan megköszörülte a torkát.

– Szia, Becca! – köszönt rá.

A lány megpördült a székében, és a másik két nő is felnézett.

– Ó, szóval te vagy a látogatóm? Nem kéne suliban lenned?

– Ne haragudj. De tudod, őszi szünet van. – Pip kissé feszengett attól, ahogy Becca ránézett. Arra gondolt, mennyire közel voltak Ravival ahhoz, hogy Becca rajtakapja őket a házukban. Így inkább a Becca válla fölötti képernyőre bámult, egy sűrűn teleírt oldalra.

Becca követte a tekintetét, visszafordult a géphez, és lekicsinyítette a dokumentumot.

– Bocs – mondta –, de ez az első cikkem az újságnak, most még csak vázlat, és mindig rettenetesre sikerül. Csak én láthatom – tette hozzá mosolyogva.

– Miről szól? – kérdezte Pip.

– Hát, uhm… arról a tanyasi házról, ami már tizenegy éve lakatlan, tudod, a Sycamore Road kiltoni felén. Úgy tűnik, nem tudják eladni. – Becca felnézett Pipre. – És most pár szomszéd összefogott. Együtt szeretnék megvásárolni, hogy vendéglőt nyithassanak benne. Ehhez használatváltoztatási kérelmet kell benyújtaniuk. A cikkben arról írok, milyen elvetemült ötlet ez.

Az egyik nő erre átkiabált a termen.

– A bátyám ott él a közelben, és szerinte egyáltalán nem elvetemült az ötlet. Csapolt sör egy út menti kocsmában! Teljesen be van sózva. – Azzal száraz, repedtfazék-hangon felnevetett, és ránézett a kolléganőjére, hátha csatlakozik hozzá ő is.

Becca vállat vont, és lenézett a kezére, amivel a pulcsija ujját tépkedte.

– Én úgy gondolom, az a hely megérdemli, hogy újból egy család otthona legyen – mondta aztán. – Apa évekkel ezelőtt majdnem megvette, még mielőtt az a dolog történt. Aztán meggondolta magát. Néha elgondolkozom azon, mi lett volna, ha mégis megveszi.

A másik két asztalnál hirtelen abbamaradt a klikk-klakk.

– Ó, Becca, aranyom! – mondta az előző nő. – Fogalmam sem volt, hogy ez az oka. Jaj, de szörnyen érzem magam! – Azzal rácsapott a homlokára. – Ma egész nap én készítem majd a teát.

– Nem kell. – Becca halványan elmosolyodott. A két másik nő visszatért a munkájához.

– Pippa, ugye? – kérdezte Becca halkan. – Miben segíthetek? Ha arról van szó, amiről a múltkor kérdeztél, akkor tudod, hogy nem szeretnék belefolyni.

– Bízz bennem, Becca – mondta Pip, és suttogóra fogta. – Nagyon fontos dologról van szó. Tényleg nagyon fontos. Kérlek!

Becca kék szeme néhány másodpercig tágra nyílva meredt rá.

– Rendben – mondta, és felállt. – Menjünk ki a külső terembe.

A helyiség másodszorra még hidegebbnek tűnt. Becca leült a legközelebbi kanapéra, és keresztbe tette a lábát. Pip a a kanapé másik végén foglalt helyet, és Becca felé fordult.

– Ööö… szóval… – Pip elhallgatott, mivel nem tudta, hogyan fogjon hozzá, és azt sem, mennyit áruljon el a lánynak. Szóval elakadt, és csak bámulta Becca Andie-re emlékeztető arcát.

– Mi az? – kérdezte Becca.

Pip összeszedte magát, és belevágott.

– Szóval, a dolgozatomhoz folytatott kutatás során arra jutottam, hogy Andie drogkereskedéssel foglalkozott, és az árut az „ereszd el a hajam” partikon adta el.

Becca szép ívű szemöldöke összeszaladt, bizalmatlanul bámult Pipre.

– Nem, az nem lehet.

– Ne haragudj, de ezt többféle forrás is igazolja – felelte Pip.

– Akkor sem lehet.

– A díler, akitől a drogot kapta, adott neki egy titkos, előre feltölthető telefont is, hogy azon intézze az üzleti ügyeit – folytatta Pip Becca látható tiltakozása dacára. – És azt állítja, hogy Andie a gardróbjában rejtette el a telefont az áruval együtt.

– Már megbocsáss, de azt hiszem, valaki csúf játékot űz veled – tiltakozott Becca a fejét rázva. – Az nem lehet, hogy a nővérem drogot árult.

– Megértem, hogy nehéz elfogadni – mondta Pip –, de lassan rájövök, hogy Andie-nek rengeteg titka volt. Ez volt az egyik. A rendőrség nem találta meg a telefont a szobájában, és próbálok utánajárni, vajon kinek lehetett alkalma bemenni a szobájába, miután eltűnt.

– Mi… de… – köpködte a hangokat Becca, és vehemensen rázta a fejét. – Senkinek. A ház le volt zárva kordonnal.

– Úgy értem, mielőtt a rendőrség lezárta. Miután Andie elhagyta a házat, és mielőtt a szüleid rájöttek, hogy eltűnt. Lehetséges, hogy valaki betört hozzátok anélkül, hogy észrevetted volna? Te már aludtál akkor?

– Én… én… – Becca hangja elcsuklott. – Nem, nem tudom. Nem aludtam, nem, hanem lent voltam, és tévét néztem. De te…

– Ismered Max Hastingset? – kérdezte Pip villámgyorsan, mielőtt Becca újból megszólalhatott volna.

Becca zavart tekintettel bámult rá.

– Öhm… igen, Sal barátja volt, vagy nem? Az a szőke srác.

– Észrevetted, hogy ott lófrál a házatok körül, miután Andie eltűnt?

– Nem! – vágta rá Becca. – Nem, de miért…

– És mi a helyzet Daniel da Silvával? Őt ismered? – kérdezte gyorsan Pip, abban bízva, hogy jól működik, ha csípőből tüzel, mert akkor Becca még azelőtt válaszol, hogy ideje volna gondolkozni.

– Daniel – felelte Becca. – Igen, ismerem. Jóban voltak apával.

Pip szeme összeszűkült.

– Daniel da Silva jóban volt az apáddal?

– Aha – bólintott Becca, és szipogott egyet. – Egy darabig az apámnak dolgozott, miután felmondta a gondnoki állást az iskolában. Apának takarítócége van. Megkedvelte Danielt, és előléptette irodai munkakörbe. Ő javasolta neki azt is, hogy jelentkezzen a rendőrtisztire, és végig támogatta, mialatt a képzés folyt. Ja, azt nem tudom, hogy még mindig jóban vannak-e. Nem beszélek apámmal.

– És sokszor találkoztál Daniellel? – kérdezte Pip.

– Elég gyakran. Sokszor beugrott hozzánk, néha vacsorára is ott maradt. De mi köze van ennek a nővéremhez?

– Daniel rendőrtiszt volt, mikor Andie eltűnt. Részt vett a nyomozásban?

– Persze – felelte Becca –, ő volt az egyik első rendőr, aki akcióba lépett, mikor apa jelentette az esetet.

Pip önkéntelenül is előredőlt egy kicsit, kezét a kanapé párnás részének támasztva szinte beledőlt Becca szavaiba.

– És ő is kutatott a házban?

– Persze. Ő és az a rendőrnő kikérdezett minket, aztán alaposan átnéztek mindent.

– És lehet, hogy Daniel volt az, aki Andie szobáját átkutatta?

– Igen, lehet – felelte Becca. – De nem igazán értem, hová akarsz kilyukadni. Azt hiszem, téged tényleg félrevezetett valaki. Andie nem volt drogkereskedő.

– Daniel da Silva járt először Andie szobájában – mondta Pip, inkább csak saját magának.

– Mit számít ez? – kérdezte Becca, a hangjába most már némi bosszúsággal. – Tudjuk, mi történt aznap este. Tudjuk, hogy Sal megölte, függetlenül attól, mire készült Andie vagy akárki más.

– Én nem vagyok biztos abban, hogy ő tette – mondta Pip elkerekedett szemmel, remélve, hogy ettől nagyon jelentőségteljes lesz a pillantása. – Nem vagyok biztos abban, hogy Sal tette. És azt hiszem, közel járok ahhoz, hogy ezt be is bizonyítsam.

Pippa Fitz-Amobi

KVP 2017. 10. 23.

Kutatási napló – 25. bejegyzés

Becca Bellnek nem igazán esett jól azt hallani, hogy Sal esetleg ártatlan volt. Azt hiszem, ennek fényes bizonyítéka, hogy azonnal távozásra szólított fel. Nem is csoda. Öt és fél éven keresztül szentül hitte, hogy Sal ölte meg Andie-t, öt és fél éven keresztül így gyászolta a nővérét. Én meg odamegyek, felkavarom a múltat, és azt állítom, hogy téved.

Hamarosan azonban meg kell barátkoznia a gondolattal, ahogy egész Kiltonnak is, amint Ravi és én megtaláljuk azt, aki megölte Andie-t és Salt.

Beccával való találkozásom óta kicserélődött a befutó is a gyanúsítottak listáján. Nem pusztán arról van szó, hogy felfedeztem egy szoros kapcsolatot két gyanúsított között (az újabb gyilkospáros: Daniel da Silva és Jason Bell), hanem a Daniellel kapcsolatos gyanúm is beigazolódott.

Nemcsak hogy bejuthatott Andie szobájába, miután Andie eltűnt, hanem valószínűleg pont ő volt az első rendőr, aki ott kutakodott. Abszolút volt lehetősége tehát arra, hogy elvigye és valahová elrejtse azt a kártyás telefont, és minden hozzá vezető nyomot eltüntessen.

A net semmit nem hoz fel Daniellel kapcsolatban. Ezt találtam viszont a Thames Valley-i rendőrség kiltoni rendőrőrsének honlapján:

Kiltonban összesen öt rendőrtiszt szolgál, és két önkéntes rendőr. Fogadok, hogy Daniel is ott lesz a rendezvényen. Arra viszont nem mernék fogadni, hogy válaszol is a kérdéseimre.

Harminckettő

– És még mindig túl sok fiatal lézeng az utcákon esténként – károgta egy öreg nő, kezét a feje mellett feltartva.

– Erről már az előző alkalommal is beszéltünk, Mrs. Faversham – válaszolt egy bedauerolt hajú rendőrnő. – Semmi rosszat nem csinálnak, csak iskola után fociznak még egy kicsit.

Pip egy világossárga műanyag széken ült a közönség soraiban. Összesen tizenketten voltak. A könyvtár sötét volt, és dohos, Pip orrába beült a régi könyvek ódon illatának és az idős emberek áporodott szagának furcsa elegye.

A rendezvény döcögősen haladt, és unalmas volt, de Pip feszülten, éberen figyelt. Daniel da Silva volt az egyik rendőr, aki válaszolt a megjelentek kérdéseire. Ahogy ott állt fekete egyenruhában, magasabb volt, mint amilyennek Pip elképzelte. Világosbarna, hullámos haját a homlokából hátrafésülve hordta. Simára borotvált arcán keskeny, kissé turcsi orr ült, ajkai szélesek és teltek voltak. Pip próbálta egyszerre nem túl hosszú ideig nézni, nehogy a férfi észrevegye.

Volt még itt egy ismerős arc, három székkel Pip előtt. A férfi most hirtelen felállt, nyitott tenyerét a rendőrök felé tartotta.

– Stanley Forbes, Kilton Mail – szólalt meg. – Sok olvasóm panaszkodik arról, hogy az autósok még mindig túl gyorsan hajtanak a főutcán. Hogy akarják kezelni ezt a problémát?

Erre Daniel lépett elő, és intett Stanley-nek, hogy leülhet.

– Köszi, Stan – mondta. – A főutcán többféle forgalomlassító eszköz is működik, és az is szóba került, hogy még gyakrabban fogjuk ellenőrizni a megengedett sebesség betartását. Ha pedig a lakosság ennyire aggódik, akkor örömmel megvitatom az ügyet a feletteseimmel.

Ezután megtárgyalták Mrs. Faversham újabb két panaszát, aztán a rendezvény véget ért.

– Ha valakinek még észrevétele van a rendőrséget érintő ügyekkel kapcsolatban – szólalt meg a harmadik rendőr, és próbálta elkerülni a szemkontaktust Mrs. Favershammel –, akkor kérem, töltse ki a széksorok mögött elhelyezett kérdőívet. – És megmutatta, hol találhatók. – Ha pedig bármelyikünkkel egyénileg szeretnének tárgyalni, még úgy tíz percig a rendelkezésükre állunk.

Pip várt egy kicsit, mert nem akart túlságosan tolakodónak tűnni. Megvárta, míg Daniel befejezi a beszélgetést az egyik könyvtári önkéntessel, aztán felállt, és odament hozzá.

– Jó napot!

– Helló! – felelt Daniel. – Úgy tűnik, mintha pár évtizeddel fiatalabb lennél az ilyen típusú rendezvényekhez.

Pip vállat vont.

– Érdekelnek a bűnügyek.

– Hát, Kiltonban nemigen történik semmi izgalmas – mondta Daniel –, csak lézengő kölykök és sebességhatárt átlépő autósok vannak.

Ó, bárcsak!

– Szóval még senkit nem tartóztatott le illegális lazachalászatért? – kérdezte Pip, és idegesen felnevetett.

Daniel értetlenül bámult rá.

– Ó, az egy… szóval ez egy létező brit törvény. – Pip érezte, hogy az egész arca lazacszínűre vörösödik. Miért nem birizgálja inkább a haját, vagy iceg-ficeg, mint mások, ha ideges? – Az 1986-os lazactörvény kimondja, hogy illegális… de mindegy, nem számít. – Megrázta a fejét. – Igazából szeretnék feltenni magának pár kérdést.

– Hallgatlak. Amennyiben nem a lazacokról van szó.

– Nem, nem róluk. – Pip beleköhintett az öklébe, aztán felnézett. – Emlékszik arra, hogy öt vagy hat éve feljelentést tettek arról, hogy a kiltoni gimnázium diákjai által szervezett partikon drogot fogyasztanak, és hogy bizonyos lányok italába randidrogot kevertek?

Daniel befeszítette az állát, és az arca elkomorult.

– Nem – felelte. – Nem emlékszem ilyesmire. Szeretnél bejelenteni egy bűnesetet?

Pip megrázta a fejét.

– Nem. Ismeri Max Hastingset? Daniel a vállát vonogatta.

– Valamennyire ismerem a Hastings családot, igen. Hozzájuk kellett először egyedül kimennem, miután befejeződött a kiképzés.

– Milyen ügyben?

– Ó, semmi komoly. Csak a fiuk nekiment egy fának a házuk előtt. Jelentést kellett írnom a biztosítónak az esetről. Miért?

– Semmi, csak kíváncsi voltam – válaszolt Pip tettetett közönnyel. Amikor látta, hogy Daniel félig elfordul tőle, folytatta: – Csak még egy dolog, amit szeretnék megtudni.

– Igen?

– Maga is épp ügyeletben volt, mikor kihívták a rendőrséget Andie Bell eltűnésének ügyében a Bell házhoz.

Daniel bólintott, és a szeme körüli ráncok összehúzódtak.

– És ez nem esett bele az összeférhetetlenség kategóriájába? Hiszen maga nagyon közel állt az eltűnt személy apjához.

– Nem – válaszolt a férfi. – Ha rajtam van az egyenruha, akkor rendőr vagyok, nem barát. És meg kell mondanom, nem tetszik, hogy ilyeneket kérdezel. És most megbocsáss. – Azzal elhúzódott Pip mellől.

Hirtelen egy nő bukkant elő a háta mögül. Odalépett Pip és Daniel mellé. Hosszú, szőke haja volt, és szeplős orra, óriási hasa pedig elöl jócskán kinyomta a ruháját.

Legalább hét hónapos terhesnek látszott.

– Hát sziasztok! – köszönt a nő erőltetett kedvességgel.

– Dan felesége vagyok. Milyen szokatlan, hogy rajtakapom, amint egy fiatal csajjal dumál! Meg kell mondjam, drágám, nem vagy az esete.

– Kim! – szólt rá Daniel, aztán a nő derekára tette a kezét. – Menjünk!

– Ki ez?

– Csak egy kölyök, aki eljött a rendezvényre. Azt se tudom, hogy hívják. – Daniel átvezette a feleségét a terem másik végébe.

A könyvtár kijáratánál Pip még egyszer visszanézett a válla fölött. Daniel ott állt a feleségével, és Mrs. Favershammel beszélgetett. Direkt nem nézett rá. Pip meglökte az ajtót, és kiment, a kellemetlen hidegben összehúzta magán khaki színű kabátját. Ravi az utcán várta, kicsit odébb, a kávéházzal szemben.

– Igazad volt, hogy nem jöttél be – mondta Pip, mikor odaért mellé. – Velem is eléggé ellenségesen viselkedett. Ráadásul Stanley Forbes is jelen volt.

– Ja, az a jó fej pacák? – kérdezte Ravi szarkasztikusan, és a metsző, hideg szélben zsebre tette a kezét. – Szóval nem jutottál semmire?

– Azt azért nem mondanám! – felelte Pip, és kicsit közelebb húzódott Ravihoz, hogy szélárnyékban legyen.

– Egy dolgot elkotyogott, bár nem hiszem, hogy ennek tudatában volt.

– Hagyd már ezt a színpadias késleltetést, ki vele!

– Bocs – mondta Pip. – Szóval elárulta, hogy ismeri Hastingséket, és hogy ő volt az a rendőrtiszt, aki elkészítette a jelentést, mikor Max nekiment egy fának a házuk előtt.

– Ó! – Ravi ajkai hosszan formálták a hangot. – Szóval… esetleg tudhatott a cserbenhagyásról is.

– Igen, talán tudott róla.

Pip keze annyira fázott, hogy elkezdett karmokká görbülni. Már épp javasolni akarta, hogy menjenek inkább vissza hozzájuk, mikor Ravi megmerevedett, és tekintetét valahová Pip háta mögé függesztette.

Pip megfordult.

Daniel da Silva és Stanley Forbes hangos ajtócsapódás kíséretében akkor jött ki a könyvtárból. Belemerültek a beszélgetésbe, Daniel halkan, de erősen gesztikulálva magyarázott valamit az újságírónak. Stanley most bagoly módra, jobbra-balra forgatta a fejét, és kiszúrta Pipéket.

A tekintete fagyossá vált, jéghideg pillantása egyikükről a másikra vándorolt. Daniel is odanézett, de csak Pipet bámulta, éles és bántó tekintettel.

Ravi megfogta Pip kezét.

– Menjünk!

Harminchárom

– Jól van, kutyuli-mutyuli – mondta Pip Barney-nak, aztán lehajolt, és eloldotta a golden retriever skót kockás nyakörvét.

A kutya ferde szemével mosolyogva nézett fel Pipre. És mire a lány felegyenesedett, már neki is iramodott a sáros erdei úton, kacskaringózva a fák között. Olyan játékosan szaladt, mintha még mindig kölyök volna.

Pip anyjának igaza volt; kicsit későn indult el sétálni. Az erdőben már kezdett sötétedni, az ég háborgó szürkéje csak itt-ott tört át az őszbe hajló lombokon. Háromnegyed hatra járt, és Pip időjárás-előrejelzése szerint két perc múlva lemegy a nap. Elhatározta, hogy nem marad sokáig, csak egy kis gyors, lendületes mozgásra volt szüksége az egész napos laptop előtti gubbasztás után. Levegőre vágyott. Nagyobb térre.

Aznap folyamatosan ugrált ide-oda a felvételi vizsgára való készülés és a gyanúsítottak listáján szereplő nevek között. Néha olyan meredten bámulta azokat a neveket, hogy bandzsítani kezdett, ilyenkor az egyik név betűiből mintha tüskés indák nőttek volna ki, amik kacskaringózva fonták körbe a másik nevet, míg az egész lista elmosódott betűk és összeakadt folyondárok kaotikus sűrűjévé vált.

Nem tudta, mitévő legyen. Talán beszélnie kéne Daniel da Silva feleségével; szinte tapintható volt köztük a feszültség. És vajon mi okozza ezt a feszkót? Vagy koncentráljon megint a feltöltős telefonra, és próbáljon behatolni azok házába, akik tudhatnak a telefon létezéséről?

Nem.

Azért jött el sétálni, hogy végre megfeledkezzen Andie Bellről, és kitisztuljon a feje. Benyúlt a zsebébe, és kibogozta a fejhallgató zsinórját. Behelyezte a fülébe, aztán a telefonján megnyomta a play gombot, és visszatért a bűnügyi podcast legutóbbi epizódjához. A maximumra kellett tekernie a hangerőt, hogy jól hallja az epizódot a gumicsizmája talpa alatt megreccsenő faágaktól és zörgő avartól.

Mialatt egy másik meggyilkolt lány történetét hallgatta, próbált megfeledkezni az ő sztorijáról.

A rövidebb kört választotta az erdőn át, és tekintetét a feje fölé benyúló ágak árnyaira szegezte, melyek, ahogy körülöttük az ég egyre sötétedett, egyre világosabbnak tűntek. Az alkonyat kezdett már sötét estébe fordulni, ezért Pip letért az ösvényről, hogy a fák között haladva gyorsabban elérje az utat. Mikor úgy tőle tíz méterre felbukkant az ösvényt lezáró fasorompó, elkiáltotta Barney nevét.

Aztán odaérve kikapcsolta a podcastot, és rátekerte a fejhallgató zsinórját a telefonjára.

– Barney, gyere már! – kiáltott újból, és a telefont becsúsztatta a zsebébe.

Egy autó hajtott el mellette az úton, és a reflektorfény szinte teljesen elvakította.

– Kutyuskám! – kiabálta Pip még hangosabban és magasabb hangon. – Barney, gyere!

A fák között sötétség és csend honolt.

Pip megnyálazta az ajkait, és füttyentett egyet.

– Barney! Ide, hozzám!

Nem hallotta tappancsok trappolását a száraz leveleken. Nem látta az aranyszínű bunda villanását. Néma volt minden.

Jéghideg rémület kúszott fel a lábujjain keresztül a kézfejéig.

– Bar-ney! – üvöltötte, és a hangja elcsuklott.

Elkezdett visszafelé rohanni, arra, amerről jött. Be a fák mindent elnyelő sötétjébe.

– Barney! – kiabálta hisztérikusan, mialatt dübörögve rohant az ösvényen, kezében a kétoldalt széles ívben csapkodó pórázzal.

Harmincnégy

– Anya, apa! – Pip feltépte az ajtót, aztán elbotlott a lábtörlőben, és térdre esett. Az ajkai közt meggyűlt sós könnyek marni kezdték a bőrét. – Apa!

Victor jelent meg a konyhaajtóban.

– Tücsök, te vagy az?! – kérdezte, aztán meglátta a lányát. – Pippa, mi van? Mi történt?

Mialatt Pip feltápászkodott, odasietett hozzá.

– Barney eltűnt – szipogta Pip. – Nem jött elő, amikor szólítottam. Végigjártam az egész erdőt, és a nevét kiabáltam, de nem volt sehol. Nem tudom, mit csináljak. Elveszítettem őt, apa!

Most már Pip anyja és Josh is kijöttek az előszobába, és némán nézték a jelenetet.

Victor megfogta Pip karját.

– Nincs semmi baj – mondta fénylő, bársonyos hangon. – Megtaláljuk, ne aggódj.

A földszinti szekrényből elővette vastag, bélelt kabátját, és keresett két zseblámpát is. Ráparancsolt Pipre, hogy húzzon kesztyűt, aztán az egyik zseblámpát a kezébe nyomta.

Mire visszaértek az erdőbe, már sűrű, sötét éjszaka volt. Pip végigvezette az apját azon az ösvényen, amin korábban járt. A két, fehéren világító lámpa fénye sávokat hasított a feketeségbe.

– Barney! – szólította Victor a kutyát öblös hangján, mely előre és oldalra is visszhangot vert a fák között.

Két órával volt később és két órával hidegebb, mikor Victor szólt, hogy ideje hazamenni.

– Nem mehetünk haza, amíg meg nem találjuk – szipogta Pip.

– Figyelj! – Victor a lánya felé fordult a zseblámpák felfelé világító fényében. – Most már túlságosan sötét van. Reggel meg fogjuk találni. Biztos elcsatangolt valamerre, egy éjszakát kibír kint is.

A kései, néma vacsora után Pip azonnal lefeküdt. A szülei mindketten felmentek hozzá, és leültek az ágya szélére. Az anyja a haját simogatta, és Pip nagyon igyekezett, nehogy megint elsírja magát.

– Úgy sajnálom – mondta. – Annyira sajnálom.

– Nem a te hibád, édesem – vigasztalta Leanne. – Ne aggódj. Majd hazatalál. Most pedig próbálj aludni.

De nem ment. Legalábbis nem igazán. Ugyanis az agyába befészkelte magát egy gondolat: mi van, ha mégis az ő hibája? Mi van, ha azért történt mindez, mert figyelmen kívül hagyta az utolsó figyelmeztetést? Mi van, ha Barney nem elveszett, hanem elrabolták? Miért is nem figyelt rá jobban?

Ott ültek a konyhában kora reggel, és étvágytalanul eszegették a reggelit. Victor, akin látszott, hogy szintén nem sokat aludt az éjjel, már betelefonált a munkahelyére, és szabadnapot vett ki. A gabonapehely-ropogtatás közti szünetekben elsorolta, kinek mi lesz a feladata: ő és Pip visszamennek az erdőbe. Aztán kitágítják a kört, és ide-oda bekopogva Barney után fognak kérdezősködni. Anya és Josh itthon marad, és plakátokat készít, amiket majd kitesznek a főutcán, és osztogatják is, ha lehet. Mikor ezzel végeztek, találkoznak, és együtt elindulnak Barney keresésére a város körüli erdős területeken.

Ugatás hallatszott az erdőből, és Pip szívverése felgyorsult, de csak egy család sétált arra két beagle-lel és egy labradodoodle-lal. Azt mondták, nem láttak golden retrievert kószálni a közelben, de mostantól jobban figyelnek majd.

Pip teljesen berekedt, mire másodszor is körbejárta apjával az erdőt. A közelben minden házba bekopogtak, de senki nem látta az elveszett kutyát.

Kora délután Pip telefonjának vonatfüttyös sms-hangja törte meg az erdő csendjét.

– Anya az? – kérdezte Victor.

– Nem – válaszolta Pip, és elolvasta az üzenetet. Ravi írt neki. Halihó, most láttam a városban a plakátot, hogy Barney eltűnt. Jól vagy? Menjek segíteni?

Pip ujjai túlságosan el voltak gémberedve a hidegtől ahhoz, hogy azonnal válaszoljon.

Kis időre megálltak, bekaptak egy szendvicset, aztán folytatták a keresést. Most már az anyja és Josh is csatlakozott hozzájuk. Minden lehetséges erdős területet átfésültek, és néhány magántulajdonban lévő földterületen is átvágtak, kórusban kiáltozva bele a szélbe Barney nevét.

De a természet újból ellenük fordult, és leszállt az este.

Otthon Pip kiüresedve, némán piszkálta a thai elviteles kaját, amit az apja hozott a belvárosból. Leanne elindított egy Disney-filmet, hogy kicsit vidámabb legyen a hangulat, de Pip továbbra is csak bámult maga elé, és a férgekként a villájára tekeredő hosszú tésztaszálakat nézte.

Mikor újra megszólalt a vonatfütty, és megrezgett a zsebében a telefon, Pip kiejtette a kezéből a villát.

Letette a tányért a dohányzóasztalra, aztán elővette a mobilt. A kijelzőn felvillant a fény.

Pipnek komoly erőfeszítésbe került, hogy kipislogja a szeméből a rémületet, és erőszakkal összeszorítsa az állkapcsát. Közömbös arcot vágott, aztán hátlapjával felfelé letette a telefont a kanapéra.

– Ki volt az? – kérdezte Leanne.

– Csak Cara.

De nem Cara volt. Hanem az Ismeretlen. Ezt írta:

Viszont akarod látni a kutyádat?

Harmincöt

A következő sms csak másnap tizenegy tájban érkezett. Victor home office-ban dolgozott. Nyolc körül benézett Piphez, és azt mondta, újabb keresőkörútra indul, de ebédre visszaér.

– Neked itt kell maradnod, hogy átnézd a vizsgaanyagot – mondta. – Most a felvételi a legfontosabb, Barney-t bízd csak ránk!

Pip bólintott. Igazából kicsit meg is könnyebbült. Nem bírta elképzelni, hogy a családjával rója a köröket, Barney nevét kiabálva, mikor tudja, hogy így sosem találják meg. Mert nem elveszett, hanem elrabolták. Andie Bell gyilkosa rabolta el.

Ám nem volt ideje arra, hogy megint magát vádolja, amiért nem hallgatott a fenyegetésekre. Amiért buta módon azt hitte, legyőzhetetlen. Vissza kell szereznie Barney-t. Csak ez számít.

A családja már néhány órája elment, mikor a telefonja visítani kezdett. Pip úgy összerezzent, hogy kiloccsantotta a kávét a paplanra. Felkapta a telefont, és többször egymás után elolvasta az üzenetet.

Vedd magadhoz a laptopod, és minden USB és egyéb tárolóeszközt, amire lementetted a vizsgaprojektedet. Hozd el ezeket a teniszklub parkolójához, és a jobb oldalon tégy 100 lépést előre a fák között. Ne szólj senkinek, egyedül gyere. Ha követed az utasításokat, visszakapod a kutyádat.

Pip azonnal felugrott, még több kávét loccsantva az ágyára. Gyorsan mozgott, nehogy a félelem úrrá lehessen rajta, és megbénítsa. Levette a pizsamáját, majd pulcsiba és farmerbe bújt. Felkapta a hátizsákját, elhúzta rajta a cipzárt, és a zsákot felfordítva kiborította a tankönyveit és a diáknaptárát a padlóra. Kihúzta a laptop dugóját, aztán a töltővel együtt behányta a gépet a hátizsákba. A két pendrive-ot, amiken a projekt anyagait tárolta, az íróasztala középső fiókjában tartotta. Kivette őket, és beledobta a hátizsákba, a laptop tetejére.

Lerohant a lépcsőn, és miközben a nehéz zsákot a hátára vetette, majdnem elesett. Belebújt a sétához használt csizmájába és kabátjába, és felkapta a slusszkulcsot a kisasztalról. Nem volt ideje átgondolni a dolgot. Tudta, ha most gondolkozni kezd, meginog, és akkor örökre elveszíti Barney-t.

Kint a hideg szélben máris fázni kezdett a nyaka és a keze. Gyorsan odaszaladt az autóhoz, és bepattant az ülésre. A keze remegve, nyirkosan tapadt a kormányra, mialatt kihajtott a ház elől az útra.

Öt percbe telt, mire odaért. Hamarabb is ott lehetett volna, de feltartotta egy óvatos autós, akinek hiába ment a fenekébe, és villogott rá, hogy menjen már az útból, nem húzódott le.

Behajtott a teniszklub mögötti parkolóba, és megállt az első szabad helyen. Felkapta az anyósülésről a zsákját, kiszállt a kocsiból, és elindult a parkolót övező fák irányába.

Mielőtt a betonról a sáros talajra lépett, megállt egy pillanatra, és a válla fölött visszanézett. A teniszpályán junioredzés volt, ordítozó gyerekekkel és minduntalan a kerítésnek csapódó labdákkal. Egy parkoló autó mellett néhány anyuka csevegett, körülöttük sivítozó totyogók. Senki nem volt a közelben, aki meredten bámulta volna. Egyetlen ismerős autó sem. Senki. Ha figyelték is, ő nem vette észre.

Pip újra a fák felé fordult, és elkezdett gyalogolni. Fejben minden egyes lépést leszámolt, és azon pánikolt, vajon nem túl nagyokat, vagy épp túl kicsiket lép-e, és hogy vajon oda érkezik-e, ahová érkeznie kell.

A harmincadik lépésnél már úgy vert a szíve, hogy alig kapott levegőt.

A hatvanhetediknél a melle alatt és a hónaljánál izzadni kezdett, és az izzadság csípte a bőrét.

A kilencvennegyediknél pedig elkezdett halkan motyogni.

– Kérlek, kérlek, kérlek!

A századik lépés után megállt. És várt.

Semmit nem látott maga körül, csak a félig kopasz fák foltos árnyékát, és a vörös meg halványsárga levelek puha szőnyegét.

Aztán elnyújtott, magas hangú vijjogás, amit négy apróbb rikoltás követett. Mikor felnézett, egy vörös kányát látott elrepülni a fák fölött, szélesre tárt szárnyai élesen kirajzolódtak a szürkéskék nappali égen. A madár hamar látótávolságon kívülre került, és Pip újból egyedül maradt.

Majdnem egy teljes perc telt el, mikor megszólalt a zsebében a telefon. Idegesen kotorászva húzta elő, és ránézett az üzenetre.

Tedd tönkre, amit hoztál, és hagyd itt. Senkinek ne mondd el, amit tudsz. Ne kérdezősködj többet Andie-ről. Vége van.

Pip tekintete ide-oda ugrált a szavakon. Ráerőltette magát, hogy vegyen egy mély levegőt, aztán eltette a mobilt. A bőre szinte égett a gyilkos tekintetétől, aki egy láthatatlan rejtekhelyről figyelte.

Térdre ereszkedve lecsúsztatta a hátáról a hátizsákot, kivette belőle a laptopot, a töltőt és a két pendrive-ot. Lefektette őket az őszi levelekre, és kinyitotta a laptop tetejét.

Aztán felállt, és mialatt a világ egyre jobban elmosódott könnyes szemei előtt, megtaposta az első pendrive-ot a csizmája sarkával. A pendrive egyik feléről levált a műanyag borítás, és messzire repült. A fémcsatlakozó elgörbült rajta. Pip újból megtaposta, aztán bal csizmája sarkával megcélozta a másik eszközt, majd mindkettőre ráugrott, a műanyag és fémdarabkák szanaszét repültek.

Most a laptop felé fordult, fekete képernyőjéről halványan visszaverődött a sápadt nap fénye. Pip nézte az üvegben tükröződő sziluettet, amint felemeli a lábát, és nagyot rúg a gépbe. A képernyő a pántjain átfordulva elfeküdt a földön, egy vonalba került a billentyűzettel, és csúnya repedés futott végig rajta.

Mikor újból belerúgott, ezúttal a billentyűzetbe, kicsordult az első könnye, és lefolyt az állára. Több billentyű is kiszakadt a helyéből, és elszórva hevert a sárban. Rátaposott a gépre, és a csizmája az üveget áttörve most már a fémburkolatot érte.

Többször is ráugrott a laptopra, a könnyei egymást üldözve csorogtak végig az arcán.

Eltört a billentyűzet körüli fémkeret is, kilátszott alóla az alaplap és a ventilátor. A zöld, nyomtatott áramkör lapja darabokra tört a csizma sarka alatt, a picike ventilátor pedig elvált a helyéről, és elrepült valahová. Pip még egyszer ráugrott a törött laptopra, de a lába megakadt az összetört alkatrészekben, és hanyatt vágódott a puha, zörgő avaron.

Néhány másodpercig a földön heverve sírt, aztán felült, felkapta a laptopot, amin az összevissza repedt, ernyedten lógó képernyőt már csak az egyik pánt tartotta, és nekivágta a legközelebbi fa törzsének. A gép hangos huppanással ért földet a fa gyökerei között, darabokra törve, élettelenül.

Pip ott ült, görcsösen köhögött, és arra várt, hogy végre újból levegőhöz jusson. Az arcát csípték a sós könnyek.

Várt.

Nem tudta, most mit kéne tennie. Már mindent megtett, amit kértek tőle – lehet, hogy Barney-t mindjárt el is engedik? Mindegy, várnia kell. Várnia kell az újabb üzenetre. Elkiáltotta Barney nevét, és várt.

Több mint fél óra telt el így. És még mindig semmi. Se üzenet. Se Barney. Semmiféle hang, csak a gyerekek távoli kiáltozása a teniszpályáról.

Feltápászkodott, de a talpa nagyon fájt a csizmában, és mintha fel is hólyagosodott volna. Felvette a földről az üres hátizsákot, és elindult, de előbb még vetett egy utolsó, hosszú pillantást a tönkretett gépre.

– Hol voltál? – kérdezte az apja, amikor Pip hazaért. Előtte egy darabig még ott ücsörgött a kocsiban a teniszklub parkolójában, hogy vörösre sírt szemét kicsit megnyugtassa.

– Itt nem bírtam odafigyelni – mondta halkan –, ezért elmentem a kávéházba tanulni.

– Értem – bólintott Victor kedvesen mosolyogva. – Néha bizony jót tesz a környezetváltozás.

– De apa… – fogott hozzá Pip az utált, de elkerülhetetlen hazugsághoz. – Történt valami. Nem értem, hogyan. Kimentem egy percre a mosdóba, és mire visszaértem, a laptopom eltűnt. – Pip a csizmája lenyúzott orrát bámulta. – Bocsánat, nem lett volna szabad őrizetlenül hagynom.

Victor leintette, aztán szorosan átölelte. Pipnek pontosan erre volt szüksége.

– Ne bolondozz! – mondta Victor. – Ezek a dolgok nem fontosak. Pótolhatók. Csak az számít, hogy te jól legyél!

– Jól vagyok – hazudta Pip. – Van valami hír Barney-ról?

– Még nincs, de Josh és anya délután megint útnak indulnak, én meg felhívom a közeli kutyamenhelyeket. Visszakapjuk Barney-t, tücsök!

Pip bólintott, és kibontakozott az ölelésből. Visszakapják Barney-t. Igen, ő mindent megtett, amit kértek tőle. Ez volt a megállapodás. Bárcsak mondhatna valami biztatót a családjának, hogy ne aggódjanak annyira! De nem tehette. Ez is azok közé az Andie Bell-titkok közé tartozott, melyeket meg kell tartania magának.

Ami meg a projekt feladását illeti, vajon meg tudja tenni, hogy abbahagyja? Képes lesz feladni annak dacára, hogy tudja, Sal ártatlan? Tudva azt, hogy egy gyilkos jár a kiltoni utcákon? Muszáj lesz, nem igaz? A kutyáért, akit már tíz éve szeret, és aki tíz éve viszontszereti. A családja biztonságáért. És Raviért. Vajon hogy tudja majd meggyőzni, hogy adják fel? Mert meg kell győznie, különben Ravié lesz a következő holttest az erdőben. Ez nem mehet így tovább, nem biztonságos. Nincs más választása. A döntés úgy szúrta a mellkasát, mintha az összezúzott laptop egy darabkája fúródott volna belé. És minden levegővételkor egyre beljebb és beljebb hatolt.

Az emeleten ült az íróasztalánál, és az írásbeli felvételi vizsgához nézett át korábbi anyagokat. Eléggé besötétedett már, ezért nem sokkal előbb felkattintotta gomba alakú asztali lámpáját. A Gladiátor zenéjére dolgozott, a golyóstollát a vonósokkal egy ütemben ingatta ide-oda. Mikor meghallotta a kopogást, leállította a zenét.

– Szabad! – kiáltotta, és megpördült a forgószékben.

Victor jött be a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Épp nagyon benne vagy, ugye, tücsök? Pip bólintott.

Victor odament hozzá, háttal nekidőlt az íróasztalnak, a lábait keresztbe tette maga előtt.

– Figyelj, Pip – mondta gyengéden. – Valaki megtalálta Barney-t.

Pipnek félúton elakadt a lélegzete.

– De… de akkor miért vagy ilyen szomorú?

– Valahogy beleeshetett. A folyóban találták meg. – Victor megfogta Pip kezét. – Sajnálom, drágám, de Barney vízbe fulladt.

Pip elhúzta a széket az apja közeléből, és vehemensen rázni kezdte a fejét.

– Nem – nyögte. – Az nem lehet. Nem ezt… Nem, az nem leh…

– Sajnálom, tücsök – mondta újra Victor, és az alsó ajka megremegett. – Barney meghalt. Holnap eltemetjük itt, a kertben.

– Nem, az nem lehet! – Pip felugrott a székből, és mikor az apja elé állt, hogy megölelje, ellökte magától. – Nem, nem halhatott meg. Ez nem igazság! – üvöltötte, és patakokban folyt a szeméből a könny, majd megült az álla szegletében. – Nem lehet halott. Ez nem igazság! Ez nem… ez nem…

Térdre esett, aztán összekuporodott a földön, és a fejét lehajtva a lábát a mellkasához húzta. Kimondhatatlan, feketén izzó fájdalom tört fel benne.

– Az én hibám. – A szája a térdének préselődött, a szavai elfúltak. – Sajnálom, annyira sajnálom!

Az apja lekuporodott mellé, és a karjaiba zárta.

– Pip, nem szeretném, ha egy pillanatig is magadat hibáztatnád. Nem te tehetsz arról, hogy Barney elkószált.

– Ez nem igazság, apa! – sírta bele Pip az apja mellkasába. – Miért történik ez velünk? Vissza akarom kapni. Vissza akarom kapni Barney-t.

– Én is – suttogta Victor.

Még sokáig ültek ott Pip szobájában a padlón, és együtt sírtak. Pip meg se hallotta, hogy az anyukája és Josh bejöttek a szobába, csak mikor csatlakoztak hozzájuk. Josh Pip ölébe ült, és a vállára hajtotta a fejét.

– Ez nem igazság!

Harminchat

Délután eltemették Barney-t. Pip és Josh elhatározták, hogy tavasszal napraforgót ültetnek a sírjára, mert a napraforgó aranyszínű és boldog virág, mint amilyen a kutyusuk volt.

Cara és Lauren is átjött egy kicsit, sőt Cara még saját készítésű süteményt is hozott. Pip alig bírt megszólalni; minden szó vagy sírásba, vagy eszelős dührohamba fulladt. Minden egyes szó felkavarta benne azt a gyomrát szorongató, lehetetlen érzést, hogy vagy túl szomorú ahhoz, hogy dühös lehessen, vagy túl dühös ahhoz, hogy szomorúságot érezzen. Caráék nem is maradtak sokáig.

Közben este lett, és Pipnek csengeni kezdett a füle. Napközben nőttön-nőtt benne a fájdalom és a gyász, amitől teljesen kiégetté és bénulttá vált. Barney soha többé nem tér vissza hozzájuk, ráadásul senkinek nem mondhatja el, miért. Ez a titok, és a nyomában járó bűntudat volt az egészben a legrosszabb.

Valaki finoman kopogtatott az ajtón. Pip leejtette a tollat az üres papírlapra.

– Igen? – szólalt meg rekedt, alig hallható hangon.

Az ajtó kinyílt, és Ravi lépett be a szobába.

– Szia – mondta, és kisimította fekete haját az arcából.

– Hogy érzed magad?

– Nem jól – felelte Pip. – Mit keresel itt?

– Nem válaszoltál, és aggódni kezdtem. Láttam, hogy ma eltűntek a plakátok az utcákról, aztán apád elmondta, mi történt. – Ravi becsukta az ajtót, majd háttal nekidőlt. – Annyira sajnálom, Pip. Tudom, nem segít, ha az emberek ezt mondják, de valamit mondani kell. És én tényleg sajnálom.

– Itt csak egy embernek kéne sajnálnia, ami történt – felelte Pip, és mereven bámulta az üres lapot.

Ravi felsóhajtott.

– Mind így teszünk, ha elveszítünk valakit, akit szerettünk. Magunkat hibáztatjuk. Én is így voltam vele. És elég sok időbe telt, mire eljutottam odáig, hogy nem az én hibám volt. Néha történnek rossz dolgok, és kész. Azután már sokkal könnyebb volt. Remélem, te hamarabb jutsz el idáig.

Pip vállat vont.

– És azt is el szeretném mondani… – folytatta Ravi a torkát köszörülve –, hogy ne aggódj a miatt az ügy miatt. Tudod, az a határidő, amit kiszabtunk magunknak, hogy utána elvisszük a fotót a rendőrségre, szóval, nem számít. Tudom, mennyire fontos neked, hogy megóvd Carát és Naomit. Hagyj magadnak nyugodtan több időt erre. Már így is túlhajtod magad. Biztos szükséged lenne egy kis haladékra, tudod, azután, ami most történt. Aztán ott van a cambridge-i felvételi is. – Ravi megvakarta a tarkóját, mire hosszú haja a homlokáról újból az arcába hullott. – Most már tudom, hogy a bátyám ártatlan volt, akkor is, ha ezt mások még nem tudják. Öt évet vártam erre, képes vagyok várni még egy kicsit. Közben meg utánajárok a nyitva maradt kérdéseknek.

Pip szíve összeszorult, és minden kiürült belőle. Meg kell bántania Ravit. Ez az egyetlen megoldás. Csak így bírhatja rá, hogy adja fel, és csak így óvhatja meg. Akárki is ölte meg Andie-t és Salt, bebizonyította, hogy képes újból ölni. Nem hagyhatja, hogy a következő áldozat Ravi legyen.

Nem bírt ránézni a fiúra. Nem bírta nézni mesterkéletlenül kedves arcát, bátyjáéhoz hasonló, tökéletes mosolyát és hatalmas, barna szemét, mely olyan sötét volt, és mély, hogy szinte beleesett az ember – ezért nem is nézett rá.

– Már nem csinálom ezt a projektet – mondta végül. – Abbahagytam.

Ravi kihúzta magát.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy végeztem ezzel a kutatással. Írtam egy e-mailt a témavezetőmnek, hogy lecserélem a témát, vagy ha ez nem megy, akkor inkább kiszállok. Vége.

– De… ezt nem értem. – Ravi hangjában már most sértettség érződött. – Ez nem pusztán egy vizsgaprojekt, Pip. Hanem a bátyámról szól, és arról, hogy mi történt valójában. Nem hagyhatod abba csak úgy. Mi lesz Sallel? Pip viszont pontosan Salre gondolt: arra, hogy mindenekelőtt ő nem akarná, hogy az öccse ugyanúgy végezze az erdőben, mint ő annak idején.

– Ne haragudj, de befejeztem.

– Nem ér… mié… nézz rám! – mondta Ravi. De Pip nem nézett rá.

A fiú odament az íróasztalhoz, leguggolt előtte, és felnézett a széken ülő Pipre.

– Mi a baj? – kérdezte. – Valami nem stimmel. Nem tennél ilyet, ha…

– Befejeztem, Ravi – mondta Pip. Aztán lenézett a fiúra, és azonnal meg is bánta. Így sokkal nehezebb volt.

– Nem tudom tovább csinálni. Nem tudom, ki ölte meg őket, és nem is vagyok képes kideríteni. Végeztem.

– De együtt igen – mondta Ravi, és a kétségbeesés kezdte átszabni az arcát. – Együtt ki tudjuk deríteni.

– Nem megy. Ne feledd, én csak egy kölyök vagyok.

– Ezt egy idióta mondta rólad – vágott vissza Ravi. – Te nem csak úgy valaki vagy, hanem te vagy Pippa Fitz-Amobi. – Ravi most már mosolygott, Pippa szívét viszont szomorúság járta át. – És nem hiszem, hogy létezik a világon hozzád hasonló ember. Például nevetsz a hülyeségeimen, úgyhogy tuti, nem vagy százas. Már annyira közel járunk a végéhez, Pip! Tudjuk, hogy Sal ártatlan; tudjuk, hogy valaki bemártotta, aztán megölte. Nem hagyhatod abba. Épp úgy folytatni akarod, mint én.

– Meggondoltam magam – mondta Pip szenvtelenül –, és ezen te sem tudsz változtatni. Végeztem Andie Bell-lel. És végeztem Sallel is.

– De ártatlan volt!

– Ezt nem az én dolgom bebizonyítani.

– De igenis a tiéd! – Ravi a térdére támaszkodva ellökte magát a földtől, aztán Pip fölé magasodott, és a hangját is megemelte. – Betolakodtál az életembe, és olyan lehetőséget kínáltál fel nekem, amiről nem is álmodtam. Ezt nem veheted el tőlem, tudod, hogy szükségem van rád. Nem adhatod fel! Ez nem te vagy.

– Sajnálom.

Húsz szívdobbanásnyi ideig csönd volt, és Pip közben a padlót bámulta.

– Rendben – mondta Ravi hűvösen. – Nem tudom, miért csinálod ezt, de oké. Akkor egyedül viszem el a rendőrségre Sal fényképét. Küldd át nekem a fájlt.

– Nem tudom – felelte Pip. – A laptopomat ellopták.

Ravi gyors pillantást vetett Pip íróasztalára. Aztán nekifogott, szétszórta az ott heverő lapokat és vizsgajegyzeteket, és elszánt tekintettel tovább kutatott.

– Hol vannak a kinyomtatott fotók? – kérdezte Pip felé fordulva, néhány jegyzetlapot szorongatva a kezében.

És most következik a hazugság, amivel teljesen össze fogja törni.

– Megsemmisítettem – mondta Pip. – Nincs meg.

Ravi úgy nézett rá, hogy attól elöntötte a szégyen, ezért elfordult.

– Miért tennél ilyesmit? Miért csinálod ezt? – Ravi kezéből kihullottak a papírlapok, levágott szárnyakként szanaszét szóródtak Pip lába körül.

– Mert nem akarok többé részt venni ebben. El se kellett volna kezdenem.

– Ez nem fair! – Ravi nyakán vaskos indákként dagadtak ki az inak. – A bátyám ártatlan volt, te meg fogod, és megszabadulsz az egyetlen kis bizonyítéktól, amink volt. Ha most kiszállsz, Pip, akkor ugyanolyan rossz ember vagy, mint bárki más Kiltonban. Mint azok, akik odafestették a házunkra, hogy söpredék, és akik betörték az ablakainkat. Mint azok, akik megkínoztak az iskolában. És akik úgy néznek rám, ahogy néznek. Nem is, te még sokkal rosszabb vagy! Mert ők legalább azt hiszik, hogy Sal bűnös.

– Sajnálom – felelte Pip alig hallhatóan.

– Nem, én sajnálom – mondta Ravi, és elcsuklott a hangja. Ruhaujját végighúzta az arcán, hogy letörölje dühödt könnyeit, aztán megfogta a kilincset. – Sajnálom, hogy másnak gondoltalak. Tényleg csak egy kölyök vagy. Ráadásul pont olyan kegyetlen, mint Andie Bell.

Ravi kiment a szobából, aztán mindkét kezét a szeméhez szorítva elindult a lépcső felé.

Pip nézte, amint távolodik. Immár utoljára.

Amikor meghallotta, hogy kinyílik, aztán becsukódik a bejárati ajtó, ökölbe szorította a kezét, és nagyot csapott vele az asztalra. A ceruzatartó-henger felborult, legurult a földre, a tollak és ceruzák meg szétszóródtak a padlón.

Pip az arcához szorította a tenyerét, némán bőgte ki magát, görcsös zokogását ujjaival fogva vissza.

Ravi meggyűlölte, de legalább biztonságban lesz.

Harminchét

Másnap Pip a nappaliban ült Joshsal, és sakkozni tanította az öccsét. Épp az első tanulóparti végén jártak, és bár Pip minden erejével azon volt, hogy nyerni hagyja, Joshnak már csak a királya és két gyalogja állt a táblán. Vagyis gyalu, ahogy ő nevezte.

Valaki kopogott a bejárati ajtón, és a Barney hiánya miatti fájdalom gyomros ütésként hasított Pipbe. Nem csattogtak a tappancsok a fényezett padlón, hogy az érkezőt üdvözöljék.

Leanne sietett ajtót nyitni. Hangja behallatszott a nappaliba is.

– Ó, szia, Ravi!

Pip gyomra azonnal görcsbe rándult.

Zavartan visszatette a helyére a huszárt, kiment a szobából, de addigra a nyugtalansága már pánikba váltott. Vajon miért jött vissza Ravi a tegnapiak után? Hogy bírja egyáltalán elviselni, hogy ránézzen? Hacsak nem elkeseredésében jött, hogy meglepje a szüleit: elmondjon nekik mindent, ezzel kényszerítve Pipet arra, hogy menjen el a rendőrségre. De úgyse megy, mert vajon ki halna meg legközelebb akkor?

Amikor már rálátott a bejárati ajtóra, Ravi épp akkor cipzározott ki egy nagy sporthátizsákot, majd belenyúlt.

– Anya szeretné kifejezni a részvétét – szólt, és előhúzott két nagy műanyag dobozt. – Készített egy adag currys csirkét, tudják, ha esetleg nem volna kedvük most főzőcskézni.

– Ó! – sóhajtott Leanne, és átvette a két dobozt Ravitól.

– Ez nagyon kedves tőle. Köszönjük! Gyere beljebb! Add meg, kérlek, a számát, hogy megköszönhessem.

– Ravi! – szólította meg Pip.

– Szia, bajkeverő – válaszolt Ravi gyengéden. – Beszélhetünk?

Bent, Pip szobájában Ravi becsukta az ajtót, és ledobta a zsákját a szőnyegre.

– Ööö… szóval – makogta Pip, és próbálta leolvasni a fiú arcáról, hogy mi következik. – Nem igazán értem, miért jöttél vissza.

Ravi tett egy óvatos lépést Pip felé.

– Egész éjjel ezen gondolkoztam, szó szerint egész éjjel. Már világosodott, mire végre elaludtam. És csak egy magyarázatot tudok adni, csak akkor van értelme. Mert ismerlek jól, és nem tévedtem veled kapcsolatban.

– Én nem…

– Valaki elrabolta Barney-t, igaz? – kérdezte Ravi. – Valaki megfenyegetett, aztán elrabolta, és megölte a kutyádat azért, hogy ne beszélhess Salről és Andie-ről.

A szobában sűrű lett a csönd.

Pip bólintott, és az arca eltorzult a feltörő könnyektől.

– Ne sírj! – mondta Ravi, aztán egy lépéssel Pip mellett termett, magához húzta, és a karjába zárta. – Itt vagyok – súgta neki. – Itt vagyok.

Pip odabújt hozzá, és akkor minden rettenet – az összes fájdalom, az addig kalitkába zárt, szörnyű titkok – feloldódott benne, és megállíthatatlanul áradt kifelé. A tenyerébe mélyesztette a körmét, hogy képes legyen visszafogni a görcsös zokogást.

– Most pedig mondd el, mi történt – kérte Ravi, amikor kibontakoztak az ölelésből.

Pipet azonban cserben hagyták a szavak, mintha megakadtak volna a torkán. Ezért inkább előhúzta a telefonját, kikereste az Ismeretlen üzeneteit, és odatartotta Ravi elé. Aztán nézte, ahogy a fiú tekintete ide-oda jár.

– Ó, Pip! – nézett Ravi elkerekedett szemmel Pipre. – Ez beteg.

– Hazudott – szipogta Pip. – Azt írta, visszakapom, erre megölte.

– De nem ez volt az első üzenet, igaz? – kérdezte Ravi, mikor legörgette a listát. – Az első október 8-án jött.

– Nem, nem az volt az első. – Pip kihúzta az íróasztal legfelső fiókját, majd átnyújtotta a fiúnak a két nyomtatott papírlapot, és a bal oldalira bökött. – Ez a hálózsákomban volt, mikor szeptember elsején az erdőben kempingeztünk a barátaimmal. Láttam is, hogy valaki figyel minket. Ezt pedig – és most a másik lapra mutatott – múlt pénteken találtam a szekrényemben, a suliban. Nem vettem róluk tudomást, és folytattam. Ezért halt meg Barney. Az én önteltségem miatt. Mert azt gondoltam, legyőzhetetlen vagyok. Pedig nem. Abba kell hagynunk, Ravi… Tegnap, tudod… ne haragudj, de nem bírtam mást kitalálni, hogyan állítsalak meg, csak azt, hogy megutáltatom magam, és akkor talán távol maradsz, tőlem is, és a bajtól is.

– Tőlem viszont nem lehet csak úgy megszabadulni – mondta Ravi, és felnézett Pipre. – És egyáltalán nincs vége.

– De vége van. – Azzal elvette a fiútól a két papírlapot, és ledobta az asztalra. – Barney meghalt, Ravi. Ki lesz a következő? Te? Vagy én? A gyilkos itt járt, a házban, a szobámban. Elolvasta az egész kutatási anyagot, és fenyegető üzenetet hagyott a naplóm végén. Itt, ugyanabban a házban, ahol a kilencéves öcsém is él. Túl sok embert sodornánk veszélybe, ha folytatnánk. A szüleid elveszíthetik az egyetlen megmaradt fiukat. – Pip elhallgatott, mert lelki szemei előtt megjelent Ravi, amint ott fekszik holtan az őszi avaron, és mellette Josh.

– A gyilkos mindent tud, amit mi tudunk. Egyszer már legyőzött, és túl sok a vesztenivalónk. Sajnálom, de ez azt jelenti, hogy magára kell hagynunk Salt. Nagyon sajnálom, de muszáj.

– És miért nem mondtad el nekem, hogy megfenyegettek? – kérdezte Ravi.

– Először azt hittem, csak valami szívatás – vonta meg a vállát Pip. – Nem akartam elárulni, nehogy rábeszélj, hogy hagyjam abba. Később meg már nem mondhattam el, mivel eleve titok volt. Azt hittem, csak fenyeget. Azt hittem, meg tudom előzni. Hülye voltam, és most megfizettem érte.

– Nem vagy hülye, hiszen végig igazad volt Sallel kapcsolatban – mondta Ravi. – Sal ártatlan volt. Ezt mi már tudjuk, de ez nem elég. Mindenkinek meg kell tudnia, hogy Sal végig jó és kedves ember volt. Ezt ő és a szüleim is megérdemlik. Erre nincs meg az a fotó, ami bizonyíthatná az ártatlanságát.

– De megvan – mondta Pip halkan, aztán kivette a képet a legalsó fiókból, és átadta Ravinak. – Persze hogy nem semmisítettem meg. De most már nem segít rajtunk.

– Miért?

– A gyilkos figyel engem, Ravi. Mindkettőnket figyel. Ha elvisszük a fotót a rendőrségre, és ők nem hisznek nekünk, mert azt gondolják, hogy Photoshoppal megbuheráltuk, akkor már túl késő. Akkor az utolsó kártyánkat is kijátszottuk, és mégsem lesz elég semmire. És akkor mi fog történni? Josht rabolják el? Vagy téged? Itt emberek halhatnak meg, Ravi! – Pip leült az ágyára, és elkezdte tépkedni a szálakat a zokniján. – Nem dőlhetünk hátra, mert a fotó önmagában nem elég bizonyíték: túl sok mellette a kérdés, és már nincs is fent a neten. Ki hinne nekünk? Sal öccsének és egy tizenhét éves diáklánynak. Én magam is alig hinnék. Van egy képtelen sztorink egy meggyilkolt lányról, de hát tudod, mit gondol a rendőrség meg egész Little Kilton Salről! Nem tehetjük kockára az életünket egyetlen fotó kedvéért.

– Tényleg nem – mondta Ravi, és letette a képet az asztalra, aztán bólintott. – Igazad van. Ráadásul a legfőbb gyanúsítottunk maga is rendőr. Még ha hinnének is nekünk a rendőrségen, és újra is nyitnák az ügyet, iszonyú hosszú időbe telne nekik, mire a saját módszereikkel megtalálnák az igazi gyilkost. És nekünk nincs ennyi időnk. – Ravi odatolta a forgószéket az ágy mellé, aztán lovaglóülésben ráült. – Az egyetlen lehetőség, hogy mi találjuk meg.

– De nem… – kezdte újra Pip.

– Komolyan azt hiszed, hogy az a legjobb megoldás, ha kiszállsz? Hogyan érezhetnéd magad biztonságban Kiltonban, ha tudod, hogy az, aki megölte Andie-t és Salt, sőt a kutyádat is, még mindig itt mászkál? És figyel téged. Tudnál így élni?

– Muszáj volna.

– Amilyen okos vagy, most olyan nagy baromságot mondtál. – Ravi feltette a könyökét a szék támlájára, aztán az öklére támasztotta az állát.

– De hát megölte a kutyámat! – vágott vissza Pip.

– És megölte a bátyámat. A kérdés az, mit kezdünk ezzel. – Ravi kiegyenesedett a székben, sötét szemében elszánt fény villant. – Elfelejtünk mindent, meghúzzuk magunkat, és elbújunk? Éljük tovább az életünket, tudva, hogy a gyilkos közben minden lépésünket figyeli? Vagy harcolunk? Megtaláljuk, és megbüntetjük azért, amit tett. Rács mögé juttatjuk, hogy senki mást ne bánthasson többé.

– De észre fogja venni, hogy folytatjuk – vetette ellen Pip.

– Nem, nem fogja, ha óvatosak leszünk. Nem beszélünk többet a listán szereplő emberekkel, sőt senkivel sem beszélünk. A megoldásnak ott kell lennie valahol abban, amit már eddig is tudunk. Te mindenkinek azt fogod mondani, hogy feladtad a projektet. Szóval csak te meg én fogjuk tudni, hogy nem.

Pip nem szólt.

– Ha pedig további meggyőző érvekre volna szükséged – mondta Ravi, és odalépett a hátizsákjához –, elhoztam neked a laptopomat. A tiéd lehet, amíg ennek vége nem lesz. – Kihúzta a zsákból, és meglóbálta Pip orra előtt.

– De…

– A tiéd – mondta. – Készülhetsz vele a vizsgádra, és begépelheted újból, amire a kutatási naplódból meg az interjúkból emlékszel. Én már jegyzeteltem bele egy kicsit. Tudom, hogy az összes anyagod elveszett, meg minden, de…

– Nem veszett el – szólt közbe Pip.

– He?

– Mindig mindent elküldök magamnak e-mailben, arra az esetre, ha – válaszolta Pip, és élvezettel figyelte, ahogy Ravi arcán kivirul a mosoly. – Mit gondoltál, Hanyag Heléna vagyok?

– Nem, őrmester. Tudom, hogy inkább Figyelmes Flóra vagy. Szóval igent mondasz, vagy nekem is hoznom kell egy adag rábeszélős muffint?

Pip a laptopért nyúlt.

– Fogjunk hozzá! – mondta. – Elvégre egy kettős emberölési ügyet kell megoldanunk.

Mindent kinyomtattak: a kutatási napló összes bejegyzését, az összes oldalt Andie diáknaplójából, egy-egy fényképet minden gyanúsítottról, a zsaroláshoz használt fotókat Howie Bowersről és Stanley Forbesról, egy-egy képet Jason Bellről és második feleségéről, valamint az Ivy House Hotelről, és Maxék házáról, aztán az újságokban legtöbbet látott fotót Andie-ről, egy képet a gyászoló Bell családról, és Salről is, amint belevigyorog és integet a kamerába. Aztán Pip Emma Huttonnak írt csali üzeneteit, a randidroggal kapcsolatos e-maileket, mikor BBC riporternek adta ki magát, egy tanulmányt a Rohypnol hatásáról, egy fotót a kiltoni gimiről, és egyet arról, ahogy Daniel da Silva és egy másik rendőr átkutatják Bellék házát. Egy online cikket a feltöltőkártyás telefonokról, Stanley Forbes cikkeit Salről, egy képet Nat da Silváról, és hozzá egy leírást a könnyű testi sértésről, egy fekete Peugeot 206-ost ábrázoló képet, ami mellett ott van a Romer Close térképe és Howie háza is. A 2011 szilveszterén, az A413-as úton történt cserbenhagyásos balesetről szóló újságcikkeket, az Ismeretlen üzeneteiről készített képernyőfelvételeket, és a beszkennelt fenyegető üzeneteket, dátummal és helyszínnel ellátva.

Aztán együtt nézték a szőnyegen tornyosuló hatalmas papírhalmot.

– Ez nem valami környezetbarát dolog – állapította meg Ravi –, de mindig is szerettem volna nyomozati táblát csinálni.

– Én is! – lelkesedett Pip. – Ráadásul papír-írószer téren abszolút felkészült vagyok. – És az asztal alsó fiókjából előhúzott egy doboz színes rajzszöget és egy köteg piros fonalat.

– Neked alapból van itthon piros fonalad? – nézett rá Ravi.

– Persze, mindenféle színű fonalam van.

– Naná hogy van!

Pip leemelte az íróasztala fölül a parafatáblát. A barátnőiről, Joshról és Barney-ról készült fotók borították, de oda volt tűzve az órarendje is, és néhány idézet Maya Angeloutól. Mindent leszedett, aztán nekifogtak a válogatásnak.

A földön kuporogva dolgoztak, és minden egyes nyomtatott oldalt ezüstszínű rajzszöggel rögzítettek a táblára hatalmas, egymást érintő körökben az érintett személy fotója köré. A tábla közepére Andie és Sal fényképét tűzték fel. Éppen ott tartottak, hogy a különféle kapcsolódásokat a színes rajzszögekkel rögzített, ide-oda húzott fonallal bejelöljék, mikor megszólalt Pip telefonja. Ismeretlen szám volt.

Pip megnyomta a zöld gombot.

– Halló!

– Szia, Pip, itt Naomi.

– Szia! Ez furi, nem vagy elmentve a telómban.

– Ja, azért, mer’ összetörtem az enyémet – válaszolta Naomi. – Most egy ideiglenes van, amíg meg nem javítják.

– Ja, igen, Cara mondta is. Mi újság?

– A hétvégén a barátnőméknél voltam, és Cara csak most mondta el, mi történt Barney-val. Nagyon sajnálom, Pip. Ugye, azért jól vagy?

– Nem egészen – válaszolta. – De jó úton.

– Gondolom, nem akarsz épp ezzel foglalkozni – folytatta Naomi –, de most derült ki, hogy a barátnőm unokatesója Cambridge-be járt angol szakra. Arra gondoltam, talán rá tudom beszélni, hogy írjon neked az írásbeli meg a szóbeli vizsgáról, meg ilyenek, ha akarod.

– Akarom, persze, köszi! – mondta Pip. – Sokat segítene. Kicsit le vagyok maradva a készüléssel. – És jelentőségteljesen Ravira nézett, aki a parafatábla fölé görnyedve térdelt a földön.

– Jó, akkor megkérem, hogy írjon az unokatesójának.

Csütörtökön lesz a felvételi, igaz?

– Ja.

– Hát, ha addig nem találkozunk, akkor sok sikert!

Biztos domborítani fogsz!

– Oké, akkor tehát – szólalt meg Ravi abban a pillanatban, amikor Pip letette a telefont –, többféle nyomon is elindulhatunk: ott van egyrészt az Ivy House Hotel, aztán a telefonszám, amit Andie kihúzott a naptárában – és rámutatott az egyik nyomtatott lapra –, meg a feltöltőkártyás telefon. Ezenkívül a cserbenhagyásos gázolás, valamint a hozzáférés a te és Sal barátainak a számához. Pip, az is lehet, hogy túlkomplikáljuk ezt az egészet. – Ravi felnézett a lányra.

– Ahogy én látom, itt minden nyom ugyanahhoz a személyhez vezet.

– Maxhez?

– Oké, nézzük csak a tényeket – mondta Ravi –, semmi „talán” meg „ha”. Max az egyetlen, akinek közvetlen tudomása volt a cserbenhagyásról.

– Ez igaz.

– Ő az egyetlen, aki hozzáfért Naomi, Millie és Jake számához. Plusz a sajátjához.

– Nat és Howie is hozzáférhetett.

– Persze, hozzáférhetett! De mi most a tényeket vizsgáljuk. – Ravi odacsusszant a tábla Max felőli oldalához. – Ő azt állítja, hogy csak találta, mindenesetre van egy meztelen képe Andie-ről, ami az Ivy House Hotelben készült. Tehát elképzelhető, hogy ő találkozgatott ott vele. Rohypnolt vett Andie-től, és a lányokat több ízben is bedrogozta az „ereszd el a hajam” partikon, talán erőszakot is elkövetett rajtuk. Nagyon gyanús nekem ez a fickó, Pip.

Ravi ugyanazt a gondolatmenetet követte, amivel ő is próbálkozott már, és Pip tudta, hogy hamarosan falba fog ütközni.

Ravi folytatta.

– Sőt, ő az egyetlen, akiről biztosan tudjuk, hogy megvan neki a számod.

– Hát, sajnos nem – vetette közbe Pip. – Natnek is megvan, mivel megpróbáltam rávenni, hogy telefonon válaszoljon pár kérdésre. Aztán Howie-nak is, mert mikor le akartam csekkolni, hogy ő-e az, felhívtam, de elfelejtettem előtte titkosítani a számomat. Egyébként nem sokkal azután kaptam az első sms-t az Ismeretlentől.

– Á!

– És azt is tudjuk, hogy Maxet épp kikérdezte a rendőrség a suliban, mikor Sal eltűnt.

Ravi kicsit összezuhant.

– Akkor valami elkerülhette a figyelmünket.

– Folytassuk a kapcsolatok keresését. – Pip megrázta Ravi orra előtt a rajzszöges dobozt. Ravi elvette tőle, és levágott egy darab piros fonalat is.

– Okés – mondta. – A két Da Silva természetesen kapcsolatban áll egymással. Daniel da Silva jóban van Andie apjával. Sőt, Maxet is ismeri, mivel ő készítette el a jelentést a fának ütközésről, tehát esetleg tudhat a cserbenhagyásos esetről is.

– Így van – helyeselt Pip –, és lehet, hogy eltussolta a randidrogos ügyet.

– Ja – bólintott Ravi, aztán egy rajzszög köré tekerte a fonalat, majd a rajzszöget beletűzte a táblába. Felszisszent, mert megszúrta a hüvelykujját, amiből ki is serkent a vér.

– Lennél szíves nem összevérezni a nyomozati táblát?

– szólt rá Pip.

Ravi úgy tett, mintha hozzávágna egy rajzszöget.

– Max ismeri Howie-t, és mindketten érintettek voltak Andie drogüzelmeiben – folytatta Ravi, és az ujjával kört vont a három arc köré.

– Igen. Max pedig ismeri Natet is az iskolából – mondta Pip, és rámutatott –, és az a hír járja, hogy Nat italába is kevertek egyszer randidrogot.

Most már az egész tábla tele volt vékony, piros, összevissza futó, egymást keresztező fonalakkal.

– Tehát – szögezte le végül Ravi –, alapvetően mindenki mindenkivel kapcsolatban áll, Howie Bowerstől az egyik oldalon egészen Jason Bellig a másikon. Lehet, hogy együtt követték el, mind az öten, nem?

Harmincnyolc

A barátai egész nap úgy bántak vele a suliban, mintha Pip üvegből volna. Egyszer sem említették Barney nevét, és nagyobb társaságban sem beszéltek róla. Lauren felajánlotta Pipnek az utolsó narancslekváros kekszét. Connor átadta neki a helyét az ebédlőasztal közepénél, hogy ne kelljen a szélen ülnie, kirekesztve. Cara végig ott volt mellette, és mindig eltalálta, mikor szóljon hozzá, és mikor ne. Egyikük sem nevetett túl harsányan, és ha mégis nevetniük kellett, előbb óvatosan Pipre néztek.

Pip szinte az egész napot azzal töltötte, hogy némán átnézegette a felvételi vizsgához írt jegyzeteit, és próbált minden mást kizárni az agyából. Fejben megalkotott fogalmazásokkal próbált gyakorolni, mialatt úgy tett, mintha Mr. Ward törióráját vagy Miss Welsh politikatörténet-óráját hallgatná. Mrs. Morgan elkapta a folyosón, és elsorolta neki, miért is annyira lehetetlen ilyen későn változtatni a dolgozat témáján. Pip csak annyit motyogott, „rendben”, aztán otthagyta a tanárnőt, mire az alig hallhatóan mormogta maga elé:

– Kamaszok!

Miután hazaért a suliból, azonnal felment a szobájába a „munkaállomásához”, és kinyitotta Ravi laptopját. Majd később, vacsora után és éjszaka tanul, határozta el, habár a szeme alatt már gigantikus méretűek voltak a karikák. Leanne azt gondolta, hogy Barney miatt nem alszik, de Pip azért nem aludt, mert egyszerűen nem volt rá ideje.

Megnyitotta a böngészőt, és kikereste a TripAdvisor oldalán az Ivy House Hotelt. Ezt a nyomot kellett követnie; Ravi pedig a naptárban talált, áthúzott telefonszámmal próbál majd valamit kezdeni. Pip már üzent néhány vendégnek, akik 2012 március– áprilisában kommenteltek az oldalon, hogy emlékeznek-e egy szőke lányra a hotelből. De még nem érkezett egyetlen válasz sem.

Most arra az oldalra kattintott, amelyen közvetlenül a hotelbe történő foglalásokat lehetett intézni. A Kapcsolat alatt megtalálta a hotel telefonszámát és egy barátságos biztatást: Hívjon minket bármikor! Talán kiadhatná magát a hoteltulajdonos idős néni rokonának, és megkérdezhetné, belenézhet-e a régebbi foglalásokba. Valószínűleg nem, de meg kell próbálnia. Hátha fény derül a titkos idősebb pasi kilétére.

Feloldotta a telefonján a képernyőzárat, aztán megnyomta a kis zöld telefonikont. Megjelentek a legutóbbi hívások. Pip megnyomta a tárcsázó gombot, és elkezdte bepötyögni a weboldalon megadott telefonszámot. Aztán mindkét hüvelykujja belassult, majd meg is állt. Lenézett rájuk, és csak most tudatosult benne, ami már az előbb is ott motoszkált a fejében.

– Várjunk csak! – mondta ki hangosan, és visszalépett a legutóbbi hívások listájához.

A legfelső számot bámulta, amiről Naomi hívta fel egy nappal korábban. Az ideiglenes telefonszám! Pip nézte-nézte a számjegyeket, és rémisztő, ugyanakkor furcsa érzés szorította össze a mellkasát.

Olyan hirtelen ugrott fel a székből, hogy az nagyot pördülve nekiütközött az asztalnak. A mobillal a kezében letérdelt, és előhúzta az ágy alól a nyomozati táblát. Tekintete azonnal az Andie fotója körüli területre ugrott, azon belül is a mosolygós arc mellé feltűzött nyomtatott oldalakra.

Meg is találta, amit keresett. Az oldalt Andie iskolai naptárából. Az áthúzott telefonszámot, mellette az ő kutatási naplójának bejegyzési számával. Maga elé tartotta a telefont, és Naomi ideiglenes számáról az áthúzott számra nézett.

07700900476

Ez a szám nem szerepelt a korábban leírt húsz kombináció között, de nagyon hasonló volt. Akkor úgy gondolta, hogy a három utolsó számnak 7-esnek vagy 9-esnek kell lennie. De mi van akkor, ha Andie itt is hurkot használt, és igazából egy 4-est írt le?

Pip lehuppant a földre. Nem lehetett tökéletesen biztos benne, és képtelenség volt eltüntetni a számról az áthúzást, hogy látszódjon, mi van alatta. De annak az esélye, hogy Naomi régi SIM-kártyájának száma csupán merő véletlenségből hasonlít ennyire arra, amit Andie írt fel a naptárába, kábé annyi, mint ötször nyerni a hatos lottón. A két számnak mégis ugyanannak kell lennie. Muszáj!

És ez vajon mit jelent, ha jelent valamit egyáltalán? Lehet, hogy ez a nyom nem vezet sehová, és Andie egyszerűen csak lefirkantotta a naptárába a pasija legjobb barátjának a számát? Talán nincs is jelentősége ennek a számnak, és nem is tekinthető értékelhető nyomnak.

De akkor mi ez a liftezés a gyomrában?

Mert ha Max lehet gyanúsított, akkor Naomi még inkább. Naomi tudott a cserbenhagyásról. Megvolt Max, Millie és Jake száma. Naominak megvan Pip száma. Naomi elhagyhatta Maxék házát, mialatt Millie aludt, és meglephette Andie-t útközben még 00:45 előtt. Naomi volt Sal legközelebbi barátja. Naomi tudta, hol kempingezik Cara és Pip. És azt is, melyik erdőben szokta Pip a kutyáját sétáltatni – ugyanabban, ahol Salt holtan találták.

Naominak rengeteg veszítenivalója van a nyomozás során feltárt igazságok miatt. De mi van akkor, ha ennél sokkal többről van szó? Ha köze van Andie és Sal halálához?

Pip nagyon előreszaladt, fáradt agya lehagyta, és még el is gáncsolta. Hiszen csupán egy telefonszámról volt szó, amit Andie lefirkantott a naptárába. Ez még nem köti Naomit semmi máshoz. De van valami, ami viszont kötheti, döbbent rá, mikor végre utolérte a saját agytekervényeit.

Mióta Naomit levette a gyanúsítottak listájáról, újabb nyomtatott üzenetet kapott a gyilkostól – azt, amit a szekrényében hagyott. És év elején úgy állította be Cara laptopját, hogy rögzítsen mindent, ami átmegy a Ward család nyomtatóján.

Tehát ha Naomi sáros, akkor Pip ezt be is tudja bizonyítani.

Harminckilenc

Naomi kezében kés volt, és Pip ijedten hátralépett.

– Vigyázz azzal! – szólt rá.

– Ne félj! – rázta a fejét Naomi nevetve. – Csak nem egyformák a szemek.

Pip és Cara felé fordította a kivájt tököt, hogy ők is lássák az arcát.

– Kicsit olyan, mint Trump – kuncogott Cara.

– Gonosz macska akart lenni – jelentette ki Naomi, és letette a kést a tökdarabkákkal teli tál mellé.

– Ne add fel ilyen könnyen a melót! – szólt rá Cara, miközben letörölte a kezéről a ragacsos tökmaradékot, aztán odaslattyogott a konyhaszekrényhez.

– Hát ez az! Nincs is melóm!

– Az isten szerelmére! – morgott Cara, és lábujjhegyre állva benézett a szekrény mélyére. – Hova tűnt az a két csomag keksz? Két napja vettük apával.

– Nem tudom. Nem én ettem meg. – Naomi odalépett Pip alkotásához, hogy megcsodálja. – Ez meg mi a fene?

– Szauron szeme – felelte Pip halkan.

– Vagy inkább egy tüzelő vagina – mondta Cara, és megragadott egy banánt – a keksz helyett.

– Eléggé ijesztő – állapította meg Naomi nevetve. Nem, gondolta Pip, te vagy ijesztő.

Mire Pip és Cara hazaértek a suliból, Naomi már kikészítette a késeket az asztalra, ezért Pipnek eddig nem volt alkalma felsurranni az emeletre.

– Naomi – szólalt meg –, köszi, hogy felhívtál a múltkor. Már írt is a barátnőd unokatestvére a cambridge-i vizsgáról. Nagyon hasznos volt.

– Nagyszerű! – mosolygott Naomi. – És semmiség az egész.

– Mikor lesz kész a telefonod?

– Elvileg holnap, legalábbis ezt ígérték. Így is baromi sokáig tartott.

Pip bólintott, és úgy feszítette meg az állát, hogy együttérzőnek tűnjön.

– De legalább megvolt még a régi telód, és hozzá egy SIM, ami működött. Szerencse, hogy megtartottad őket.

– Nem, az a szerencse, hogy apának kallódott itt valahol egy feltöltős SIM-je, amin bónuszként még tizennyolc font kredit volt. Az én régi telefonomban egy lejárt kártya volt csak.

Pip kezéből majdnem kiesett a kés, a fülében pedig zúgni kezdett valami.

– Apukád SIM-kártyája?

– Igen – felelte Naomi, és miközben nagy gonddal vésni kezdte a késsel a tökarcot, kissé kidugta a nyelvét.

– Cara találta meg apa íróasztalában. A kacatos fiók alján volt. Tudod, minden családban van egy ilyen fiók, ami tele van használhatatlan töltőkkel, külföldi pénzérmékkel meg ilyenekkel.

A zúgás először csak csengés-bongássá, aztán üvöltő-sikító hangorkánná vált Pip fejében. Úgy érezte, mindjárt szétrobban. Émelyegni kezdett, hátul a torkát fémes íz töltötte meg.

Elliot SIM-kártyája!

Andie naptárában Elliot áthúzott telefonszáma.

Andie azon a héten, mikor eltűnik, seggfejnek nevezi Mr. Wardot.

Elliot!

– Jól vagy, Pip? – kérdezte Cara, mialatt elhelyezte az egyik tökben a meggyújtott mécsest, aminek izzásától az arc életre kelt.

– Aha – bólogatott eszelősen Pip. – Csak kicsit… ööö… éhes vagyok.

– Megkínálnálak pár keksszel, de úgy tűnik, megint eltűnt, mint mindig. Egy pirítós?

– Öhhmm… nem, kösz.

– Etetlek, mert szeretlek – viccelődött Cara.

Pip szája megtelt valami undok ragaccsal. Nem, nem, lehet, hogy nem is arról van szó, amire gondol. Elliot talán csak felajánlotta Andie-nek, hogy korrepetálja, és Andie ezért írta le a telefonszámát. Igen, talán. Nem lehet, hogy Elliot az. Nyugodj le, Pip, lélegezz! Ez még nem bizonyít semmit.

De van rá mód, hogy bizonyságot szerezzen.

– Nem hallgatunk valami jó kis ijesztgetős halloween-zenét, míg befejezzük a tököket? – javasolta. – Cara, lehozhatom a laptopodat?

– Persze, ott van az ágyamon.

Pip becsukta maga mögött a konyhaajtót.

Aztán felszáguldott az emeletre, Cara szobájába. Hóna alatt a géppel lelopakodott a földszintre. A szíve olyan hangosan vert, hogy a dobbanások versenyre keltek a fülében zúgó harangokkal.

Besurrant Elliot szobájába, aztán egész halkan becsukta az ajtót, és egy kis ideig csak bámulta az asztalon álló nyomtatót. Isobel Ward festményeinek szivárványszínű alakjai mintha követték volna a tekintetükkel, mialatt letette Cara laptopját a cseresznyepiros bőrszékre, felnyitotta, és letérdelt elé a földre.

Miután a gép bekapcsolt, megnyitotta a vezérlőpultot, aztán ráment az Eszközök, és azon belül a Nyomtatók funkcióra. Az egeret a Kinyom Tata elnevezésű eszközre állította, ráklikkelt, és a felugró menüsoron lélegzet-visszafojtva rákattintott a Nyomtatási sor megnyitására.

A felugró, kis, kék keretes ablakban hat oszlop sorakozott ezekkel a feliratokkal: Dokumentum neve, Állapot, Tulajdonos, Oldalszám, Méret és Elküldve.

A listán sok dokumentum szerepelt. Az első tegnapi dátummal Carától: Motivációs levél második verzió, aztán egy pár nappal azelőttről, Elliot Comp néven, ezzel a címmel: Gluténmentes receptek ingyen. Majd néhány dokumentum következett Naomitól: Önéletrajz 2017, jótékonysági munka jelentkezés, Bemutatkozó levél, Bemutatkozó levél 2.

Azt a bizonyos üzenetet október 20-án tették a szekrényébe. Pip szemét az Elküldve oszlopon tartva elkezdte lefelé görgetni a listát.

Aztán megállt. Október 19-én húsz perccel éjfél előtt Elliot Comp kinyomtatott egy Microsoft Word dokumentumot, 1-es számmal ellátva.

Nem volt címe, és nem is volt elmentve.

Az ujjai izzadságnyomokat hagytak az egérpadon, mikor jobb gombbal ráklikkelt a dokumentumra. A leugró menüsoron kikereste az Újraindít opciót, és torkában dobogó szívvel, a nyelvére harapva rákattintott.

Amikor a nyomtató hangosan kattant a háta mögött, összerezzent.

Pip a talppárnáján egyensúlyozva megfordult, a nyomtató pedig sziszegve beszívta a legfelső lapot.

Mikor elkezdődött a plí-plí-plí, Pip felegyenesedett. Elindult a nyomtató felé, két plí között egyet lépve.

A nyomtató elkezdte kinyomni magából a lapot, és a fejjel lefelé fordított oldalon egy pillanatra megvillant a friss, fekete festék.

A gép befejezte a műveletet, és kilökte a papírlapot. Pip odanyúlt érte.

Lassan megfordította.

Pippa, ez az utolsó figyelmeztetés. Hagyd abba!

Negyven

Nem jutott szóhoz.

Csak bámulta a papírt, és a fejét ingatta.

Valami ősi ösztönből táplálkozó, szavak nélküli érzés fogta el. Néma düh, melyet rémület feketített. Ez a rettenetes árulás minden porcikáját fájón járta át.

Hátratántorodott, aztán elnézett a papírlapról, ki a sötétedő ablakon.

Elliot Ward az Ismeretlen.

Elliot a gyilkos. Andie gyilkosa. Salé. És Barney-é.

Nézte, ahogy a félhalott fák hajladoznak a szélben. És az ablakban látszó tükörképének újrajátszotta a jelenetet. Beleütközik Mr. Wardba a töriteremben, és a papír leszánkázik a földre. Ez az üzenet. Amit ő hagyott ott neki a szekrényben. Álnokul kedves arca, mikor megkérdezte, nem bántalmazzák-e. Cara megjelenik a sütivel, amit az apjával együtt sütöttek, hogy a kutyájuk halála után felvidítsa az Amobi családot.

Hazugság! Minden hazugság! Elliot, a férfi, akire Pip egész gyerekkorában úgy tekintett, mint egy második apafigurára. Aki fantasztikus kincsvadászatokat rendezett nekik a kertben. Aki Pipnek is vett medvekarmos papucsot, hogy azt viselje, mikor náluk van. Aki elsőrangú vicceket mesélt nekik, amin hatalmasakat nevettek. És aki mégis gyilkolt. Báránybőrbe, azaz pasztellszínű ingbe és szarukeretes szemüvegbe bújt farkas.

Pip hallotta, hogy Cara szólongatja.

Összehajtogatta a papírt, és becsúsztatta a blézere zsebébe.

– Iszonyú sokáig tartott – mondta Cara, mikor Pip visszament a konyhába.

– Vécé – magyarázta Pip, és letette a laptopot Cara elé.

– Figyelj, nem vagyok valami jól, és igazából tanulnom kéne a felvételire, két nap múlva lesz. Szóval azt hiszem, én most lelépek.

– Ó! – fintorodott el Cara. – De hát Lauren mindjárt itt lesz, és azt terveztük, hogy együtt megnézzük az Ideglelést. Még apa is beadta a derekát. Majd jól kinevetjük, mert úgy be van tojva az ilyen ijesztgetős filmektől.

– Hol van apukád? – kérdezte Pip. – Korrepetál?

– Te milyen gyakran jársz nálunk? Tudnod kéne, hogy hétfőn, szerdán és csütörtökön korrepetál. Asszem, ma csak sokáig bent kellett maradnia a suliban.

– Ja, persze, bocs, kicsit összefolynak a napok. – Pip elhallgatott, és elgondolkozott. – Mindig is kíváncsi voltam, miért jár az apátok korrepetálni. Biztos nincs szüksége pénzre.

– Miért ne lenne? – vágott vissza Cara. – Mert anyától annyit örökölt, mi?

– Ja, azért.

– Azt hiszem, egyszerűen élvezi – szólt közbe Naomi, és a tökbe a száján keresztül betett egy égő mécsest. – Talán még fizetne is a diákjainak, csak hadd magyarázhasson nekik a történelemről.

– Nem emlékszem, mikor is kezdte – mondta Pip.

– Ööhhmm… – Naomi a plafont nézte, úgy gondolkozott. – Azelőtt, hogy egyetemre mentem volna.

– Szóval úgy öt évvel ezelőtt?

– Asszem, ja – felelte Naomi. – De miért nem kérdezed meg őt? Most állt be a kocsival.

Pip megmerevedett, és az egész teste csupa libabőr lett.

– Hát, most már tényleg mennem kell. Bocsi. – Azzal felkapta a hátizsákját, és az ablakon át nézte, ahogy a kocsi fényszórói kihunynak, majd sötét lesz.

– Ne butáskodj már! – Cara szeme körül aggodalmas ráncok jelentek meg. – De értem. Akkor majd bepótoljuk a halloweent, ha már túl vagy rajta, jó?

– Oké.

Kulcszörgés hallatszott. Kivágódott a hátsó ajtó. Lábak dobogtak a mosókonyhában.

Az ajtóban megjelent Elliot. A szemüveglencséje széle kicsit bepárásodott, ahogy belépett a meleg helyiségbe. Rámosolygott a lányokra. Aztán letette az aktatáskáját és egy műanyag zacskót a konyhapultra.

– Helló, mindenki! – mondta. – Te jó ég, a tanárok hogy szeretik a saját hangjukat! Ez volt életem leghosszabb értekezlete.

Pip erőlködve felnevetett.

– Wow, micsoda tökök! – lelkendezett Elliot, és egyikről a másikra pillantott, szélesen mosolyogva. – Pip, maradsz vacsorára? Képzeld, szereztem egy csomag ijesztő halloween-krumplit útközben.

Feltartotta a mirelitzacskót, meglengette, és közben kísértet módjára huhogott.

Negyvenegy

Pip akkor ért haza, mikor a szülei a Harry Potterré átalakult Joshsal együtt épp indulni készültek a hagyományos halloween napi „Csokit, vagy csalunk!” körútra.

– Gyere te is, tücsök! – kérlelte Victor Pipet, mialatt Leanne összecipzározta rajta a Szellemirtókból ismert Stay Puft habcsókember jelmezt.

– Inkább itthon maradok, és tanulok – mondta Pip. – És fogadom a kis „házalókat”.

– Nem adhatnál magadnak egy szabad estét? – kérdezte Leanne.

– Sajnos nem. Ne haragudjatok.

– Rendben, édesem! A többi édes meg ott van az ajtó mellett. – Pip anyja jót kacagott a saját viccén.

– Értettem. Sziasztok!

Josh kilépett a házból, meglengette a pálcáját, és azt kiáltotta:

– Invito, édesség!

Victor felkapta a habcsókjelmezhez tartozó fejet, aztán ő is kiment. Leanne még hátramaradt egy kicsit, megpuszilta Pip feje búbját, majd kilépett az ajtón, és becsukta maga után.

Pip a bejárati ajtó üvegbetétjén keresztül nézte őket. Mikor elérték a kocsifelhajtó végét, előkapta a telefonját, és azt üzente Ravinak: AZONNAL GYERE ÁT HOZZÁNK!

Ravi a kezében szorongatott bögrét bámulta.

– Mr. Ward? Az nem lehet.

– De, sajnos – válaszolta Pip, és a térdét rázta, oda-odakoccantva az asztallap aljához. – Nincs alibije arra az estére, mikor Andie eltűnt. Tudom, hogy nincs. Az egyik lánya ott aludt Maxéknél, a másik meg itt, nálunk.

Ravi kifújta a levegőt, amitől a tejjel elkevert tea felszíne megborzolódott. Biztos az övé is kihűlt már, csakúgy, mint Pipé.

– És arra a keddre sincs alibije, mikor Sal meghalt – folytatta Pip. – Beteget jelentett aznap, és nem ment dolgozni. Ő maga mondta nekem.

– De Mr. Ward szerette Salt – mondta Ravi olyan halkan, amilyen halkan Pip még soha nem hallotta beszélni.

– Tudom.

Az asztal hirtelen nagyon szélesnek tűnt kettejük között.

– Szóval ő a titkos idősebb pasi, akivel Andie találkozgatott? – kérdezte Ravi egy kis idő elteltével. – Akivel az Ivy House Hotelben randizott?

– Talán – felelte Pip. – Andie mondta, hogy tönkre tudná tenni azt az embert. Elliot bizalmi állásban van: tanár. Iszonyú nagy bajba kerülhetett volna, ha Andie bárkinek is elmondja, mi van köztük. Bűnügyi eljárás, bíróság, és börtön. – Most Pip is lenézett érintetlenül maradt teájára és a benne tükröződő, remegő tükörképre. – Andie, néhány nappal az eltűnése előtt, seggfejnek nevezte Elliotot a barátnői előtt. Elliot szerint azért, mert rájött, hogy Andie online megaláz és bántalmaz másokat. Azt is mondta, hogy megkereste Andie apját a félmeztelen videóval kapcsolatban. De talán nem ez volt az igazi ok.

– És honnan tudhatott a cserbenhagyásról? Naomi elmondta neki?

– Nem hiszem. Naomi állította, hogy senkinek nem mondta el. Nem tudom, honnan tudta meg.

– Akkor mégiscsak van itt némi hézag – szólt Ravi reménykedve.

– Tudom, de ő írta nekem azt a fenyegető levelet, és ő ölte meg Barney-t. Ő az, Ravi.

– Rendben. – Ravi tágra nyílt, könnyes szemmel Pipre nézett. – De hogyan bizonyítjuk be?

Pip félretolta a bögréjét, és rákönyökölt az asztalra.

– Elliot heti háromszor korrepetálni megy – mondta. – Ezt soha nem éreztem furának, egészen ma estig. A Ward családnak nem kell a pénz miatt aggódnia: Elliot feleségének volt életbiztosítása, ami jól fizetett, Isobel szülei pedig még élnek, és ultragazdagok. Elliot ráadásul fontos tanár a suliban, tehát biztosan jól keres. Csak öt éve kezdett el korrepetálni, 2012-ben.

– Oké, és?

– És? Mi van, ha nem is korrepetálni megy hetente háromszor? – vetette fel Pip. – Mi van, ha… mit tudom én, elmegy oda, ahová elásta Andie-t? Egyfajta vezeklés gyanánt látogatja a sírt.

Ravi vágott egy pofát, és a homloka meg az orra tele lett ránccal.

– Hetente háromszor?

– Oké, igazad van – értett egyet Pip. – Akkor mi van, ha… őt látogatja? – Pipnek ez a gondolat csak akkor fogant meg az agyában, amikor már kimondta. – Mi van, ha Andie még él, és ő fogva tartja valahol? És hetente háromszor elmegy hozzá.

Ravi ugyanolyan rosszalló arcot vágott, mint az előbb. Pip agyában most rég elfeledett emlékek tolultak fel.

– Eltűnt kekszek – motyogta.

– Tessék?

Pip tekintete jobbra-balra cikázott, ahogy próbált megküzdeni a gondolatárral.

– Eltűnt kekszek – mondta ki még egyszer, most hangosabban. – Cara már többször is észrevette, hogy eltűnik az ennivaló otthonról. Pedig látta, mikor az apja megvette őket. Édes jó istenem! Elliot fogva tartja, és eteti!

– Ez talán kissé elhamarkodott következtetés, őrmester!

– Rá kell jönnünk, hová járkál – jelentette ki Pip, és mikor valamiféle bizsergés szaladt végig a gerincén, kihúzta magát a székben. – Holnap szerda, az korrepetálási nap.

– És mi van, ha tényleg korrepetál?

– És mi van, ha nem?

– Gondolod, hogy követnünk kéne? – kérdezte Ravi.

– Nem – felelte Pip, mivel hirtelen támadt egy ötlete. – Jobbat is tudok. Add ide a telefonod!

Ravi szó nélkül kutatni kezdett a zsebében, és előhúzta a mobilját, majd az asztalon át odacsúsztatta Pipnek.

– A kód?

– Egy, egy, kettő, kettő. Mit csinálsz?

– Aktiválom a Barátok keresése funkciót a telefonjaink között. – Rákattintott az appra, és küldött egy meghívást a saját telefonjára. Áthúzta a képernyőn az ujját, és elfogadta a meghívást. – Most korlátlanul láthatjuk, pontosan hol van a másik. És így – azzal meglengette a telefont a levegőben – máris van egy nyomkövetőnk.

– Néha megijesztesz – vallotta be Ravi.

– Holnap, iskola után valahogy ott kell hagynom a telefonomat Elliot kocsijában.

– De hogyan?

– Majd kitalálok valamit.

– Ne menj vele sehová egyedül, Pip! – Ravi előrehajolt, és farkasszemet nézett Pippel. – Komolyan kérlek!

Ekkor kopogtak a bejárati ajtón.

Pip felugrott a helyéről, és Ravi is követte az előszobán át. Pip felemelte az édességes tálat, és kinyitotta az ajtót.

– Csokit, vagy csalunk! – visította kórusban egy csomó gyerekhang.

– Azta! – kiáltott fel Pip, mikor két vámpírban felismerte a három házzal odébb lakó Yardley gyerekeket. – Rettentő ijesztőek vagytok!

Aztán leeresztette az édességes tálat, és a hat gyerek mohón kitartott kézzel azonnal köréje gyűlt.

Pip rámosolygott a hátrébb ácsorgó szülők csoportjára, mialatt a gyerekeik civakodva kapkodták ki az édességeket a tálból. És akkor észrevette, hogy sötét és alattomos pillantásokat vetnek valahová Pip háta mögé, oda, ahol Ravi állt.

Két nő közelebb is húzódott egymáshoz, és miközben Ravit bámulták, kezüket a szájuk elé tartva halkan összesúgtak.

Negyvenkettő

– Mi történt veled? – kérdezte Cara.

– Nem tudom. Mikor jöttem le politikatörténetről, megbotlottam a lépcsőn. Azt hiszem, kificamodott.

És Pip bicegést színlelve odalépkedett Carához.

– Ma reggel gyalog jöttem suliba, nincs itt az autóm – mondta. – Ó, a francba, és anyának bejött délutánra még egy ingatlanmegtekintés.

– Elvihetünk apával – ajánlotta fel Cara, és belekarolt Pipbe, hogy odakísérje a szekrényéhez. Kivette Pip kezéből a tankönyvet, és a szekrényben lévő könyvhalom tetejére helyezte. – Nem értem, miért jössz gyalog, ha nem muszáj, mikor ott az autód. Én például soha nem jutok hozzá a kocsimhoz most, hogy Naomi is otthon van.

– Csak kedvem támadt sétálni – válaszolta Pip. – Már nincs Barney, hogy vele mehessek ki.

Cara szánakozó pillantást vetett Pipre, aztán becsukta a szekrény ajtaját.

– Gyere! – mondta. – Sántikáljunk ki a parkolóba. Szerencséd, hogy ilyen Izmos Irma vagyok; tegnap kerek kilenc fekvőtámaszt csináltam!

– Kilencet? Ne beszélj!

– Tudom, tudom! Ha így folytatom, még a fegyverkiállításra is nyerhetek jegyet. – És nagyokat nyögve megfeszítette a bicepszét.

Pipnek majd megszakadt a szíve érte. Bízott abban – és gondolatban vagy ezerszer elismételte, kérlek, kérlek, kérlek –, hogy akármi is történjen, Cara mindig maradjon ilyen vidám, bohóckodó alkat.

Pip a barátnőjére támaszkodva végigsántikált a folyosón, és együtt kimentek az oldalajtón.

A metsző szél szinte beleharapott Pip orrába, a szemét is összehúzta, annyira fázott. Lassan haladtak az iskola háta mögött a tanárok parkolója felé, és közben Cara részletesen elmesélte Pipnek, milyen volt a halloween éjszakai filmnézés. Ahányszor csak Cara megemlítette az apját, Pip izmai minden alkalommal megfeszültek.

Elliot már ott várt az autó mellett.

– Végre itt vagy! – kiáltotta, amikor észrevette a lányát. – Hát veled meg mi történt?

– Pip kificamította a bokáját – magyarázta Cara, és kinyitotta a hátsó ajtót. – Leanne pedig sokáig dolgozik. Ugye el tudjuk vinni?

– Hát persze! – És Elliot már oda is ugrott, megfogta Pip karját, és besegítette a kocsiba.

A bőrük összeért.

Pipnek minden erejét össze kellett szednie, nehogy elhúzódjon tőle.

A hátizsákját maga mellé téve nézte, ahogy Elliot becsukja az ajtót, aztán beül a volán mögé. Miután Cara és Pip becsatolták magukat, beindította a motort.

– Elmeséled, Pip, mi történt? – kérdezte, és megvárta, míg egy csapat gyerek átmegy az úton, csak aztán hajtott ki a parkolóból az útra.

– Nem is tudom – felelte Pip. – Azt hiszem, csak ügyetlenül léptem a lépcsőn.

– Elvigyelek a balesetire, vagy nem kell?

– Nem – felelte Pip –, szerintem pár nap alatt rendbe jön. – Aztán elővette a telefonját, és ellenőrizte, hogy le van-e némítva. Aznap szinte egész nap kikapcsolva tartotta, ezért az akku majdnem teljesen fel volt töltve.

Elliot rácsapott Cara kezére, mikor a lány elkezdett összevissza lépkedni a rádiócsatornák között.

– Az én autóm, az én zeném szól benne – jelentette ki.

– Pip!

Pip úgy megijedt, hogy majdnem kiejtette a kezéből a telefont.

– Be is van dagadva a bokád?

– Ööhhmm… – Pip a mobillal a kezében előrehajolt, hogy megtapogassa. Úgy tett, mintha a bokáját nyomogatná, de közben a csuklóját elfordítva jó mélyen belökte a telefont az ülés alá. – Egy kicsit – válaszolta, aztán felegyenesedett, és az arcába tolult a vér. – De nem vészes.

– Ez jó jel – mondta Elliot, lassan kanyarogva végig a főutcán a délutáni csúcsban. – Ma este polcold fel, úgy ülj.

– Oké, úgy fogok – felelte Pip, és a visszapillantóban elkapta Elliot tekintetét. Majd újra megszólalt: – Most jövök csak rá, hogy ilyenkor korrepetálni szoktál. Nem fogsz elkésni miattam? Hová kell menned?

– Ó, amiatt ne aggódj – felelte Elliot, és jelzett, hogy bekanyarodhasson Pipék utcájába, balra. – Csak a jó öreg Amershambe megyek. Nincs messze.

– Oké, megnyugodtam.

Mialatt Elliot lelassított, és felhajtott Pipék kocsibeállójára, Cara megkérdezte az apjától, mi lesz aznap vacsorára.

– Ó, anyud mégiscsak itthon van! – kiáltott fel Elliot, és Leanne autója felé biccentett, aztán megállt a ház előtt.

– Tényleg? – Pip úgy érezte, a szíve kétszer olyan gyorsan ver. Attól félt, hogy a körülötte lévő levegő is jól láthatóan hullámzik. – Úgy látszik, az utolsó megtekintést lemondták. Bocsánat, meg kellett volna kérdeznem.

– Ugyan, ne butáskodj! – fordult Pip felé Elliot. – Elkísérjelek az ajtóig?

– Nem kell – mondta gyorsan Pip, és felkapta a hátizsákját. – Köszönöm, megoldom.

Kinyitotta a kocsi ajtaját, és kezdett kikászálódni.

– Várj! – szólt oda neki Cara.

Pip megdermedt. Ugye nem vette észre a telefonomat?!

Ugye nem?

– Találkozunk még a felvételi előtt? Pip fellélegzett.

– Ó, nem, regisztrálnom kell az irodában, aztán rögtön megyek a terembe.

– Okés, akkor sok-sok-sok-sok-sok szerencsééééééét! – kiáltotta Cara, éneklőn elnyújtva a szavakat. – Fantasztikus leszel, tudom! Majd utána dumálunk.

– Sok szerencsét a vizsgához, Pip! – mondta Elliot mosolyogva. – Hozzátenném, hogy kéz- és lábtörést, de ez a jelen helyzetben nem volna szerencsés.

Pip kényszeredetten elnevette magát, de a nevetése szinte kongott az ürességtől.

– Köszönöm, köszi, hogy elhoztatok. – Aztán nekidőlt az ajtónak, és becsukta.

Felsántikált a házig, és közben a fülét hegyezve hallgatta, ahogy felbőg az autó motorja, és Elliot elhajt. Kinyitotta a bejárati ajtót, és abbahagyta a sántikálást.

– Szia! – kiáltott oda neki Leanne a konyhából. – Forraljak vizet?

– Nem kell – válaszolta Pip az ajtóban ácsorogva. – Ravi átjön egy kicsit, és átvesszük az írásbeli felvételi anyagát.

Az anyja kérdőn nézett rá.

– Mi van?

– Elég jól ismerem a lányomat – felelte Leanne, miközben a gombát mosta. – Egyedül szeret tanulni, és az a hír járja róla, hogy csapatmunkában mindenkit kikészít. Tanultok, na persze! – És újból jelentőségteljes pillantást vetett Pipre. – Maradjon nyitva az ajtó, jó?

– Igenis!

Mikor Pip elindult felfelé a lépcsőn, egy Ravi formájú alak jelent meg az üvegbetétes bejárati ajtóban.

Pip beengedte. Ravi odaköszönt Leanne-nek, aztán követte Pipet fel, a szobájába.

– Az ajtó nyitva marad – közölte vele Pip, amikor Ravi be akarta csukni.

Pip törökülésben felült az ágyára, Ravi pedig odahúzta a forgószéket, és letelepedett vele szemben.

– Minden oké? – kérdezte.

– Igen, a hátsó ülés alá rejtettem.

– Szuper!

Kioldotta a telefonját, aztán megnyitotta a Barátok keresése appot. Pip közelebb hajolt, a fejük majdnem összeért. Együtt nézték a képernyőn megjelenő térképet.

Pip apró, narancsszínű jele Wardék háza előtt parkolt a Hogg Hillen. Ravi rányomott a Frissítésre, de a jel ott maradt.

– Még nem indult el – állapította meg Pip.

Csoszogó léptek hallatszottak a folyosón, és mikor Pip felnézett, Josh állt az ajtóban.

– Pippo – kezdett bele, és közben bongyor hajával babrált –, szerinted Ravi lejöhet velem FIFA-t játszani?

Ravi és Pip egymásra néztek.

– Ööhhhm, most nem, Josh – válaszolta Pip. – Nem érünk rá.

– Majd később lemegyek, jó, kishaver? – mondta Joshnak Ravi.

– Oké. – Josh megadóan leejtette a karját, és elslattyogott.

– Elindult – szólalt meg Ravi, miután újból frissítette a térképet.

– Merre?

– Most még csak a Hogg Hillen van, a körforgalom előtt.

A jel nem valós időben mozgott, mindig frissíteniük kellett, és megvárni, míg a narancsszínű kis karika odébb ugrik. Most megállt a körforgalomnál.

– Frissítsd – szólt rá Pip türelmetlenül. – Ha nem fordul el balra, akkor nem Amershambe megy.

A frissítést jelző karika elhalványult. Betöltés.

Betöltés. Oké, betöltött, de a karika eltűnt.

– Most meg hova lett? – kérdezte rémülten Pip.

Ravi odébb görgette a térképet, hogy lássák, merre ment Elliot.

– Állj! – Pip megtalálta. – Ott van. Északnak tart az A413-ason.

Egymásra néztek.

– Nem Amershembe megy – mondta Ravi.

– Nem, nem oda.

Az ezt követő tizenegy percben csak azt nézték, hogy Elliot halad előre az autóúton, és mikor Ravi frissített, a jelecske mindig előreugrott egy szakaszon.

– Wendover közelében van – közölte Ravi, aztán Pip arcát látva megkérdezte: – Mi az?

– Wardék Wendoverben laktak, mielőtt Kiltonba költöztek, egy nagyobb házba. Akkor még nem ismertem őket.

– Befordul – tudósított Ravi, és Pip megint közelebb hajolt hozzá. – Az utcát úgy hívják, Mill End Road.

Pip látta, hogy a narancsszínű folt mozdulatlanul áll a pixeles, fehér úton.

– Frissíts!

– Azt csinálom – mondta Ravi –, de elakadt. – Újból megnyomta a gombot. A karika forogni kezdett, aztán megállt, de a narancs jel ugyanott maradt. Ravi újból rányomott a frissítésre, de a jel akkor sem mozdult.

– Leparkolt – állapította meg Pip, majd megragadta Ravi csuklóját, és kicsit elfordította a telefonnal együtt, hogy jobban lássa a térképet. Aztán felállt, felemelte Ravi laptopját az asztaláról, és az ölébe tette. – Nézzük, hol is lehet.

Megnyitotta a böngészőt, majd ráment a Google Mapsre. Beírta, hogy Mill End Road, és műholdra állította a képet.

– Szerinted mennyire van bent az utcában? Itt lehet?

– kérdezte Pip, és a képernyőre bökött.

– Talán egy kicsit balra.

– Oké. – Pip az egérrel odahúzta a kis narancssárga emberkét a Mill End Roadra, mire felugrott az utcakép.

A keskeny külvárosi utcát napfényben sütkérező fák és magasra nőtt bokrok szegélyezték. Pip klikkelt és manőverezett, hogy teljesebb képet kapjon a környékről. Házak csak az utca egyik oldalán voltak, az utcafronttól kissé távolabb.

– Szerinted ebben a házban van? – Pip egy vörös téglás, fehér garázsajtós házra mutatott, mely alig látszott ki a sok fa és a telefonpózna mögül.

– Hmmm… – Ravi a telefonjáról a laptop képernyőjére nézett. – Vagy abban, vagy attól eggyel balra.

Pip megnézte a házszámokat.

– Szóval vagy a negyvenkettőben, vagy a negyvennégyben.

– Ott laktak korábban? – kérdezte Ravi. Pip nem tudta, vállat vont.

– De meg tudod kérdezni Carától, nem?

– Igen – felelte Pip. – Már nagy gyakorlatom van a színlelésben és a hazudozásban. – Összerándult a gyomra, és kiszáradt a torka. – Ő a legjobb barátnőm, és ez tönkre fogja tenni. Mindenkit és mindent tönkre fog tenni.

Ravi belecsúsztatta a kezét Pip tenyerébe.

– Mindjárt vége, Pip – mondta.

– Már vége van – felelte Pip. – Oda kell mennünk még ma este, és meg kell tudnunk, mit rejteget Elliot. Lehet, hogy Andie él, és Elliot ott van nála.

– Ez csak találgatás.

– Az egész találgatás volt csak. – Kihúzta a kezét Raviéból, és átfogta kínzóan hasogató fejét. – Muszáj, hogy vége legyen végre.

– Persze – mondta Ravi gyengéden. – Be fogjuk fejezni. De nem ma. Holnap. Megtudod Carától, milyen címre jár Elliot, ha ez a régi házuk. És miután holnap vége a sulinak, késő este odamegyünk, mikor Elliot nincs ott, és megnézzük, miben sántikál. Vagy felhívjuk a rendőrséget névtelenül, és adunk nekik egy tippet, rendben? De nem most, Pip. Nem most. Nem forgathatod fel az egész életed ma este, ezt nem hagyom. Nem hagyom, hogy sutba dobd a cambridge-i felvételit emiatt. Most nekifogsz szépen a tanulásnak, aztán meg alaposan kialszod magad. Oké?

– De…

– Nincs semmi de, őrmester. – Ravi egyenesen Pip szemébe nézett, és a tekintete megkeményedett. – Mr. Ward már így is túl sok életet tönkretett. A tiédet nem fogja tönkretenni. Oké?

– Oké. – Ravi megint megfogta Pip kezét, felsegítette az ágyról, és odavezette a forgószékhez. Beforgatta az asztal felé, és egy tollat adott a kezébe. – A következő tizennyolc órában elfelejted Andie Bellt és Salt. Azt akarom, hogy fél tizenegykor ágyban légy.

Pip felnézett a fiúra, kedves szemébe, komoly arcára, és nem tudta, mit is mondjon. Nem tudta, mit érez. Magas, kiugró sziklán állt, valahol a nevetés, a sírás és az ordítás határán.

Negyvenhárom

Az alábbi versek és a hosszabb szövegekből való részletek mind a bűntudat különféle megjelenési formáit tárják elénk. A kiadási év szerint állítottuk őket sorrendbe. Olvasd el figyelmesen a szövegeket, majd oldd meg az alábbi feladatokat.

Az óramutató halk ketyegése Pip fülében pergődobbá változott. Kinyitotta a feladatlapot, és még egyszer felnézett. A vizsgabiztos asztalra feltett lábbal, elmerülten olvasott egy töredezett gerincű, puha fedeles könyvet. Pip egy kis, ingatag asztal mellett ült egy harmincas osztályterem közepén, teljesen egyedül. És már három értékes percet elveszített.

Lenézett a lapra, és miután kizárta az agyából az óra ketyegését, rányomta a tollat az üres papírra.

Mikor a vizsgabiztos jelezte, hogy lejárt az idő, Pip már épp negyvenkilenc másodperce végzett a feladatlappal, és azóta a tekintetével követte a másodpercmutatót, amint egyesével végiglépdel a majdnem teljes körön. Becsukta a feladatlapot, és kifelé menet átadta a vizsgabiztosnak.

A dolgozatában arról írt, hogy bizonyos szövegekben a bűncselekmény elkövetésének leírása során használt passzív szerkezet jelentős mértékben manipulálhatja az olvasót a felelősség megállapításában. Éjjel majdnem hét órát aludt, és úgy érezte, a vizsga jól sikerült.

Közeledett az ebédidő, és amikor bekanyarodott a folyosón, hallotta, amint Cara a nevét kiáltja.

– Pip!

Csak az utolsó pillanatban jutott eszébe, hogy sántikálásra váltson.

– Hogy ment? – kérdezte Cara, mikor utolérte.

– Azt hiszem, jól.

– Juhé, akkor már szabad vagy! – kiáltott fel Cara, és ünneplés gyanánt meglengette Pip karját a levegőben. – Hogy van a bokád?

– Nem vészes. Szerintem holnapra már tök jó lesz.

– Ja, és igazad volt. – Cara kutatni kezdett a zsebében.

– Tényleg ott hagytad apa autójában. Be volt szorulva a hátsó ülés alá.

Pip elvette Carától a telefont.

– Nem értem, hogy történhetett.

– Meg kell ünnepelnünk, hogy mostantól szabad vagy!

– mondta Cara. – Holnapra mindenkit meghívok hozzánk, aztán játszunk valami izgi társast, vagy ilyesmi.

– Aha, jó.

Pip várt egy kicsit, és mikor valahol a háttérben lármázni kezdtek a diákok, azt mondta:

– Ja, és képzeld, a mamám a Mill End Roadon mutat meg valakinek házat, Wendoverben. Nem ott laktatok korábban?

– De – felelte Cara. – Ez vicces.

– Negyvennégyes szám.

– Mi a negyvenkettőben laktunk.

– Apukád jár még oda néha? – kérdezte Pip, amennyire lehet, közömbös hangon.

– Dehogy, már évekkel ezelőtt eladta – válaszolta Cara.

– Akkor még megvolt, mikor elköltöztünk, mert anya rengeteget örökölt a nagyanyjától. Apáék ezért kiadták valakinek, hogy legyen még egy kis bevétel, mikor anya, tudod, a végén már csak festegetett. De aztán anya halála után apa eladta. Legalábbis azt hiszem.

Pip bólintott. Elliot ezek szerint már hosszú ideje folyamatosan hazudik a családjának. Egész pontosan öt éve.

Pip holdkóros állapotban ülte végig az ebédet. Mikor befejezték, és Cara épp indult volna az ellenkező irányba, Pip odalépett hozzá, és átölelte.

– Jól van már, jól van, te, kullancs! – Cara próbálta lefejteni magáról Pip karját. – Mi ütött beléd?

– Ó, semmi különös. – A szomorúság, amit Cara miatt érzett, fekete volt, mohó és szívfacsaró. Ez az egész tök igazságtalan! Pip nem akarta elengedni Carát, és úgy érezte, nem is bírja elengedni. De muszáj volt.

Nem sokkal később Connor lépett mellé, és segített felmenni a töriterembe, pedig Pip jelezte neki, hogy erre nincs szükség. Mr. Ward már ott volt a teremben, az íróasztalnak támaszkodva, pasztellzöld ingben. Pip nem a szokott helyére ült le, az első padba, hanem elbicegett az egyik hátsóig, és közben egyszer sem nézett rá.

A tanóra mintha soha nem akart volna véget érni. És úgy tűnt, a falon lógó óra is bolondot csinált belőle, pedig Pip rászegezte a tekintetét, csakhogy ne kelljen Elliotot néznie. Nem bírt ránézni. A levegő, amit beszívott, ragacsosnak tűnt, mintha meg akarná fojtani.

– Érdekes módon – magyarázta Elliot –, úgy hat évvel ezelőtt nyilvánosságra került Sztálin háziorvosának, egy bizonyos Alexander Mjasznyikovnak a naplója. Mjasznyikov azt írja, hogy Sztálin egyfajta elmebetegségben szenvedett, mely nagyban befolyásolta a döntéseit, és ez idézte elő paranoiás félelmeit is. Ezért…

A megszólaló csengő félbeszakította Mr. Ward előadását.

Pip összerezzent, de nem a csengőtől. Hanem mert amikor Elliot azt mondta, „napló”, bevillant neki valami, és addig ismétlődött a fejében, míg végül a helyére került.

A diákok elpakolták a könyveiket és a jegyzeteiket, aztán megindultak az ajtó felé. Pip, aki sántikálva jött előre a hátsó padból, utolsónak maradt.

– Várj egy kicsit, Pippa – tartotta vissza Elliot. Pip kővé dermedt, és vonakodva megfordult.

– Hogy ment az írásbeli vizsga? – kérdezte.

– Szerintem jól sikerült.

– Ó, nagyszerű! – mondta mosolyogva Elliot. – Akkor most már kicsit pihenhetsz.

Pip kifejezéstelen mosollyal viszonozta a jókívánságot, majd kibicegett a teremből. Amint látótávolságon kívül került, azonnal abbahagyta a sántikálást, és szaladni kezdett. Nem érdekelte, hogy politikatörténet óra lesz, és hamarosan dogát írnak. Csak futott. Elliot egy szava űzte ennyire. Napló. Meg sem állt az autóig, ahol az ajtónak ütközve rángatni kezdte a fogantyút.

Negyvennégy

– Pip, mit keresel te itt? – Naomi állt az ajtóban. – Nem a suliban kéne lenned?

– Lyukas órám van – felelte Pip, levegő után kapkodva. – Csak szeretnék tőled kérdezni valamit.

– Pip, jól érzed magad?

– Ugye azóta terápiába jársz, hogy az anyukátok meghalt? Szorongás és depresszió – hadarta Pip. Nem volt ideje udvariaskodni.

Naomi furcsán nézett rá, és a szeme nagyot villant.

– Igen – válaszolta.

– És ugye a terapeutád megkért arra, hogy írj naplót? Naomi bólintott.

– Oldja a szorongást. Tényleg segít – mondta. – Tizenhat voltam, mikor elkezdtem.

– És a cserbenhagyásról is írtál?

Naomi összeszűkült szemmel bámult rá.

– Igen – felelte –, persze hogy írtam. Muszáj volt. Tökre kétségbe voltam esve, és nem tudtam kivel megbeszélni. De a naplóba rajtam kívül senki se nézhet bele.

Pip a kezét a szája elé tartva nagyot fújtatott.

– Gondolod, hogy az a valaki így jött rá? Naomi hevesen rázta a fejét.

– Nem, az nem lehet. A naplót mindig lezárom, és a szobámban tartom.

– Mennem kell – mondta Pip. – Ne haragudj!

Azzal megfordult, visszarohant a kocsihoz, és nem törődött azzal, hogy Naomi utánakiabál:

– Pip! Pippa!

Mikor felhajtott a kocsibeállóra, látta, hogy az anyja autója is ott áll. A ház azonban néma volt, és mikor Pip kinyitotta a bejárati ajtót, nem köszöntötte senki. Végigment az előszobán, és hangosan dobogó szíve mellett egy másfajta hangot is hallani vélt: az anyukája zokogását.

A nappali ajtajánál megtorpant, és egy darabig nézte az anyja tarkóját, épp csak kilátszott a kanapé támlája mögül. Leanne magasra tartott telefonjából egy felvétel halk hangjai hallatszottak.

– Anya?

– Ó, drágám, megijesztettél! – Leanne leállította a felvételt, és törölgetni kezdte a szemét. – Korán jöttél haza. Jól sikerült a vizsgád, ugye? – Sietve ütögetni kezdte maga mellett a párnát, és igyekezett rendbe szedni könnyáztatta arcát. – Miről kellett írnod? Gyere, meséld el!

– Anya – mondta Pip –, miért vagy ilyen szomorú?

– Ó, semmi, semmi. – Leanne könnyes mosollyal Pipre nézett. – Csak régi képeket nézegettem Barney-ról.

Megtaláltam azt a videót, amin két éve karácsonykor körbejárta az asztalt, és mindenkinek adott egy cipőt. Nem bírom abbahagyni, csak nézem, nézem.

Pip odalépett az anyjához, és hátulról átölelte.

– Sajnálom, hogy ilyen szomorú vagy – suttogta a hajába.

– Nem vagyok az – szipogta Leanne. – Inkább olyan boldog-szomorú. Barney annyira jó kutya volt.

Pip leült mellé, aztán végignézték a régi képeket meg videókat Barney-ról, és jókat nevettek azon, ahogy felugrik a levegőbe, mert meg akarja enni a havat, ahogy megugatja a porszívót, vagy tappancsaival felfelé elnyúlik a padlón, és a kicsi Josh a hasát, Pip meg a fülét simogatja. Egészen addig így maradtak, míg Leanne el nem indult Joshért az iskolába.

– Jól van – mondta Pip. – Azt hiszem, felmegyek, és szundítok egyet.

Ez persze szintén hazugság volt, mert azért ment fel a szobájába, hogy eltöltse valahogy az időt. Várakozás közben fel-alá járkált az ágytól az ajtóig. A félelem haragba váltott, és ha nem járkált volna, biztosan ordítani kezd. Csütörtök volt, korrepetálási nap, és Pip arra várt, hogy Elliot végre odaérjen.

Mikor Little Kiltonban az óra elütötte az ötöt, Pip kihúzta a töltőt a telefonjából, és felvette khaki színű kabátját.

– Átmegyek Laurenhez pár órára – szólt oda az anyjának, aki a konyhában segített Joshnak megcsinálni a matek házit. – Sziasztok!

Kint megnyomta a zárkioldó gombot, beszállt az autóba, és sötét haját kontyba csavarta a feje búbján. Aztán lenézett a telefonjára, és elolvasta Ravi hosszú üzeneteit. Ezt válaszolta: Jól ment, köszi. Vacsora után átmegyek hozzád, és együtt felhívjuk a rendőrséget. Újabb hazugság, de Pip már nagyon gyakorlott volt benne. Ravi biztos lebeszélné.

Megnyitotta a térképalkalmazást a telefonján, beírta a címet a keresőbe, aztán megnyomta az Indulást.

A harsány gépi hang bejelentette: Útvonalterv a Mill End Road 42-höz, Wendoverbe.

Negyvenöt

A keskeny Mill End Road út fölött zöld alagútként tornyosultak a hatalmas fák. Pip a negyvenes házszám után leparkolt az út túloldalán, egy füves kis területen, és kikapcsolta a fényszórót.

A szíve majd kiugrott a helyéről, és minden idegszála megfeszült.

Kivette a telefonját a pohártartóból, majd bepötyögte a segélyhívó számot.

Kettőt csöngött, aztán valaki megszólalt a vonal túlsó végén:

– Halló, itt a telefonos segélyhívás, mit kapcsolhatok önnek?

– A rendőrséget kérem – felelte Pip.

– Mindjárt kapcsolom.

– Halló! – Most egy másik hang szólt a telefonba. – Rendőrségi ügyelet, miben segíthetek?

– A nevem Pippa Fitz-Amobi – kezdett bele remegő hangon. – Little Kiltonban lakom. Kérem, hallgasson végig figyelmesen. Küldjenek két rendőrt Wendoverbe, a Mill End Roadra. A házban egy Elliot Ward nevű ember tartózkodik. Öt évvel ezelőtt Elliot elrabolt egy Andie Bell nevű lányt Kiltonból, és ebben a házban tartja fogva. Aztán megölt egy Sal Singh nevű diákot. Lépjenek kapcsolatba Richard Hawkins felügyelővel, aki az Andie Bell-nyomozást vezette, és tudassák ezt vele. Szerintem Andie még él, és itt van a házban. Most bemegyek, és szembesítem Elliotot a tényekkel, ezért elképzelhető, hogy veszélybe kerülök. Kérem, küldjenek segítséget, amilyen gyorsan csak lehet.

– Várjon egy kicsit, Pippa! – mondta a hang. – Honnan telefonál?

– A ház előtt vagyok, és most akarok bemenni.

– Oké, de maradjon kint! Rögtön odairányítok két rendőr kollégát. Pippa, meg tudja…

– Bemegyek. Most – jelentette ki Pip. – Kérem, siessenek.

– Pippa, ne menjen be a házba!

– Elnézést, de muszáj!

Aztán leengedte a telefont, és mielőtt letette, hallotta, hogy az ügyintéző még mindig a nevét kiabálja.

Kiszállt az autóból. Átment az utcán a negyvenkettes számhoz, és látta, hogy Elliot autója ott áll a pici, vörös téglás ház előtt. A földszinti két ablakban égett a villany, és a fény mintha tolta volna el a háztól az egyre sűrűsödő homályt.

Mikor elindult a ház felé, felkapcsolódott a szenzoros reflektor, és rikítóan éles fehér fényével bevilágította a kövezett utacskát. Pip a szeme elé ernyőt tartva ment át az úton, maga mögött húzva a sarkába csimpaszkodó, faóriás méretűvé nőtt árnyékát.

Bekopogott. Három hangos koppanás az ajtón. Valami megmozdult odabent. Aztán semmi.

Pip, öklét kalapácsnak használva, újra meg újra bekopogott.

Az ajtó mögött felkapcsolódott egy lámpa, és a most már sárgán megvilágított katedrálüvegben egy homályos alak imbolygott felé.

Lánc súrolta az ajtófélfát, aztán a zárban elfordult a kulcs, és tompa kattanással kinyílt az ajtó.

Elliot tágra nyílt szemmel bámult Pipre. Ugyanabban a pasztellzöld ingben volt, mint a suliban, és egy pár edényfogó kesztyű volt a nyakába vetve.

– Pip? – szólalt meg félelemtől levegős hangon. – Mit… mit keresel te itt?

Pip belenézett a hatalmasra tágult szemekbe.

– Én csak… – motyogta Elliot. – Én csak… Pip megrázta a fejét.

– A rendőrség tíz percen belül ideér – mondta. – Ennyi ideje van, hogy megmagyarázza, mi folyik itt. – Az egyik lábát feltette a lépcső tetejére. – Mesélje el nekem, hogy át tudjam segíteni a lányait azon, ami most következik. És hogy a Singh család végre, ennyi év után megtudhassa, mi az igazság.

Elliot arcából kiszaladt a vér. Hátratántorodott pár lépést, és nekizuhant a falnak. Aztán az ujjait a szemgödrébe nyomva óriásit sóhajtott.

– Vége van – mondta nagy nyugalommal. – Végre vége van.

– Kifut az időből, Elliot. – Pip hangja sokkal bátrabbnak tűnt, mint amilyennek érezte.

– Rendben – felelte Elliot. – Rendben, bejössz?

Pip kicsit hezitált, a gyomra úgy összerándult, hogy úgy érezte, mindjárt kijön a hátán. De a rendőrök mindjárt itt lesznek, nyugodtan bemehet, gondolta. Meg kell tennie.

– Nyitva hagyjuk a bejárati ajtót a rendőröknek – jelentette ki, aztán követte Elliotot az előszobán keresztül, megtartva a három lépés távolságot.

A férfi a konyhába vezette Pipet. A helyiségben nem voltak bútorok, egy darab sem, de a beépített konyhaszekrény pultja tele volt élelmiszeres zacskókkal, főzéshez való eszközökkel, sőt, egy fűszerpolc is állt rajta. Egy csomag száraztészta mellett fénylő kulcs hevert. Elliot kissé lehajolt, és kikapcsolta a főzőlapot, Pip pedig átment a helyiség másik felébe, olyan messze Elliottól, amennyire messze csak lehetett.

– Ne nyúljon a késekhez – szólt rá Elliotra.

– Pip, nem foglak…

– Ne nyúljon a késekhez!

Elliot ellépett a konyhapulttól, és megállt a Pippel szemközti fal mellett.

– Itt van, ugye? – kérdezte Pip. – Andie itt van, és él.

– Igen.

Pip reszketni kezdett a meleg kabátban.

– 2012 márciusában Andie és maga randizgattak, igaz? Kezdje az elején, de nincs túl sok időnk.

– Nem arról volt sz-sz-sz… – dadogta Elliot. – Ez… – Most már csak nyögni bírt, és a fejét fogta.

– Elliot!

A férfi szipogott egyet, aztán kiegyenesedett.

– Jól van – mondta. – Február vége volt. Andie kezdte… szóval elkezdett velem figyelmes lenni. Nem tanítottam, nem járt törire. De követett a folyosón, és megkérdezte, milyen volt a napom. És nem is tudom, ez a figyelem… szóval jólesett. Ráadásul Isobel halála után olyan magányos voltam. Andie meg folyton el akarta kérni a számomat. Akkor még semmi nem történt, nem is csókolóztunk, vagy ilyesmi, de nem hagyott békén. Mondtam neki, hogy ez nem volna ildomos. És mégis, nem sokkal ezután vettem egy másik SIM-kártyát, hogy beszélhessek vele, de ne derüljön ki. Nem tudom, miért csináltam; azt hiszem, azért, hogy kicsit elvonjam a figyelmemet arról, mennyire hiányzik Isobel. Szerettem volna valakivel beszélgetni. És csak este raktam be a másik SIM-et, hogy Naomi ne vegye észre. Elkezdtünk egymásnak üzengetni. Andie nagyon kedves volt hozzám: hagyta, hadd beszéljek Isobelről, és arról, mennyire aggódom a lányok miatt.

– Kifutunk az időből – szólt közbe Pip hűvösen.

– Igen – szipogta Elliot. – Szóval Andie azt javasolta, hogy találkozzunk az iskolán kívül is, mondjuk, egy hotelben. Mondtam neki, hogy szó se lehet róla. De egy eszement pillanatomban mégis azon kaptam magam, hogy szobát foglalok. Andie nagyon meggyőző tud lenni. Megegyeztünk a napban és az órában, de az utolsó pillanatban le kellett mondanom, mert Cara bárányhimlős lett. Megpróbáltam lezárni, akármi is volt köztünk akkor, de Andie újból rákérdezett, mikor megyünk. Úgyhogy a következő hétre lefoglaltam a szobát.

– Az Ivy House Hotelbe, Chalfontban – szólt közbe Pip. Elliot bólintott.

– És akkor történt meg először. – A hangja a szégyentől teljesen elhalkult. – Nem maradtunk ott éjszakára; nem hagyhattam a lányokat egész éjjel egyedül. Csak pár órát voltunk ott.

– Szóval lefeküdtek? Elliot nem szólt semmit.

– Andie még csak tizenhét éves volt! – mondta Pip. – Ugyanannyi, mint a saját lánya! Maga tanár volt, ő meg egy sebezhető diák, és ezt kihasználta. Maga volt a felnőtt, akinek észnél kellett volna lennie!

– Nem tudsz olyat mondani, amitől jobban undorodnék magamtól, mint amennyire már így is undorodom. Azt mondtam neki, hogy ez nem történhet meg újból, és megpróbáltam szakítani. De Andie nem hagyta. Elkezdett fenyegetőzni, hogy elárul. Bejött az egyik órámra, odalépett hozzám, és a fülembe súgta, hogy otthagyott egy meztelen képet valahol az osztályteremben, és keressem meg, mielőtt még másvalaki észreveszi. Próbált megijeszteni. Úgyhogy a következő héten megint elmentem az Ivy House-ba, mert nem tudtam, mit fog csinálni, ha nem megyek. Azt hittem, hamarosan úgyis beleun ebbe, akárminek is nevezzük.

Elliot elhallgatott, és vakargatni kezdte a tarkóját.

– És ez volt az utolsó alkalom. Csak kétszer voltunk együtt, aztán jött a tavaszi szünet. A lányokkal egy hetet töltöttünk Isobel szüleinél, és mivel távol voltam Kiltontól, észhez tértem. Üzentem Andie-nek, és megírtam neki, hogy vége, és hogy nem érdekel, ha beárul. Azt válaszolta, hogy ha újra elkezdődik az iskola, tönkre fog tenni, ha nem teszem azt, amit ő akar. Persze nem tudtam, mit akart. És akkor abszolút véletlenül lehetőségem adódott arra, hogy megállítsam. A tudomásomra jutott Andie netes bántalmazási ügye, ezért felhívtam az apját, és megmondtam neki, hogy ha nem lesz változás a lánya viselkedésében, jelenteni fogom, mit tett, és akkor kirúgják a suliból. Persze Andie nagyon jól tudta, ez mit jelent: kölcsönösen tönkre tudtuk volna tenni egymást. Ő el tudta volna érni, hogy a vele folytatott viszony miatt engem elítéljenek és lecsukjanak, én viszont kirúgathattam volna, és ezzel tönkretehettem volna az egész jövőjét. Sakk-matt, úgyhogy azt gondoltam, ezzel vége.

– Akkor miért rabolta el április huszadikán, pénteken? – kérdezte Pip.

– Az nem… – kezdett bele Elliot, de aztán elakadt. – Az nem úgy volt. Egyáltalán nem. Egyedül voltam otthon, mikor Andie egyszer csak felbukkant. Úgy tíz körül. Ingerült volt, iszonyúan dühös. Ordítozott velem, azt kiabálta, hogy szánalmas és undorító vagyok, és csak azért környékezett meg, mert kellettem neki, hogy bejusson Oxfordba, mert Salnek is segítettem. Azt mondta, nem akarja, hogy Sal nélküle menjen egyetemre. Aztán azt üvöltötte, hogy el kell mennie otthonról, el Kiltonból, mert ez egy gyilkos hely. Próbáltam megnyugtatni, de nem lehetett. És pontosan tudta, hogyan tud vérig sérteni.

Elliot lassan pislogott egyet.

– Andie akkor berontott a dolgozószobámba, és elkezdte széttépni azokat a vásznakat, melyeket Isobel festett, mikor haldoklott, a szivárványosakat. Már kettőt tönkretett, mikor ráüvöltöttem, hogy hagyja abba, de akkor nekiment a kedvenc képemnek. És akkor… akkor ellöktem onnan, hogy megállítsam. Nem akartam bántani. De elesett, és beverte a fejét az asztalba. Nagyot koppant. És Andie – Elliot szipogott egyet – ott feküdt a földön, vérző fejjel. Eszméleténél volt, de össze volt zavarodva. Kirohantam az elsősegélydobozért, de mire visszaértem, Andie eltűnt, és a bejárati ajtó nyitva volt. Nem kocsival jött hozzám, nem állt autó a felhajtón, és motorzúgást sem hallottam. Egyszerűen kisétált a házból, és eltűnt. A telefonja ott maradt a dolgozószobámban, valószínűleg elejtette, mialatt dulakodtunk.

– Másnap – folytatta Elliot – Naomitól hallottam, hogy Andie eltűnt. Andie vérzett, mikor elment tőlünk, fejsérülése volt, és aztán eltűnt. Mikor hétvégén sem került elő, bepánikoltam. Azt hittem, megöltem. Azt hittem, hogy miután kiment a házból, elkószált, és mivel össze volt zavarodva, eltévedt az erdőben, aztán belehalt a sérüléseibe. És hogy ott fekszik valami árokban, és csak idő kérdése, mikor találnak rá. Ha pedig megtalálják, biztos lesz valami olyan nyom a testén, ami elvezeti a zsarukat hozzám: szövetszálak, ujjlenyomatok. Tudtam, hogy csak egy dolgot tehetek: találnom kell egy gyanúsítottat magam helyett. Csak így tudom magam megvédeni. És a lányokat. Ha lecsuknak Andie meggyilkolása miatt, azt Naomi nem hiszem, hogy túlélte volna. És Cara akkor még csak tizenkettő volt. A szüleik közül már csak én voltam nekik.

– Nincs most idő a mentegetőzésre – szólt közbe Pip. – Szóval gyanúba keverte Sal Singhet. Tudott a cserbenhagyásról, mivel elolvasta Naomi terápiás naplóját.

– Persze hogy elolvastam – felelte Elliot. – Tudnom kellett, hogy az én kicsi lányom nem akar-e kárt tenni magában.

– Aztán rákényszerítette őt és a barátait, hogy tagadják meg Saltől az alibit. És azon a kedden mi történt?

– Beteget jelentettem, aztán bevittem a gyerekeket a suliba. Kint várakoztam, és mikor megláttam Salt egyedül a parkolóban, odamentem hozzá. Kiderült, hogy nem tud napirendre térni Andie eltűnése fölött. Azt javasoltam, menjünk el hozzájuk, és beszélgessünk. Az volt a tervem, hogy a Singh házból való késsel végzek vele. De aztán a fürdőszobában találtam altatót, és úgy döntöttem, hogy kiviszem az erdőbe; úgy éreztem, ez kegyesebb megoldás. Nem akartam, hogy a családja találjon rá. Ittunk egy teát, és akkor adtam neki az első három tablettát; azt mondtam, fejfájás-csillapító.

Meggyőztem, hogy jöjjön el velem az erdőbe, és próbáljuk meg együtt megkeresni Andie-t. Hogy ez majd segít neki, és nem fogja ennyire gyámoltalannak érezni magát. Sal bízott bennem. Nem is csodálkozott, hogy a konyhában is bőrkesztyű van rajtam. Elhoztam egy műanyag zacskót tőlük, aztán elindultunk. Volt nálam egy zsebkés, és mikor eléggé bent voltunk már az erdőben, odatartottam a kést Sal nyakához, és kényszerítettem, hogy nyeljen le még néhány tablettát.

Elliotnak elcsuklott a hangja. A szeme elhomályosodott, és egy magányos könnycsepp gördült le az arcán.

– Azt mondtam neki, hogy csak segíteni akarok, és nem fogják tovább gyanúsítani, ha elhiteti velük, hogy őt is megtámadták. Lenyelt még néhány tablettát, aztán védekezni próbált. Lenyomtam a földre, és újabb tablettákat kényszerítettem bele. Mikor kezdett elálmosodni, megtámasztottam a hátát, és mesélni kezdtem neki Oxfordról, a csodálatos könyvtárakról, a szertartásos vacsorákról a hatalmas ebédlőben, és arról, milyen gyönyörű a város tavasszal. Azt akartam, hogy valami szépre gondoljon, miközben elalszik. Mikor elveszítette az eszméletét, a fejére húztam a zacskót, és fogtam a kezét, míg meg nem halt.

Pip semmi szánalmat nem érzett ez iránt a férfi iránt. Tizenegy hosszú év minden emléke szertefoszlott, és most csupán egy idegen állt előtte.

– Aztán elküldte a beismerő üzenetet Sal telefonjáról az apjának.

Elliot bólintott, és a keze fejével megtörölte a szemét.

– És Andie vére?

– Pár csepp odaszáradt a padlóra az asztalom alatt – felelte. – Nem vettem észre, mikor először kitakarítottam, így csipesszel Sal körme alá tudtam helyezni egy keveset. Aztán már csak az volt hátra, hogy beletegyem Andie telefonját Sal zsebébe, és otthagyjam az erdőben. Én nem akartam őt megölni. Csak a lányaimat akartam megóvni. Már így is rengeteg fájdalmat éltek át. Sal nem érdemelte meg a halált, de a lányaim sem. Lehetetlen volt jól dönteni.

Pip felnézett a mennyezetre, és próbálta visszatartani a könnyeit. Nem volt idő arra, hogy elmagyarázza Elliotnak, mekkorát tévedett.

– Aztán eltelt pár nap – zokogta Elliot –, és rá kellett jönnöm, milyen óriási hibát követtem el. Ha Andie belehalt volna a sérüléseibe, addigra már meg kellett volna találniuk. Aztán előkerült az autója, a csomagtartóban vérnyomokkal, ami azt jelentette, hogy miután tőlem elment, még jól volt, mert beült a kocsijába, és elhajtott. Én meg azt hittem, halálos a sérülése, holott nem volt az. De akkor már késő volt. Sal meghalt, és én gyilkossá tettem. Lezárták az ügyet, és minden rendbe jött.

– És innen hogy jutunk el oda, hogy fogva tartja Andie-t ebben a házban?

Elliot összerezzent a Pip hangjából áradó haragtól.

– Július végén történt. Épp hazafelé tartottam, mikor megláttam. Andie a főút mentén sétált Wycombe-ból Kilton felé. Megálltam, és azonnal láttam, hogy be van drogozva… hogy alig tud magáról. Iszonyú sovány volt, a külseje zilált. Hát így történt. Nem hagyhattam, hogy hazamenjen, mert akkor mindenki rájön, hogy Salt megölték. Andie magas lóról beszélt velem, és eléggé meg volt zakkanva, mégis megálltam, és betessékeltem az autóba. Elmagyaráztam neki, hogy nem engedhetem hazamenni, de a gondját fogom viselni. Akkortájt kezdtem el hirdetni ezt a helyet eladásra, úgyhogy idehoztam, aztán levettem a hirdetést.

– És hol volt Andie az azt megelőző hónapokban? Mi történt vele aznap este, mikor eltűnt? – faggatózott tovább Pip, mert érezte, hogy rohamosan fogy az idő.

– Nem emlékszik mindenre; azt hiszem, agyrázkódása lehetett. Azt mondja, el akart szökni minden elől, ezért elment egy barátjához, aki droggal kereskedik, és ő elvitte az ő barátaihoz. De ott nem érezte jól magát, és megszökött, hogy hazajöhessen. Nem szívesen beszél erről az időszakról.

– Howie Bowers – mondta ki Pip hangosan, amire gondolt. – Hol van most, Elliot?

– A padláson. – A pulton heverő pici kulcsra nézett. – Szépen megcsináltuk neki a helyet odafent. Leszigeteltem a tetőt, gipszkarton falakat húztam fel, és padlólapokat raktam le. Ő választott magának tapétát. Fent nincs igazi ablak, de beszereltem egy csomó lámpát. Tudom, hogy azt gondolod, szörnyeteg vagyok, de egy ujjal sem nyúltam hozzá. Az Ivy House Hotel óta egyáltalán nem. Szóval ez nem az, aminek látszik. És ő sem olyan, mint volt. Más ember lett belőle; nyugodt és hálás. Fent is van neki mit ennie, de hétköznap háromszor, plusz minden hétvégén egyszer kijövök ide, főzök neki valami meleget, és leengedem zuhanyozni. És csak ücsörgünk fent, és nézzük a tévét. Soha nem unatkozik.

– Szóval ott van fent, bezárva, és ez a kulcs? – mutatott Pip a kulcsra.

Elliot bólintott.

És abban a pillanatban kerekek csikorgását lehetett hallani odakintről.

– Ha a rendőrök kikérdezik – mondta Pip sietve –, ne beszéljen nekik a cserbenhagyásról, és arról, hogy Naomiék hazudtak Sal alibijével kapcsolatban. Neki már nem lesz szüksége alibire, ha maga mindent bevall. Cara pedig abszolút nem érdemli meg, hogy az egész családját elveszítse, és magára maradjon. Ezentúl én fogok rájuk vigyázni.

Ajtócsapódás a ház előtt.

– Azt talán meg tudom érteni, miért tette – mondta Pip. – De soha nem fogok megbocsátani. Elvette Sal életét azért, hogy a sajátját mentse. Az egész családját tönkretette.

A nyitott bejárati ajtó felől kiáltás hangzott.

– Rendőrség!

– A Bell család öt éven keresztül gyászolt. Megfenyegetett engem és a családomat. Betört hozzánk, hogy rám ijesszen.

– Sajnálom.

Az előszobában súlyos léptek zaja.

– És megölte Barney-t. Elliot arca eltorzult.

– Pip, nem tudom, miről beszélsz. Én nem…

– Rendőrség! – kiáltotta a rendőrtiszt, mikor belépett a konyhába. A mennyezeti lámpa fénye megcsillant a sapkája karimáján. Bejött a társa is, egy rendőrnő, és Elliotról Pipre, majd újból Elliotra nézett, közben a fején feszesre összefogott lófarok ide-oda libbent.

– Mi folyik itt? – kérdezte.

Pip Elliotra pillantott, és a tekintetük összefonódott.

Elliot kihúzta magát, és feltartotta mindkét csuklóját.

– Azért jöttek, hogy letartóztassanak Andie Bell elrablásáért és jogtalan fogva tartásáért – mondta, de nem vette le a szemét Pipről.

– És Sal Singh meggyilkolásáért – tette hozzá Pip.

A rendőrök jelentőségteljesen egymásra néztek, aztán egyikük bólintott. A rendőrnő megindult Elliot felé, a férfi pedig megnyomott egy gombot a vállára szíjazott adóvevőn, aztán visszament az előszobába, és ott szólt bele.

Mikor mindkét rendőr hátat fordított neki, Pip előrelendült, felkapta a kulcsot a pultról, és kirohant az előszobába, aztán fel a lépcsőn.

– Hé! – kiáltott utána a rendőr.

A lépcső tetejéről már látta a mennyezetbe épített, lehajtható padlásajtót. A reteszbe nagy méretű lakatot akasztottak, a fakeretbe pedig egy fémkarika volt belefúrva. Alatta kétlépcsős létra állt.

Pip fellépett a létrára, felnyúlt, bedugta a kulcsot a zárba, és hagyta, hogy az egész lakat nagy csattanással leessen a földre. A rendőr utána jött az emeletre. Pip elhúzta a reteszt, aztán óvatosan félrehajolt a lenyíló, súlyos padlásajtó elől.

A felette lévő kuckó sárga fényben úszott. Drámai zene szólt, robbanások hangja hallatszott, és amerikai akcentussal üvöltöztek. Pip megragadta a padlásajtóra szerelt létrát, lehúzta a földig, pont, mikor a rendőr dübörgő léptekkel megjelent az utolsó pár lépcsőfokon.

– Várjon! – kiáltotta.

De Pip fellépett a létrára, és elkezdett mászni rajta, izzadt, ragacsos ujjaival a lépcsőfokokba kapaszkodva.

Kidugta a fejét a nyíláson, és körbenézett. A helyiséget több állólámpa világította be, a falakat pedig fekete-fehér virágmintás tapéta borította. Az egyik oldalon egy kicsi hűtő állt, tetején vízforralóval és mikrosütővel, valamint könyvekkel és élelemmel megrakott polcok. Középen bolyhos, rózsaszín szőnyeg virított, a szélén hatalmas, lapos tévé állt, amit az imént némítottak el.

Ott ült.

Ott ült törökülésben az egyszemélyes, rengeteg színes párnával telerakott ágyon. Ugyanolyan kék, pingvinmintás pizsama volt rajta, mint amilyet Naomi és Cara is viselt. Rámeredt Pipre, és a szeme ijedten tágra nyílt. Kicsit idősebb lett, és kicsit testesebb. A haja fakóbb volt, mint korábban, a bőre pedig sápadtabb. Kezében a távirányítóval, ölében egy csomag Jammie Dodger keksszel csodálkozva eltátotta a száját.

– Szia! – köszönt neki. – Pip vagyok.

– Szia – felelt a lány. – Andie vagyok. De nem Andie volt.

Negyvenhat

Pip közelebb lépett, bele a sárga fényű lámpák fénykörébe. Vett egy nagy levegőt, hogy lenyugtassa magát, és a fejében visító-sikító hangok dacára próbált gondolkozni. Szemét összehúzva tanulmányozni kezdte az előtte lévő arcot.

Most, hogy közelebbről látta, a különbség nyilvánvaló volt: a lány duzzadt felső ajka kicsit más szögben lejtett, a szeme vonala lefelé hajlott, ott, ahol felfelé kellett volna, és az arccsontja is lejjebb húzódott. Olyan különbségek voltak ezek, melyeket az idő egy arcon nem tud előidézni.

Pip az elmúlt pár hónapban olyan sokszor nézegette az Andie-ről készült képeket, hogy minden egyes apró ráncot és mélyedést jól ismert rajta.

És ez a lány nem Andie Bell volt.

Pip úgy érezte, elszakad a földtől, és csak lebeg az űrben, értelmetlenül.

– Te nem Andie vagy – mondta halkan, mikor a rendőr a háta mögött felért a lépcsőn, és a vállára tette a kezét.

A fák között süvített a szél, és a Mill End Road 42-es számú házát villogó kék fények világították meg, lidérces gyűrűket vonva az épület köré a sötétben. A kocsifeljárón négy, szabálytalan négyszögben parkoló rendőrautó állt, és Pip látta, hogy Richard Hawkins felügyelő – ugyanabban a fekete rendőrkabátban, amit öt évvel azelőtt a sajtókonferenciákon viselt – belép a házba.

Pip már nem figyelt oda a rendőrnőre, aki a vallomását rögzítette. A szavai kőzuhatagként hulló szótagok voltak csupán. Arra koncentrált, hogy nagyokat lélegezzen a friss, metsző levegőből. Akkor hozták ki Elliotot a házból. Mindkét oldalról két-két rendőr vette körül, és a két keze hátul bilincsbe volt verve. Sírt. A villogó kék fények megvilágították könnyes arcát. A fájdalommal teli hangok hallatán Pipben ősi, ösztönös félelem ébredt. Itt egy olyan ember zokogott, aki tudta, hogy az élete végérvényesen derékba tört. Tényleg azt hitte, hogy az a lány a padláson Andie? Egész idő alatt ebben a hitben élt? A rendőrök lenyomták Elliot fejét, betuszkolták az autóba, aztán elhajtottak vele. Pip nézte az autót, ahogy távolodik, míg a fák alagútja el nem nyelte.

Mikor lediktálta az elérhetőségét a rendőrnőnek, egy újabb autó ajtajának csapódását hallotta maga mögött.

– Pip! – A szél Ravi hangját hozta felé.

Pip érezte, ahogy a mellkasa húzni kezdi elfelé, és elkezdett arra szaladni, amerre húzta. A feljáró elején nekiszaladt Ravinak, aki elkapta, és erős karjaival magához szorítva megtartotta őt a nagy szélben.

– Jól vagy? – kérdezte, és kicsit eltolta magától, hogy Pip fel tudjon nézni rá.

– Igen – felelte Pip. – De te hogy kerülsz ide?

– Én? – kérdezett vissza Ravi a mellkasára bökve. – Vártalak, de nem jöttél, és akkor megnéztem a Barátok keresése appot. – Miért jöttél ide egyedül? – Ravi a rendőrautókra és a rendőrökre pillantott Pip háta mögött.

– Muszáj volt – válaszolta Pip. – Meg kellett tudnom, miért. Nem tudom, meddig kellett volna várnod, hogy kiderüljön az igazság, ha nem faggatom ki.

Pip kinyitotta a száját. Egyszer. Aztán még egyszer, majd még egyszer, és csak harmadjára tudta megformálni a szavakat. Elmondott Ravinak mindent. Elmondta, hogyan halt meg a bátyja. Ott álltak a reszkető, hajladozó fák alatt, a körbe-körbejáró kék fényben. Mikor Ravi sírni kezdett, és az arcán folyni kezdtek a könnyek, annyit mondott neki, hogy nagyon sajnálja. Mert többet nem bírt mondani. Egyetlen paplanöltés a tátongó kráter befoltozásához.

– Ne sajnáld – szólalt meg Ravi félig sírva, félig nevetve. – Őt semmi nem hozhatja vissza, tudom. Mi valahogy mégis visszahoztuk. Salt meggyilkolták, Sal ártatlan volt, és ezt most már mindenki tudni fogja.

Megfordultak, mikor Richard Hawkins felügyelő kilépett a házból a lánnyal, akinek a válla köré lila takarót tekertek.

– Ugye tényleg nem Andie az? – kérdezte Ravi.

– Nagyon hasonlít rá – felelte Pip.

A lány elkerekedett szemmel, felszabadultan nézegetett körbe, most, hogy újra szemügyre vehette a kinti világot. Hawkins odavezette a rendőrautóhoz, aztán beszállt mellé, két másik rendőr pedig beült előre. Pipnek fogalma sem volt, hogyan hihette Elliot, hogy ez a lány, akit az út szélén szedett fel, Andie. Illúzió volt csupán? Azt kellett higgye, hogy Andie mégsem halt meg, egyfajta vezeklésként azért, amit ő tett Sallel Andie miatt? Vagy a félelem vakította el ennyire?

Igen, Ravi így gondolja: Elliot rettentően félt attól, hogy Andie egyszer csak felbukkan, és akkor őt lecsukják Sal megölése miatt. És a rettegés odáig fokozódott benne, hogy elég volt egy út mentén kószáló, Andie-hez némileg hasonlító szőke lány ahhoz, hogy meggyőzze magát: végre megtalálta Andie-t. Megtalálta, és el kell őt zárnia, hogy vele együtt elzárhassa a lebukástól való félelmet is.

Pip egyetértően bólintott, és az egyre távolodó rendőrautót nézte.

– Azt hiszem – mondta nyugodt hangon –, hogy ez a szerencsétlen lány rossz időben volt rossz helyen, Elliot meg véletlenül épp arra autózott. Ennyi.

És akkor újból piszkálni kezdte a másik, égető kérdés, amit eddig nem is volt ideje megfogalmazni: vajon mi történt az igazi Andie-vel, miután aznap este eljött Wardéktól?

A rendőrnő, aki rögzítette Pip vallomását, kedves mosollyal az arcán lépett melléjük.

– Hazavigyen valaki, drágám? – kérdezte Piptől.

– Nem, köszönöm – felelte Pip. – Itt az autóm.

Ravit is sikerült rávennie, hogy szálljon be vele a kocsiba; nem hagyhatta, hogy ilyen állapotban egyedül vezessen haza, ahhoz túlságosan erősen reszketett. Aztán meg ő sem szeretett volna egyedül lenni, bár ezt nem vallotta be.

Elfordította az indítókulcsot, és egy pillanatra elkapta a saját arcát a visszapillantó tükörben, mielőtt az autó fényszórója elhomályosította volna: szürke volt és beesett, a szeme pedig mély árkok között ült. Fáradt volt. Kimondhatatlanul fáradt.

– Most végre elmondhatom a szüleimnek – szólalt meg Ravi, mikor kiértek Wendoverből az autóútra. – De azt nem tudom, hogy kezdjek hozzá.

Ahogy a városba bekanyarodva elhaladtak az Isten hozta Little Kiltonban! tábla mellett, az autó reflektorának fényében a betűk a saját árnyékuktól megvastagodtak. Pip végighajtott a főutcán, és Raviék háza felé tartott. A nagy körforgalom előtt megállt. A szemben lévő kihajtónál egy vakítóan fehér fényszórós autó várakozott. Pedig neki volt elsőbbsége.

– Miért nem megy? – kérdezte Pip, és a sötét színű luxusautót nézte, aminek a motorháztetőjét sárgára csíkozta a felette lévő utcalámpa fénye.

– Nem tudom – felelte Ravi. – Indulj nyugodtan!

Pip el is indult, és lassan hajtott keresztül a körforgalmon. Mikor a másik autó közelébe értek, és kikerültek a vakító fényszórók sugarából, Pip felengedte a gázpedált, és kíváncsian benézett az ablakon.

– A francba! – mondta Ravi.

A Bell család volt az. Mindhárman ott ültek az autóban. Jason a volánnál, és kipirult arcát könnyek barázdálták. Úgy tűnt, kiabál, mert a kezével a kormánykereket ütögette, és dühösen mozogtak az ajkai. Dawn Bell összetörten ült mellette. A teste rázkódott a sírástól, ahogy megpróbált a könnyein keresztül levegőt venni, a szája pedig kíntól vonaglott.

Amikor a két autó egymás mellé ért, Pip látta Beccát, amint a hátsó ülésen ülve sápadt arcát nekitámasztja az ablak hűvösének. Az ajkai szétnyíltak, szemöldökét összeráncolta, és a tekintete kifejezéstelenül a semmibe révedt.

Mikor elhaladtak mellettük, Becca tekintete megélénkült, és Pipre szegeződött. Megvillant benne a felismerés szikrája, aztán valami súlyos és sürgető is, ami inkább ijedtségre hasonlított.

Tovább haladtak az utcán, és Ravi csak most merte kiengedni az addig visszatartott lélegzetét.

– Gondolod, hogy elmondták nekik? – kérdezte.

– Nagyon úgy tűnik – felelte Pip. – A lány azt hajtogatta, hogy ő Andie Bell, és most valószínűleg oda kell menniük azonosítani, vagy hivatalosan elismerni, hogy nem ő az.

Pip belenézett a visszapillantóba, és figyelte, amint Bellék autója lassan áthalad a körforgalmon, egy töredéknyi időre visszakapott lány hamis ígérete felé.

Negyvenhét

Pip késő estig a szülei ágyának végében ült. Vállán a történetével. Amit legalább annyira nehéz volt elmesélni, mint megélni.

És Cara volt benne a legrosszabb rész. Amikor a telefonja este 10-et mutatott, Pip tudta, hogy tovább nem halogathatja. Hüvelykujja a kék hívógomb felett körözött, de képtelen volt rányomni. Nem bírta kimondani azokat a szavakat, melyek örökre megváltoztatják a legjobb barátnője életét. Azt kívánta, bárcsak erősebb lenne, ugyanakkor jól tudta, hogy nem legyőzhetetlen: nagyon is meg lehet törni. Ezért az üzenetekre kattintott, és elkezdett gépelni.

Fel kellett volna hívjalak, hogy elmondjam, de nem hiszem, hogy képes lettem volna rá, miközben tudom, hogy ott figyelsz a volna túlsó végén. Szóval a gyáva megoldást választottam, és ezt borzasztóan sajnálom. Az apád volt az, Cara. Az apád ölte meg Sal Singhet. Egy lányt tartott fogva a ti régi házatokban, Wendoverben, akiről úgy hitte, hogy ő Andie Bell. Letartóztatták. Naomi biztonságban lesz, erre a szavamat adom. Tudom, az apád miért tette, amit tett, és ha készen állsz rá, elmesélem neked. Annyira nagyon sajnálom! Bárcsak megóvhattalak volna ettől! Szeretlek!

Pip, még mindig a szülei ágyán ülve átolvasta az üzenetet, aztán megnyomta a küldés gombot, és közben a könnyei ráfolytak a markába szorított készülékre.

Mikor aztán úgy másnap kettő tájban felébredt, az anyukája készített neki reggelit. Arról persze szó sem volt, hogy iskolába megy. És többet nem beszéltek a dologról; igazából nem volt már mit mondani. Legalábbis egyelőre nem. Habár Pip fejében továbbra is ott motoszkált egy kérdés, az utolsó nagy titok, amit Andie Bell hátrahagyott.

Pip egymás után tizenhétszer próbálta felhívni Carát, de a telefon mindig csak kicsöngött, és nem volt válasz. Naomi telefonjával is ugyanez volt a helyzet.

Késő délután Leanne, miután elhozta Josht az iskolából, elment a Ward házhoz. Mikor visszaért, elmondta, hogy senki nem volt otthon, és az autójuk sem állt a ház előtt.

– Valószínűleg átköltöztek Lila nagynénjükhöz – mondta Pip, és újból megnyomta a hívás gombot.

Victor korán jött haza a munkából. Ott ültek a nappaliban, és régi kvízműsorokat néztek, amiket általában az tett élvezetessé, hogy Pip és Victor egymásra licitálva próbálták bekiabálni a helyes választ. Most azonban csöndben voltak, csak néha-néha pillantottak lopva egymásra Josh feje fölött, és a levegőt megtöltötte a szomorúság és a most mi lesz? érzése.

Mikor kopogtak, Pip azonnal felugrott, csakhogy elmenekülhessen a fojtogató idegenségérzet elől, mely a szobára telepedett. Batikolt pizsamájában nyitott ajtót, és a hideg levegő azonnal megcsapta csupasz lábujjait.

Ravi állt az ajtóban, a szülei mögötte, és mindhárman olyan tökéletes távolságot tartottak egymástól, mintha fotózáshoz állították volna be őket.

– Helló, őrmester! – köszönt a fiú, és elmosolyodott Pip feltűnően rikító pizsamája láttán. – Ő az anyukám, Nisha. – Úgy mutatott az anyjára, mint egy tévéshow műsorvezetője. Az anyja, akinek fekete haja két laza copfban lógott a vállára, kedvesen rámosolygott Pipre. – Ő pedig az apám, Mohan. – A férfi fejet hajtott, és az álla hozzáért a kezében tartott hatalmas virágcsokorhoz. A másik hóna alól egy doboz csokoládé kandikált ki. – Kedves szüleim – folytatta Ravi a bemutatást –, ő az, akiről meséltem. Pip.

Pip udvarias köszönése belevegyült a többiek hasonlóképp udvarias üdvözlő szavaiba.

– Nem sokkal ezelőtt mindannyiunkat behívtak a rendőrségre, aztán leültettek, és mindent elmondtak nekünk. Mindent, amit már úgyis tudtunk. Azt is elmondták, hogy amint Mr. Wardot vád alá helyezik, sajtókonferenciát fognak tartani, és kiadnak egy Sal ártatlanságát igazoló hivatalos nyilatkozatot.

Pip hallotta, hogy az anyja és dübörgő léptű apja odajönnek hozzájuk az előszobában, és megállnak a háta mögött. Ravi Victor kedvéért újból mindenkit bemutatott egymásnak. Leanne már találkozott a Singh család tagjaival, mikor tizenöt éve eladta nekik a házat, amiben most laktak.

– Szóval – kezdett bele Ravi újból –, mind át szerettünk volna jönni, hogy megköszönjük neked, amit tettél, Pip. Nélküled ez nem történhetett volna meg.

– Nem tudom, mit is mondhatnék – szólalt meg Nisha, és kerek, Ravi-Sal-szerű szeme csak úgy csillogott. – Amiatt, amit ti ketten elvégeztetek, te és Ravi, visszakaptuk elvesztett fiunkat. Visszaadtátok nekünk Salt, és nem lehet szavakkal kifejezni, ez milyen sokat jelent.

– Ezt neked hoztuk – mondta Mohan, és kissé előrehajolva átadta a virágcsokrot és a bonbont Pipnek.

– Ne haragudj, de nem igazán tudtuk, mit illik hozni valakinek, aki segített igazságot szolgáltatni halott fiunknak.

– A guglin sem igazán voltak jó ötletek – viccelődött Ravi.

– Köszönöm! – mondta Pip hálálkodva. – Bejönnek egy kicsit?

– Persze, jöjjenek be! – javasolta Leanne. – Felteszek egy kanna teát.

Amint azonban Ravi belépett a házba, elkapta Pip karját, magához vonta, és szorosan átölelte, aztán belenevetett a lány hajába. A virágcsokor teljesen összenyomódott, de nem bánták. Mikor Ravi eleresztette Pipet, Nisha lépett oda hozzá, és ölelte meg; édeskés parfümjének illata az otthont, az anyákat és a nyári estéket idézte. És ezután, egyikük sem tudva, hogyan és miért, mindannyian összevissza ölelgették egymást; mind a hat ember felváltva ölelte a másikat, és könnyezve nevettek.

És azzal, hogy a Singh család eljött Pipékhez, az összenyomódott virágok és láncreakció-szerű ölelgetések közepette egy csapásra eltűnt a házból minden fojtogató, nyomasztó érzés. Kinyitották az ajtókat, és kieresztették a szellemet, mely ott kísértett benne. Legalábbis egy időre. Mert egy örömteli dolog biztosan volt ebben az egészben: bebizonyosodott, hogy Sal ártatlan. Egy család felszabadulhatott a nyomasztó súly alól, ami éveken keresztül nehezedett a vállukra. És minden fájdalom és kétség dacára, amit a jövő esetleg még tartogatott, ebbe azért bizton bele lehetett kapaszkodni.

– Hát ti meg mit csináltok itt? – kérdezte Josh halkan és értetlenül.

Ott ültek a nappaliban a Leanne által gyorsan összedobott uzsonna mellett.

– És holnap elmennek a tűzijátékra? – kérdezte Victor.

– Hát – Nisha a férjéről a fiára nézett –, azt hiszem, ebben az évben már elmegyünk. Ez lesz az első alkalom azóta, hogy… tudják. De most már megváltoztak a dolgok. Új korszak kezdődik.

– Így van! – helyeselt Ravi lelkesen. – Én is szeretnék menni. A házunktól soha nem látni olyan jól.

– Le van zsírozva! – kiáltott fel Victor, és tapsolt néhányat. – Találkozzunk ott? Mondjuk, a sörsátornál.

Josh erre felállt, és gyorsan lenyelte a szájában lévő falatot, hogy aztán rázendíthessen:

– Emlékezz, emlékezz november ötre, Guy Fawkesra és a lőpor-összeesküvésre. Hisz ki találna arra méltó okot, hogy valaha is elfeledje ezt a napot.

Little Kilton sem feledkezett meg róla, csak éppen áttették november negyedikére, mert a sütödések úgy gondolták, szombaton több bevételük lehet. Pip nem tudta, el bírná-e viselni a sok embert maga körül, és a nekiszegezett kérdéseket.

– Megyek, újratöltöm – mondta, aztán fogta az üres teáskannát, és kiment a konyhába.

Bekapcsolta a forralót, és saját eltorzult arcát bámulta benne, míg Ravi szintén görbült ábrázata meg nem jelent mögötte.

– Túl csendes vagy – szólalt meg a fiú. – Mi jár abban az okos fejedben? Na persze, nem is kell kérdeznem, úgyis tudom: Andie.

– Nem bírok úgy tenni, mintha vége lenne – vallotta be Pip. – Még nem fejeztük be.

– Pip, figyelj rám! Megtetted, amire vállalkoztál. Most már tudjuk, hogy Sal ártatlan volt, és mi történt vele.

– De azt nem, hogy mi történt Andie-vel. Miután eljött Elliottól, eltűnt, és azóta sem került elő.

– Igen, de ez már nem a te dolgod – felelte Ravi. – A rendőrség újra megnyitotta az Andie Bell-aktát. A többit hagyd rájuk. Eleget tettél ezért az ügyért.

– Tudom – mondta Pip, és ez nem volt hazugság. Valóban fáradt volt. Meg kellett végre szabadulnia az ügytől. Csak azt a terhet kéne cipelnie, ami valóban az övé. Ezt az utolsó, Andie Bell-rejtélyt már nem neki kell kinyomoznia.

Ravinak igaza van: az ő szerepük itt véget ért.

Negyvennyolc

Pip elhatározta, hogy kihajítja.

Legalábbis ezt mondogatta magának. A nyomozati táblát is ki akarta selejtezni, mert azzal már nem volt dolga többé. Ideje volt lefejteni magáról az Andie Bell-páncélt, hogy végre látszódjon, mi is maradt alatta az igazi Pipből. Már el is kezdte a selejtezést, és egy csomó nyomtatott oldalt leszedett a tábláról, majd betette őket egy erre a célra odakészített szemeteszsákba.

Aztán anélkül, hogy rádöbbent volna, mit is csinál, azon kapta magát, hogy újra elkezdi átnézni az anyagokat: újraolvasta a kutatási napló bejegyzéseit, végighúzta ujjait a kifeszített piros fonalakon, a gyanúsítottak fényképét nézegette, és a gyilkos arca után kutatott.

Pedig annyira biztos volt abban, hogy túl van rajta. Egész nap meg tudta állni, hogy ne gondoljon rá: társasozott Joshsal, réges-régi amerikai sorozatepizódokat nézett, brownie-t sütött az anyjával, és mikor senki nem nézett oda, belekóstolt a nyers tésztába. Elég volt azonban egy óvatlan pillanat, és Andie fél másodpercen belül újra beszippantotta.

Már készülődnie kellett volna a tűzijátékra, de még mindig ott kuporgott a nyomozati tábla előtt. Persze bizonyos anyagokat valóban kiszórt: például minden nyomot, ami Elliot Wardhoz vezetett. Aztán mindent az Ivy House Hotelről, a naptárban talált telefonszámról, a cserbenhagyásos gázolásról, Sal elhazudott alibijéről, Andie meztelen fotójáról, amit Max az osztályteremben talált, és az Ismeretlen összes nyomtatott és sms-ről kimásolt üzenetéről.

Viszont voltak dolgok, amiknek éppen most kellett felkerülniük a táblára. Ugyanis már sokkal többet tudott Andie hollétéről az eltűnésének éjszakáján. Fogta is a Kiltonról készült, kinyomtatott térképet, és egy kék kijelölővel a kezében munkához látott.

Andie elment Wardékhoz, és nem sokkal ezután egy valószínűsíthetően komoly fejsérüléssel távozott onnan. Pip tehát bekarikázta a Hogg Hillen álló Ward-házat. Elliot azt mondta, hogy ez úgy tíz óra körül történt, de feltehetőleg elnézte az időt. Állítása ugyanis nem egyezett Becca Bellével, viszont Becca vallomását az utcai kamera alátámasztotta: Andie 22:40-kor haladt el autóval a főutca kamerája előtt. És bizonyára ekkor ment át Wardékhoz. Igen, Elliot biztos tévedett, különben Andie-nek fejsérüléssel kellett volna hazamennie, és újból elindulnia, de ha ez lett volna a helyzet, azt Becca elmondta volna a rendőrségnek. Szóval nem Becca látta Andie-t utoljára élve, hanem Elliot.

De akkor… Pip rágcsálni kezdte a toll végét, és gondolkozott. Elliot azt mondta, hogy Andie nem autóval ment hozzá, hanem feltételezése szerint gyalog. És a térképre pillantva Pip jól látta, hogy ennek abszolút van értelme. Bellék és Wardék háza közel van egymáshoz: gyalogosan csak át kell vágni a templomkerten, aztán a gyaloghídon. Valószínűleg így gyorsabb, mint ha autóval nagyot kerülne az ember. Pip megvakarta a fejét. Itt valami nem stimmel: Andie autóját felvette a kamera, tehát vezetnie kellett. Talán Elliot házának a közelében parkolt le, csak nem elég közel ahhoz, hogy Elliot észrevegye a kocsit.

De akkor meg hogy lehet, hogy Andie egyszer csak eltűnt onnan, mint a kámfor? Hogy került a vérével beszennyezett autó Howie házának közelébe?

Pip a toll végével ütögetni kezdte a térképet, és a tekintete Howie-ról Maxre, aztán Natről Danielre, végül Jasonre ugrott. Két gyilkos volt Little Kiltonban: az egyik azt hitte, megölte Andie-t, és hogy magát mentse, megölte Salt; a másik pedig ténylegesen megölte Andie Bellt. De vajon melyik fényképhez tartozó arc lehet ez a másik?

Két gyilkos, de csak az egyikük próbálta Pipet megállítani, ami azt jelenti, hogy…

Várjunk csak!

Pip behunyt szemmel, kezét a fejére szorítva próbált gondolkozni. A cikázó gondolatok mindig kicsit másképp tértek vissza, néha világosabban, máskor meg homályosan. És ekkor beugrott egy kép: Elliot arca, mikor megérkeztek a rendőrök. Az arca, mikor Pip azt mondta neki, soha nem bocsátja meg, hogy megölte Barney-t. Eltorzult volt ez az arc, a homloka csupa ránc. De most, hogy Pip újra maga elé képzelte, látszott, hogy nem megbánás tükröződik rajta. Hanem értetlenség.

És a mondatot, amit Elliot elkezdett, Pip most már be tudta fejezni.

– Pip, nem tudom, miről beszélsz. Én nem… öltem meg Barney-t.

Pip halkan káromkodott egyet, aztán négykézláb odamászott a papíroktól duzzadó szemeteszsákhoz. Előhúzta a kidobott dokumentumokat, és elkezdett kutatni köztük, szétdobálva őket maga körül. Aztán megtalálta: a kempingezéskor és a szekrényében talált üzenetet az egyik kezébe, az Ismeretlentől származó sms-eket a másikba fogta.

Két különböző személytől származtak. Most, hogy más szemmel nézett rájuk, ez a napnál is világosabbnak tűnt.

Nemcsak formai volt a különbség, hanem a hangnem is más. A nyomtatott üzenetekben Elliot Pippának szólította, és a fenyegetések enyhék, utalásszerűek voltak. Még a kutatási napló végén lévő is. Az Ismeretlen azonban „hülye picsának” nevezte, és a fenyegetései nem utalásszerűek, hanem nagyon is valóságosak: rákényszerítette, hogy tegye tönkre a laptopját, aztán megölte a kutyáját.

Pip felült a sarkára, és kifújta magából az összes bennrekedt levegőt. Két ember. Elliot nem azonos az Ismeretlennel, és nem ő ölte meg Barney-t. Nem, Barney-t Andie valódi gyilkosa ölte meg.

– Pip, gyere! Biztosan meggyújtották már a máglyát – szólt fel neki az apja lentről.

Pip odaszaladt az ajtóhoz, és résnyire kinyitotta.

– Öööö… menjetek csak nyugodtan, majd ott találkozunk.

– Micsoda? Na nem! Gyere le azonnal, Pipsy!

– Én… én csak, szóval, megpróbálom párszor újra felhívni Carát. Muszáj vele beszélnem, apa! Nem tart sokáig. Kérlek! Majd ott találkozunk.

– Jó, rendben, tücsök! – felelte Victor.

– Húsz percen belül indulok, ígérem – fogadkozott Pip.

– Jó, hívjál, ha nem találsz minket!

Amint becsapódott a bejárati ajtó, Pip azonnal visszaült a nyomozati tábla mellé, reszkető kezében az Ismeretlen üzeneteivel. Átnézte a naplóbejegyzéseit, és próbálta végiggondolni, hogy a nyomozás mely szakaszában kapta ezeket az üzeneteket. Az első azután érkezett, hogy rátalált Howie Bowersre, aztán Ravival szóra bírták, és megtudták tőle, hogy Andie is díler volt, Max pedig Rohypnolt szerzett be tőle. Barney-t az őszi szünetben rabolták el. Azelőtt viszont egy csomó minden történt: kétszer is összefutott Stanley Forbesszal, elment Beccához a szerkesztőségbe, és a rendőrségi tájékoztatón beszélt Daniellel.

Összegyűrte a kezében lévő papírokat, és egy számára is szokatlan, dühös ordítás kíséretében messzire hajította a szobában. Még mindig túl sok a gyanúsított!

És most, hogy fény derült Elliot titkára, és Salt tisztázni fogják minden vád alól, a gyilkos vajon nem akar-e bosszút állni? Biztos jó ötlet egyedül maradni a házban? Pip odamászott a fényképekhez. A kék tollal áthúzta Jason Bell képét. Ő biztos nem lehetett. Látta az arcát az autóban, miután a nyomozók behívták őket azonosításra. Jason és a felesége, Dawn is sírtak, dühösnek és zavarodottnak tűntek. De volt még valami a tekintetükben: a könnyeken túl a reménység picike szikrája. Mert hiába mondták el nekik, hogy az a lány valószínűleg nem az ő lányuk, lényük egy része makacsul bízott benne, hogy talán mégis visszakapják.

Jason ezt a komplex érzést nem tudta volna színlelni. Az igazság az arcára volt írva.

Az arcára volt írva…

Pip felkapta azt a képet, melyen Andie a szüleivel és Beccával együtt volt látható, és csak nézte. Meredten bámulta azt a szempárt.

Nem azonnal esett le neki.

Hanem apró kis felvillanó részletekben, amik sorra bevilágítottak emlékezete rejtett zugaiba.

Helyükre kerültek a kirakós darabkái.

A nyomozati tábláról leszedte az összes idevágó lapot.

3. bejegyzés: interjú Stanley Forbesszal. Az első interjú Emma Huttonnel. 14. bejegyzés: interjú Jess Walkerrel a Bell lányokról. Max drogos múltja és üzletelése Andie-vel. 16. bejegyzés: Howie szerepe, és hogy mit adott el Andie-nek. 21. és 22. bejegyzés: a randidrogok előfordulása az „ereszd el a hajam” partikon. A papírlap, amire Ravi felírta: vajon ki vehette magához a feltöltőkártyás telefont??? csupa hatalmas nagybetűvel. És hogy Elliot szerint Andie mikor ment el tőle.

Átnézett mindent, és akkor már tudta, ki az. A gyilkosnak lett neve, és arca is.

Az volt, aki utoljára élve látta Andie-t.

Egy dolgot azonban még le kellett ellenőriznie. Pip elővette a telefonját, legörgette a kapcsolatok listát, és felhívta a számot.

– Halló!

– Max? – szólt bele Pip. – Kérdeznék tőled valamit.

– Nem érdekel. Nézd, tévedtél velem kapcsolatban.

Hallottam, mi történt, és hogy Mr. Ward volt az.

– Nagyszerű! – folytatta Pip. – Akkor nyilván azt is sejted, hogy a rendőrségnél van némi hitelem. Megmondtam Mr. Wardnak, hogy titkolja el a cserbenhagyásos ügyeteket, de ha nem válaszolsz a kérdésemre, akkor most azonnal felhívom a rendőrséget, és beszámolok nekik mindenről.

– Azt nem teszed.

– De! Naomi élete már így is teljesen tönkrement, ez már nem tart vissza – blöffölt nagyot.

– Mit akarsz? – vágta oda mérgesen Max.

Pip megállt, aztán kihangosította a telefonját, majd megkereste a hangfelvevő appot. Elindította, és közben hangosan szipogott egyet, hogy ne hallatszódjon a pittyegés.

– Max, az egyik „ereszd el a hajam” partin, 2012-ben – vágott bele – ugye te bedrogoztad és megerőszakoltad Becca Bellt?

– Mi? Dehogy, baszki, nem!

– Max! – ordított Pip a telefonba. – Ne hazudj itt nekem, mert esküszöm, tönkreteszlek! Szóval Rohypnolt tettél Becca italába, aztán szexeltél vele. Igaz?

Max köhécselni kezdett.

– Hát igen, de… az nem volt erőszak. Nem mondta, hogy nem akarja.

– Mert bedrogoztad, te ocsmány, mocskos szatír! – üvöltötte Pip. – Fogalmad sincs, mit okoztál!

Azzal letette, aztán megnyomta a stop gombot, és lezárta a telefont. Az elsötétülő kijelzőről saját éles tekintete nézett vissza rá.

Az utolsó ember, aki élve látta Andie-t… Becca volt.

Mindig is ő volt.

A képernyőn tükröződő szem pislantott egyet, Pip pedig azonnal tudta, mit kell tennie.

Negyvenkilenc

Az autó kerekei nagyot csikordultak, mikor Pip hirtelen felkanyarodott a járdára. Kilépett a sötét utcára, és felment a bejárati ajtóhoz.

Bekopogott.

Az ajtó mellett lógó szélharang ide-oda himbálózott, és magas hangján kitartóan énekelt az esti szélben.

Kinyílt az ajtó, és Becca arca jelent meg a keskeny résben. Ránézett Pipre, aztán szélesre tárta az ajtót előtte.

– Szia, Pippa!

– Szia, Becca! Én csak… szóval csak átjöttem, hogy megnézzem, jól vagy-e a csütörtök este után. Láttalak az autóban, és…

– Igen – bólintott a lány –, a nyomozó elmondta nekünk, hogy te jöttél rá, mit tett Mr. Ward.

– Hát igen, és nagyon sajnálom.

– Bejössz? – Becca hátrébb lépett, hogy utat adjon Pipnek.

– Igen, köszi.

Pip elhaladt Becca mellett, majd átment az előszobán, be a házba, ahová Ravival hetekkel ezelőtt betörtek.

Becca mosolyogva tessékelte be Pipet a halványkék konyhába.

– Kérsz teát?

– Nem, köszi.

– Biztos? Épp most főzök magamnak egyet.

– Oké, nem bánom. Feketét kérek, köszi.

Pip leült a konyhaasztalhoz, és egyenes háttal, merev térdekkel nézte, ahogy Becca elővesz két virágmintás bögrét a szekrényből, belehelyezi a filtereket, és ráönti a felforralt vizet.

– Ne haragudj – mondta Becca –, de kimegyek zsebkendőért.

Ahogy Becca kilépett a konyhából, Pip telefonján megszólalt a vonatfütty. Ravi üzent: Szió, őrmester, merre vagy? Pip némára állította a telefont, aztán visszacipzározta a kabátzsebébe.

Mikor Becca visszajött, épp egy zsebkendőt tömködött bele a ruhaujjába. Odahozta a teásbögréket, és az egyiket letette Pip elé.

– Köszi – mondta Pip, és belekortyolt a teába. Nem volt túl forró, már lehetett inni. Pip örült neki: legalább van mibe kapaszkodnia reszkető kezeinek.

Farkát az égnek emelve bejött a fekete macska, odasettenkedett Piphez és fejét a lábszárához dörgölte, míg Becca el nem zavarta onnét.

– Hogy vannak a szüleid? – kérdezte Pip.

– Nem valami jól – felelte Becca. – Miután tanúsítottuk, hogy az a lány nem Andie, anya azonnal beutaltatta magát rehabra érzelmi trauma miatt. Apa meg mindenkit be akar perelni.

– Tudják már, hogy ki ez a lány? – kérdezte Pip a bögre pereme fölé hajolva.

– Aha. Ma reggel felhívták apát. Rajta volt az eltűnt személyek listáján: Isla Jordan, huszonhárom éves, Milton Keynesből. Azt mondták, tanulási zavarral küzd, és egy tizenkét éves mentális szintjén van. Bántalmazó családból származik, ahonnan már többször elszökött, és drogos lett. – Becca rövidre vágott hajával babrált. – Azt mondták, nagyon össze van zavarodva: olyan sokáig élt így, Andie Bellként, mert ezzel tudott Mr. Ward kedvében járni. Igazából azt hiszi, hogy ő Andie Bell Little Kiltonból.

Pip a hirtelen beállt csendben nagyot kortyolt a teájából, miközben a szavak a fejében szétestek, majd újra gondolatokká álltak össze. Száraznak érezte a száját, a torka pedig szörnyen furcsán lüktetett, duplán verve vissza a szívverését. Felemelte a bögrét, és kiitta a teát.

– Nagyon hasonlított Andie-re – mondta Pip végül. – Néhány másodpercig én is azt hittem, hogy ő az. A szüleid arcán is láttam a reményt, hogy az a lány esetleg mégis Andie, hogy én és a rendőrség tévedtünk. De te tudtad, igaz?

Becca letette a bögréjét, és Pipre bámult.

– A te arcod nem olyan volt, mint az övék. Te zavartnak tűntél. Rémültnek. Mert biztosan tudtad, hogy a lány nem lehet a nővéred. Hiszen te ölted meg. Igaz, Becca?

Becca nem mozdult. A cica felugrott mellette az asztalra, de ő mozdulatlan maradt.

– 2012 márciusában – folytatta Pip – egy Jess Walker nevű barátnőddel elmentél az egyik „ereszd el a hajam” partira. Nem emlékeztél semmire, de mikor másnap felébredtél, tudtad, hogy valami nem stimmel. Megkérted Jesst, hogy menjen el veled esemény utáni tablettáért, és mikor ő megkérdezte, kivel feküdtél le, nem mondtad meg. És nem azért, mert zavarban voltál, ahogy Jess feltételezte, hanem mert fogalmad sem volt. Nem tudtad, mi történt és kivel történt. Anterográd amnéziád volt, mert valaki Rohypnolt tett az italodba, aztán erőszakot követett el rajtad.

Becca szinte nem is emberi mozdulatlansággal ült, hanem mint egy törékeny, kipingált próbababa. Félt megmozdulni, nehogy megbolygassa nővére sötét árnyékát. Aztán sírva fakadt. A könnyei mint néma halacskák folytak le az arcán, és az állán minden izom megfeszült. Valami fájni kezdett Pipnek, valami fagyosat és hideget érzett a szíve környékén, mikor Becca szemébe nézett, és ott meglátta az igazságot. Mert itt az igazság nem győzelem volt, hanem mély és nyomasztó szomorúság.

– Elképzelni sem tudom, mennyire magányos voltál, és milyen szörnyű lehetett az egész – mondta Pip, kicsit szédülve. – Hogy képtelen vagy visszaemlékezni, de tudod, hogy valami rossz történt veled. Úgy érezhetted, hogy senki nem tud segíteni neked. Pedig semmi rosszat nem tettél, nincs miért szégyenkezned. De gondolom, eleinte nem így érezted, és végül kórházba kerültél. Mi történt aztán? Elhatároztad, hogy kideríted, mi történt veled? És ki a felelős?

Becca alig észrevehetően bólintott.

– Gondolom, rájöttél, hogy valaki bedrogozott téged, ezért innen indultál el, igaz? Elkezdtél kérdezősködni, hogy ki vásárol itt drogot, és kitől. És a kérdésekre adott válaszok a saját nővéredhez vezettek. Becca, mi történt azon a pénteken, április huszadikán? Mi történt, mikor Andie hazaért Mr. Wardtól?

– Csak annyit sikerült megtudnom, hogy valaki egyszer füvet és mollyt vett tőle – válaszolta Becca lehajtott fejjel, a könnyeit törölgetve. – Szóval amikor Andie elment itthonról, és én egyedül maradtam, körülnéztem a szobájában. Megtaláltam azt a helyet, ahová a titkos telefonját és a drogokat rejtette. Belenéztem a telefonjába: minden kontakthoz csak két nagybetű tartozott, de átnéztem az üzeneteket is, és megtaláltam azt a személyt, aki Rohypnolt vett tőle. Az egyik üzenetben Andie a teljes nevét használta.

– Max Hastings – szólt közbe Pip.

– És akkor arra gondoltam – zokogta Becca –, most, hogy már mindent tudok, végre helyrehozhatjuk a dolgokat, és kibékülhetünk. Úgy gondoltam, ha Andie hazaér, mindent elmondok neki, és ő majd hagyja, hogy a vállán kisírjam magam, és akkor azt mondja, hogy nagyon sajnálja, és mi ketten, ő meg én helyrehozzuk a dolgot, és az a fiú meg fog fizetni a tettéért. Csak vissza akartam kapni a nővéremet. És érezni akartam a szabadságot, hogy végre elmondhatom valakinek.

Pip megtörölte a szemét. Reszketett, és kimerültnek érezte magát.

– Aztán Andie tényleg hazajött – mesélte tovább Becca.

– Fejsérüléssel, igaz?

– Azt akkor nem tudtam – felelte Becca. – Nem láttam rajta semmi különöset. Ott volt a konyhában, én meg nem bírtam tovább várni. El kellett mondanom neki. És amikor – Becca hangja elcsuklott – elmondtam neki, csak nézett rám, és azt mondta, ez őt nem érdekli. Próbáltam elmagyarázni, hogy mi is történt, de nem is figyelt oda. Csak annyit mondott, hogy senkinek nem szabad elmondanom, különben ő bajba kerül. Ki akart menni a konyhából, de én útját álltam. Erre azt mondta, örülnöm kéne inkább, hogy valakinek kellek egyáltalán, mert nem vagyok egyéb, csak az ő ronda, kövér mása. És megpróbált ellökni az útból. Nem bírtam elhinni, egyszerűen nem bírtam elhinni, hogy ennyire kegyetlen. Én is meglöktem, aztán újra magyarázni kezdtem neki. Dulakodtunk, ordítoztunk, és, és… minden olyan gyorsan történt.

– Andie hanyatt esett a padlón. Nem hiszem, hogy én löktem el olyan erősen, mindenesetre csukva volt a szeme. És akkor elkezdett hányni. A hányás végigfolyt az egész arcán és a haján is. És – mesélte tovább Becca zokogva – a szája tele lett a hányással, és köhögni meg fuldokolni kezdett. Én meg csak… én meg teljesen lefagytam. Nem tudom, miért, talán mert annyira dühös voltam rá. Ha most visszagondolok, nem tudom eldönteni, vajon hoztam-e bármi döntést, vagy sem. Nem emlékszem, hogy bármin is gondolkoztam volna, pedig tudnom kellett, hogy haldoklik, de csak álltam ott, és nem csináltam semmit.

Becca odanézett a konyha kőpadlójára az ajtó mellé.

Valószínűleg ott történhetett.

– Aztán egyszer csak nem mozdult többé, és akkor rádöbbentem, mit is tettem. Bepánikoltam, megpróbáltam kimosni a száját, de akkor már halott volt. Iszonyúan szerettem volna visszacsinálni. Azóta minden áldott nap. De már késő volt. Csak akkor vettem észre, hogy véres a haja. Azt hittem, akkor, öt évvel ezelőtt, hogy én okoztam azt a sérülést. Csak két napja tudtam meg, hogy Andie már korábban beverte a fejét Mr. Wardnál. Ezért veszthette el olyan könnyen az eszméletét, ezért kezdett hányni. Habár ez már nem számít. Én voltam, aki végignézte, hogy megfullad. Én néztem végig a haláltusáját, és mégse tettem semmit. És mivel azt hittem, hogy én okoztam a fejsérülését, és a karján ott voltak a tőlem származó karmolásnyomok, egyértelmű jelei a dulakodásnak, tudtam, hogy mindenki – a szüleimet is beleértve – azt fogják gondolni, hogy akarattal öltem meg. Mert mindig is Andie volt a tökéletes, nem én. A szüleim sokkal jobban szerették, mint engem.

– És betetted a holttestét a kocsi csomagtartójába? – kérdezte Pip. Kissé előrehajolva megtámasztotta a fejét, mert iszonyú nehéznek érezte.

– A kocsi bent volt a garázsban, ezért valahogy elvonszoltam odáig. Nem tudom, honnan volt ehhez elég erőm, most már csak homályos emlékeim vannak. Mindent alaposan feltakarítottam. Rengeteg dokufilmet néztem ebben a témában, szóval tudtam, milyen tisztítószerek kellenek.

– Aztán nem sokkal 22:40 előtt elindultál – folytatta Becca helyett Pip. – Téged vett fel a kamera a főutcán, amint Andie autóját vezeted. Aztán elvitted… gondolom, abba a régi tanyasi házba, amiről a cikket írtad, mert nem akartad, hogy a szomszédok megvásárolják és rendbe hozassák. Ott temetted el, igaz?

– Nem, nincs eltemetve – felelte Becca szipogva. – A szennyvízaknában van.

Pip óvatosan bólintott, és kóválygó fejjel megpróbálta feldolgozni, amit Andie utolsó órájáról megtudott.

– Aztán otthagytad az autóját valahol, és hazasétáltál.

Miért pont a Romer Close-on?

– Mikor átnéztem a titkos telefonját, láttam, hogy a dílere ott lakik. Arra gondoltam, ha otthagyom az autót, a rendőrök összekapcsolják a két dolgot, és a díler lesz az első számú gyanúsított.

– Mire gondoltál, mikor hirtelen mindenki Salt gyanúsította, aztán lezárták az ügyet?

Becca vállat vont.

– Nem tudom. Talán arra, hogy ez valamiféle jel, és bocsánatot nyerek azért, amit tettem. Habár magamnak soha nem tudtam megbocsátani.

– Aztán eltelik öt év – folytatta Pip –, és én kutakodni kezdek. Stanley telefonjából kimásoltad a számomat, mert vele akkor már készítettem egy interjút.

– Ő azt mondta nekem, hogy van egy kölyök, így nevezett, aki valami iskolai projekten dolgozik, és azt gondolja, Sal ártatlan. Bepánikoltam. Arra gondoltam, hogy ha bebizonyítod Sal ártatlanságát, akkor a rendőröknek más gyanúsított után kell nézniük. Nálam volt Andie titkos telefonja, úgyhogy tudtam, valakivel titkos viszonyt folytatott. Volt néhány üzenet, amiben egy E-vel jelölt illetővel megbeszélte, hogy találkoznak az Ivy House Hotelben. Odamentem, és megpróbáltam megtudni, ki ez a titkos szerető, de semmire nem jutottam, mert az idős tulajdonos hölgy tökre össze volt zavarodva. Aztán hetekkel később megláttalak az állomás parkolójában. Azt tudtam, hogy Andie dílere ott szokott üzletelni. Figyeltelek, aztán mikor elkezdted követni a dílert, én is követtelek. Láttam, hogy bemész a házába Sal öccsével. Meg akartalak állítani.

– Akkor küldted az első üzenetet – reagált Pip. – De nem hagytam abba. És mikor elmentem hozzád a szerkesztőségbe, bizonyára azt hitted, már közel járok, hogy rájöjjek, te vagy a gyilkos, mert a feltöltőkártyás telefonról meg Max Hastingsről kérdezgettelek. Ezért megölted a kutyámat, és rávettél, hogy semmisítsem meg a kutatási anyagaimat.

– Azt nagyon sajnálom. – Becca a földre szegezte a tekintetét. – Nem akartam, hogy a kutyád meghaljon. Elengedtem, tényleg elengedtem, de sötét volt. Biztos összezavarodott szegény, és beesett a folyóba.

Pip csak akadozva tudott levegőt venni. Mindegy, baleset volt, vagy nem, Barney-t már semmi nem hozza vissza.

– Nagyon szerettem azt a kutyát – mondta, és annyira szédült, hogy szinte úgy érezte, leválik a saját testéről. – De úgy döntöttem, megbocsátok neked. Ezért jöttem el, Becca. Ha én rájöttem, mi az igazság, akkor most, hogy újra megnyitották Andie aktáját, a rendőrség is hamarosan rá fog jönni. És Mr. Ward története több ponton is megkérdőjelezi majd a vallomásodat. – Pip gyorsan, de kásásan beszélt, és állandóan összeakadt a nyelve. – Nem helyes, amit tettél, Becca. Nem helyes, hogy hagytad a nővéredet meghalni, de az sem igazságos, ami veled történt. Nem te voltál az oka. A törvény viszont nem ismer kegyelmet. Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek. El kell menned, el kell hagynod az országot, és új életet kell kezdened valahol máshol. Mert hamarosan eljönnek érted, ez biztos.

Pip nézte Beccát, látta, hogy beszél, de hirtelen megszűnt minden külső hang, és csak a fejében zúgott valami, ami leginkább bogárzümmögésre emlékeztetett. Az asztal körvonalai elmosódtak, és Pip szemhéjára láthatatlan súly kezdett nehezedni.

– Én-én… – dadogta. A világ elhomályosodott, az egyetlen fénylő dolog az asztalon álló üres bögre volt, mely színes foltokat eregetve hullámzott Pip előtt. – Te beletetté… az italomba?

– Andie rejtekhelyén találtam pár Max-féle tablettát.

Megtartottam őket.

Becca hangja iszonyú hangosnak és bántónak hatott, olyan volt, mint egy visítva hahotázó bohóc nevetésének visszhangja, ami egyik fülétől a másikig vándorolt.

Pip hátralökte a székét, de a bal lába túl gyenge volt, kiment alóla, és ő nekiesett a konyhaszigetnek. Valami összetört, a darabkák tarajos szélű felhőkként röpültek szanaszét, majd felfelé, egyre felfelé. Forgott körülötte a világ.

Az egész konyha a feje tetejére állt. Pip odatántorgott a mosogatóhoz, aztán lenyomta az ujját a torkán. Hányni kezdett, és valami sötétbarna, büdös lé folyt ki a száján. Újra hányt. Valahonnan egész közelről, ugyanakkor egész távolról egy hangot hallott.

– Ki kell találnom valamit. Nincs bizonyíték. Csak te vagy, és amit te tudsz. Sajnálom. Nem akarom megtenni. Minek kutakodtál ennyit?

Pip hátratántorodott, és megtörölte a száját. A konyha újból forogni kezdett körülötte, Becca pedig előtte állt, és felé nyújtotta reszkető kezeit.

– Nem! – Pip próbált sikítani, de a hangja valahol félúton elakadt. Hátralódult, aztán megkerülte a konyhaszigetet. Ujjaival belekapaszkodott az egyik székbe, hogy talpon maradjon. Megragadta a széket, és maga mögé dobta. Fülsiketítő robajt hallott, mikor a szék kilökte Becca lábait.

Pip nekiszaladt az előszobában a falnak. Csengett a füle, a válla pedig fájón lüktetett, de a falnak dőlve valahogy elaraszolt a bejárati ajtóig. Az ajtó nem akart kinyílni, de mire Pip egyet pislogott, valahogy eltűnt, és ő egyszer csak kint találta magát.

Sötét volt, minden kavargott körülötte, és valami volt az égen. Fényes, színes gombák, sötét fellegek és szerterepülő szikrák. A piactér felől odahallatszott a tűzijáték földrengésszerű robaja. Pip rohanni kezdett a fénylő színek felé, be az erdőbe.

A fák polkát jártak a szeme előtt, mindkét lába teljesen elzsibbadt. Mintha nem is lettek volna. Újabb égdörgés, és már nem is látott.

A kezét nyújtotta maga elé, úgy tapogatózott előre. Újabb robaj, és Becca egyszer csak ott állt közvetlenül előtte.

Meglökte Pipet, aki hanyatt esett a sáros őszi levélszőnyegen. Becca föléje magasodott, és széttárt ujjakkal nyúlt felé… Pip érezte, hogy hirtelen erőre kap. Összes energiáját a lábára irányította, és nagyot rúgott. Becca is a földre került, és elveszett a sötét levelek közt.

– Pr-próbáltam ne-neked segí-segíteni – nyögte Pip.

Az oldalára fordult, aztán mászni kezdett, a karjai mindenáron lábak, a lábai mindenáron karok akartak lenni. Valahogy feltápászkodott, próbált megállni nem létező lábain, aztán nekiiramodott. El Beccától, a templomkert irányába.

Újabb bombák robbantak, és mögötte ott volt a világ vége. A fákba kapaszkodva próbált előrébb jutni, de azok táncolva-forogva inogtak előtte a sötét égbolton. Belekapaszkodott az egyik fa törzsébe, aminek kéreg helyett emberi bőre volt.

A fatörzs feléje lendült, és két kézzel megragadta.

Mindketten a földre zuhantak, és ide-oda gurulva birkózni kezdtek. Pip beverte a fejét az egyik fába, aztán valami nedves kígyózott lefelé az arcán, és fémes-sós ízű vér csorgott a szájába. Ahogy a piros patak megült a szemgödrében, a világ újból elsötétült. Becca lovaglóülésben ráült, és Pip valami hideget érzett a nyakán. Odanyúlt, hogy kitapintsa, mi az, érezte, hogy ujjak, de a sajátjait nem bírta megmozdítani. Nem tudta kinyújtani őket.

– Kérlek! – Ennyit tudott csak kinyögni, de levegőt már nem bírt venni.

Felnézett Beccára. Jól tudja, hova fog elrejteni. Oda, ahol soha senki nem talál meg. A sötétnél is sötétebb mélységbe, Andie Bell csontjai mellé.

Pipnek már nem volt se lába, se keze, és tudta, hogy hamarosan ő sem lesz már.

– Bárcsak lett volna mellettem valaki, olyan, mint te! – zokogta Becca. – De nekem csak Andie jutott. Ő volt az egyetlen menekvésem apa elől. Az utolsó reménységem Max után. De őt ez nem érdekelte. Talán mindig is közömbös volt. Belekeveredtem, és most már nincs más kiút. Nem akarom megtenni, de muszáj. Sajnálom.

Pip nem tudott visszaemlékezni arra, milyen lehet levegőt venni.

A szeme mintha szét akart volna hasadni, a hasítékokban pedig tűzforró láva gyűlt.

Little Kiltont egy még hatalmasabb sötétség nyelte el. De azokat a szivárványszínű szikrákat azért jó volt látni. Még utoljára valami szép, mielőtt minden semmivé lesz.

És mikor kezdett mindent felfalni a feketeség, Pip érezte, hogy lassan enged a hideg ujjak szorítása, és a kezek leválnak a nyakáról.

Az első levegővétel szinte szaggatta, szúrta a torkát. A sötétség visszahúzódott, és hangok nőttek ki a földből.

– Nem bírom megtenni – mondta Becca, aztán két kezét visszahúzva átölelte saját magát. – Nem bírom.

Ekkor rohanó léptek zaja hallatszott, majd egy árnyék lépett föléjük, és elhúzta onnét Beccát. Újabb hangok. Kiabálás és sikoltozás.

– Minden rendben, tücsök!

Pip elfordította a fejét, és meglátta az apját, amint leteperi Beccát a földre, aki üvöltve-sírva tiltakozik.

Aztán valaki más került mögéje, felültette, de ő szétfolyt, mint egy paca, nem lehetett egy helyben megtartani.

– Lélegezz, őrmester! – mondta Ravi, és a haját simogatta. – Itt vagyunk. Most már itt vagyunk veled.

– Ravi, mi történt vele? – kérdezte Victor.

– Hypnol – suttogta Pip, és felnézett. – Rohypnol a… teában.

– Ravi, hívd a mentőket és a rendőrséget!

Megint nem hallott semmit. Csak a színeket látta, és Ravi mellkasának rezgését érezte a hátában, ahogy beszélt. Ezen túl minden elveszett az érzékelés végső határán.

– Hagyta meghalni Andie-t – mondta Pip, vagy legalábbis úgy gondolta, hogy mondja. – De el kell engednünk. Nem igazságos. Nem igazsá… Kilton villant egy nagyot.

– Lehet, hogy nem fogok emlékezni. Lehet, hogy mm… néziám lesz. Andie a szennyvízaknában. Tanyasi ház… Sycamore. Oda…

– Minden rendben van, Pip – mondta Ravi. Tartotta és csak tartotta a lányt, nehogy átessen a semmibe. – Vége van. Most már tényleg vége. Itt vagyok.

– Hogy találtál rám?

– Még működik a nyomkövetőnk – felelte Ravi mosolyogva, és a fénylő-vibráló képernyőn megmutatta neki a Barátok keresése térképet, melyen ott ugrált az apró narancssárga jel. – Amint megláttalak itt, rögtön tudtam.

Kilton megint villant egyet.

– Nincs semmi baj, Pip, itt vagyok neked. Rendbe fogsz jönni.

Villanás.

Megint beszélni kezdtek, Ravi és az apja, de Pip nem szavakat hallott, csak hangyalégiók surrogó zizegését. Nem is látta őket. A szemhéja lett az ég, amin át-átvillódzott a tűzijáték. Az Armageddon virágfüzérei. Csupa piros. Csupa piros izzás és piros ragyogás.

Aztán megint önmaga lett, ott ült a hideg, nyirkos talajon, és egész közelről hallotta Ravi lélegzetét. A fák közén át villogó kék fények, és a fényből kiözönlő fekete egyenruhák.

Pip nézte őket: a kék villogást és a tűzijátékot.

Semmi hang. Csak saját, csörgőkígyószerű zihálása, a szikrák és a fények.

Piros és kék. Piros

kék. Vér. Indigó

Indi

Inda

An

di

e

Három hónappal később

– Rengetegen vannak, őrmester.

– Tényleg?

– Aha, vagy kétszázan.

Pip is hallotta őket; a morajlást, a székcsikorgást, ahogy megérkeztek, és elfoglalták helyüket a gimnázium nagytermében.

Pip a terem eldugott, oldalsó részében várakozott, kezében a prezentációval, melynek lapjain az ujjbegyeire kiülő izzadságcsöppek miatt kissé elkenődött a tinta.

Az évfolyamában már mindenki megtartotta a prezentációját, általában kis osztálytermekben, csak néhány érdeklődő és a technikus jelenlétében. Az iskola és a vizsgabizottság azonban úgy gondolta, Pip előadása – az igazgató szavaival élve – rendkívüli esemény lesz. Pipnek ebbe nem is volt beleszólása. A gimnázium tehát meghirdette az eseményt online és a Kilton Mail hasábjain. Több újságíró is meghívást kapott; Pip pedig korábban látta, amint egy BBC közvetítőkocsi beáll a parkolóba, és kipakolják a kamerákat és egyéb eszközöket.

– Izgulsz? – kérdezte Ravi.

– Eléggé nyilvánvaló, nem?

Mikor az Andie Bell-ügy nyilvánosságra került, az országos lapokban és a tévécsatornákon is hetekig téma volt. És erre az őrült időszakra esett Pip szóbelije a cambridge-i egyetemen. A két vizsgáztató tanár felismerte őt a tévéből, és ámuldozva bombázták az üggyel kapcsolatos kérdésekkel. Szinte elsőként nyert felvételt.

Kilton titkai és rejtélyei azokban a hetekben olyan szorosan fonódtak össze Pip életével, hogy szinte második bőrként viselte őket. Kivéve azt az egyet, melyet Cara kedvéért örökre meg akart őrizni. Cara miatt, aki végig ott volt vele a kórházban.

– Utána átmehetek hozzátok? – kérdezte Ravi.

– Persze! Cara és Naomi is jönnek vacsorára.

Most magas sarkú cipő kopogása hallatszott, és Mrs. Morgan jelent meg a függöny hasítékában.

– Azt hiszem, kezdhetjük, Pippa, ha te is készen állsz.

– Rendben, egy perc.

– Hát akkor – szólt Ravi, mikor megint kettesben maradtak – a legjobb lesz, ha én is beülök a helyemre.

Aztán elmosolyodott, két kézzel megfogta Pip tarkóját, ujjaival a hajába túrt, és homlokát a lány homlokához érintette. Mikor Pipet kikísérte a cambridge-i vonathoz, azt mondta neki, ez arra jó, hogy eltüntesse a fele szomorúságot, a fele fejfájást és a fele idegességet. És ha a rossz dolgok fele eltűnik, rögtön lesz hely a jóknak is.

Megcsókolta Pipet, és a lányt átjárta és beragyogta az a bizonyos, szárnyakat adó érzés.

– El fogod őket kápráztatni, Pip!

– El fogom.

– Ja, és jut eszembe – tette hozzá Ravi, mielőtt oldalt kiment az ajtón –, el ne áruld nekik, hogy csak azért kezdted el ezt a projektet, mert megtetszettem neked. Mondd inkább, hogy valami nemesebb cél vezérelt.

– Na, takarodj!

– Nincs miért szégyenkezned. Nem tehetsz róla, hogy nem állhatatlan, hanem ellenállhatatlan vagyok – tette hozzá Ravi vigyorogva.

– Na jó, most már elég, eredj!

Pip várt még egy percet, és gyorsan elmormolta a prezentáció első néhány sorát, aztán kilépett a függöny mögül a színpadra.

A közönség nem igazán tudta, hogy reagáljon. Az egybegyűltek fele udvariasan tapsolni kezdett, mire az összes kamera rögtön rájuk irányult, a többiek viszont némán és mozdulatlanul ültek, és napraforgó gyanánt követték a tekintetükkel Pip minden egyes mozdulatát.

Az első sorból felállt Pip apja, és ujjaival nagyot füttyentve bekiáltotta:

– Hajrá, tücsök! – Pip anyja azonnal lerángatta a karjánál fogva, aztán jelentőségteljes pillantást váltott Nisha Singhgel, aki mellette ült.

Pip odasétált az igazgatói pulpitushoz, és szépen kihajtogatva a tetejére helyezte a kezében lévő papírokat.

– Üdvözlök mindenkit! – kezdett bele. A mikrofon nagyot recsegve törte meg a teremben uralkodó csöndet. Fényképezőgépek kattogtak. – A nevem Pip, és elég sok dolgot tudok. Tudom például, hogy a halkés az egyik leghosszabb szó, amit csupán a billentyűzet középső sorát használva lehet leírni. Azt is tudom, hogy az angol–zanzibári háború volt a világtörténelem legrövidebb háborúja, mivel alig 38 percig tartott. És azt is, hogy ez a projekt komoly veszélybe sodort engem, a barátaimat és a családomat, valamint sok életet gyökeresen megváltoztatott, és nem feltétlenül jó irányba. Azt viszont nem tudom – és itt kis szünetet tartott –, hogy ez a városka és az országos média miért nem érti, hogy valójában mi is történt Little Kiltonban. Nem vagyok holmi csodadiák, aki hosszú-hosszú hasábokat érdemel, csak mert Andie Bell-lel kapcsolatban rájött az igazságra, míg Sal Singh és az öccse, Ravi pusztán mellékesen, mintegy lábjegyzetben van megemlítve. Ez az egész projekt ugyanis Sallel kezdődött. Róla akartam megtudni az igazságot.

Pip ekkor vette észre. Stanley Forbes ott ült a harmadik sorban, és egy jegyzetfüzetbe írogatott. Pip néha még elmerengett ezen az emberen, és még sok más, a gyanúsítottak listáján szereplő személyen, életeken és rejtélyeken, melyek lépten-nyomon keresztezték az Andie Bell-ügyet. Little Kiltonban még bőven akadt rejtély – súlyos titkok, megválaszolatlan kérdések. Ám Pip most már tudta, hogy egyedül nem képes bevilágítani az összes sötét sarokba.

Stanley Pip barátai mögött ült, akik közül csak Cara hiányzott. Nagyon bátran csinálta végig ezt a nehéz időszakot, de ma úgy döntött, ez az esemény túlontúl megviselné.

– Nem sejthettem előre – folytatta Pip –, hogy mire ennek a projektnek vége lesz, négy embert vesznek őrizetbe, egy pedig, miután öt évet töltött el a saját börtönében, kiszabadul. Elliot Ward elismerte bűnösségét Sal Singh meggyilkolásában, Isla Jordan elrablásában és a hatóságok félrevezetésében. Jövő héten lesz a tárgyalása. Becca Bellt még ebben az évben bíróság elé állítják a következő vádpontok alapján: gondatlanságból elkövetett emberölés, tisztességes temetés akadályozása és a hatóság félrevezetése. Max Hastingset négy ízben elkövetett szexuális bántalmazás, és két ízben elkövetett nemi erőszak bűntettével vádolják, és az ügye szintén ez év folyamán kerül majd tárgyalásra. Howard Bowers pedig bűnösnek vallotta magát kábítószerrel való visszaélés bűntettében, méghozzá terjesztői-forgalmazói minőségben.

Pip igazgatni kezdte a papírokat, és a torkát köszörülte.

– Vajon 2012. április 20-án miért is történt meg mindaz, ami megtörtént? Ahogy én látom, jó néhány olyan személy van, aki valamennyire felelősnek tekinthető az aznap esti és a rákövetkező napok eseményeiben, ha nem is bűnügyi, de erkölcsi értelemben mindenképp. Ezek a személyek a következők: Elliot Ward, Howard Bowers, Max Hastings, Becca Bell, Jason Bell, és azt se feledjük el, hogy maga Andie is. Önök itt mind úgy tekintettek rá, mint egy gyönyörű szép áldozatra, és akaratlagosan figyelmen kívül hagyták Andie személyiségének árnyoldalát, mivel az nem illett bele a róla alkotott képbe. Az igazság azonban az, hogy Andie Bell erőszakos ember volt, aki érzelmi bántalmazással és zsarolással érte el, amit akart. Drogot árult, és nem törődött azzal, hogy azt milyen célból és hogyan fogják felhasználni. Azt nem tudjuk, vajon tisztában volt-e azzal, hogy szexuális erőszakhoz asszisztált, de az biztos, hogy mikor ezzel a saját testvére szembesítette, semmiféle megbánást nem mutatott.

– És mégis, ha közelebbről megvizsgáljuk a dolgot, még valamit találunk Andie igazi arca mögött. Egy sebezhető, félénk lányt. Andie apja végig azt sulykolta a lányába, hogy egyetlen értéke a külseje, és hogy mennyire kívánják őt a férfiak. Andie-nek nem volt lehetősége arra, hogy olyan fiatal nővé váljon, mint amilyenné esetleg egy másik családban válhatott volna. Ahol ő dönthette volna el, hogy mik az értékei, és ő dönthetett volna a jövőjéről.

– És bár ebben a történetben is van épp elég szörnyeteg, mégsem lehet a szereplőit kizárólag a rossz vagy a jó térfélre állítani. Ez a történet emberekről szól, akik a kétségbeesés különböző fokával küzdöttek, és így vagy úgy konfrontálódtak egymással. Volt azonban valaki, aki elejétől a végéig jó ember maradt. És ezt a valakit úgy hívják: Sal Singh.

Pip ekkor felpillantott a papírjaiból, és egyenesen Ravi szemébe nézett, aki a szülei között ült.

– Az a helyzet – folytatta –, hogy én ezt a projektet nem egyedül csináltam végig, ahogy az a szabályzatban szerepelt. Nem is tudtam volna egyedül végigcsinálni. Ezért feltételezem, hogy emiatt kizárnak majd.

A közönség soraiban néhányan hüledeztek, a leghangosabb Mrs. Morgan volt. Páran kuncogni kezdtek.

– Szóval, ezt az ügyet nem tudtam volna megoldani Ravi Singh nélkül. Valójában túl sem éltem volna. Ezért ha van itt a teremben, a szép számban összegyűlt érdeklődők közül valaki, aki el tudja mesélni, milyen kedves ember volt Sal Singh, akkor az nem más, mint Sal öccse, Ravi.

Ravi döbbenten bámult Pipre, azzal a szemrehányóan tágra nyílt tekintettel, amit annyira szeretett benne. De Pip tudta, hogy Ravinak szüksége van arra, ami következik. És ezzel Ravi is tisztában volt.

Pip odabiccentett felé, mire a fiú felállt. Erre Victor is felállt a helyéről, újból füttyentett egyet az ujjaival, és összecsapta hatalmas tenyerét. Néhány diák is csatlakozott hozzá a közönség soraiból, és végig szólt a taps, mialatt Ravi felsétált a lépcsőn a színpadra, aztán odalépett a pulpitushoz.

Mikor Pip mellé ért, a lány hátrébb húzódott a mikrofontól. Ravi rákacsintott, és Pipet elöntötte a büszkeség. Csak nézte ezt a fejét vakargató fiút a mikrofon előtt. Épp tegnap mondta el Pipnek, hogy újra leteszi a középiskolai vizsgáit, hogy aztán jogi egyetemre mehessen.

– Öhhhmmm… üdv! – kezdte Ravi, és a mikrofon az ő hangjától is berecsegett. – Nem számítottam erre, de hát nem mindennap fordul elő az emberrel, hogy egy lány elhajítsa miatta a garantált dicséretes ötöst. – Halk, támogató nevetéshullám futott végig a közönségen. – De hát végtére is nekem nem kellett felkészülnöm arra, hogy Salről beszéljek. Mert már majdnem hat éve csak erre készülök. A bátyám nem egyszerűen jó ember volt, hanem az egyik legjobb. Kedves volt, kivételesen kedves, mindig segített másoknak, és soha semmi nem volt teher a számára. Önzetlen volt. Emlékszem, egyszer, még gyerekkorunkban, én kiöntöttem a feketeribizli-levet a szőnyegre, de Sal magára vállalta, nehogy bajba kerüljek. Upsz, bocsánat, anya. De gondolom, azóta erre már rájöttél.

A közönség soraiban most már még többen nevettek.

– De Sal pimasz is tudott lenni. Iszonyú viccesen nevetett, úgy, hogy mindenkinek azonnal nevethetnékje támadt. Ja, és igen, órákat töltött azzal, hogy képregényeket rajzolt nekem, amiket este az ágyban olvastam, mert elég rossz alvó voltam. Még mindig megvannak. Aztán átkozottul okos is volt. Tudom, hogy egész hihetetlen dolgokat tudott volna véghez vinni az életben, ha nem veszik el tőle. A világ már soha nem lesz olyan ragyogó nélküle. – Ravi hangja elcsuklott. – Bárcsak elmondhatnám neki mindezt! Ha még élne, elmondanám neki, hogy nála jobb testvért el sem lehet képzelni. Most azonban, itt ezen a színpadon mégis elmondhatom, tudva, hogy ma már mindenki hinni fog nekem.

Ravi csillogó szemekkel Pipre nézett, és felé nyújtotta a kezét. Pip előrelépett, és csatlakozott Ravihoz a pulpituson, hogy elmondhassa a prezentációja utolsó pár mondatát.

– Volt azonban még egy szereplője ennek a történetnek: és ez Little Kilton, azaz mi magunk. Mi együttesen alkottuk meg egy szép és értékes életből a szörnyeteg mítoszát. Kísértetházzá tettük egy család otthonát. Mostantól fogva sokkal jobbnak kell lennünk.

Pip a pulpitus mögött megkereste Ravi kezét, és ujjait az ujjai közé csúsztatta. Pip ujjpárnái tökéletesen illettek Ravi ujjpercei közé, mintha egymásnak teremtették volna őket.

– Van valakinek kérdése?

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv pusztán egy elhagyatott Word dokumentum vagy kidolgozatlan ötlet maradt volna, ha nincs körülöttem az a rengeteg elképesztő ember. Először is Sam Copeland, a fantasztikus ügynököm, akinek azt üzenem: hihetetlenül idegesítő, hogy mindig igazad van! Köszönöm, hogy mindig türelmes és nyugodt voltál, a legjobb csapattag vagy, akit csak kívánhat az ember, örökké hálás leszek, amiért adtál nekem egy esélyt.

A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz tökéletes otthonra lelt az Egmont kiadónál, és ennek nagyon örülök. Ali Dougal, Lindsey Heaven és Soraya Bouazzaoui: köszönöm fáradhatatlan lelkesedéseteket, és hogy megértettétek a történetem lényegét, és segítettetek nekem is megtalálni. Külön köszönet csodálatos szerkesztőmnek, Lindsey-nek, aki végigkalauzolt a könyv kiadásához vezető úton. Amy St. Johnsonnak, aki elsőként olvasta és értékelte nagyra ezt a könyvet; hálás vagyok, hogy megtetted. Sarah Levisonnak, aki kemény munkával gatyába rázta a szöveget, és Lizzie Gardinernek a gyönyörű borítótervért; nem is álmodhattam volna tökéletesebbet. Köszönöm Melissa Hydernek, Jennie Romannak, és a többieknek is a marketing- és kiadói csapatból: Heather Ryersonnak a nagyszerű lektorálásért, Siobhan McDermottnak többek között a YALC-nál (Fiatal Írók Irodalmi Szövetsége) végzett kemény munkájáért; Emily Finn-nek és Dannie Price-nak a zseniális YALC-kampányért; Jas Bansalnak pedig azért, hogy a közösségi média királynőjeként segítette a könyvet. És köszönet Tracy Phillipsnek és a jogi csapatnak, amiért hihetetlen munkával eljuttatták ezt a történetet a világ más részeibe is.

A 2019-es megjelenésnél segédkező csapatnak a támogatásukért, különös tekintettel rátok: Savannah, Yasmin, Katya, Lucy, Sarah, Joseph, valamint ügynök/kiadó ikertestvérem, Aisha. A kiadási procedúra sokkal kevésbé ijesztő, ha barátokkal csinálja végig az ember.

A Flower Huns tagjainak (micsoda haszontalan név egy WhatsApp csoportnak; de mindegy, most már nyomtatásba került, tehát nem szabadulunk tőle): köszönöm, hogy a barátaim vagytok már több mint egy évtizede, és hogy megértitek, mikor visszavonulok az írói kuckóm magányába. Köszönöm Elspeth, Lucy és Alice, hogy az elsők között olvastátok a könyvemet.

Peter és Gaye, nektek is hatalmas köszönet jár megingathatatlan támogatásotokért; elolvastátok az első változatot, és lehetővé teszitek, hogy gyönyörű helyen írjam a második könyvemet. Katie, neked meg azért, mert kezdettől fogva lelkesedtél a könyvért, és mert te adtad az első ötletet Pip figurájához.

Köszönet a nővéremnek, Amynek, amiért megengedte, hogy belopózzak a szobájába, és nézhessem a Lost sorozatot, pedig túl kicsi voltam még hozzá – a rejtélyek iránti vonzalmam egyébként akkor kezdődött. Húgomnak, Oliviának, amiért minden egyes sort elolvasott, amit eddig írtam, attól a piros jegyzetfüzettől kezdve, melybe az Elizabeth Crowe-nak szánt történeteket firkáltam. Te voltál az első olvasóm, és ezért nagyon hálás vagyok. Danielle-nek és George-nak – sziasztok, ti csak azért kerültetek ide, mert olyan cukik vagytok. Egyelőre jobb, ha nem olvassátok el ezt a könyvet, csak ha majd nagyobbak lesztek.

Anya és Apa, nektek is nagyon köszönöm, hogy olyan gyerekkort biztosítottatok nekem, ami tele volt történetekkel: filmek, könyvek és játékok társaságában neveltetek. Nem tartanék itt, ha nem néztük volna együtt a Tomb Raider és a Harry Potter filmeket. Elsősorban viszont azért vagyok hálás nektek, amiért biztattatok, hogy képes vagyok rá, holott sokan azt mondták, nem. Megcsináltuk!

Végül Bennek szeretnék köszönetet mondani. Te vagy az egyetlen biztos pont a sok könny, hiszti, hiba, aggodalom és győzelem közepette. Nélküled abszolút nem tudtam volna idáig eljutni.

És végezetül neked is köszönöm, kedves olvasó, hogy megvetted, és végigolvastad ezt a könyvet. Nem is tudod, milyen sokat jelent ez nekem.

Holly Jackson

Holly Jackson már fiatalon elkezdett történeteket írni, első (elég gyatra) regénykísérlete tizenöt évesen született.

Angol szakon diplomázott (MA) a nottinghami egyetemen, ahol irodalmi lingvisztikát és kreatív írást is tanult.

Londonban él. Az olvasás és az írás mellett szeret videójátékokkal játszani, és szívesen néz megtörtént bűnesetekről szóló dokumentumfilmeket, mert ilyenkor azt képzeli, hogy ő a nyomozó. A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz az első regénye. Hollyt a Twitteren és az Instagramon is követheted: @HoJay92.

Tartalom

I. RÉSZ

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

II. RÉSZ

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

III. RÉSZ

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Negyvennyolc

Negyvenkilenc

Három hónappal később

Köszönetnyilvánítás

Holly Jackson