Apró bolt a sétányon

Hidasi, Judit

Álomgyár (2022 júl)

Címke: chick lit, romantikus, regény, Balaton

chick litttt romantikusttt regényttt Balatonttt

Azt mondják, bármikor újra kezdheted az életed… De azt nem mondják, hogy ez nehéz lesz…

Éva titkokkal tele érkezik haza Amerikából a húszéves érettségi találkozójára, a balatoni kisvárosba. Szinte pillanatok alatt lesz szerelmes az emlékeibe, a régi életébe. A rózsaszín felhők közül azonban gyorsan a földre esik, mert a városban sok minden megváltozott.

Nem elég, hogy bohém anyja rábízza a parti sétányon lévő boltocskát, de új otthont is kell találnia magának. Szerencsére régi barátnői mindenben segítik, nem úgy Tamás, aki a bolt másik felét bérli és egészen más tervei vannak. Évával és az apró bolttal is.

Egy átmulatott és átbeszélt éjszaka után a régi barátnők megalapítják a Prosecco Klubot, ahol a maximális őszinteség alapkövetelmény. Ez viszont jó néhány régi sérelmet felszínre hoz nemcsak a helyét kereső Évánál, de a háromgyerekes Gabinál és a még mindig szingli Nórinál is. Tamás pedig egy kicsit mindannyiuk életében szerepet játszik. A nyár éppen csak elkezdődik, a szálak pedig egyre jobban összekuszálódnak…

Hidasi Judit regényében visszatalálunk a múlthoz, ahonnan életünk kötelékei erednek. A történet hősnőivel együtt járjuk be az utat, amely elvezet azokhoz az értékes dolgokhoz, amelyekről hajlamosak vagyunk megfeledkezni.

Minden bátor léleknek, akinek van mersze újrakezdeni.

A történet egy kitalált Balaton-parti kisvárosban játszódik.

A szereplők és a kisváros is a szerző fantáziájának szüleménye.

Előszó

Éva álmosan és boldogan meredt a vízre. Hajnali öt körül járt, és az érettségi bankett eufóriája még belengte az alkoholgőzös diákokat. Ő azonban már józan volt. Józan, boldog és fáradt. A jövő izgalma tartotta ébren.

Na meg a csodálatos napfelkelte a vízen. Tudta, hogy ennek a szép látványnak minden színét el kell magában raktároznia. Hamarosan ugyanis búcsút kell vennie tőle.

Ahogy felidézte a bankett önfeledt pillanatait, néha elmélázott és el is mosolyodott. Olyan koravénen, ahogy szokott.

Egyedül volt, és ezt nem bánta.

Persze, a barátai rutinosak voltak, tudták, mire hazaérnek, ideje kijózanodni, hogy anyáik és apáik ne ordítozzanak velük. Nem mintha egyébként a szülők ne lettek volna tökéletesen tisztában azzal, hogy egy érettségi banketten a gyermekeik nem narancslevet fognak inni.

Eljött ez a nap is – gondolta Éva, és a hajába túrt. Már egy fél órája érezte, hogy a sok tánctól és ugrálástól összetapadt a haja a tarkóján, de nem zavarta. Meleg nyári nap volt, forró éjszaka és hűvös hajnal, de az idő még a víz partján is elviselhetőnek tűnt.

Magas sarkú cipőjét már akkor levette, amikor elindult hazafelé. Ami azt illeti, volt még néhány elvetemült táncoló az osztályából, aki azt kiabálta: „Éjjel soha nem érhet véget…” Mintha a gyerekkoruktól búcsúztak volna. Mintha másnap egy új fejezet kezdődne.

Leérettségiztek.

Kilépnek a világba, akkor is, ha még előttük áll egy hosszú balatoni nyár. Egyesek már hétfőtől egy helyi lángosozóban, moziban, zöldségesben dolgoznak. És vannak, akik szeptemberben kezdik az egyetemet, a főiskolát. Szétszóródik a társaság, akikkel a gyerekkorukat töltötték.

Kisváros. A gyerekek egy óvodába, egy általános iskolába, aztán egy gimibe jártak. Mindenki továbbmegy, ki erre, ki arra.

Persze, megígérték egymásnak, hogy telefonálnak, kapcsolatban maradnak, és ezt sokan véresen komolyan is veszik. Elvégre egy alomból valók. Ezt Éva anyja, Zsuzsa szokta mondani: „Szerencsések vagytok. Egy az alom, egy a város. Maradjatok barátok, amíg csak tudtok…”

Én pedig most éppen egy másik földrészre indulok – gondolta Éva, és tovább bámulta a Balatont.

Kicsit feltámadt a szél, és a lány összehúzta magán a vékony selyeminget. A feje azt mondta, hogy induljon haza, de a szíve még marasztalta. A hatodik érzéke azt súgta, hogy ez a pillanat, ez a tökéletes, hajnali pillanat csak az övé, és az imádott tóé. Olyan volt, mintha egymástól búcsúztak volna.

Hátradőlt a padon, és becsukta a szemét. Talán néhány percre el is nyomta az álom. Amikor feleszmélt, Tamás már előtte állt. Millióból is felismerte volna a fiú sziluettjét. Farmerben, dzsekiben és pólóban várakozott előtte, hanyagul dohányzott. Legalábbis igyekezett úgy tenni, mint akit a legkevésbé sem érdekel a világ.

Mosolygott, ahogy mindig. Tudta, hogy jól áll neki. Csak azt nem, hogy ennyire.

– Azt hittem, régen elmentetek – mondta Éva, és automatikusan kihúzta magát.

– Hazavittem Rékát. Totál berúgott. Szerencsére az anyjáék nem vették észre. Gondoltam, visszanézek, hogy van-e még valaki.

– Már csak néhányan…

– Ja, vége a bulinak. Úgy döntöttem, járok egyet. Aztán beléd botlottam…

– Leülsz?

A fiú így tett. Észrevette, hogy Éva didereg. Levette a farmerdzsekijét.

– Kéred? – kérdezte sután.

– Köszi!

Éva beszívta a dzseki illatát, ahogy magára terítette.

– És? – kezdte a fiú. – Most merre?

– Haza, csak józanodom.

– Ja, simán. Kérsz cigit?

– Áh, nem! Anyám kinyír, ha megérzi.

– Ja, igaz.

Némán bámulták a vizet.

Éva zavarban volt. Mindig is tetszett neki a fiú, aki egész gimnáziumi évek alatt Rékával járt. Vagy éppen szakított. Se veled, se nélküled kapcsolatban volt a város legszebb lányával.

Bár a legkedvesebb nem ő volt, meg a legokosabb sem. Legalábbis így vélekedtek róla ők, a hármas banda: Éva, Gabi és Nóri.

Ez nem egy olyan kasztrendszer volt a kilencvenes évek végén, mint amilyet az amerikai filmekben látni, népszerűekkel és kívülállókkal, szurkolólányokkal és stréberekkel. Ez egy másfajta kasztrendszer volt. Gazdagként és szépként mégiscsak könnyebben ment az élet, a gyerekkor. Legalábbis, onnan nézve, akkor annak tűnt.

Évát egyedülálló anyja nevelte, apja kilétét titok rejtette. Anyja ugyan tudta, de nem árulta el neki. Megszokták az életet, a kemény életet, a nehézségeket. Éva úgy nőtt fel, hogy mindenért dolgoznia kellett. Nem volt ezzel gondja.

Persze ő is vágyott a szép és drága holmikra, mint minden tinédzser. De többre tartotta az anyjával való szövetséget, amelyben minden beszélgetésnek, minden őszinte gondolatnak helye volt. Annak is, hogy mit lehet megvenni, és mit nem.

Éva kiváltságnak tartotta, hogy az édesanyja a legjobb barátja. Büszke volt erre, és tudta, hogy ezért sokan irigylik.

Ő így talált helyet a közösségben. Ő volt ennek az erős anyának az erős lánya, és szabad volt, mint a madár. Pontosan tudta, hogy nem érheti baj, mert anyja mindig támogatja.

Csak egyetlen dolog miatt zavarta, hogy ő nem tartozott a gazdagok és szépek közé: szerelmes volt Tamásba. Titokban. Olyan nagy titokban, hogy Gabi és Nóri sem tudta.

Az ösztönei azt súgták, hogy talán most van utoljára lehetősége beszélni a fiúval. Elmondani neki, hogy mennyire szereti. Ugyanakkor azt is tudta, hogy nem lesz hozzá bátorsága.

– Anyád mit szólt? – kérdezte Tamás.

– Mihez?

– Hát, Amerikához!

Éva elmosolyodott. Tudta, hogy különleges a helyzete, és tudta, hogy az osztálytársai féltékenyek rá az utazásért. Bár ő kicsit félt tőle, ugyanakkor nagyon várta.

– Valójában anya találta ki. Ő mondta, hogy menjek ki néhány hónapra Jutka néniékhez tanulni a nyelvet, meg világot látni. Ők meg segítettek megvenni a jegyet.

Tamás bólogatott, és a cipője orrával rugdosta a földet.

– Hétfőn mész?

– Igen, anya visz fel Pestre, hajnalban indul a gép.

– Az jó. Ja, biztos király lesz.

– Majd elmesélem.

Tamás hosszan nézte Évát. A lány persze elpirult. Szerencsére a hajnali fényben nem látszott, csak ő érezte, hogy ég az arca.

– Én biztos nem jönnék haza – mondta Tamás hirtelen.

– Ezt hogy érted? És Réka? Együtt vagytok, nem? – csodálkozott Éva.

Tamás bólintott. – Ja, együtt.

– Én nem hagynám itt a szerelmemet – suttogta Éva maga elé.

– Hát, te biztos nem – nevetett Tamás.

– Most mit röhögsz?

– Semmit, semmit! Csak te ilyen…

– Milyen? – kérdezte Éva csípősen.

– Te ilyen komoly vagy. Komolyan veszed a dolgokat.

– És nem kell?

– Nem kell mindent komolyan venni – nézett rá ismét a fiú fürkészőn. A pillanat megállt.

Éva látta, hogy a fiú arca egyre közelebb ér az övéhez.

– Mennem kell – pattant fel Éva hirtelen.

– Most mi van? – kérdezte Tamás.

– Semmi, megyek haza. Mindjárt reggel van, nekem pedig… Izé… Pakolnom kell.

Éva sebtében elkezdte lehúzni a farmerdzsekit a válláról. Közben az járt a fejében, hogy Tamás most tényleg meg akarta csókolni? De hát barátnője van!

– Vissza ne add! Majd beugrom érte anyádhoz – dörmögte Tamás.

Éva megállt a mozdulatban, és utoljára ránézett a fiúra.

– Ha addig is, ha nem találkoznánk… – Nagy levegőt vett. – Szóval, ha hétfőig nem futnánk össze, akkor jó nyarat, meg jó sulit neked szeptembertől.

Hirtelen mindketten elkomorultak.

– Hazakísérlek – mondta Tamás.

– Ugyan már, csak felsétálok itt, pár méter és már otthon vagyok.

– Tudom, csak gondoltam…

– Nem kell, tényleg, köszi!

Éva úgy érezte, hogy sokkal nehezebb lenne elválni a fiútól a házuk előtt.

– Sok sikert neked Amerikában! – Tamás a zsebébe süllyesztette a kezét.

– Csak néhány hónap, és hazajövök, szóval, szerintem karácsony táján úgyis összefutunk. Anya addig is elmesél mindent, ha találkoztok valahol.

– Ja, az tuti.

Most Éva volt zavarban. Egyik lábáról a másikra állt.

– Szia! – mondta halkan, és elfordult.

Érezte, hogy nem tud visszanézni arra a két dologra, amit talán a világon a legjobban szeretett abban a pillanatban: a Balatonra és Tamásra. Néhány percig még visszafojtotta a lélegzetét, és arra várt, hogy mint a filmeken, a fiú utánaszalad, megragadja a karját, maga felé fordítja, a hajába túr, és megcsókolja.

Tamás azonban nem jött. Nem történt semmi ilyesmi. Ő pedig nem fordult hátra. Már csak azért sem, mert érezte, hogy az arcán végiggördülnek a forró könnycseppek.

Éva

1.

Volt abban valami gyomorszorító, amikor az ember húsz év után először tér haza az országba, ahol született és tizennyolc éves koráig élt. Mivel éjszaka repültem és Budapesten hajnali hat körül járt az idő, csak találgathattam, hogy anyát, akivel az elmúlt néhány évben csupán telefonon tartottam a kapcsolatot, milyen állapotban találom. Elvégre hajnalban kelt és vezetett egészen Budapestig, hogy felvegyen a reptéren.

Én nem, de anya persze tudni fogja, hogy mikor láttuk egymást utoljára. Talán tíz éve is volt már. Akkor sem én jártam itthon, hanem ő látogatott meg a nagy vízen túl. És lássuk be, az a találkozás nem sikerült valami jól.

Azóta sok idő eltelt, és valójában fogalmam sem volt, hogy milyen lesz őt újra látni. Talán elsírja magát az örömtől. Az is lehet, hogy pikírt és kimért lesz. Mindkettő benne volt a pakliban. Anya nem könnyű természet, soha nem volt az.

Ideges voltam, már akkor éreztem, hogy remeg a gyomrom, amikor a repülő ablakából megláttam a Dunát. Ellepték a szemem a könnyek, amit nem igazán tudtam mire vélni. Elvégre nem vagyok egy könnyen bőgős fajta, legalábbis eddig nem voltam. De itt, az ország légterében erőt vett rajtam a nosztalgiával kevert izgalom, és azt hiszem, a hazaszeretet is.

Talán ez lehetett az. Mindezeken túltett az idegesség, amit az eljövendő napok miatt éreztem. Nemcsak anya, hanem a szülővárosom lakosai miatt is.

Előre tudtam, hogy én leszek a heti szenzáció a Balaton-parti kisvárosban, és azt is, hogy kérdések garmadával fognak megtalálni a városka indiszkrét lakói. Ilyenek a kisvárosiak: akkor is érdeklődnek, ha épp csendben kéne maradniuk. Egy távolról hazaérkezett atyánkfia sok titkot hordoz, és ők minél többet igyekeznek kideríteni róla.

– Ah! – sóhajtottam fel, ahogy landolt a gép. Szerencsére a mellettem ülő férfi még mindig aludt, így nem kellett kínosan vigyorognom a viselkedésem miatt.

Kifelé bámultam az ablakon, és egy mentolos rágót rágtam a füldugulás elkerüléséért. Rutinos repülő voltam, ismertem a trükköket. Azt is, hogy ilyenkor mindenki felugrik és kifelé nyomul a gépből, pedig teljesen felesleges, hiszen a busz úgysem indul el a reptérre, amíg az utolsó utas is fel nem száll rá.

Szóval, nem siettem. Igyekeztem egy kicsit összeszedni magam, mármint lelkileg.

Ahogy bekapcsoltam a mobilt, rögtön megjött anyától, hogy kint vár a parkolóban. Egy smiley-t is biggyesztett a végére.

Ez talán jó jel. Talán nem kell egész hazaúton hallgatnom, hogy miért nem jöttem haza gyakrabban, és miért tűntem el ennyire mindenki életéből…

Erre talán magam sem tudtam a választ, csak ha mélyen magamba akartam volna nézni. De arra már évek óta nem voltam képes.

Talán féltem, talán gyenge voltam, talán csak úgy volt könnyebb, ha nem boncolgattam, hogy mi miért és hogyan történt. Mindenesetre azt már hetekkel ezelőtt, amikor eldöntöttem, hogy mégis eleget teszek a meghívásnak, leszögeztem magamban, hogy ez egy új kezdet lehet. Elvégre könnyű annak, aki új országban tud új életet kezdeni, nem igaz?

– Egy nagy frászt! – mormoltam magam elé mérgesen. Ezúttal a mellettem lévő férfi, aki már ébren volt és az ülése alatt kutatott a cipője után, a fejét félrebillentve egy halvány mosolyt eresztett.

– Minden rendben? – kérdezte összetéveszthetetlen amerikai akcentussal, mire visszamosolyogtam és bólintottam.

Na igen. Amerikában fontos, hogy mindig minden rendben legyen. Úgy is tesznek, mintha… Pedig… Na mindegy. Most már itthon voltam.

Remélhetőleg anya nem fogja megkeseríteni az életem, bár volt bennem némi félsz, hogy mit fog szólni ahhoz, hogy egy fedél alatt kell velem élnie. Egyikünk sem könnyű eset. Harmincnyolc éves korára az ember megtanulja, hogy ő sem az, sőt! Azt is megtanulja, hogy jobb olyannal együtt élni, aki el tudja viselni a rigolyáit.

Sebtében válaszoltam az sms-re azzal, hogy remélem, nem fognak sokáig feltartani az ellenőrzésnél, és sietek, ahogy tudok. A biztonság kedvéért én is odabiggyesztettem egy smiley-t az üzenet végére.

– Jaj, de kéne egy kávé… – motyogtam ismét magam elé, aztán kibámultam az ablakon.

Hát, itthon vagyok. A nagy kaland a lehetőségek hazájában ezennel befejeződött, de talán pont ma egy új kezdődik, ami remélhetőleg happy enddel ér véget. Vagy legalább egy kávéval kezdődik.

Anya a parkolóban várt. Sötét napszemüvegét azonnal levette, ahogy meglátott a túlméretezett bőröndökkel, amelyekben az egész életemet tartottam.

Boldog mosollyal és könnyes szemmel szaladt elém, amitől megkönnyebbültem. Tehát, egyelőre nem lesz földindulás. Örült nekem. Én is előreléptem, futni kezdtem felé.

– Lassabban, az isten szerelmére, mert elüt valami idióta! – kiabált felém.

Ahogy megöleltük egymást, nagyot szippantottam a hajából. Olyan friss illata volt, mint egy tavaszi rétnek. Nem tudom, hogy csinálta hajnali hatkor egy reptéri parkoló közepén.

Anyámnak még mindig levendulaillata van – gondoltam. Ő pedig egészen mást érzett rajtam, és mint mindig, véleményét hangosan ki is mondta:

– Le vagy izzadva, kicsim. Ez már a banyakór?

– Harmincnyolc vagyok.

– Jól van, jól van! Nagyanyád is hamar menopauzált, meg én is negyven voltam kábé. Bár ezt okozhatja a rendszertelen szexuális élet.

Tapintatlan volt, többek közt. De ennek még mindig megvolt a bája. Tőle elnézték az emberek, és én is.

– Rendszertelen? – kérdeztem.

– Ja, igaz. Inkább semmilyen.

– Anya!

– Jól van, jól van!

– Ezt ne velem, oké?

– Most mi van? – csapott a fenekemre.

Megint megölelt, és hatalmasat szippantott a hajam illatából.

– Babaszagod van.

– Ne már!

– De, egy anya mindig babaszagúnak érzi a gyerekét.

– Most mondtad, hogy büdös vagyok.

– Izzadt vagy. Az két külön dolog. Amúgy a gyerekem vagy. Imádom az összes szagodat.

– Na, akkor ezt megbeszéltük? Mehetünk?

– Igen. Van egy termosznyi kávé a kocsiban. Gondolom, kérsz.

Sebtében berámoltunk a csomagtartóba, és aléltan huppantam az anyósülésre.

Anya fátyolos tekintettel bámult. Biztosan igyekezett feltérképezni az arcom, kereste rajta a ráncokat, az élet nyomait. Aztán hirtelen megölelt.

– De jó, hogy itt vagy! Szörnyen, borzalmasan, rettenetesen hiányoztál – szorongatott.

– Te is nekem – szuszogtam, már amennyire a szorítástól meg tudtam szólalni.

Aztán csak bámultunk egymásra. De a koffein nagyon kellett.

– A kávé, amit említettél… – kezdtem.

– Ja, ja, igen! Már adom is, kicsim. – A kezembe nyomott egy műanyag retró termoszt. Valószínűleg az utolsót az országban.

Nagyot kortyoltam a még mindig forró kávéból. Furcsa íze volt. Kávé és még valami. Valami ismerős, de nem tudtam megmondani.

– Mi van benne? Olyan fura az íze…

– Jó fura vagy rossz fura?

– Hm… Hát… Jó fura.

– Levendulaszirup. Most kísérletezem vele.

– Anya! Ez isteni!

– Tényleg?

– Igen! Levendulás kávészirup? És te készíted?

– Bizony! Mindenféléket készítek, és árulom is a boltban!

Döbbenten meredtem az anyámra. Hát nem csak nekem van mesélnivalóm.

– Van egy boltod?

– De van ám!

– Hol?

– A sétányon.

– Egy vagyon lehetett az az ingatlan.

– Nem, vagyis igen, de nem úgy. Majd mindent elmesélek! – legyintett anya, és kikanyarodott a reptér parkolójából.

– Alig várom!

2.

Ahogy elhagytuk a fővárost és elindultunk Balatonfalu felé, már éreztem, hogy kár volt aggódnom amiatt, hogy el fogok aludni a kocsiban. Egyrészt az irgalmatlanul erős kávé, másrészt anyám pezsgő egyénisége olyan hatással volt rám, hogy úgy éreztem, egy hegyet is el tudnék hordani. Nagyon lelkes volt a hazatérésem miatt, és ez a lelkesedés rám is átragadt.

– Nem akarok túl sokat kérdezni a tönkrement házasságodról… – Anya próbált újabb beszélgetést kezdeményezni.

– Nem voltunk házasok. Legalábbis papíron nem. Ez most megkönnyíti a dolgokat.

Ez valóban így volt. Úgy hagytam el Amerikát, ahogy annak idején megérkeztem, néhány bőrönddel. Ettől az ember minimum értéktelennek érzi magát. A tönkrement párkapcsolatom sem sokat segített ezen.

Ismerős a történet a legkisebb királyfiról, aki elindul világot látni és minden sikerül neki? Az a királyfi feleséggel és arannyal megrakodva tér haza.

Talán a hiba ott van a mesében, hogy királylányokra ez nem igaz.

Én az a királylány vagyok, aki se férjet, se aranyat nem hoz magával haza, ez pedig szomorú és lelket romboló. Ez a királylány, akit egy szingli anyakirálynő nevelt fel, annak is örül, hogy hazatérhet néhány bőrönddel. És azt még hadd mondjam el, hogy egyáltalán nem érzi királylánynak magát. Maximum selejtnek, akit kidobtak…

– Azt tudnod kell, kicsim, hogy már hetek óta izgalomban tartja a városi népeket, hogy hazajössz… – Anya érezhette, hogy vakvágányra tévedtünk.

– Soha nem értettem, hogy bírod.

– Mit? – nézett rám mosolyogva.

– Hát, hogy mindenki mindent tudni akar.

– Itt nőttél fel, te is tudod, milyen ez.

– Igen, és már akkor is rühelltem.

Mosolygott, és a fejét rázta.

– Ne legyél ilyen szigorú az emberekkel! Igen, kíváncsiak, de mégiscsak az ígéret földjére indultál fiatalon. Sokan tudni akarják, hogy mi lett belőled.

– Hát nem sok…

– Ne mondd ezt! Csodálatos, értékes és okos fiatal nő vagy!

– Fiatal? Kötve hiszem…

Kibámultam a kocsiból, és azt kérdeztem magamtól, hogy vajon jó döntés volt-e, hogy hazajöttem. Biztosra vettem, ezt a kérdést még sokszor fel fogom tenni magamnak.

Valójában nem volt nehéz elszakadnom a férfitól, akivel az elmúlt éveket töltöttem. Talán előbb meg kellett volna lépnem, még akkor, amikor először foglalkoztatni kezdett a gondolat.

De ki tudja ezt? Kinek van pontos receptje arra, hogy mikor ér véget egy kapcsolat, és mikor kell továbblépni? Senkinek. Ha lenne ilyen, a mindent tudó ember betegre kereshetné magát.

Különben is, én tényleg szerettem Johnt. Komolyan gondoltam, hogy vele maradok, hogy vele élem le az életemet, és egy hatalmas farmon fogunk élni, gyerekeket szülök neki, akiket boldogságban és megértésben nevelünk fel.

Végül az álom csak álom maradt. Megismertem őt, hogy ki is valójában… És szépen lassan lemondtam a farmról.

– Tudod, anya, nem találtam még ki, hogy mit mondok az embereknek arról, hogy miért jöttem haza, Magyarországra. Ráadásul egy szál bugyiban.

– Hát, ebben segíthetek.

– Kötve hiszem, hogy tudnál.

– Hé! Nem úgy volt, hogy egymás támaszai vagyunk és mindenben segítjük egymást?

Elmosolyodtam erre, az egész gyerekkoromat meghatározó mondatra. Mert így volt: anya és én véd- és dacszövetségben, ketten a világ ellen. Hittem benne, és ő soha nem hagyott cserben.

Én ugyanakkor ezt nem mondhattam el magamról.

– De, igen, anya, úgy volt. És remélem, hogy még mindig így van.

– Az anyád vagyok. Amíg élek, megteszek mindent, hogy boldog legyél.

Komolyan gondolta. Tudtam.

– Igyekszem, hogy ne okozzak csalódást – mondtam, és megszorítottam a sebváltón nyugodó kezét.

Láttam rajta, hogy egy pillanatra elérzékenyült, így folytatta a mondandóját, egy kicsit komolyabban.

– Szóval, van egy ötletem, amit szeretnék veled megbeszélni, mielőtt hazaérünk.

– Hallgatlak.

– A bolt, amiről beszéltem…

– Igen, a bolt! Nagyon kíváncsi vagyok rá! Miért nem tudok róla egyébként? Azt értem, hogy nem találkoztunk, de azért telefonon beszéltünk. Miért nem említetted soha?

– Mert meglepetésnek szántam. Valahogy mindig azt képzeltem – vett nagy levegőt –, hogy hazajössz, és akkor nagy csinnadrattával megmutatom, és… Szóval, nem jöttél. Aztán meg teltek-múltak a hónapok, és…

– Értem. Sajnálom.

– Ó, ne sajnáld! Nincs semmi baj. De a lényeg, hogy van egy boltom a sétányon. Apró, csak néhány négyzetméter az eladótér, és sok pénzbe került rendbe hozni, de mégiscsak az enyém!

Néztem, ahogy lelkesen beszél. Nagyjából így fogott mindenhez az életben. Hatalmas energiával és lelkesedéssel.

Mindig is irigyeltem tőle a „jég hátán is megél” attitűdöt, a temperamentumát, hogy úgy tűnt, soha nincs rossz napja. A rossz napokból is a végére valahogy jót kerekített. Kevés embernek van meg ehhez a képessége. Én sajnos nem örököltem.

Néztem a rövidre nyírt ősz haját, a kockás flanelingét, a kopott farmerját és a fehér trikóját. Úgy öltözött még mindig, mint egy tinédzser. Soha nem érdekelték a külsőségek. Fiatalon sem sminkelte magát, és mégis, volt benne valami ellenállhatatlan, amivel magához vonzotta az embereket.

Szerettek vele lenni.

Anyámnak mindenkihez volt egy kedves szava, mindenre volt megoldása, és soha nem csüggedt, vagy nem mutatta az egy szem gyerekének.

Emlékszem, hogy kamaszként mennyire utáltam ezt. Még rendesen rosszkedvű sem lehettem, mert állandóan fel akart vidítani. Pedig hát miféle kamaszkor az, ahol nincs depi és fiúk utáni sírás?

– Szóval, a bolt… – csatlakoztam vissza a jelen beszélgetéshez.

– Ó, igen! Csodálatos! Pont olyan, amilyennek szerettem volna.

– Mit árulsz?

– Mindent, ami levendulás…

Elkerekedett a szemem.

– Mikor lettél aromaterapeuta? – kérdeztem meglepődve.

– Semmikor. Illetve, folyamatosan képzem magam, és sok beszállítóval dolgozom együtt, szóval nem mindent készítek, de azért alakul.

Az évek során anyám rengeteg mindennel próbálkozott, hogy nekem tisztességes gyerekkorom legyen, és ne mi legyünk a legszegényebbek a városban. Képesítését tekintve rajztanár és művészettörténész volt, de a tanítás mellett állandóan volt másodállása. Ha arra volt szükség, éjszakánként takarított, nyáron bébiszitterkedett mások gyerekei mellett, vagy beugrott a butikba ruhákat árulni.

Nem mondom, hogy mindig könnyű volt a gyerekének lenni, már csak azért sem, mert néha napokig nem is láttam. Mikor iskolába mentem, már valahol dolgozott, amikor hazaértem, még nem jött haza.

Vajon honnan volt ennyi energiája?

Talán másra vágyott, talán többre, talán egész életében csak egy kedves kis boltocskára. Nem is tudom.

– Holnap lesz a buli? – kérdezte.

– Az osztálytalálkozóra gondolsz?

– Mi másra?

– Igen, holnap este.

– Hagyhattál volna magadnak egy kicsit több időt az átállásra.

– Mindegy, kibírom.

– Úgyis mindenki téged akar látni – mosolygott. – Remélem, hoztál valami normális ruhát.

– Harmincnyolc vagyok, anya. Van normális ruhám. Tulajdonképpen minden vagyonom ott van a bőröndömben.

Rám pillantott. Szemében szomorúság ült, bárhogy is próbálta elfedni a mosollyal. Féltett engem.

– Ne aggódj! – mondtam ki hangosan. – Ez volt a jó döntés. Igazából lehet, hogy már hamarabb meg kellett volna hoznom.

– Az ember néha nem tudja, hogy mindennek akkor jön el az ideje, amikor tényleg eljön az ideje. Most itt vagy, itthon vagy, remek alkalom, hogy új életet kezdj.

Féltem, hogy nincs igaza. Vagy talán pont attól féltem, hogy igaza van. Tisztában voltam vele, hogy minden mögöttem álló történést valóban mögöttem kell hagyni, csak épp azt nem tudtam, hogyan.

Pörgött a fejem a feldolgozhatatlan információktól, az új színektől, az új szagoktól, a balatoni várostól, amely bizonyosan megváltozott a fejemben őrzött emlékhez képest. Ahogy az emberek is.

3.

Semmi nem tudja visszaadni annak az izgalmát, amikor az ember lefordul az autópályáról vagy bármilyen főútról, és észreveszi a Balatont. Amikor először látja meg és kémleli a magas fákat, fenyőket és az alacsony házakat. Vajon melyik engedi először láttatni a kék vizet? Vajon fog-e fújni a szél, hogy eltakarítsa a fák leveleit a szemünk elől annyira, hogy megpillantsuk a Balatont?

Megfigyeltem, hogy a víz szagát jóval előbb érzi az ember. Szerintem vagy így van, vagy csak annyira szeretnéd már látni, hogy az elméd játszik veled. Érzed a Balaton semmihez sem fogható zöldes, mohás, náddal teli illatát, aztán egyszer csak megpillantod a vizet, és nem találsz értelmes választ arra, hogy mi a fenének akartál innen valaha is elmenni.

Én viszont elmentem. Egy jobb élet reményében, a gazdagságért, a szerelemért, a boldogságért, amelyet ideig-óráig meg is találtam. Máshol. Másban.

Még jobban letekertem az ablakot, és kilógattam a fejem, hogy mélyebben beszívhassam a levegőt. Mintha megint kiskamasz lettem volna, akire egy izgalmas nyár vár, tele kalanddal.

Anyám mosolygott. Talán ő is arra gondolt, hogy milyen is a gyerekkor.

– Először a bolthoz vigyél. Oké? – mondtam.

– Nem kell sietni, mert kiírtam, hogy ma zárva vagyok.

– Jó, de akkor is, kíváncsi vagyok rá – mosolyogtam rá biztatóan.

– Oké, legyen. Amúgy is ez volt a tervem.

Sok minden átfutott az agyamon, amikor úgy egy órával ezelőtt anyám közölte, hogy van egy boltja a sétányon. Megállva az üzlet előtt azonban tátva maradt a szám. Több okból is.

Először is, ha anyám elmesélte volna, hogy melyik ez az ingatlan, pontosan tudtam volna. Emlékeztem erre a háromszintes épületre a gyerekkoromból, mert sokan, sokféle üzlettel próbálkoztak itt az évek során.

Volt itt már étterem, amely elég hamar bezárt, mert a pincérek nem bírták, hogy három emeletre kellett felmenniük a tálcákkal, az italokkal és az ételekkel. Mivel az üzlet alapterülete nem széltében, hanem hosszában volt nagy, magyarán, a három emelet egy-egy szintje alig volt háromszor négy méter, vagy valami ilyesmi, így meredek lépcsők emelkedtek minden emeleten, hogy több hely maradjon a székeknek, az asztaloknak és a vendégeknek. A keskeny lépcsőn egy rémálom volt a tálcákkal egyensúlyozni, így rendszeresen repültek a tányérok és a poharak. A pincérek utálták, a vendégek szűknek érezték, ezért bezárt.

Aztán volt itt egy játékterem is, mindhárom emelet tele gépekkel, aminek a törvény vetett véget egy tiltással, a gépeket elvitték, a tulaj tönkrement. A hely megint bezárt. A leharcolt ingatlant fillérekért adták el valakinek.

Próbálkoztak még ruhákkal, szuvenírekkel, de egyik sem volt szerencsés. Mindenki csődöt mondott annak ellenére, hogy maga a bolt jó helyen volt, nagy volt az átmenő forgalom, ráadásul közvetlenül a parti sétányon állt, néhány méterre egy szabadstrandtól. Sőt, valójában saját partja is volt egy apró stéggel, amit azért tudok, mert egyszer Nórival átmásztunk, hogy nyugodtan tudjunk napozni, amikor tele volt a strand.

Egyidőben azt beszélték a városban, hogy a hely elátkozott, sorban mondott csődöt mindenki, aki boldogulni szeretett volna vele.

Úgy látszott, anyám kivétel. Csodálatos hellyé varázsolta a lepusztult emeletes helyiséget. Egy régi panzió üzemelt mellette, bár ahogy elnéztem, az sem működött, a főfaláról hámlott a vakolat.

– Lady Lavender – olvastam a cégtáblát. – Hát, ezt imádom!

– Csengetett, Mylord?

– Tudom, anyukám, mást sem néztél egész gyerekkoromban!

– Imádom a piás öreglányt.

A bolt alsó szintjét lilára festették, és a hatalmas üvegablak mögött hívogató kirakat kínált mindent, ami levendulás. Volt itt szappan, csokoládé, fürdősó, illatgyertya, sőt még kézzel varrott levendulamintás konyharuha is. Egy biztos, ha én erre tévedtem volna, tuti bementem volna pénzt költeni.

De mi van a másik két emeleten?

– Anya, szerintem ez csodálatos – szorítottam meg a kezét elérzékenyülve. – És megy is?

– Aha, az én kapitalista lányom!

– Jól van na! Mégiscsak fontos egy üzletnél, hogy termel-e pénzt.

– Erről később. Most menjünk be!

– Alig várom!

Megkerültük a helyiséget, és hátulról közelítettük meg a bejáratot. Az áruval feltöltött üzlet azonnal rabul ejtette a szívem. Nemcsak az isteni finom levendulaillat miatt, hanem mert minden egyes négyzetméterén ott volt anyám lágysága, szeretete és kreativitása. A polcokon kedvesebbnél kedvesebb termékek sorakoztak, virágmintás fémkannák, apró szobrok, levendulával töltött zsákok, a falnál pedig egy lilára festett asztalka két puha fotellel, benne párna, és az asztalon könyvek és édes aromájú mécses.

Észrevette, hogy a fotelt nézegetem.

– Tudod, néha bejönnek az emberek beszélgetni velem, ilyenkor leülünk, iszunk egy kávét. Akkor is, ha nem vesznek semmit. Tudod, pletyizni.

Bólintottam.

Annyira hívogató volt a fehér fotel a puha párnáival, hogy attól féltem, ha beleülök, azonnal elalszom. Így nem ültem bele, hanem elindultam a lépcső felé az első emeletre.

Ezt a szintet kétfelé választották. Az egyik felében dobozok és áru kapott helyet, az ablaknak tolva egy íróasztallal, számítógéppel és papírokkal. A másik felében egy fürdőszoba. Nem nagy, de hasznos. Zuhanykabin és egy vécé.

– Praktikus megoldás – dörmögtem.

– Igen, mert a vásárlók nem használhatják. Mivel nem kávézó vagy étterem vagyok, hanem bolt, nem kötelező. Nekem viszont jól jön.

– Az jó, hogy nem vagy kávézó, anyukám…

– Jó, érted.

– És a második emelet? Vagy harmadik szint? Vagy hogy is mondod?

– Második emelet, igen, nos… Az meglepetés.

– Kinek?

– Neked, csacsikám! – kiabált, és húzott maga után a lépcső felé.

Az ösztöneim veszélyt jeleztek. Úgy éreztem, valami cselszövés tárgya vagyok. Nem véletlenül. A második emeleten ugyanis egy apró lakás volt berendezve, ezek szerint nekem.

Ahogy felértem, a lépcsőn elém tárult egy hatalmas, egyenesen a sétányra néző ablak, egy kényelmes ágy és egy konyhafülke.

Be kellett valljam, hogy tündéri volt. Pont annyi, amennyire egy magamfajta szinglinek szüksége van. És az emeletet átjáró fény egyszerűen angyali volt. Mintha tényleg áldás lett volna a helyen.

– Ezt nem értem, anya – mondtam tétován, ahogy felléptem az utolsó lépcsőfokra.

Megfogta a kezem, és az ágyra ültetett, amelyen egy fehér ágytakaró fedte el a friss ágyneműt.

– Akkor gyorsan elmondom, és már kint lesz, aztán megbeszéljük, oké?

Bólintottam.

– A következő hat hetet egy tihanyi levendulamanufaktúrában töltöm. Dolgozni és tanulni fogok. A cég régi beszállítóm, és nehezen beszéltem rá őket arra, hogy szállásért cserébe részt vehessek a szüreten és a feldolgozásban. Szóval a nyár nagy részében nem leszek a városban. Mivel te ráérsz, te viszed az üzletet. És mivel a lakásomat kiadtam a nyárra, hogy legyen azért pénzem, itt fogsz lakni.

– De…

– Tudom-tudom, millió kérdésed van, de hidd el, mindent kitaláltam és lezsíroztam.

Ezzel felállt, mintha minden rendben lenne, és elindult lefelé. Szerinte ezt el is rendeztük, nem volt mit beszélni az ügyről. Ő lelép Tihanyba, én meg itt fogok lakni ebben a kis lukban. Bármennyire is tündéri, de mégiscsak egy luk. Én pedig nem értek a kereskedelemhez.

Ott ültem, és szólni sem tudtam. Hogy mi van?!

A lépcső aljából még visszakiabált.

– Ja, és mivel Tamás elég sok pénzt fektetett a boltba, és a harmada az övé, amikor nincs kedve Pestre menni, itt alszik. Nem fog zavarni, mert a másodikon van egy kempingágy, szóval észre sem veszed.

Hogy mi van?!

– Anya! – kiabáltam, és már rohantam is utána.

Hallottam, ahogy a hátsó ajtó becsapódik, és anyám már kint is volt az utcán. Nem kellett magyaráznia, hogy melyik Tamásról van szó, pontosan tudtam.

4.

Nem mondtam volna, hogy nyugodtan ültem az étterem teraszán, ahol a húszéves érettségi találkozónk zajlott. Valójában órák óta tétlenül ücsörögtem. Túl voltunk a körkérdéseken, mindenki beszélt magáról úgy körülbelül öt percet, majd nagy szemeket meresztettek rám.

Erre számítottam, nem volt furcsa, hiszen évek óta nem láttak, készültem a faggatózásra, hogy miért jöttem vissza végleg. Nehéz volt beszélnem a kapcsolatom kudarcáról Johnnal, így nem is hoztam szóba, ehelyett diplomatikus, felületes válaszokat adtam.

Azt viszont tudtam, hogy Nóri és Gabi elől nem menekülök. Az igazat megvallva, nem is akartam. A barátság, amely összekötött bennünket, évtizedes, még akkor is, ha ebből húszat én távol töltöttem. Babakorunk óta ismertük egymást. És nagyjából azóta voltunk barátok.

Különösek ezek a találkozók. Sokan, akik túl voltak már ilyesféle „összejöveteleken”, úgy mesélték, hogy minden úgy maradt, ahogy volt. Az emberek automatikusan annak a társaságát keresik, akikkel jóban voltak. Régi barátok egymás mellé ülnek, régi szerelmesek zavarban vannak egymás előtt.

Végtelenül hálás voltam Nórinak és Gabinak, hogy hatalmas öleléssel köszöntöttek, és mintegy védőpajzsként vettek körbe egész este. Úgy tűnt, hogy a barátságunk, a gimiben kötött véd- és dacszövetségünk még mindig tart. Kibírt éveket és óceánnyi távolságokat.

Annyi kérdésük volt, és egyébként nekem is, hogy más szinte a közelembe sem férkőzött. Nem bántam. Tudtam, hogy jó ideig a városban maradok, talán örökké, és bőven lesz időm felvenni a kapcsolatot azokkal, akikkel szükségét éreztem. Sokakkal eltávolodtunk egymástól, másokkal soha nem is álltunk közel egymáshoz.

Az egyébként isteni rántotthús- és kovászosuborka-hegyek elfogyasztása után a kajakóma csendje telepedett ránk egypár percre, amikor Nóri szólalt meg a maga mély és nyugodt hangján.

– Na, akkor ideje berúgni, hölgyeim! – A szavait tett követte, iszonyú csinos fenekével együtt a bárpult felé indult, Gabi és én pedig csendben vigyorogva és bólogatva néztünk utána.

– Mindig jobban bírta a piát, mint én – somolygott mellettem a háromgyerekes édesanya, akire ráfért az ital.

Nem nagyon értettem.

– Tudod, Gabi – kezdtem bele –, felfoghatatlan, hogy neked hogyan lett három gyereked, amióta nem láttalak.

– Először is, mert nem jöttél haza – rázta meg a kezét fenyegetően.

– Igaz – bólintottam beletörődve.

– Másodszor hazudnék, ha azt mondanám, hogy így terveztük. A kislányunk születése után szerettünk volna egy kisfiút, de elbaszarintottuk, mert ikrek lettek. Azóta meg állandóan fáradt vagyok, mert egy kisfiú helyett kettő, szóval…

– Durva – mondtam komolyan.

– Ja, tök durva. Egyrészt terrorista mind a három, másrészt örökmozgók, harmadrészt néha azt hiszem, hogy direkt szövetséget alkotnak azért, hogy engem bosszantsanak. Viszont iszonyú jó testvérek, és ezt csodálatos látni. Meg a dolgomat is megkönnyítik. Most már elég sok időt elvannak egymagukban is. Szeptemberben az ikrek is suliba mennek, szóval picit könnyebb lesz.

– Ja, mehetsz vissza dolgozni – szólt közbe a három hideg proseccóval visszatérő Nóri. – Nem tudom, hogy bírod…

– Hát, azt hiszem, visszamenni dolgozni változatos lesz. Gondolj bele, hogy majdnem tíz éve otthon vagyok. Nem fog ártani. – Gabi megvonta a vállát.

– Erre iszunk! – emeltem fel a poharat, és nagyot kortyoltam a hideg italból. Csodálatos volt. Jólesett.

Valójában a megkönnyebbülés miatt éreztem ilyen jól magam. Megkönnyebbülten és boldogan vettem tudomásul, hogy a lányok még ugyanazok, attól eltekintve, hogy eltelt húsz év, és mindhármunk élete gyökeresen megváltozott.

Ismét kortyoltam, és bámultam a teraszról is jól látható Balatont. Hirtelen az asztalomra dobott mobilomon megjelent John arca. Aznap hatodjára hívott.

– Ez ki? – kérdezte Nóri.

– Az exem.

– Ja, az amerikai! – bólintott. – Nem beszélsz vele?

– Írtam neki sms-t, hogy megérkeztem, másról nem igazán.

A lányok diszkréten hallgattak. Hirtelen úgy éreztem, valami erősebbet is innék. Bár nem akartam az egész tragikomédiát elmesélni, mégis tartoztam némi magyarázattal.

– Hát, ennek a kapcsolatnak már elég régóta vége van. Furcsa, mert nem volt nagy dráma, megcsalás, vagy ilyesmi, egyszerűen csak kihűlt a szerelem. Sokkal előbb el kellett volna jönnöm. De nem akartam otthagyni mindent. Az a nagy helyzet, hogy valójában nem Johntól volt nehéz elszakadnom, hanem Amerikától. Szerettem ott élni. Könnyű volt. Jó volt. Gördülékenyen mentek a dolgaim.

Nagyjából ennyit tudtam mondani, többre nem volt energiám.

– Hát, ha anyád rád bízta a boltot, akkor megtapasztalod, hogy itthon nem lesz könnyű. Majd jól megszívat az önkori az adókkal – mondta Nóri.

– Ezt nem értem – mondtam. – Hogyhogy megszívat az adókkal?

A lányok nevettek.

– Majd rájössz, Évikém, hogy ez itt nem Amerika! – mondta Gabi, és ismét kortyolt az italából.

– De legalább itt van a Balaton – mondtam, és újra a sötétségbe burkolózó nagy vizet bámultam. – Meg itt vagytok ti.

– Az igaz – vigyorgott Nóri –, mi itt vagyunk, és segítünk, amiben tudunk.

Nem mondanám, hogy nem gondoltam át milliószor a döntésemet, hazaköltözöm. Mivel Johnnal nem született gyerekünk, és papír sem pecsételte meg kapcsolatunkat, a döntés utáni pillanatokban könnyűnek éreztem magam. A fura az, hogy ahogy jöttem, úgy mentem. Egy bőrönddel. Sok emlékkel, tapasztalattal és fájdalommal.

Tudtam, hogy a szülőhazám visszavár, így a gondolat egy idő után könnyű volt, és szórakoztató. Mármint egy bizonyos szemszögből.

Persze, a Facebookon követni az itthoni életet és ténylegesen itt élni felért egy kulturális sokkal, de ennek még a közelében sem jártam. Egyelőre egyik ámulatból a másikba estem, örültem az embereknek, és csodáltam anyám bátorságát, amivel nekivágott a nyárnak.

De én hogy a fenébe fogok boldogulni?

– Azt tudjátok, hogy anya kiadta a lakását, engem pedig beköltöztetett a bolt fölé? – kérdeztem.

– Hát, igen, volt egy ilyen ötlete hónapokkal ezelőtt, és valójában tőlem kért segítséget – lógatta a fejét bűnbánóan Gabi. – De remélem, nem haragszol. A lelkemre kötötte, hogy ne szóljak neked. Mondjuk, mivel nem beszélünk, ez nem volt nehéz.

Némi sértődöttséget éreztem a hangjában, de eleresztettem a fülem mellett.

– Dehogy haragszom. Csak furcsállottam, hogy nem említette nekem. Hazajövök kvázi húsz év után, ő pedig itt hagy, és elmegy Tihanyba.

– Furcsa, igaz? – kérdezte Nóri, akárcsak egy felügyelő.

– Szerinted valami célja van ezzel? – kérdeztem vissza.

– Én azt hiszem, mivel azt az egész városban mindenki tudja, hogy anyukád a világon téged szeret a legjobban, nem véletlen, hogy lelépett és magadra hagyott. Egyébként kábé húsz méterre van Tihany, szóval ez így ebben a formában nem is igaz.

Elgondolkodtam ezen. Mióta hazaértem, csak kapkodtam a fejem, a bolt, a kis lakás, az anyám és az ő levendulaszüretje és Tamás között.

– És arról mit tudtok, hogy Tamás pénzt adott anyámnak a boltra? Meg van benne tulajdonrésze?

Észrevettem, hogy a két barátnőm egymásra nézett. Talán azt tanakodták, hogy ki szólaljon meg először.

Megkönnyítettem a dolgukat. – Egyébként hol ez a pasi?

Nóri a szemét forgatta.

– Ugye nem? – kérdezte tőlem.

– Mit nem?

– Ugye nem vagy még mindig belezúgva?

A pír elszínezte az arcom. Szuper!

– Tudtátok?

– Jézusom, persze! – csattant fel Gabi, mire többen odafordultak. Erre lehalkította a hangját. – De nyugi, nem árultuk el senkinek.

– Most ettől meg kéne könnyebbülnöm? – kérdeztem.

– Csak azt mondd meg – folytatta Nóri –, hogy nem e miatt a faszi miatt jöttél haza, ugye?

– Dehogy! – mondtam határozottan. – Nem. De attól azért frászt kaptam, ahogy anyám elmesélte, hogy egy, köze van a bolthoz, kettő, néha azért ott alszik.

– Hát, azért ez ritkán fordul elő. De egy ilyen hosszú házasságban vannak bukkanók – mondta Gabi. – Réka időnként kiteszi a szűrét otthonról, de Tamás amilyen hülye, ezt meg is értem.

– Hogy érted, hogy hülye? – kérdeztem.

– Hát – vette fel a fonalat Nóri –, nem egy hűséges típus. Maradjunk ennyiben. Mondjuk, húsz év után ki az?

– Én! – vágta rá Gabi. – Én hűséges vagyok a férjemhez. Mert imádom.

– Mázlista! – mondtam elgondolkodva.

Azért ennek örültem. Legalább hármunk közül egyikünknek rendben van az élete.

– Szóval, meséljetek, ha már anya szűkszavú volt!

Enyhén szólva. Anyám, miután lepakoltunk a boltban, elvitt ebédelni, ahol végighallgatta a Johnnal sikertelen kapcsolatomat, már amennyit megosztottam vele, majd visszavitt a bolthoz, adott egy új mobilt, magyar telefonszámmal, megölelt és lelépett. Nem mondom, hogy nem sértődtem meg. Nagyon is, de hagytam menni. Pláne azért, mert másnap reggel, azaz ma friss kalács várt a bolt előtt.

Gondolom, nem ő autózott át Tihanyból, hanem valakivel odavitette, de azért ez jó érzéssel töltött el. Mégiscsak az anyám, én meg a csibéje. Még mindig késztetést érzett, hogy etessen.

Úgy tűnt, mindenről gondoskodott, csak éppen az információkat tekintve hagyott a sűrű ködben. Viszont az erős egyénisége továbbra is működött abban a tekintetben, hogy nem válaszolt olyan kérdésekre, amelyekre nem akart. Mintha el sem telt volna húsz év.

– Én csak annyit tudok, a város legkirályabb ingatlanosaként… – vette át a szót Nóri.

– Erre iszunk! – emeltem koccintásra a maradék proseccómat.

– Köszi, köszi, szóval… Annak idején, amikor anyukád kitalálta, hogy megveszi a sétányon az ingatlant, meglepődtem, főleg azért, mert fogalmam sem volt, hogy Tamásé.

– Ebben mi a meglepő? A fél város az övéké – legyintett Gabi.

– Jó, persze, ezt mindenki tudja, de hogy annak idején ő volt a szerencsés, aki fillérekért megvette, miután isten tudja, hanyadszorra is tönkrement… Szóval, amikor közöltem anyukáddal, hogy ki a tulaj, nem sok esélyt láttunk rá, hogy Tamás eladja. És nem is adta.

– Hallgatlak – mondtam. – Kezd izgalmassá válni.

– Tamásnak nem voltak vele tervei, de mivel kivételesen jó helyen van, nem is akarta eladni. Nem tudom, végül anyukád mivel győzte meg, elég sokszor találkoztak. Most úgy van a szerződés, hogy anyukád a bolt hetven százalékát tulajdonolja, Tamásé a maradék harminc százalék. Viszont, ami érdekes, az az, hogy Tamás adott nem kevés készpénzt anyukádnak, hogy fel tudja újítani.

– Szerinted mennyit? – kérdeztem.

– Milliókat – mondta Nóri legnagyobb megdöbbenésemre. – A teljes villany- és vízhálózatot újrahúzták, felújították, a bolt alapjait megerősítették, nyílászárókat cseréltek. Szóval, komoly felújítás volt.

Furcsállottam. Anyám nem olyan, aki elfogad bármilyen ajándékot is. Viszonylag korán nekem is a fejembe verte: „Semmi sincs ingyen!”

Nem volt jó érzésem ezzel kapcsolatban.

– Tamás el tudja adni a boltot anyám feje fölül? – kérdeztem.

– Nem. Hiszen csak harminc százalék az övé. Anyukád viszont eladhatja, ha kifizeti Tamást.

Nem nagyon értettem a miértet. Befektetésnek elég gyenge a dolog, pláne, hogy Tamás papíron semmit nem tett bele a felújításba.

– Te érted, Nóri? – kérdeztem az ingatlanos profit.

– Őszintén szólva, nem. Akkor sem értettem. Tamás elég jó üzletember, és az, hogy kifizette zsebből a felújítást, nem vall rá. Fogalmam sincs, miért tette.

– De majd egyszer elmondja – tűnődtem.

Egyikőnk sem értette. Ezen a ponton viszont már túl fáradt és eléggé spicces is voltam, hogy tovább elemezzem a bolt körüli furcsaságokat.

– Mindenesetre engem a következő hónapokban megtaláltok a boltban, ott dolgozom és lakom. Most pedig hozok még egy kör proseccót, mert ez most jólesik – álltam fel.

– Hármat hozz! – mondta Gabi, és felemelte az üres poharát.

– Na, mi van, mami, kimenős vagy? – kérdezte Nóri, akinek szintén üres volt a pohara.

– Igen, és örülök, hogy mi, hárman újra együtt vagyunk! Még ha húsz évet is kellett várni rá!

A pult felé indultam, és nem tudtam nem észrevenni, hogy a régi osztálytársaim nagy része engem bámult. Mintha legalábbis lilára festett hajjal érkeztem volna haza.

Én viszont hiába pásztáztam a teraszt, sem Tamást, sem a feleségét, Rékát nem láttam. Annyi baj legyen. Volt egy olyan érzésem, hogy előbb-utóbb úgyis összefutunk.

5.

Nem akartam úgy kezdeni az első munkanapomat, hogy ki sem nyitok, de muszáj volt. És nemcsak azért, mert gyakorlatilag annyi proseccót ittam előző este a lányokkal, hogy hajnali ötkor még az életemért küzdöttem, és komolyan fontolóra vettem, hogy belefojtom magam a Balatonba. Már világosodott a víz fölött, amikor a partról felbotorkáltam a boltba, és felszenvedtem magam az emeletre az ágyamig.

Nem csak azért döntöttem hajnalban arról, hogy ezen a vasárnapon a bolt zárva marad. Hanem azért is, mert át akartam nézni néhány mappát, amelyre anyám rózsaszínen világító öntapadós cetliket rakott. Beszállítók listája, kifizetendők, megrendelendők, elvégzendő feladatok. Hozzáférések különböző dokumentumokhoz.

Mielőtt anya elutazott a levendulaszüretre, néhány fő pontban vázolta ugyan a dolgomat, de olyan sok új infóval volt tele a fejem, hogy biztos voltam benne, legalább egy napra és hat liter kávéra lesz szükségem, hogy elmélyedjek a bolt intézendő dolgaiban.

Abban is biztos voltam, hogy néhány dolog változtatásra szorul. Először is, anyám gyakorlatilag nonstop a boltban volt, azaz reggel nyolctól este nyolcig. Legalábbis ez állt a táblán. Mivel „rögtön jövök” feliratot nem találtam sehol, így arra következtettem, hogy állandóan a boltban tartózkodik. Ennek már csak azért is van értelme, mert a sétányon minden üzlet így működik, mindig is így működött. A turisták a hosszúra nyúlt vacsorák és séták közben is szívesen vásárolnak, hiszen bármikor megjöhet az ember kedve egy gravírozott bögréhez vagy egy műanyag pókhoz, amelynek a hasában színes nyálkás golyócskák vannak, és a gyerekek versenyt ordítanak ezért a szörnyűségért, nem igaz?

A kérdés attól még foglalkoztatott. Ha anya egész nap nyitva van, akkor mikor intéz el minden mást?

– Ezen változtatunk – mondtam ki hangosan, miközben vadonatúj ágyamban fekve bámultam a patyolatfehérre mázolt plafont.

Minden új volt. Minden fényes, amit én jelnek vettem. Az életem egy fehér lap, üres és tiszta. Bármit írhatok vagy rajzolhatok rá. Idővel. Egyelőre próbáljunk meg anyám cetlijei között boldogulni. Vagy legalább próbáljuk meg halálosan másnaposan túlélni a vasárnapot.

– Nem, az kizárt, hogy én ma kinyitok. – Már a gondolatba is belesajdult az összes agysejtem. Pedig olyan békésen aludtak eddig!

Megvan az a képességem, hogy reggel robotpilótaként működöm. Vagy inkább kávéval működő robotként.

Próbáltam minél kevesebb erőkifejtéssel felülni az ágyon. Nem nagyon sikerült. Az viszont tagadhatatlan, hogy az aprócska lakosztályomba beáramló fény mosolyra fakasztott.

Bár vártam, és milliószor elképzeltem, hogy húsz év után visszakapom a gyerekszobámat, ez valahogy mégis jobb volt. Mint mondtam, egy új kezdet.

Lelógattam a lábam a fapadlóra, és a sarokban lévő főzőfülkére néztem. Magamban elmormoltam egy imát, hogy legyen valamelyik polcon legalább egy nyomorult Nescafé. És persze szidtam magam, hogy előző délután, mielőtt elindultam volna az osztálytalálkozóra, miért nem vettem legalább egypár zsemlét magamnak.

Mintha a gondolataimhoz aláfestő zene is lett volna, a gyomrom hatalmasat mordult. Vasárnap reggel.

– Vajon mi van nyitva ilyenkor? – morfondíroztam, és egy pillanatra elképzeltem egy puha krémsajtos bagelt, amit vasárnap a sarki deliből szereztem be, amikor futni mentem.

Semmi sem olyan jó, mint egy puha bagel és egy nagy bögre kávé.

– Esetleg egy szalonnás tojásrántotta – mondtam ki hangosan, mire a gyomrom újra hatalmasat kordult.

Na jó, muszáj volt felöltöznöm, és ennem valamit, mert elájulok. Sebtében ránéztem a telefonomra, miközben magamra húztam a kötött kardigánomat. Fáztam picit, annak ellenére, hogy besütött és melegített a délelőtti napsugár.

Egy üzenet anyámtól, kérdezte, hogy milyen volt az esti buli. Gyorsan válaszoltam néhány mondattal, hogy megnyugtassam, minden rendben, élek, sőt még a boltot sem adtam el. Még egy üzenet, Johntól. Nem értette, miért vagyok ilyen szűkszavú.

Furcsa, hogy ennyi év együttélés után sem ismert ki igazán. Nem látja be, hogy nekem ez a kapcsolat véget ért, nem leszünk barátok, és nem szeretnék egyelőre semmilyen kontaktust fenntartani vele. Szeretnék a jelenemre koncentrálni, nem pedig a múltamra.

Nem akartam, hogy azt higgye, valamilyen női fondorlat miatt húzom az agyát, így neki is válaszoltam, tömören, megismételve a korábbit: minden rendben, megérkeztem, jól vagyok. Szándékosan nem tettem fel a kötelező és illendő amerikai formulát: And you? Te hogy vagy?

Nem szerettem volna folytatni a beszélgetést. Úgy éreztem, hogy át kell élnem ennek a kapcsolatnak a gyászidőszakát, még akkor is, ha már hónapokkal azelőtt véget ért, mielőtt elmentem. Egy pillanatig sem akartam Johnnal azt éreztetni, hogy esetleg van visszaút. Nekem biztos nincs. Sem hozzá, sem a nagy vízen túlra.

Belefájdult a fejem ebbe a sok gondolatba. Meg a dehidratáltságba.

Néhány lépéssel elértem a főzőfülke mellett lévő fürdőszobát, ahol volt egy zuhanyzó. Anya szerint a melegvíz-ellátás zavartalan a boltban, szóval akár meleg vízzel is letusolhatok, vagy hideggel. Na, azt azért mégsem!

Sebtében elintéztem a mosdást, tiszta pólóba és kantáros kertésznadrágba ugrottam, és magamhoz vettem a pénztárcámat.

– Irány a bolt! – füttyentettem jókedvűen az ablakban állva, és elnéztem a sétányt. Vajon merre induljak?

Mocorgott már lent a turistaforgalom, de még nem volt dömping. Elmosolyodtam. Valahogy a gyomromban éreztem, hogy jó lesz nekem itt. Talán nem lesz egyszerű, és sok mindent kell újratanulnom, de remekül fogok szórakozni.

Ahogy az ablakból az utcát bámultam, észrevettem egy biciklivel közeledő férfit, aki fél kézzel egy papírdobozt egyensúlyozott. Nagyon hasonlót, mint amit tegnap a bolt ajtajában találtam, és friss kalács volt benne.

Összehúztam a szemem, és igyekeztem kivenni az arcát, hátha ismerem. A férfi magas volt, sötét nadrágot és kockás rövid ujjú inget viselt, de nem volt ismerős az arca.

Úgy döntöttem, kifigyelem, hogy megint hoz-e valamit, és ha igen, akkor megismerkedem vele. Igyekeztem tempósan leérni a földszintre, és ajtót nyitni a férfinak.

Az üvegen keresztül hatalmas szemmel meredt rám, mint aki rémeket lát. Félénken intettem neki, ahogy kinyitottam az ajtót. Próbáltam mosolyogni, és nem tudtam nem észrevenni, hogy a papírdobozból finom, friss pékáru illata száll.

– Jó napot! – mondtam biztatóan, miközben a férfi felé nyújtottam a kezem.

Ő ezen annyira meglepődött, hogy becsukta a száját.

– Maga ki? – kérdezte nem túl kedves hangon. Ez rosszulesett. Felébredtem a szép tündérmeséből.

– Enyém a bolt – mondtam.

Bosszúsan a fejét rázta.

– Zsuzsa eladta a boltot? – kérdezte kurtán.

– Jaj, nem! – mondtam gyorsan. – A lánya vagyok!

Még mindig bizalmatlanul nézett rám.

– Az amerikai? – kérdezte.

– Valójában nem vagyok amerikai, csak ott éltem néhány évig…

– Szóval, az amerikai. Zsuzsa jól van? Mondta, hogy jönni fog, azért kellett hoznom a reggelit.

Kicsit kezdett kényelmetlenné válni a faggatózása, annak ellenére, hogy szerettem volna enni a friss kiflijéből, vagy bármit is rejtett a doboz.

– Elnézést, ismerik egymást? – kérdeztem.

Megrázta a fejét, és bosszúsan legyintett.

– Ebben a városban mindenki ismer mindenkit. Én vagyok a Laci pék. Amúgy én etetem az anyját, már amikor itt van. Mikor jön?

Nem akartam neki többet mondani. Bár isteninek tűnt a péksütemény, de ki tudja, ki ez. Fel kell hívnom anyát.

– Ó, igen! Szeretném a tegnapi dobozt kifizetni, mert igazából én ettem meg, szóval…

– Nem kell.

– De kell, mert… Szóval, semmi nincs ingyen – mondtam, és meg is fordultam, hogy a pénzért menjek.

– Tartozom az anyjának – jelentette ki mogorván, és az ajtó melletti kisasztalra tette a dobozt. – Mondja meg neki, hogy ma is hoztam a kifliket, rendben?

Na jó. Anyám valami helyi maffiafőnök lett itt? Először Tamás felújítja a boltot, aztán meg ez a mogorva pasi tartozik neki.

– Rendben! – Ennyivel jóvá is hagytam.

A ráncos arcú férfi visszaszállt a biciklijére.

– Zsuzsa mikor jön vissza? – érdeklődött.

– Ezt már kérdezte…

– És mit mondott?

– Semmit nem mondtam.

Megint rám legyintett.

– Mondja meg az anyjának, hogy itt voltam.

Naná, hogy megmondom. Lesz néhány kérdésem ezzel kapcsolatban is.

Nem tudtam, hogy Laci pék milyen forgalmat bonyolít le és hol van az üzlete, ahonnan biciklivel érkezik reggelente, de a diós kifli valami egészen elképesztően finom volt. Puha és meleg, omlós és ropogós egyszerre. A vajas tészta szinte elolvadt a számban, a dió pedig édes volt, és puha.

Nem jutottam fel a lakrészembe, ott helyben a boltban, a fehér fotelben felfaltam az egész doboznyi kaját. Tudom, nem illik falni, mint egy éhes kiskutya úgy, hogy a turisták bebámulnak az ablakon, de nem érdekelt. Előbb faltam, aztán amikor visszatért belém az élet, már mosolyogva ízlelgettem a diós kifli minden egyes morzsáját. Az sem érdekelt, hogy az orrom porcukros, és talán az egész utca hallja, ahogy élvezem az ételt.

– Ó, anyám, ez fantasztikus! – kiabáltam minden egyes falatnál.

– Laci, az isten áldjon meg mindkét kezével! – tettem hozzá, és rámosolyogtam a bolt ablakán bebámuló nőre. Legszívesebben azonnal elküldtem volna „Laci pékhez”, hogy neki is olyan jó legyen, mint nekem.

Miután normalizálódott a vércukorszintem, visszakúsztam az emeletre, és felhívtam anyámat. Sebtében vázoltam neki, hogy ma átnézem az üzleti ügyeket és nem nyitok ki. Helyeselt. Sőt!

– Arra gondoltam, hogy nem volt időd pihenni sem az utazás után, tölts egy kis időt, sétálj, fürödj, eleveníts fel régi barátságokat, kapcsolatokat! – mondta.

– Nem vagyok fáradt – válaszoltam a felvetésre.

– Tudom, soha nem vagy, de ez egy új helyzet, meg kell szokni, kicsim. Ismerkedj a környezeteddel!

Van egy olyan furcsa dolog az anya-lánya kapcsolatban, hogy soha nem változik. Úgy értem, én mindig kislány leszek, ő mindig az anyukám, és neki mindig igaza van.

– …még a Balatonban sem voltam… – mondtam inkább magamnak, mint neki.

– Vedd ki ezt a napot vagy akár a jövő hetet! Nincs semmi gyorsan intézendő a boltban.

– Ha nem nyitok ki, nem keresek pénzt.

– Ez igaz, de jól állunk. Nincs baj. Én meg jó kis pénzt kapok itt, a szüreten, miattam ne aggódj.

Nem aggódtam.

Anyám miatt soha nem kellett, mindig megélt a jég hátán is. A boltot is nulláról húzta fel, vagy legalábbis Tamás segítségével.

Erről jutott eszembe.

– Anya, az igaz, hogy Tamás újította fel az épületet a saját pénzéből?

A túloldalon némi csend támadt. Nem is rövid időre.

– Ezt ki mondta?

– Nóri pletykált tegnap. Nem mintha Gabi nem tudott volna róla, szóval, szerintem kábé mindenki tudja a városban.

– …vagy csak ezt beszélik. Hiszik, hogy tudják.

– Nem igaz?

– De, igaz, kicsim. A bolt egy része az övé. A felújítást ő fizette.

Szóval, akkor igaz. – De miért?

– Majd egyszer elmesélem ezt az egész sztorit.

– Miért nem most?

– Mert nem telefontéma, nekem pedig most nincs időm – válaszolta hidegen.

Éreztem, hogy több kérdést a témában nem tehetek fel.

Porcukros ujjaimat nyalogatva még felmerült bennem, hogy szóba hozom Laci péket, de mi tagadás, nem mertem. Csak annyit mondtam: – Itt járt Laci, és hozott kaját. De gondolom, erről se kérdezzelek…

Nem válaszolt, csak nagyot sóhajtott.

Hirtelen elveszettnek éreztem magam, még úgy is, hogy anyám tényleg csak néhány kilométerre volt tőlem és ígérete szerint két nap múlva hazalátogat.

– Mi a baj, kicsim? – Ezt azért még mindig megérzi kilométerekről is.

– Picit egyedül érzem magam. Hiányzik Amerika, a megszokott életem. Ne érts félre, nagyon szeretek itt lenni, de nem úgy képzeltem, hogy leszállok a gépről, és te rögtön elrohansz Tihanyba.

– Tudom, szívem, és ne haragudj! De bőven lesz még időnk mindenre. Ez csak néhány hét, és igazán nem vagyok messze.

– Most úgy látom…

Ennek ellenére nem akartam benne lelkiismeret-furdalást kelteni.

– A lányok hogy fogadtak? – kérdezte.

– Tündériek voltak – vágtam rá. – Nóri leitatott mindenkit.

És meglepően diszkréten kezelték, hogy hová tűntem az életükből húsz évre…

– Akkor tényleg rád fér egy kis hideg Balaton. Én pedig néhány nap múlva ott leszek veled. Addig is pihenj, ismerkedj a várossal, élvezd a szabadságodat!

Azon tűnődtem, hogy vajon maradt-e még a dobozban egy diós kifli.

– Rendben – mondtam, és jó munkát kívántam neki.

Én pedig eltökéltem, hogy kifekszem a napra néhány liter hidratáló folyadék társaságában.

A bolt hátsó bejárata és a Balaton között alig ötven méter húzódott, és a partról nem lehetett látni a vizet, mert sűrű nádas védte a fürdőzőket. Volt viszont egy rozoga stég, amely a víz fölé hajolt, és bár nem nagy, rozsdás is, de arra tökéletes, hogy egy frissítő úszás után az ember elterüljön rajta és élvezze a melengető napsugarakat. Pontosan olyan érzés volt feküdni ezen a stégen, mintha soha el sem mentem volna innen.

Emlékeztem még a napszagú bőrömre és a víz puha ölelésére, amely mindig körülölelt. Az elmúlt években számtalan partnál és strandnál megfürödtem, és bár az óceán csodálatos és semmihez nem hasonlíthatóan pompás, grandiózus, a Balaton… valahogy más. Mindig ismerősként köszönt, soha nem felejt. Mintha olyan titkokat őrizne, amelyeket csak mi ketten ismerünk. A gyerekkorom nevetéseit, a kamaszkorom dacos délutánjait. Az örömünket, a nehézségeinket, a könnyeinket. A Balatonban mindez benne van. A soha el nem múló emlékeink őrzője. A víz csendesen folyik át az ujjaink között, ismerősen, szeretettel tele.

Messzire vittek a gondolataim. Éreztem, hogy a torkomban felbukkan a gombóc. Csak nem fogom itt elsírni magam?

– A francba! – ültem fel dühösen, és meghúztam a törölköző mellett lévő vizespalackot, hátha lenyelem a gombócomat.

Szerencsére sikerült, még mielőtt rám ömlött volna az összes nosztalgia. De hát ez van, az otthonom, a régi barátok, az érettségi találkozó, picit túlcsordult tőlük a szívem.

Felvettem a napszemüvegemet, és az első pillanatban tátva maradt a szám a látványtól. Na nem a bolt némileg viseltes hátsó ajtaja, hanem a rajta kilépő férfi miatt.

Persze azonnal felismertem Tamást. Ugyanaz a magas, szikár fiú volt, akire emlékeztem. A haja bár megfakult kissé, de még mindig feltűnően jóképű volt. Jól bánt vele az idő meg a gondviselés is. Kisportolt karja viszont arra engedett következtetni, hogy ezért tesz is.

Most például mezítláb igyekezett a stég felé, úszónadrágban, törölközővel a vállán. Vigyorgott. Méghozzá rám.

Szóval, még mindig itt tartunk. Én vagyok Éva, a komoly, csendes lány, ő meg a szívtipró, akinek családjáé az egész város.

Amúgy tényleg kulcsa van, és csak jön-megy itt? Most már én is itt lakom!

Na, ezen változtatunk, mielőtt infarktust kapok – gondoltam.

Ugyan még pár méterre volt tőlem, de máris a bűvkörébe vont a mosolyával. Integetett és vigyorgott, még mindig.

– Szia! – kiabálta. – Ne haragudj, hogy rád törtem, de van kulcsom, anyukád adta! Tudtam, hogy itt vagy.

Bólintottam, és azon tűnődtem, hogy vajon ha felállok, remegni fog-e a lábam annyira, hogy beleesem a vízbe, vagy ha ülve maradok, akkor Tamás megáll-e fölöttem úgy, hogy alulról pont a gatyájára fogok bámulni. Egyik sem lett volna túl jó megoldás. Úgy döntöttem, megkockáztatom a lábra állást.

Ahogy közelebb lépett, ölelésre tárta a karját. Mivel zavarban voltam, nem nagyon tudtam mire vélni.

– Szia! – mondta újra, és megölelt. Nagyon, inkább megszorított. Szinte alig kaptam levegőt.

Elég hülyén forgattam a fejem, nem tudtam hirtelen, hogy vagyunk-e olyan viszonyban, vagy mifene, hogy puszit adjunk egymásnak. Ő viszont egyáltalán nem dilemmázott ezen, megpuszilta az arcomat egyik és másik oldalról is. Aztán picit eltolt magától, hogy alaposan szemügyre vegyen.

– Hát ja, anyádnak mindig is jó volt a genetikája – csettintett a nyelvével, én pedig hirtelen azt sem tudtam, hová süllyedjek szégyenemben.

Ez a pasas most tényleg végigstírölt? Nem mintha én nem ugyanezt tettem volna, amíg kiért a stég végére, ahol napoztam.

– Hogy nem híztál el a hamburger és sajttorta hazájában?

– Látom, Magyarországra még nem gyűrűzött be a polkorrektség – vakkantottam neki, aztán visszaültem a törölközőmre.

– Bocs, bunkó vagyok. De jól nézel ki! – mondta vigyorogva, aztán mellém ült.

Lógattuk a lábunkat a Balatonba.

Nem igazán tudtam, hogy miről is kéne beszélgetnünk. Régen sem voltunk barátok, nem nagyon lehetett közös témánk.

– Meddig maradsz? – kérdezte.

– Amíg lehet. Nem tervezek visszamenni, legalábbis egyelőre.

– Áh, értem. Akkor annyira nem jött be az ígéret földje?

– De, bejött.

Szándékosan adtam kitérő választ. Nem éreztem késztetést, hogy vele beszéljem meg a párkapcsolati dolgaimat.

– Egyébként hogyhogy van kulcsod? – kérdeztem.

– Ja, igen. Néha meghúzom magam a boltban, ha itt ragadok a városban. Egyszerűbb a boltban aludnom, mint apáméknak magyarázkodni.

Bólintottam.

– Ez ellen tehetek valamit? – kérdeztem, és most én vigyorogtam.

– Akarsz? – kérdezte pimaszul.

– Hát, mivel most én is itt lakom, jó lenne, ha nem jönnél-mennél, amikor kedved tartja.

Biccentett, és levette a napszemüvegét. Maga mellé dobta.

– Ezt megértem. Nem akarlak zavarni, de néha tényleg muszáj itt aludnom.

– Muszáj?

– Egyrészt ha üzleti ügyeket intézek, néha nincs kedvem visszamenni Pestre. Aztán meg… van, amikor csak szimplán nincs kedvem.

Szándékosan nem akartam tolakodó lenni, még akkor sem, ha ebből a válaszból üvöltött: „Kérdezz még! Kérdezz még!” Mégsem firtattam. Csak ültem mellette, és néztem izmos, barnára sült karját.

Hirtelen késztetést éreztem, hogy felhívjam Gabit és Nórit, és ugyanúgy, mint a gimiben, belekiabáljak a telefonba, akár egy kamasz. „Tök gáz, hogy zavarban vagyok!”

Talán Tamás is megértette, hogy nincs nagyon közös témánk, így felállt mellőlem.

– Jössz úszni? – kérdezte.

– Most nem.

– Oké. Nekem jólesne. Rohadt meleg van.

– Az – feleltem, és bíztam benne, hogy erre fogta lángoló arcomat. – Ma a boltban alszol?

– Nem. Tényleg nem akarlak zavarni. Délután van egy találkozóm, aztán már itt sem vagyok.

– Jó lenne, ha telefonálnál, ha esetleg mégis.

– Mintha Rékát hallanám…

Ja, a feleség. Jó, hogy mondta, de nem volt frappáns válaszom. Úgy döntöttem, elengedem a fülem mellett.

– Jó úszást! – kívántam neki, hogy lezárjam a beszélgetést.

Hosszan néztem, ahogy begázolt a hideg vízbe. Mi tagadás, hátulról sem festettek rosszul kisportolt hátizmai.

– A francba! – morogtam magam elé, aztán felvettem a telefont, és létrehoztam egy chatcsoportot Nórival és Gabival.

„Ha este ráértek, jó lenne, ha át tudnátok jönni a boltba” – írtam.

Nóri azonnal válaszolt: „Másnaposságra hozok olasz kaját.”

Aztán Gabi is csatlakozott: „Én meg egy bort. Sosem lehet tudni. Lerakom a gyerekeket, és nyolc után nálad vagyok.”

Elmosolyodtam. Kezdett úgy tűnni, mintha valóban otthon lennék.

6.

Nem igazán akartam Tamással beszélgetni. Úgy éreztem, nincs nagyon miről. Évek óta nem láttam, és előtte sem voltunk egy klikkben. Persze, érdekelt, hogy mi van vele, de az ember nem áll neki csak úgy faggatózni húsz év után: „Hé, hallom, tropa a házasságod, és a fél várossal megcsaltad a nejedet!” Nem, ilyet nem mond az ember.

Így aztán, hogy a további kellemetlen perceket elkerüljem, miután beúszott a Balatonba, sebtében elhagytam a stéget. Az emeletre érve két percet adtam magamnak, hogy lezuhanyozzak, valami nyári ruhába bújjak, majd elhagyjam a boltot.

A fürdőfülkébe érve vettem észre, hogy nincs zár az ajtón, szóval ide minimum egy riglit fel kell szereltetnem. Nem szeretném, hogy Tamás rám nyisson. Vagy én őrá. Tudtam, hogy elvileg a bolt egy része az övé, de azért mégiscsak volt olyan, hogy magánélet!

Ahogy rohamtempóban lemostam magamról a tó vizét, felrémlett a kérdés: ha itt alszik, itt is fog zuhanyozni? Én meg közben majd lemegyek a földszintre? Vagy hogy lesz ez?

Megráztam a fejem. Anyám jól itt hagyott a slamasztikában! Kedvem lett volna azonnal felhívni és kérdőre vonni az egész helyzet meg úgy egyáltalán a titkolózása miatt.

Most viszont csak szerettem volna elhagyni az épületet és nem váltani több szót azzal a pasassal, akinek biztos lesz még néhány csípős megjegyzése. Virágos pólót, farmersortot és papucsot húztam, majd lefelé igyekeztem a lépcsőn, amikor hallottam, hogy nyílik a kerti ajtó.

– Éva, itt vagy még? – kiáltott fel.

– Igen, de már megyek! – feleltem, és ügettem lefelé a lépcsőn.

Az aljában ott állt ő. Fogta a lépcső korlátját, hajából csöpögött a víz, törölközője a vállán. Esze ágában sem volt odébb lépni, hogy elengedjen. Ehelyett vigyorgott. Én pedig nem láttam menekülőutat. A szívem hevesen dobogott, de igyekeztem a sietségre fogni.

– Hová mész? – kérdezte.

Már megint ezek a tolakodó kérdések.

– Venni valamit – mondtam leszegett fejjel.

– Mit? – vigyorgott.

Nem jutott jobb eszembe: – Riglit.

– Hogy mit? – nevetett fel hangosan. – Minek az neked?

– Hogy bezárjam a fürdőt, amikor itt vagy…

Ő a lépcső alján állt, én pedig két fokkal fölötte. Nagyjából így voltunk egy magasak. Szinte csak millimétereket, de mozdult felém.

– Attól félsz, hogy rád nyitok? – kérdezte pimaszul.

Ahogy még közelebb mozdult felém, azonnal beindult a védekezési ösztönöm, és hátrahőköltem.

– Remélem, vagy annyira gentleman, hogy nem nyitsz rám – dadogtam zavartan.

– Ebben ne legyél olyan biztos! – mondta, és fellépett egy lépcsőfokot.

Kezdtem csapdában és kellemetlenül érezni magam. Egy pillanat alatt elfutotta az egész testemet a félelem, a szemem megtelt könnyel, és a lábam elgyengült. Úgy festhettem, mint egy csapdába esett állat, és ezt ő is észrevette, mert rögtön ellépett tőlem.

Megkövülve álltam, szinte éreztem, hogy nem mozdul a karom.

– Jól vagy? – kérdezte, és a kezem felé nyúlt. Automatikusan elrántottam.

– Minden rendben – szegtem le a fejem, és összeszedtem a bátorságom, hogy elmenjek mellette. A hangom remegésére azonban nem voltam hatással.

Most ő volt az, aki meglepődött.

– Természetesen nem nyitok rád – mondta zavartan, miközben én a táskámat igyekeztem összeszedni a polcról.

Persze a mobilom fent maradt, de ismét megmászni a lépcsőt, és tovább maradni ennek a férfinak a társaságában, esélytelennek tűnt. A félelem és a remegés eluralta az egész testem, miközben a tér egyre kisebb lett. Szinte éreztem, ahogy a plafon egyre zsugorodik, hogy lassan összenyom.

– Éva, rám néznél? – kérdezte nyugodt, kedves hangon.

Így tettem. Lassan felé fordultam, és ráemeltem a szemem.

– Biztos jól vagy? – kérdezte újra, és valamiféle megmagyarázhatatlan módon nyugtatóan hatott rám barátságos és kedves tekintete.

Bólintottam, aztán elindultam a bolt főajtaja felé. Szerencsére nyitva volt.

A kulcsot elvettem a pultról, és visszanéztem Tamásra, aki még mindig a lépcsőnél állt, ledöbbenve.

– Zárj be, kérlek, utánam! – mondtam halkan, de valószínűleg így is hallotta, mert bólintott. És még mosolyogni is megpróbált.

Kint akartam már lenni a levegőn.

– Oké! – mondta, de ezt már csak az utcára kilépve észleltem.

Megmenekültem. Nagy levegőt vettem. Először szaporán, aztán a sétámhoz igazítottam az egyre lassabb, egyre mélyebb lélegzeteket.

Ismertem a módszert, nem hagyhattam, hogy a feszültség, a félelem eluralkodjon rajtam. A lépteimet is lelassítottam kicsit, ahogy egyre távolabb kerültem a bolttól és a helyzettől, amely bár teljesen más felállásban, de ismerős volt.

Komótosan haladtam a sétányon, és élveztem, ahogy megnyugszom. Ezzel párhuzamosan felfigyeltem a sétányon lévő boltokra: a szokásos szuveníresre, mellette a gumimatracot és más vízijátékokat árusítóra, a bögrésre és a többiekre. A kínálat csak némileg változott az elmúlt húsz évhez képest. Több termék, színesebb minták, de nagyjából ugyanazok. A gyerekek nem változnak, még mindig színes labdákat, vízipisztolyokat, gumicsónakot szeretnének. A balatoni emlék továbbra is a pöttyös bögre, és megint menő helyi bort ajándékozni.

Megtapogattam a másnaposságtól kissé még mindig tompa fejemet, és úgy döntöttem, nekem nem bor kell most, hanem egy igazi, puha tésztájú tejfölös-sajtos lángos.

Két óra sétával, egy laktató lángossal és három utcai leszólítással később értem vissza a boltba. Az ismerősök, régi boltosok, kávézósok, éttermesek mosolyogva üdvözöltek, mindenki kíváncsi volt rám, én pedig igyekeztem kedves lenni.

Nem mondanám, hogy könnyű volt kikerülni a furcsán intim kérdéseket. Ezeket például: „Férjhez mentél?” „Gyerek van? Nincs? Ó, te szegény, mi történt?” „Pasid nem jött veled? Miért nem?” „Anyád fog most eltartani, vagy dolgozni fogsz?” Vagy a kedvencem: „Egész jól nézel ki, ahhoz képest, hogy milyen régen láttunk!”

És csak jöttek és jöttek. De ez ilyen, ezt tudtam, fel voltam rá készülve. Aki húsz év után hazaköltözik, efféle kérdésekre számíthat. Akármennyi turista is érkezik egy-egy szezonban, a város tulajdonképpen, népességét tekintve, elég kicsi.

Anya is figyelmeztetett, de én is tudtam, hogy az első néhány hétben kérdések garmada vár rám. Nagyjából mindegyikre volt kész, előre begyakorolt válaszom. Számítottam rá. Arra viszont nem, ami visszatérve a boltba a pulton várt. Tamás egy riglit és egy levelet hagyott nekem:

Nem tudom, mivel ijesztettelek meg ennyire, de remélem, jobban vagy. Ne haragudj, nem akartam. Holnap felszerelem a riglit, és itt a számom. Küldd el a tiéd! Ma nem jövök. Ha mégis, előtte felhívlak. Bocs még egyszer.

T.

Elmosolyodtam. Nem is gondoltam, hogy egy riglinek is ennyire tudok örülni. Nem kevésbé annak, hogy egyedül vagyok megint a boltban.

Felmentem az emeletre, hogy megnézzem a mobilomat. Hányra is ígérték magukat a lányok?

A lehalkított, de rezgő telefonon John arcképe virított. Éppen most hívott, ki tudja, hanyadszorra.

Ismertem jól: nem adja fel, nem elég neki csak néhány üzenet. Azt is tudni akarja, hogy még mindig hatással van rám.

Bármennyire is remegett a gyomrom, tudtam, hogy fel kell vennem. Egyszer és mindenkorra véget kell vetnem ennek a kapcsolatnak. Reméltem, utoljára kell ezt tennem.

Ahogy lenyomtam a gombot, máris hallottam, hogy azon az ál-aggódó hangon kezdi:

– Csak tudni akartam, hogy jól vagy… Nem veszed fel a telefont két napja…

Nem töltötte az időt olyan felesleges dolgokkal, mint a köszönés. Úgy döntöttem, én is így teszek.

– Ahogy azt már többször is írtam, minden rendben – jelentettem ki határozottan.

– Örülök, hogy veled minden rendben, én viszont néhány dologról szeretnék veled beszélni.

– Nem, John. Nem beszélünk.

Ezen egy kicsit meghökkenhetett, ugyanis néma csönd támadt a telefon túlsó oldalán.

– Hogy mondtad? – kezdte elveszíteni a türelmét.

– Azt mondtam, hogy nem beszélünk. Azt hittem, megértetted abból, hogy nem vettem fel a telefont, és csak üzenetet írtam.

Még mindig nem válaszolt semmit. Talán meglepte, hogy most én voltam a határozottabb.

Nem tudom, honnan lett hirtelen ilyen erőm ahhoz, hogy ne engedjek a manipulálásnak. Talán a balatoni levegő tette.

– Úgy mentél el, hogy egy kuplerájt hagytál magad után a galériában. Nem találok semmit – kezdte a szokásos forgatókönyvet.

Na igen, az én hibám. Én voltam a rendetlen, a figyelmetlen, aki szegényt bajban hagyta, és csak úgy lelépett. Megint nem voltam elég jó.

– Ez nem igaz, John. Minden ott van lepapírozva, kijegyzetelve. Megtalálod az összes adatot a számítógépeden, ahogy azt mondtam is…

– Keresgessek mindent, amit széthagytál? Eleget pakoltam utánad. Soha nem tudtál rendet tartani, Éva. Sem az asztalodon, sem az életedben. Annyiszor próbáltam ezt neked elmagyarázni, de nem ment. Semmit sem tanultál mellettem. Pedig annyit próbálkoztam.

Ezen a ponton nem volt kedvem tovább folytatni a beszélgetést. Ugyanis már megint minden róla szólt. Szegény Johnról. A manipulátorról. Aki mindig eléri, hogy vele kelljen foglalkozni. Akivel minden egyes beszélgetés úgy ér véget, hogy nekem valami miatt bocsánatot kell kérnem.

De ezúttal nem.

– Mennem kell. Mindent megtalálsz ott, ahol mondtam. Ne hívj többet, nincs miről beszélnünk!

Lélegzetvételnyi időt sem hagytam neki. Bontottam a vonalat. Utána csak bámultam a telefont, és próbáltam megnyugodni. Dühös voltam.

Még mindig pórázon tartott. Azaz tartott volna, ha engedtem volna, de ellenálltam. Ő hívott, keresett, én nem válaszoltam. Nem akart tőlem már semmit, mindig ez a magyarázat, de valójában mindennap többször hívott, üzent. Ha nem reagáltam, akkor még agresszívabbá vált.

Fogalmam sem volt, hogyan vessek véget ennek. A hívások és a személye semmibe vétele, úgy tűnt, nem válik be. Nem adja fel.

Végtelenül terhes volt, és fárasztó ez az egész. Még mindig úgy éreztem, az ő búrája alatt vagyok, pedig elválaszt minket néhány ezer kilométer.

Ledobtam a telefont az ágyra, és úgy döntöttem, inkább lemegyek a boltba felfedezni a levendulás termékeket. Igazából még át sem néztem, hogy mit árulunk. Érdekes volt, hogy anyám semmiből sem halmozott fel készleteket, talán ennek ahhoz is köze volt, hogy a kozmetikumok nagy része teljesen natúr, ergo rövidebb a lejárati idejük.

Az egyik polcon krémek, virágvizek, fürdősók, testbalzsamok és szobaillatosítók sorakoztak. Egy másikon mindenféle levendulás kerámia, amellyel, ha tehetném, egy egész konyhát be tudnék rendezni. Bögrék, poharak, még egy kerti kancsó is!

Mind-mind helyi művészek, kisvállalkozók munkái voltak. Még úton a reptérről anya hosszan beszélt a kocsiban arról, hogy mennyire fontos lenne visszahelyezni a gazdasági körforgásba a pénzt. „Magyarán, helyi termelők portékáit árulni, nem a kínai szart” – pontosan így mondta.

Hát itt nincs semmi kínai. Sem más országból behozott áru. Egytől egyig igényes és finom termékek, tele szeretettel, szakértelemmel.

Levettem a polcról egy levendulás illatgyertyát, és beleszagoltam. Isteni illata volt! Azt nem mondanám, hogy azonnal megnyugodtam tőle, de simán el tudtam képzelni, hogy valaki egy finom levendulás szörp és egy ilyen gyertya mellett tölt el egy olvasással teli délutánt. Mennyei lehetett ilyen nyugalomban élni!

Nekem viszont készülődnöm kellett az esti beszélgetésre. Sarki boltban beszerzett rágcsát és némi szódát vittem ki a partra a raktárban talált asztallal együtt. Volt még két babzsákfotel, ami ugyan nem volt éppen tiszta, de alapos kiporolás és némi levendulás virágvíz ráspriccelése után, a Balaton partján egész kényelmesnek tűnt. Annyira, hogy muszáj voltam beleülni és bámulni a vizet.

Még mindig meleg volt, pedig már este nyolc körül járt az idő. Megengedtem magamnak a mélázást, a semmittevést. Még akkor is, ha furcsa volt, hogy nem csinálok semmit.

Az olaszoknak van erre egy nagyon jó kifejezésük: Dolce far niente… Édes semmittevés vagy inkább semmit nem csinálás. Mert valójában a semmit csinálni is valami. Erre csak néhány éve, nagyjából akkor ébredtem rá, amikor láttam, Amerikában ha sokáig maradsz egy helyen, azonnal kinő alattad a fű.

Furcsán elfoglaltak ők ott, túl a nagy vízen. Nem tudnak lazítani, még akkor sem, ha megvan mindenük.

John is ilyen volt. Hiába volt meg a művészeti galériája, hiába tanított több iskolában is, mégis… állandóan busy volt. Elfoglalt.

Emlékszem, amikor elutazott egy hétre egy nyári kurzusra Kaliforniába, és rám bízta a galériát. Teljes elkeseredésében persze, mert ilyen szinten soha nem engedett az üzleti dolgai közelébe. Az asszisztense viszont szabadságon volt, ő pedig az utolsó pillanatban mondott igent a meghívásra. Narcisztikus személyisége nem mondott soha nemet, ha olyan helyre hívták, ahol őt ünnepelték, vagy ő lehetett az est fénypontja.

Ebben volt igazán jó. Önmaga menedzselésében. Abban, hogy eladta magát és a tényt: mindent tud a kortárs festészetről.

Na igen, csak éppen festeni nem. Élete tragédiája. Nem is bocsátotta meg nekem soha, hogy én pedig…

Szóval, ott álltam a galériában, szörnyen büszkén magamra, hogy egy hétig most én vagyok a főnök. Végül is, miért ne? Legalább annyira értettem hozzá, mint John, csak nekem rosszabb volt a marketingem. Meg hát, ugye, én csak a helyi óvodásokat oktattam rajzolni, azt is csak heti kétszer.

Az senkit nem érdekelt, hogy imádtam a gyerekekkel lenni, és bár nem volt köztük egy Picasso sem, többet tanultam tőlük, mint bármilyen kortárs művésztől. Felemelő élmény volt. Velük igazán a mában élt az ember.

Ugyanakkor az Amerikában töltött utolsó évem minden pillanata arról szólt, hogy az égiek hazafelé terelgettek. A galéria büszkeséggel töltött el, hiszen ha csak közvetve is, de nekem is volt némi közöm ahhoz, hogy John ilyen jó érzékkel tudta kiválasztani a képeket. A művészek azt mondták, jó szemem van hozzá. Ez így is volt. Csak az üzlethez nem értettem soha.

Ahogy ott álltam a sok csodálatos festmény között, ráébredtem, hogy John ebbe a helybe, a galériába szerelmes. Megszállottan gyűjti, halmozza a szépet maga körül. Minden egyes bútor, a selyemtapéta a falon, még a konyhában az utolsó kiskanál is művészi értékkel bírt. Ez volt az ő kiteljesülése. A precizitása, a sznobizmusa, a mániája.

Szinte centiről centire végignéztem az eddig csak felületesen szépnek titulált galériát, és elborzadtam. Johnnak ez volt minden rajongásának tárgya. Annyira, hogy én, hiába próbáltam már évek óta átvenni a helyét, nem tudtam. Soha nem lehettem első.

Mindig ő volt és lesz az első, és a galéria. Ő és a szakmai tudása. Ő és a vágya, hogy imádják azért, amiért tökéleteset alkotott. Ő és a vágya, hogy a kortárs tehetségek maguk közé emeljék.

Kavarogtak a gondolataim a festményeket nézve. Tudtam, hogy az én fejezetemnek hamarosan vége szakad. Nem maradhattam egy ilyen emberrel, aki nem tud engem úgy szeretni, ahogy arra szükségem volt. Túl sokáig tévesztett meg a fantasztikus tudása és a marketing, amely egy az egyben ő maga. Ahogy reprezentálja magát a kapcsolatunkon belül is.

Hirtelen világossá vált az is: ebben a viszonyban csak ő létezik. Az ő vágyai, az ő élete. Én csak statiszta vagyok, egy báb, egy nő, akitől megkapja, amit akar: az intimitást, a törődést, a szerelmet és igen, a rajongást is.

John egy narcisztikus személyiségzavarral bíró ember, aki segítségre szorul. De nem tőlem.

A felismerés elemi volt, és a művészek, a galéria képei is hatottak rám. Mintha mind üzenni akarta volna, van még időm, hogy ne mondjak le az álmaimról, van lehetőségem az lenni, aki valóban vagyok. De nem egy olyan ember mellett, aki mindezt nem engedi.

Ahogy visszaemlékeztem arra a hideg New York-i reggelre ott, a galériában, végigfutott rajtam a kellemetlen bizsergés. Annak ellenére is, hogy a balatoni nap még forrón égette a bőrömet.

Az asztalon hagyott levendula-virágvízből néhányszor a levegőbe spricceltem, és hagytam, hogy az illata betöltse a levegőt. Egy pillanatra jobban éreztem magam.

A telefonom kijelzőjén Nóri száma villogott. Ezek szerint megérkezett.

Feltápászkodtam a babzsákfotelből, bármennyire is nehezemre esett, és visszamentem a boltba, hogy beengedjem. Vele volt Gabi is. Mosolyogva integettek, kezükben egy-egy habzó bor, Nóri pedig két doboz pizzát is lobogtatott.

Előre is hálás voltam érte.

– Tudom, tudom, ne mondj semmit, én is másnapos vagyok, szóval nem kell meginnunk ezt a proseccót, elég, ha itt marad nálad a hűtőben! – vigyorgott Gabi, és jobbról-balról megpuszilt.

– Inkább a pizza felé húz a szívem – mondtam, és átvettem a forró papírdobozt. – Kiviszem az asztalra – tettem hozzá, és otthagytam a lányokat.

– Körülnézhetünk a boltban? – kiabált Nóri.

– Persze! Nyugodtan!

Én visszahuppantam a babzsákba, és néztem a vizet. Ők viszont mindenféle hangokat hallatva szaglásztak és tapogatták végig az árut, többnyire ámulatukat és csodálatukat kifejezve egy-egy termék felé.

– Évi, vásárolhatunk? – kiabált Gabi. – Isteni ez a levendulás-vaníliás testápoló! Vinnék belőle egy raklapnyit!

– Amennyit csak akarsz! – vigyorogtam.

Örültem, hogy akkor is van forgalom, ha nem vagyunk nyitva. Anya boldog lesz.

Úgy egy órával, fél liter szódával és két malomkeréknyi pizza elpusztításával később csöndesen szuszogtunk a parton.

– Én imádom a gyerekeimet, tényleg – kezdte Gabi –, de néha boldog vagyok, hogy nincsenek velem. Mint most például.

Elmosolyodtam. Nem lehetett könnyű.

– Mikor lett ilyen nehéz dolguk az anyáknak? – kérdeztem.

– Mindig is az volt. Saját anyád rémlik? – kérdezte Gabi.

– Persze, igen. Igazad van. Ő sem éppen kisimult hatvanas. Most, mondjuk, hogy levendulát szüretel, talán mégis – nevettem fel.

– Hogy van amúgy? – nézett rám Nóri. – Mostanában nem nagyon beszélnek róla semmit a városban, bár mindig is nagyon titokzatos volt. De az elmúlt években semmi pletyka. Megnyitotta a boltot, kész-passz. Ennyit tudunk.

Anyámnak megvoltak a titkai, mindig is. Még előttem is.

– Azt hiszem, jól van. Sajnálta, hogy pont arra az időszakra esik a levendulaszüret, amikor hazajöttem. De az osztálytalálkozó miatt nem akartam áttenni a repülőjegyemet. Ő pedig néhány nap múlva már itthon lesz. Meglátogat, azt mondta.

Gabi gyanakvóan nézett rám.

– Nem mintha rajtunk kívül sokakkal keveredtél volna – mondta, és töltött magának még egy pohár kólát. – Bár ki tudja, lehet attól féltél, hogy valaki leitat. Aztán jöttél te – mutatott Nórira. – Komoly gondjaid vannak a piával, csajszi.

– Fenéket! Bírom, mint apám! Bár most, mondjuk, nem tudnék egy kortyot sem inni. – Megborzongott. – Pedig még tervem is volt.

– Mire? – kérdeztem, és meggyújtottam a kisasztalon álló levendulagyertyát.

– Arra gondoltam, hogy mi lenne, ha rendszeresen összeülnénk egy pohár italra beszélgetni? Olyan sok év telt el, és nekem úgy hiányoztatok! – csapta össze Nóri a kezét.

– Ajjj! – nyávogott fel Gabi, és esküszöm, a szemem is könnybe lábadt. – Ez de kedves…

– Tök komolyan beszélek! Annyi történet van, hogy régi barátok találkoznak, jót dumálnak, jól érzik magukat, aztán soha többet. Pedig ez – mutatott hármunkra – szerintem működik. Mindig is működött!

Igaza volt. Tegnap óta csak arra vártam, hogy újra találkozzunk és kibeszélhessem magamból az elmúlt éveket. Vagy talán csak az elmúlt órák is elegek lesznek kezdésnek.

– Hát, a boltban találkozhatunk, ha Gabi, te is el tudsz szabadulni, Nóri, te szingli vagy, fájdalmasan elérhető…

– Kösz! – vigyorgott.

– …én pedig szintén szingli, és ugye, itt lakom, szóval… Lehetne a nevünk Prosecco Klub.

– Prosecco Klub. Ez jó. Csak ma ne kelljen – fintorgott Gabi.

– Nyugi! Ma inkább Pizza Klub vagyunk – mondtam, és megtapogattam a gyomrom tájékát. Olyan érzés volt, mintha egyben lenyeltem volna egy kiló sült sajtot. Nem mozdult.

Elgondolkodtam.

– Viszont ennek tényleg csak úgy van értelme, mint régen…

– Vagyis? – vette fel a fonalat Nóri.

– Teljes őszinteség.

A lányok bólintottak. A gimiben is ez volt a szabály. Nekünk, a furcsa kívülállóknak muszáj volt összetartanunk. Ez pedig azt jelentette, hogy nem lehet támadási felület. Nem lehet titok egymás előtt, meg kell védenünk egymást. Ami engem illet, úgy éreztem, már megérdemlem, hogy végre egy olyan környezetben éljek, ahol vannak, akik megvédenek.

Ahogy azonban kimondtam ezt, felderengett bennem, hogy lehet, ez nekem lesz a legnehezebb. Nekem lesz a legkeményebb magamba nézni, és teljesen őszintén feltárni a lányoknak azt, hogy min mentem keresztül és ki is vagyok valójában.

Nem tudtam, képes vagyok-e ilyen őszinteségre. Ugyanakkor pontosan tudtam, hogy valószínűleg tele vannak kérdésekkel.

Hová tűntem el nyom nélkül, és persze miért?

De még frissek voltak a sebek. Nem tudtam beszélni nagyon sok dologról. Még nekik sem. Szerencsére nem faggattak…

– De persze, ez nem kényszer. Mindenki belátása szerint gyónhat – igazítottam ki saját magam.

– Ámen! – bólintott Gabi, és a víz felé bámult.

– Azért tudod, rohadt nagy mázlista vagy! Mások tízezreket fizetnek egy ilyen szálláshelyért.

– Semmi sincs ingyen – mondtam komolyan. – Bár ezt biztos te is jól tudod. Itt élek a vízparton, cserébe jövő héten ki kell nyitnom a boltot, és addig még bele kell rázódjak egy csomó mindenbe. Még azt sem szoktam meg, hogy nem dollárban kell fizetnem. Tuti, hogy összevissza fogom keverni a pénzeket az elején.

De ettől eltekintve… Igen. Tényleg mázlista vagyok, hogy itt lehetek. Ezt én is tudom, nagyon is jól.

– Mivel foglalkoztál New Yorkban? – kérdezte Gabi. – Tegnap csak nagyjából érintettük a témát, és engem tényleg érdekelne.

Nagy levegőt vettem. Mondjam el a szokásos, begyakorolt szöveget? Azt, ami pont arra elég, hogy ne kapjak indiszkrét kérdéseket?

– Johnnak volt egy galériája. Ott dolgoztam. Néha. Amikor kellett. Egyébként egy iskolában tanítottam rajzot a kicsiknek, a nagyobbaknak meg művészettörténetet, mint régen anya. Furcsa, hogy úgy tűnik, mindketten pályaelhagyók vagyunk…

– Rajzolsz még? Vagy festesz? – kérdezte Nóri.

Mintha a szívembe szúrtak volna. Eszembe jutottak John becsmérlő szavai.

– Nem.

– Most nem, vagy már nem? – feszegette tovább.

Nehéz volt erről beszélnem, de tudtam, éreztem, hogy Nóri jót akar.

– Egyelőre nem, akkor mondjuk így.

– Tudod – mondta Gabi a legkedvesebb hangján –, én azt hittem, hogy művész leszel. Te voltál a legtehetségesebb mindannyiónk közül. Meg úgy is néztél ki – nevetett fel.

– Ó, persze, felborotvált nyak, fekete szemhéjfesték, emlékszem arra a lányra – idéztem fel.

– Tényleg úgy néztél ki, mint egy művész, és úgy is rajzoltál – folytatta Gabi. Aztán feltette a legfájóbb kérdést: – Miért hagytad abba az alkotást?

Még nekem is nehéz volt erre válaszolnom, pedig nem volt annyira bonyolult. John elvette az önbizalmam. Először csak finoman terelgetett le a festéshez vezető útról, később pedig lepofozott róla. Néha szó szerint.

Erről viszont nem akartam beszélni.

– Már nem is tudom. Így alakult. Talán nem voltam annyira jó, talán jobban szerettem tanítani. Most már, végül is, mindegy.

Igyekeztem úgy tenni, mintha nem fájna. Pedig pokolian fájt.

Szerintem ők is pontosan érezték, hogy ez egy eléggé neuralgikus pont. Nem faggattak.

– Nem is mondtam, ki volt a vendégem délután – tereltem el a szót. – Itt járt Tamás. A maga izmos és sármos két méterével, egy szál gatyában.

Gabinak azonnal felcsillant a szeme.

– Na ez az! Pletykáljunk, nekem úgy sincs életem – nevetett. – Mesélj!

– Semmi extra. Pont kint voltam a stégen, napoztam az úszás után, amikor megjelent. Kissé kellemetlen volt a helyzet.

– Hogyhogy? – kérdezte Nóri.

– Úgy, hogy amikor megérkezett, megölelt, és én bikiniben voltam, ő meg gatyában, és kábé húsz éve nem láttam, és még mindig szívdöglesztően néz ki.

– Hát, ja – felelte Gabi –, kár, hogy egy rohadék.

– Kár.

– És még mi volt?

– Semmi. Tök zavarban voltam, mintha még mindig a gimiben lennénk. Sebtében távoztam, és megkértem, hogy telefonáljon, ha itt akar aludni. Nem igazán látom, hogy hogyan tudnék ez alól kibújni. A fél bolt az övé, elvileg akkor jön, amikor akar. Még úgy is, hogy én meg közben itt lakom.

– Egyébként, mi a frásznak alszik itt? – kérdezte Gabi. – Övé a fél város, vagy a szüleié. Aludhatna éppen otthon is.

– Nyilván tilosban jár – feleltem elgondolkodva. – Lehet, hogy a szülei jelentenek a feleségének, hogy hol van, meg kivel meg milyen állapotban. Itt meg nem látja senki, hogy mikor jön, mikor megy. Pontosabban, most már én látom.

– Kíváncsi leszek, mi lesz ebből – nézett rám kérdőn Nóri.

– Semmi. Most szálltam ki egy hosszú kapcsolatból, ki sem pakoltam még a bőröndömet. Tamás pedig nős. Ez máris két indok…

…csak ne lenne ilyen jóképű! – Ezt persze magamban tettem hozzá.

– Ahogy berendezkedem, kifaggatom, hogy mi a terve a bolttal. Van egy kis pénzem, és ha megállapodunk, akkor szeretném megadni a költségeit, amit beletett. Bár erről semmilyen papír nincs, szóval…

– …szóval, megint ott tartunk, mint tegnap – legyintett Gabi. – Nem tudjuk, miért volt ez neki jó.

– Na ja – mondtam, és rácsaptam egy szúnyogra a lábamon. – Erre nem jó a levendula?

– Lehet… Citrom vagy mi viszont biztos elijeszti a szúnyogot…

– Hát az nincs… Csak levendula tonnaszámra – mondtam, de azért ráfújtam egy kis virágvizet a lábamra. Hátha megnyugtatja.

7.

A lányokkal ezúttal nem tivornyáztunk hajnalig, sőt a sok szénhidrátnak és a levendulás gyertyának köszönhetően elég hamar nyugovóra tért a társaság. Mivel megalapítottuk a Prosecco Klubot, és megbeszéltük, hogy ezentúl rendszeresen találkozunk, vagy éppen rendszertelenül, ha úgy tetszik, nem kellett ledarálnunk egymásnak az egész életünk történetét. Úgy éreztük, hogy van idő bőven kibeszélni az elmúlt és az előttünk álló éveket is.

Elfáradtam, így igyekeztem gyorsan ágyba bújni, és ezúttal nem elkövetni az előző este hibáját: most elhúztam a függönyt. Imádtam a kis lakrészemet és azt, hogy csupa ablak az egész, de egyrészt ettől reggel iszonyú fényár volt, másrészt hamar meleg is lett. Ez abból a szempontból nem volt baj, hogy legalább éberen tartja az embert.

Azt hiszem, aki üzletet vezet, az amúgy is hajnalban kel. Nyitás előtt nem árt még egyszer elsöpörni az éjszakai szemetet a bolt előtt, megnézni, hogy minden rendben van-e, inni egy kávét, átgondolni a teendőket. Szerencsére én korán kelésben egészen jó voltam, sohasem voltam hajnal háromig dolgozó, délben kelő, cigarettafüstbe burkolódzó és rébuszokban beszélő művészalkat.

Talán anyám öröksége, hogy én mindig is korán kelő és szorgalmas voltam, bármit is csináltam éppen. Szerettem, ha magam körül rendben mentek a dolgok. Furcsa, hogy ehhez képest a szerelmi életem egy kész káosz volt, de nem lehetett mindenben jó az ember.

Most már azt is tudtam, hogy a mérgező és bántalmazó kapcsolatokból nem lehet könnyen kilépni. Mikor felfedeztem, hogy én is egy ilyenben vagyok, hogy egy narcisztikus személyiségzavaros emberrel élek együtt, már csak a kiutat kellett megtalálnom. Ez pedig nem volt egyszerű. Főleg azért sem, mert azzal, hogy beláttam, ennek a kapcsolatnak vége van, meg kellett barátkoznom azzal a gondolattal is, hogy ez nem az én bukásom.

Nem én voltam rossz vagy nem elég jó.

Ez volt a legnehezebb része. A narcisztikusak partnerei ugyanis éveken keresztül semmi mást nem éreznek, csak azt, hogy nem elég hálásak azért, hogy egy ilyen csodálatos lény árnyékában élhetnek.

Na, ebből próbálj meg kitörni! Ugye?

Ugyanakkor ismertem magam, csak be kell indítanom magam körül a dolgokat, bele kell rázódnom, és akkor megérkeznek a válaszok is.

Elmosolyodtam. Mert a felismerés nem jött könnyen, de ott volt: most lehetőségem van valamit csak magamért tenni. Na meg anyáért, de elsősorban magamért. Van lehetőségem egy olyan nyugodt és rendezett életre, amire valójában mindig is vágytam. Tudom, hosszú még az út, de jó helyen vagyok. Nem sürgetnek, haladhatok a saját tempómban.

Éppen csak hajnalodott, amikor kiugrottam az ágyból, és lefőztem magamnak egy friss kávét. Begyűrtem egy szelet maradék hideg pizzát, de muszáj volt, mert nem akartam elmenni futni üres gyomorral, Laci pék pedig csak hét körül jött. Addig volt még két órám. Akár mozoghatnék is egy kicsit a parton.

Edzőcipőbe és egy régi melegítőbe bújtam, hajamat lófarokba kötöttem, és elindultam a boltból, le a sétányra, onnan pedig a strandra. Rémlett, mintha anya említette volna, hogy a strandon van valami kinti fitneszrészleg, magyarán, futhatok és tornázhatok is kicsit.

Persze egyedül voltam ezen a hajnali órán. A nyaralók még aludtak, a városiaknak esze ágában sem volt lejönni a partra mozogni. Nem bántam. A felkelő nap a Balatonon, a csendes, éppen ébredező város minden pénzt megért. Inkább merengtem, mint edzettem, de így is rendben volt.

Legalább sétáltam egyet a reggeli friss levegőn. Visszatérve a sétányra és a bolt felé már régi ismerősként integettek a boltosok, amit nem tudom, hogy én vagy a szűk sportfelsőm miatt érdemeltem, de nem számított. Vigyorogtam, mint egy tejbetök. Minden kedves gesztus jól jött.

– Évukám, mikor nyit ki a bolt? Kéne néhány zacskó fürdősó! – állított meg a sarki étterem tulajdonosa. A nevére, ha megkukultam volna, sem emlékeztem. Viszont ezt a könyörgő szempárt jól ismertem.

– Bármikor átjöhetsz, ha nem vagyok nyitva, zörgess be! – mondtam zavaromban. Lehet, hogy anya ezért volt nyitva egész nap? Mert ilyen hektikusak a helyiek?

– Nem bánod, ha elkísérlek? Nincs most vendég, csak néhány perc! – folytatta a szőke nő, aki emlékeim szerint talán Katalin névre hallgatott. De az tuti, hogy legalább negyven éve ott volt az étterem, és az is biztos, hogy az övéké. Legalábbis, úgy rémlett.

– Persze, gyere csak! – intettem, hiszen csak pár méterre voltunk a bolttól.

Ahogy közeledtünk, már láttam, hogy egy újabb papírdoboz vár az ajtó előtt, tehát Laci pék bizonyára gondoskodott a reggelimről.

Ahogy a barna papírdobozra néztem, összefutott a nyál a számban. Elég gyorsan elérte nálam ezt a Pavlov kutyája-effektust.

– Berendezkedtél már? – kérdezte „Talán Katalin”.

– Hát, igyekszem!

– Gondolom, nem könnyű, sok az újdonság.

– Hát igen… – Nagyjából itt el is akadt volna a beszélgetés. Ugyanakkor, amikor a bolt bejáratához értünk, a hatalmas üvegablakon benézve mindkettőnknek tátva maradt a szája.

A bolt puha foteljében ugyanis Tamás ült, egy szál alsógatyában.

– Még jó, hogy azért néhány dolog nem változik – mondta „Talán Katalin” kuncogva. – A helyi erők még mindig uralják a közbeszédet – folytatta vigyorogva.

Ott álltam a bolt előtt, bámultam befelé, és égett az arcom. Ez a pasi hogy kerül ide alsógatyában?!

– Jaj, ez nem… Úgy értem… Fogalmam sincs, mit keres itt…

– Hát persze, drágám – folytatta a nő, de látva a zavaromat, megkegyelmezett. – Majd inkább később jövök át a fürdősóért – mondta, és még mindig nevetett. – Bár fene tudja, talán inkább nektek lesz rá szükségetek!

Még frappáns válaszom sem volt. Egyszerre voltam zavarban és szégyenben. Ugyanakkor sértve is éreztem az intim szférámat. Mégiscsak a fotelemben ücsörög gatyában…

Olyan dühös voltam Tamásra, hogy majdnem beletörtem a kulcsot a zárba! Hogy kerül ide ilyen korán reggel?

– Hát, te mi a fenét keresel itt? – estem neki feldúltan.

Lerakta a telefont a kezéből az asztalra, és nyugodtan rám nézett. Kissé gyűrötten festett, de a szeme… hát, na. Szóval, hagyjuk is!

– Neked is jó reggelt! Főzhetnél egy kávét – vigyorgott.

Nem tágítottam. Komolyan dühös voltam, és nem voltam vevő a humorára.

– Még egyszer kérdem, mit keresel itt?

– Itt aludtam – felelte.

– Mármint hol? A boltban?

Létezik, hogy nem vettem észre, van valaki a házban?

– Nem. Megígértem, hogy nem jövök be. Hátul aludtam egy babzsákfotelben, és valamilyen oknál fogva kellemes levendulaillata volt.

– Mert lefújtam virágvízzel…

– Tényleg? Jó ötlet. Úgy aludtam, mint egy baba.

Most mi van?

– Na jó. Most, hogy meglátott „Talán Katalin”… – szedtem össze magam.

– Az ki?

– A nő, az étteremből.

– Nem tudod a nevét, mi? – vigyorgott megint. – Egyébként tényleg Kati néni. Hogy lehet, hogy nem emlékszel?

– Jaj, istenem, figyelj rám egy percre! – Toppantottam. Ez a pasas tényleg kiborított engem.

Összefonta a karját, és rám meredt. Jó, tehát figyelt.

– Na, szóval, meglátott itt téged alsógatyában. Délutánra tele lesz a város a pletykával – foglaltam össze, mivel járnak a Tamás-féle kéretlen felbukkanások.

Egyszerűen csak legyintett.

– Rólam évek óta mindent mondanak, nem nagyon érdekel. Kávézunk?

– Az lehet, hogy téged nem érdekel, kedves Tamás, de én most értem haza húsz év után, és képzeld, engem érdekel! Nem akarom, azt beszéljék rólam, hogy van köztünk valami.

– Mármint hogy azért vagyok itt reggel egy szál alsógatyában? – kérdezte.

Bólintottam. Egyáltalán nem akartam semmiféle városi pletyka tárgya lenni. Arra pláne nem volt szükségem, hogy Tamás felesége felbukkanjon itt és megrángasson. Réka amúgy is utált világéletében. Megjegyzem, én sem rajongtam érte.

– Most már úgyis mindegy – mondta halkan, és felállt. – Csinálok akkor magamnak én egy kávét. – Ezzel elindult felfelé. – Te is kérsz?

Nem tudtam, hogy azért, mert korán keltem, vagy csak egyszerűen túl sok volt a dráma az életemben az elmúlt években, de nem tudtam ezen tovább idegeskedni.

– Igen, kérek – mondtam halkan.

– Hogy mi? – kiabált fentről.

– Kérek! Tej és cukor nélkül!

Megfordultam, és kimentem a bolt elé, hogy Laci pék dobozát összeszedjem. Úgy, ahogy voltam, izzadtan és a kitaposott futócipőmben, a hónom alá kaptam a dobozt, és kisétáltam a partra. Belesüppedtem a babzsákfotelbe, és élvezettel nyitottam ki a dobozt. Friss croissant és sajtos rúd volt a mai menü. Úgy látszott, maradt némi leveles tészta.

Percekkel később megjelent Tamás a két bögre forró kávéval, és hála istennek, magára húzott egy hawaii inget meg egy farmert.

Micsoda majom, itt rohangál alsógatyában! Bizonyára pontosan tudja, hogy jól néz ki. Mégsem tudtam rá haragudni. Volt benne valamilyen könnyedség és nyugalom, amely valójában nagyon is szórakoztatott.

– Szóval, itt aludtál? – kérdeztem.

– Igen. Mondtam, hogy nem akarlak megijeszteni, vagy ilyesmi. Egyszerűbb volt ez így. Amúgy is elég nekem néhány óra, megiszom a kávét, és megyek. Meg kell néznem egy építkezést néhány várossal odébb.

– Mit építesz?

– Felújítunk egy régi hotelt. Nekem tetszett az ötlet, hogy nem rombolunk, hanem megőrzünk.

Jóízűen mosolyogtam. Nekem mindig tetszett, ha megmaradt egy-egy régi épület a parton.

– Sajnálom, biztos nem volt valami kényelmes.

– Mindegy. Aludtam már rosszabb körülmények között is. Ne aggódj emiatt!

Biccentettem. Igyekeztem belerakni a hálámat ebbe az apró mozdulatba.

– Amúgy, jobban vagy? Tegnap eléggé zaklatottnak tűntél – kérdezte.

Persze, mert felzaklattál.

– Jól, köszi!

Most ő bólintott. Látta rajtam, hogy nem akarom feszegetni a témát.

Az asztalra dobott mobilomon megjelent John neve. Tamás automatikusan utánanyúlt, a képernyőre nézett, majd odaadta nekem.

– Bocsi, rossz beidegződés! Mindig felveszem, ha valami zörög a közelemben.

Megráztam a fejem, és kinyomtam a telefont.

– Amúgy ki az a John? – kérdezte.

Indiszkrét. Csak a szokásos.

– A pasi, akitől eljöttem. Pontosabban inkább menekültem. – Megfújtam a kávét, lassan ízlelgettem.

Tamás összehúzta a szemét.

– Vannak tengerentúli kapcsolataim. Simán lelövethetem, ha bántott.

Furcsa módon ez a gyerekes megjegyzés volt az egyetlen, ami egy pillanatra megvigasztalt, ha visszagondoltam a régi kapcsolatomra. El is mosolyodtam rajta.

– Nem hiszem, hogy ez szükséges. Elvégre, csak nem jön utánam…

– Ajánlom neki.

– Nem tudsz te erről semmit… – mondtam, és rávigyorogtam a kölyökképű pasira, aki egy percen belül furcsa védelmezőmmé avanzsált.

– Nem. Tényleg nem. Azt azonban tudom, hogy milyen egy nő, amikor fél. Te pedig tegnap féltél, méghozzá tőlem. – Komolyan nézett rám, de a szemében ott volt az a végtelen nyugalom. Legalábbis úgy láttam.

Hirtelen nagyon bizalmas lett ez a beszélgetés. A szakadt tornacipőm orrát fixíroztam.

– Nem akarok erről beszélni – zártam le a beszélgetést.

Ismét bólintott, aztán tovább itta a kávéját. Mindketten a Balaton nyugodt vizét néztük. A levegő gyorsan melegedett.

Milyen jó lenne valamilyen komolytalan dologról csacsogni! Milyen jó lenne, ha én nem én lennék, ő pedig nem ő! Csak két idegen, aki megiszik egy kávét a Balaton partján a reggeli mellé.

– Nem voltatok ott az osztálytalálkozón – kezdtem.

– Nem, mert az egyik gyerek Covid-gyanús volt, és csak másnap jöttek meg a negatív tesztek. Egyébként csak egyedül jöttem volna. Idejét sem tudom, mikor tette ki a lábát Réka a városból.

– Hogyhogy?

– A szülei már nem élnek, nem szeret visszajönni ide, mindig depressziós lesz. Sok az emléke. Ezért inkább Pesten marad. Ráfogja a gyerekekre, pedig már elég nagyok. Ellennének egyedül egy estét.

– Sajnálom!

– Én is. Erre az egész gyászfolyamatra szépen ráment az egész házasságunk. Fene tudja, talán egyébként is vége lett volna.

Na, ennyit a komolytalan csacsogásról! Viszont nem tudtam nem észrevenni, hogy múlt időben beszélt a házasságáról.

– Kérdezhetlek erről? – Úgy döntöttem, őszinte leszek.

– Hogy akarok-e róla beszélni? Túl vagyunk már néhány kör nem működő párterápián. Szóval nem nagyon van mit beszélni róla.

– Nem tudtam, hogy nem vagytok együtt.

– Áh! Szóval, mégis utánam kérdeztél – vigyorgott, mint aki nyert valami társasban.

– Nem kérdeztem utánad. Beszélnek ezt-azt.

– És mit?

– Hogy nős vagy, és csalod a nejed.

– Nos – tette le ismét a kávét az asztalra. – Ez nem igaz.

Szívesen rákérdeztem volna, hogy melyik része. Úgy tűnt, még nem fejezte be.

– Se nős nem vagyok, se megcsalni nem szoktam, ha együtt vagyok egy nővel.

– Akkor miért hagyod, hogy ezt mondják?

– Tehetek ellene? Lassan két éve elváltunk. Nem akartam nagy dobra verni. Már csak Réka miatt sem. Amúgy is elege van abból, hogy mindenki részvétet nyilvánít neki a családja miatt.

– Nem lehet neki könnyű – gondolkodtam el.

– Nem. Nem az, és pont ezért nem akarom, hogy a szájára vegye a város a tönkrement házasságunkat. A gyerekeknek sem tenne jót.

– Ezt megértem.

Tamás nem volt szomorú, az arcán inkább keménységet, hidegséget láttam. Úgy festett, mint a férfi, aki beletörődött a sorsába. Már nem harcolt ellene, csak tette a dolgát. Azt, ami legjobb a gyerekeinek és az embereknek, akiket szeret.

Őszintén meglepett, amit mondott. Az is, ahogy reagáltam erre a néhány mondatra. Teljesen más szemmel néztem rá. Furcsa melegség járta át a szívem tájékát.

Talán ilyen lehet egy igazi, szerető apa, ami nekem soha nem volt.

– Látod, még mindig az van, mint a gimiben – mondta Tamás.

– Hogy érted?

– Úgy értem, hogy még mindig a kapcsolatainkkal vagyunk elfoglalva, ahelyett, hogy jól éreznénk magunkat egymás társaságában. Pedig szerintem mindkettőnkre ráférne. Megérdemelnénk.

Talán igaza volt. Felrémlett az a régi hajnal a bankett után, amikor összefutottunk a parton. Sokszor visszaidéztem azt a búcsút. Voltak olyan magányos éjszakáim New Yorkban, amikor majdnem haza is jöttem e miatt a régi emlék miatt.

Tudtam viszont, hogy annak a hajnalnak csak nekem volt ekkora jelentősége.

Egy dolgot azonban az elmúlt években megtanultam a halogatásról. Nem jó tanácsadó. Néha egyszerűen csak meg kell tenni dolgokat, vagy meg kell kérdezni.

– Tudod, Tamás, évekig gondolkodtam rajta, hogy azon a reggelen, a bankett másnapján, amikor találkoztunk a parton…

– …igen?

– Szóval, akkor volt egy pillanat, amikor azt hittem, hogy meg fogsz… meg fogsz csókolni.

Amikor kimondtam, zavarba jöttem. Furcsa volt, hogy egy ilyen régi emlék ennyire hatással volt rám, még mindig, ennyi év után is.

Tamás lefelé nézett, és a kávéja maradékát kavargatta. Aztán megjelent az a félmosoly, amiért annyira odavoltam.

– Szeretnéd tudni, hogy jól érezted-e?

– Igen, csak ha emlékszel rá. Elárulnád? – Most már végig kellett játszanom.

Letette a kávésbögrét az asztalra, és felém fordult.

– Hát, ha tényleg tudni szeretnéd, elmondom: igen, meg akartalak csókolni. Nemcsak akkor, hanem elég sokszor. Másodikban teljesen odavoltam érted, te meg fütyültél rám, olyan komoly voltál. Minden próbálkozásom lepergett rólad.

Tamás egy pillanatra elgondolkodott, csendesen nézte a nyugodt Balatont.

– Aztán… nem tudom. Egy idő után már nem próbálkoztam. De akkor reggel, talán mert tudtam, hogy elmész, vagy mert egyedül voltunk, és nem látta senki, azt hittem, hogy meg merem tenni. Végül… nem tettem. Gyáva voltam. És ezt a mai napig sajnálom.

Rám nézett, és egyszerre láttam szomorúságot a szemében, és talán valami mást is: vágyat. Ahogy rám pillantott, belebizsergett a bőröm. Egy pillanatra vissza kellett tartanom a lélegzetem.

– Szóval, igen, meg akartalak csókolni. Meg minden mást is akartam veled csinálni, amit egy tizennyolc éves fiú akar egy lánnyal, akire teljesen rá van indulva. Ez van – vallotta be Tamás minden kertelés nélkül.

Zavaromban azt sem tudtam, hogy hová nézzek. Egyrészt egy kicsit túl sok volt az információ arról a bizonyos tizennyolc éves fiúról, másrészt az érzelmi része is teljesen meglepett. Ez valószínűleg látszott is rajtam.

– Megdöbbentél, mi? – nevetett fel, de nem tudott becsapni. Ő is zavarban volt, láttam rajta.

– Hát, mi tagadás, erről fogalmam sem volt.

– Ez van – mondta. – Másként is alakulhattak volna a dolgok.

– Én ezt nem hiszem. Szerintem minden úgy alakul, ahogy kell. Családod lett, gyerekeid, sikeres vállalkozásod. Én meg… itt vagyok egy szál bőrönddel egy boltban, ami anyámé. Meg a tiéd. Amit nem is értek…

Lehetett volna boncolgatni még a kérdést, de Tamásnak egyfolytában csöngött a telefonja. Ezen a ponton már nem tudtam nem észrevenni. És őt is zavarta.

Mennie kellett.

Felálltam, és kisimítottam az izzadt hajtincseket az arcomból. Nekem is ideje volt munkához látni, anya sok elintéznivalót hagyott.

– Irány a munka! – mondtam, és kinyújtottam a kezem, hogy segítsek neki felállni. – Neked is menned kell az építkezésre.

– Igen – Tamás ránézett a telefonjára –, kétpercenként keres valaki.

– Fárasztó lehet…

– Aki sok pénzt akar keresni, annak sokat kell dolgozni.

Várakozóan néztem rá, bíztam benne, hogy most már tényleg elindul. Meg akartam emészteni a hallottakat.

– Csak még egy dolgot, Éva, mert szerintem fontos. – Tamás egyenesen a szemembe nézett.

– Igen?

– Sajnálom, hogy nem látod, nem vagy kudarc. Tudom, nem könnyű hazajönni egy idegen országból egy szál bőrönddel, de hidd el, sokan cserélnénk veled. Sokat jártál, sokat tapasztaltál. Szerintem ez tök jó. Ne becsüld le magad!

A furcsa az volt, hogy ezzel a néhány mondattal jobban megtámogatott, mint John az egész kapcsolatunk alatt.

– Köszönöm! – mondtam neki, mert jó lány vagyok. Anyától azt tanultam, hogy a bókokat el kell fogadni. – Na, menj!

Megfogta a kezem, és engedte, hogy játékosan felhúzzam. Ezúttal nem lépett hozzám közel, mint tegnap a lépcsőnél. Tartotta a távolságot. Furcsa módon hiányzott a közelsége.

– Megnézem az építkezést, aztán délután érted jövök – jelentette ki Tamás határozottan. – Ehetnénk egy lángost. De nem ilyen olajban tocsogó turistásat, hanem egy igazit.

– Mondhatok ellent? – kérdeztem.

– Akarsz? – vigyorgott.

– Nem.

– Akkor vegyél fel valami kényelmeset! Öt körül itt vagyok érted.

8.

A délelőtt további része a heveny önutálat, önmarcangolás, hibáztatás, dühös térkőtakarítás, hátsópart-gazolás, ordibálás magammal, fáradt mosolygás és izgalommal teli szemráncolás skáláján mozgott. Hogy lehettem ilyen felelőtlen? Másnap az egész város rólam és Tamásról fog beszélni! Meg arról, hogy elmegyünk lángosozni. Az elmúlt két évben sikerült titokban tartania, hogy elvált Rékától, erre én hazajövök, és lángosozgatok vele a főutcán.

Szuper ötlet, Éva! Tényleg.

Szerencsére senki nem nyitott rám, hogy megkérdezze, ki vagyok, és miért takarítom dühösen Zsuzsa boltjának ablakát. Hiába járt át a szeretet és a nyugalom a Lady Lavender üzlet első szintjén mindent, én leginkább zavarodott és nyugtalan voltam. Ezen az sem segített, hogy időnként a levegőbe fújtam a levendula-virágvízzel. Mintha nem lett volna egyébként is levendulás illat mindenütt. Engem nem nyugtatott meg semmi. Lassan már a bőrömből is levendulát izzadtam.

Anya dél körül futott be, és nem tudtam nem észrevenni, hogy egy ugyanolyan barna dobozt szorongatott a kezében, mint amilyet Laci pék az ajtóm előtt szokott hagyni. Egyelőre nem firtattam. Már csak azért sem, mert az egy napra kiszabható kérdések számát háromban határoztam meg, és azokat Tamásra szerettem volna felhasználni.

Az első órában gördülékenyen haladtunk. Anya megmutatta, hogy mit hol találok a gépen, átbeszéltük a számlázást, aláírtam néhány papírt, amelyet a könyvelőjének visz.

Most már hivatalosan is alkalmazottja lettem a Lady Lavendernek.

– Minden, amit a városban a NAV-os ellenőrzésekről hallasz, minden rémtörténet, minden büntetés igaz – mondta komolyan.

Bólintottam, és egyben halálra is rémültem. – Ne paráztass!

– Márpedig éppen ez a szándékom. Soha, ismétlem soha ne felejts el számlát adni, mert azonnal megbüntetnek. Nem lacafacáznak. És máris huss! A havi bevétel elszállt, érted?

Bólintottam. Az agyamba véstem. Számla. Azonnal. Mindenkinek.

– Amúgy hogy viseled az átállást? – kérdezte. – Hiányzik New York?

– Persze, de azért ez mégiscsak a szülővárosom. Az otthonom. Nem egy olyan országba érkeztem, amelyet nem ismerek, ahol sohasem jártam. Itt ismerek minden zugot, minden utcát.

– Sok minden változott – ingatta anya a fejét. – Az emberek is. Azt hiszed, tudsz mindent, kicsim, de hidd el, sok minden más.

Ezzel mos mire célzott?

– Miért érzem úgy, hogy ennek, amit mondtál, mögöttes tartalma van? – kérdeztem.

Furcsán mindentudón nézett rám. – Én csak azt mondom, hogy néhány dolognak nem árt adni egy esélyt… Vagy épp még egy esélyt.

Ezzel megfordult, és elindult az emeletről lefelé a boltba.

Most már másodjára csinálta ezt.

A monitort kémleltem a beszállítók telefonszámával, de hiába. Ezúttal nem akartam, hogy itt hagyjon szó nélkül. Már csak azért sem, mert úgy éreztem, hülyének vagyok nézve, arról nem is beszélve, mintha egy párkereső valóságshow résztvevője lennék.

– Jaj, anya, ne csináld már! Tudom, hogy Tamásra gondolsz! – kiabáltam utána, és már indultam is a lépcsőn lefelé.

Hirtelen feltűnő érdeklődést mutatott egy levendulamintájú teáscsésze iránt, és minden irányból megnézegette, rálehelt, megtörölte.

– Hm… milyen poros! – mondta, és rám sem nézett.

– Zsuzsa!

– Tessék!

– Tudom, hogy tudod, Tamás itt volt tegnap is, meg ma is! – toppantottam a lábammal. A makacs mindenét neki!

Rázta a fejét. – Nem, kislányom, tévedsz. Nem tudtam, hogy Tamás itt volt tegnap is, meg ma is.

Annyira felbosszantott, amikor mindent pontosan ugyanúgy megismételt!

– Egy szavadat sem hiszem. Miben mesterkedtek?

– Mármint kik?

– Te meg Tamás.

– Évukám, nem beszéltem vele hetek óta.

Tovább forgatta a teáscsészét, mintha először látta volna. Pontosan tudtam, hogy azért, mert nem mert rám nézni. Tehát hazudott. Nekem. Ez fura volt.

Új módszerrel próbálkoztam. Leültem a puha fotelbe, és keresztbe tettem a lábam és a kezem, majd kérdőn fürkésztem.

Fél szemmel rám sandított, aztán feltette a kezét.

– Jó, rendben! – mondta. – Leülök most ide, és beszélgetünk, oké?

Bólintottam, de egyáltalán nem könnyebbültem meg. Bármit is tervez anyám, ami egyébként szokása, engem nem vett be a történetbe, és ettől kiszolgáltatottnak éreztem magam.

John is ezt csinálta. Mintha az életem nem lett volna az enyém. Mintha én nem hozhattam volna önálló döntéseket. Mintha alkalmatlan lettem volna bármire.

– Tudod, soha nem meséltem neked arról, hogy valójában mi vezetett ahhoz, hogy hazajöjjek. Már csak azért sem, mert a döntés nem volt egyszerű – kezdtem bele halkan, de határozottan.

Tudtam, hogy ez sem lesz egyszerű, de valamikor el kellett kezdenem, és mikor máskor, ha nem most? Szerettem az anyámat, és bíztam benne.

Ráadásul, ha tényleg mesterkedett valamiben, akkor ideje volt leállítanom.

– John fantasztikus férfi. Az első pillanatban, azon a bizonyos kurzuson, ahová beiratkoztam, elvarázsolt. Még úgy is, hogy ő maga nem volt festő, a tárgyi tudása elképesztő volt. Csodáltam. Jó szeme volt a kortárs művészekhez, ezért is ment olyan jól a galéria.

Anya nem szólt közbe. Csöndesen nézett rám, de a szeme aggódással volt tele.

Nagy levegőt vettem a folytatáshoz.

– Az első néhány hónap maga volt a paradicsom. Én voltam az európai lány, aki bébiszitterből lett iskolai tanító. Aki önerőből végezte el az iskoláit, aki egyedül boldogult a világ másik végén. Tudod, egzotikus voltam. Ő pedig… Ő maga volt New York. Az elit, a művészet. Szörnyen büszke volt rám, én voltam a gyémántja, a becses kincse, amit körbehordozott. Szerelmes voltam belé, és azt mondta, ő is belém. De sajnos tévedtem. A részéről nem volt ez szerelem. Csak birtokolt.

Megköszörültem a torkomat. Valami fojtogatta.

– Nagyot tévedtem. Amikor észrevettem, hogy egy narcisztikus emberrel élek együtt, már teljesen körbefonta az életemet. Sőt, igazából nem is volt életem, az övét éltem. És tudod, mi volt benne a legrosszabb és a leggroteszkebb? Hogy azt hittem, boldog vagyok. Ma már tudom, mert sokat tanultam erről az emberfajtáról, pont az a lényeg: úgy tud benne tartani egy mérgező kapcsolatban, hogy azt hiszed, nem tudsz nélküle élni.

Anyám a fejét rázta. Tudtam, hogy most ez jön. Magát fogja okolni. Ilyen az anya-lánya kapcsolat dinamikája, de megelőztem.

– Nehogy magad hibáztasd, anya! Ez senkinek a hibája. Pontosabban csak John hibája.

– Annyira sajnálom, kicsim! Amikor utoljára nálad jártam, már sejtettem, hogy baj van, csak azt nem, hogy ekkora…

– Hidd el, anya, én is titkoltam magam előtt. Ezért is vesztem veled össze, ezért váltunk el olyan csúnyán.

Átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a kezem.

– Elmondhattad volna – suttogta.

– Mit? Amit még magamnak sem mertem bevallani? Hidd el, amint rájöttem, hogy ebből a kapcsolatból csak menekülni lehet, meg is tettem.

– Talán szükséged lett volna segítségre… Talán megadhattam volna…

– Nem segíthetett ezen senki, csak én. Hidd el nekem, hogy az ilyen kapcsolatban élő nőknek csak akkor tudsz segíteni, ha ők is hajlandóak felismerni, hogy baj van. Nekem ez évekbe telt.

– Sajnálom, kicsim.

– Ne sajnáld, most már itt vagyok. Megszabadultam tőle. Bár még mindig hívogat, igyekszik energiát szívni belőlem, de már nem adok. Ettől most meg van zavarodva. Hamarosan talál valaki mást.

– Miért nem mondtad?

– Mit?

– Hogy rossz neked ott – kérdezte aggódva.

Én pontosan tudtam, hiszen rengeteget olvastam már erről, hogy ez is a bántalmazó kapcsolatok pszichológiájának a része. Bárki, akinek mesélsz róla, megpróbálja megérteni, hogy miért maradtál, miért nem beszéltél róla, miért nem kértél segítséget. Ez különösen nehéz annak a generációnak, aki keveset foglalkozik a lelkével, például anyámnak. Neki minden csupán igenből és nemből állt. Ha rossz volt, miért maradtál; ha fájt, miért nem kértél segítséget?

– Ez nem ennyire egyszerű, anya, és hidd el, én is hónapokat töltöttem annak a megértésével, hogy miért nem tudok kilépni egy bántalmazó kapcsolatból.

– Bántalmazó? Eddig csak azt mondtad, mérgező – képedt el. – Megvert téged?

Nem tudtam erről beszélni. Még magamnak sem. Még anyámnak sem. Túl intenzív volt. Túl friss és túlságosan fájdalmas. Ugyanakkor annak a súlya is a vállamat nyomta, hogy megnyugtassam anyámat.

– Meg kell értened, hogy egy katyvasz volt az életem, és nehéz volt kibogoznom, hogy merre akarom folytatni. Sok rossz és gonosz élményem van ezzel a férfival, amit magam mögött szeretnék hagyni. Ezt megérted, ugye?

Bólintott, és az asztal fölött megfogta a kezem.

– Megértem, kicsim. Tudod, amíg élek, itt vagyok, és szeretlek. Ha bármire szükséged van, csak szólj. Ha tudok segíteni, bármiben, bárhogy, kérlek, kérd! Oké? Kérj tőlem! Tudom, hogy ez nehezen megy mindkettőnknek, de azért próbáljuk meg, rendben?

Nagyon hosszan dolgozott bennem a gondolat, amíg megszületett, hogy itthon szeretném újrakezdeni. De ebben neki nagy szerepe volt.

– Tudod, volt néhány reggel, amikor annyira nyomorultul éreztem magam a világ legklasszabb városában, hogy még enni sem volt kedvem. Bármennyit élhetsz Amerikában, valójában sohasem fogadnak be igazán. Ők ilyenek. Mindig turista maradsz, átutazó. Igaz, ezt én is éreztem. Egyes reggeleken felmerült bennem a kérdés, hogy nem volna-e könnyebb meggyógyulnom egy olyan környezetben, ahol te ott vagy. Aztán voltak olyan reggelek, amikor erre egyértelmű volt a válasz. Csak épp erőm nem volt nekivágni az útnak.

Még mindig szorongattuk egymás kezét. Titokban hálát adtam, hogy senki nem akart bejönni a boltba. És azért is hálát adtam, hogy anyám talán érzi, átérzi, hogy milyen nehéz volt a döntés.

Egy egész életszakaszt kellett otthagynom.

És még valamit megtanított nekem ez a kapcsolat: ki kell mondani, ha valakinek köszönettel tartozol. Nincsenek olyan dolgok, amelyeket készpénznek vehetsz az életben. Mert az élet ehhez túl rövid.

– Nem tudom neked elmondani, anya, hogy mennyire hálás vagyok azért, hogy ilyen meleg szívvel fogadtál. Örökké hálás leszek érte. Remélem, lesz alkalmam viszonozni.

– Lesz, nyugi. Ha öreg leszek, és magatehetetlen. Addig viszont tudod, együtt vagyunk, együtt csináljuk – mondta, és láttam rajta, hogy itt a vége.

A mindig gyakorlatias és kemény anyám ennyi időt engedélyezett magának, hogy elérzékenyüljön. A feje már máshol járt. Azt kereste, mi a következő feladat, de én még nem végeztem.

– Szóval, ennek ismeretében szeretnélek megkérni, hogy ne akarj engem összehozni senkivel. Főleg nem egy elvált férfival. Egy bizonyossal, aki még nem heverte ki a válását, annyira semmiképp, hogy ezt titokban is tartja egy egész város előtt…

– Nem tudom, miről beszélsz – állt fel a fotelből.

– Légy szíves, ülj vissza! – kérleltem, talán egy hangyányival erősebb hangon, mint szerettem volna.

– Évuka, senkivel nem akarlak összehozni, capisci? – fordult vissza, majd ismét feltűnően nagy figyelmet kezdett el fordítani a polcon lévő levendulás habfürdőnek. – Ennek vajon miért nem pumpás az adagolója… sokkal praktikusabb lenne, nem?

Az eszem megáll…

– Anya, ne legyenek romantikus elképzeléseid arról, hogy Tamás, a gyerekkori szerelem a nagy ő. Most mondom neked, hogy nem ő az.

– Ó, szóval ezt ilyen jól tudod.

– Anya, tudom, milyen Tamás. A legyet röptében…

– Ezt meg honnan veszed? – háborodott fel. – Mert ezt mondják a városban?

– Anya, harmincnyolc vagyok. Látom, hogy néz rám, és azt is, hogy mi jár a fejében. Ráadásul ismerem a feleségét, együtt jártunk suliba, rémlik?

– Ja! Réka, az az elkényeztetett gazdag lány…

– Légy szíves, ne beszélj így róla! Őt sem ismered.

– Nem kedvelem.

– Én sem, de ehhez semmi közünk. Ő volt a feleség, és kész. Én meg a nő, aki a boltban lakik. Ha gondjaik vannak, vagy megoldják, vagy nem. Semmi közöm hozzá. Mindenesetre így is elég kusza az életem, semmint hogy én legyek az oka annak, hogy még több gondjuk legyen. Soha a büdös életben nem volt jó ötlet, ha két frissen szakított ember egymásnál várja a menedéket. Nem, ez nem jó ötlet!

Anya megállt egy pillanatra, és elgondolkodott. Talán igazat adott nekem.

– Én csak azt tudom, és jól jegyezd ezt meg – olyan komoly arcot vágott, hogy még én is megijedtem –, Tamás sok pénzt rakott a boltba. A sajátjából, úgy, hogy nem kért róla semmilyen papírt. Egész életemben lesz helyem, ahol lehajthatom a fejem, ha bármi történik, akkor is. Nem érhet baj, mert legrosszabb esetben eladom a boltot, méghozzá neki. Gondoskodott rólam úgy, hogy erre semmi nem kötelezte. Mindenki úgy tartja róla, hogy a családja kapzsi és nincs bennük semmi kedvesség és tisztelet. Ez talán rájuk igaz, de Tamásra semmiképp…

Anyám arca ellágyul. Szinte egész testéből felenged a feszültség.

– Ez a fiú tele van szeretettel, és nagy szüksége is van rá. Felújította a boltot, és kihúzott minket az anyagi csávából. – Felém fordult, visszateszi a polcra a habfürdős csomagot. – És egyet elmondhatok, ezt nem miattam csinálta, hanem miattad. Szóval, nyugodtan ehetsz vele egy lángost… Egyébként megkérdezte, hogy elhívhat-e. Igent mondtam. Igen, hazudtam. Beszéltem vele tegnap. Ne felejtsd el, a mi családunk nem jómódú, de mindig kedvesek vagyunk másokhoz! Legyél te is kedves hozzá! Megérdemli. Mert jó fiú. – Az utolsó két szót alaposan megnyomta, bár erre semmi szükség nem volt.

Leforrázva álltam. Anyám pedig kiment a hátsó ajtón. Otthagyott. Úgy, mint tegnap és tegnapelőtt.

Azonnal fel kellett hívnom Nórit vagy Gabit. Bárkit, aki felveszi.

9.

Furcsa dolog ez a gyerekkori barátságokkal: mindig összeköt bennünket, még akkor is, még ha közben megváltoztunk. Talán nem fogunk mindenben egyetérteni, és lehet, a túl sok idő mély sebeket ejt. Egyvalami azonban biztos, ha a gyerekkori barátságok túlélik az éveket, jó eséllyel örökre megmaradnak. Bárkik is legyünk felnőttként vagy öregasszonyként.

Mióta hazaértem, egy furcsa kettősség volt bennem. Egyrészt nyomasztott a kapcsolatom Johnnal és pontosan tudtam, hogy időbe fog telni, mire eljutok a gyászfolyamat végére. Másrészt egy csacska tininek éreztem magam, aki az anyukájánál lakik, felelőtlen ígéretekbe bocsátkozik, aztán a barátnőivel csacsog a padon.

Miután anyával befaltunk Laci pék dobozából úgy fél kiló sajtos pogácsát és egy-egy olívabogyós kiflit – jézusom, de jó volt! –, megjelent Nóri az ebédszünetben. A kezében lóbálta a kocsikulcsát, és várakozóan nézett rám.

– Mi a frász volt ilyen fontos? Most mentem el innen! Alig néhány órája… – kérdezte tettetett idegeskedéssel, de azért mosolygott rám, miközben az ajtóban állt.

Rövid kosztümöt viselt, magas sarkú cipőt és a karján egy márkás bőrtáskát. Pont úgy nézett ki, mint a nő, akitől drága nyaralót vásárolnak.

Anyám a pult mögött ácsorgott, és tetőtől talpig végigmérte Nórit.

– Te miért is vagy még szingli? – kérdezte.

– Anya! Ne legyél már ilyen oldschool! Ilyet már nem kérdezünk ebben a században! Szingli, mert ehhez van kedve!

– Van kedve a francnak! – nevetett barátnőm. – Egy darab normális fickó sincs ebben a városban, ezért vagyok szingli.

Anyám a pultra csapott.

– Mondom én! Jól kell bánni a megmaradt hímekkel. Vagy elviszi valaki más…

Rám célzott. Nyilván.

– Történt valami érdekes? – kérdezte Nóri, és lehuppant a fehér fotelbe.

– Na igen. Évát elhívta Tamás lángosozni – felelte anyám.

A szememet forgattam. Igen, ezt szerettem volna megbeszélni Nórival. Négyszemközt. Ehelyett csak álltam ott, mint akinek a feje fölött folyik az élete.

Nóri eléggé elképedt, és ez látszott is rajta. Keresztbe tette a lábát, és az arcomat fürkészte. Mivel kint tűző nap volt, bent pedig enyhe félhomály, csak hunyorgott.

– Szerinted nem jó ötlet? – kérdeztem.

– De – mondta anyám –, jó ötlet. Menjetek, beszélgessetek!

– Anya. Kérlek…

– Jó, jó – mondta –, megyek, csinálok kávét. Kérsz, Nóri?

– Kérek, Zsuzsa néni, olyan levendulás sziruppal, mint amit a múltkor tetszett adni.

– Tetszek adni most is – kacsintott anyám, aztán eltűnt az emeleten.

– A kávéért élek. Minden formában és halmazállapotban fogyasztom. De ez a levendulaszirup, amit anyukád csinál… Na, ez a top! – vigyorgott.

Várakozva ültem le Nórival szembe a másik fehér fotelbe.

– Ezért hívtalak, igen. Reggel itt volt Tamás, pontosabban itt aludt… – fogok bele nagy nehezen.

– Hogy mi?

– Nem, nem a házban, hanem a parton, mert megígérte, hogy nem jön hívatlanul, szóval… Reggel ittunk egy kávét, és beszélgettünk, és…

Furcsa melegség járta át a testem, ahogy a beszélgetésünkre gondoltam. El is mosolyodhattam, mert Nóri fürkészve nézte az arcom.

– Aha… Ez a tekintet – mondta szigorúan. – Ezt ismerem. Nem láttam húsz éve, de ismerem.

Felhúztam az orrom, és grimaszoltam.

– Nincs semmiféle tekintet. Csak egyszerűen… Szóval, jó volt vele beszélgetni.

– Ugye nem fogsz semmiféle messzemenő következtetést levonni egy beszélgetésből, amikor kedves volt veled egy férfi. Ugye nem? Ugye ennél már rutinosabb vagy harmincnyolc éves korodra?

Ez durva volt.

– Hát, most már nem tudom, hogy mit gondoljak. De arról sem, ahogy te reagáltál erre. Van valami, amiről tudnom kellene? Mert én csak annyit mondtam, hogy ittunk egy kávét… Te meg erre majdnem leharaptad a fejem.

Nóri visszavonult. Feltartotta mindkét kezét, mint aki visszakozik.

– Sorry. Nem akartam indulatos lenni, de tudod, mit beszélnek róla!

Legyintettem. – Persze, tudom. Rólam is beszélnek. Mindig is beszéltek. Mit lehet tenni?

– Ööö… mondjuk, lehetnél vele óvatos?

– Ez igaz. Pláne úgy, hogy elég nagy szarból mászom ki én is éppen.

Nóri megenyhült.

Végül is, kettőnk kapcsolatában mindig is ő volt a hirtelenebb, a szenvedélyesebb. A filigrán barátnőm, aki az asztal alá itta az összes fiút, aki a legvagányabb volt közöttünk, és aki mindig őszintén kimondta, amit gondolt.

Húsz éve legalábbis ilyen volt. Én pedig reméltem, hogy még mindig számíthatok rá. Számíthatok arra, hogy őszintén elmondja, mit gondol.

– Szükségem lenne egy barátra – mondtam neki puhán, már-már esdeklőn.

Ez volt a helyzet. Tényleg szükségem volt valakire az anyámon kívül. Bár tudtam, ő is jót akart, de azért egy barát az más, kevésbé elfogult, és talán elmond olyan dolgokat is rólad, amit az édesanyád soha nem tenne.

– Oké! – biccentett Nóri. – Akkor áruld el, hogy mi történt! Meg azt, hogy mire van tőlem szükséged.

Nagy levegőt vettem, és hátradőltem a fotelben.

– Az őszinteségedre. A tanácsodra, talán. Még akkor is, ha úgy érzed, hogy nekem nem fog tetszeni.

Bólintott.

– Azt tudtad, hogy Tamás elvált? – kérdeztem. – Úgy értem, hivatalosan.

Megrázta a fejét.

– Azt tudtam, már amennyire beszélik, hogy régóta nem működik a házassága, és amikor Réka szülei meghaltak, fél éven belül mindketten…

– Istenem, szegény lány! – mondtam komolyan, együttérezve.

– Igen, szóval, Tamás sokat jött haza egyidőben. Kocsmázott, csajozott. Azt még én is tudtam, hogy a boltban alszik ilyenkor. De azt, hogy elváltak volna? Azt nem, és szerintem más sem.

– Azt mondta, nem akarta, hogy még jobban szánakozzanak Rékán az emberek. Beszéltünk erről meg arról, hogy terápiára is jártak, és… Szóval lehet, hogy én vagyok naiv, de én elhittem.

– Mármint, mit?

– Azt a fajta őszinteséget, nyitottságot és kedvességet, ahogy beszélt velem. Ahogy hozzám állt, érted?

A barátnőm bólintott. Merengőn hozzátette: – Tudom, milyen érzés, amikor a sok hülye idióta után jön egy pasi, és elhiszed neki a gesztusait.

– Igen. És erről még nem beszélgettünk, de az én kapcsolatom Johnnal, szóval, nem volt éppen nyugodt és szép. Nem is váltunk el jól, és szóval… Nehéz erről beszélnem.

– Akkor hagyjuk!

– Csak szeretném, ha megértenéd, miért találkozom Tamással.

Nóri rám emelte hatalmas zöld szemét. Mosolygott. Úgy éreztem, őszinte szeretettel fordul felém.

– Drága Éva, komolyan azt gondolod, hogy nekem vagy bárkinek elszámolással tartozol? Komolyan ennyire érdekel, hogy mit gondol a város, vagy mit gondolok én arról, hogy megeszel ezzel a pasival egy lángost?

– A város nem érdekel, de te igen.

– Ugyan már! Húsz éve nem láttál.

– De most itt vagy, ahogy én is.

Nagy levegőt vett, és megint rám nézett.

– Azt gondolom, hogy sokkal kevesebbet kellene foglalkoznunk azzal, hogy ki mit gondol. Egyszerűen le kéne szarni. Engem sem érdekel, látod, pedig én is itt vagyok szingliként, és mindenki csesztet emiatt. De hidd el, engem ez nem foglalkoztat. Az viszont igen, hogy hazajössz húsz év után felgyógyulni egy rossz kapcsolatból, és rögtön beleugrasz a helyi Casanova ölébe.

– Nem ugrottam az ölébe…

– Érted, hogy mire gondolok.

Értettem, és én is pontosan ezt éreztem. Egyszerűen túl korai volt belebonyolódnom bármibe is.

Nórinak igaza volt. Megerősített abban, hogy jól gondolkodom én is erről a dologról. Bármennyire is vonzódtam Tamáshoz, és bármennyire is izgatta a fantáziámat, a legjobb, ha nem gondoltam túl sokat Tamásról, a kedvességéről és arról, hogy biztonságban érzem magam mellette.

– Mondjuk, csak egy lángosra hívott… – fejeztem be hangosan a gondolatmenetemet.

– Tamásnál „csak egy lángos” szerintem nem csak egy lángos – mondta Nóri.

Végszóra megjelent anya a kávékkal. Bár fene tudja, szerintem hallgatózott.

– Nórikám, ne beszéld le a lányomat!

– Nem beszéltem le. Szerintem tudja, mit csinál… – Nóri mosolygott rám, és felállt a fotelből. – Ne aggódjon miatta, Zsuzsa néni, ez a lány nem most jött le a falvédőről. Mégiscsak balatoni lány, akármerre is csavargott az elmúlt húsz évben. Pontosan tudja, hogy a lángos néha nem egy lángos, viszont…

– …viszont néha csak pont annyi, és nem több – tettem hozzá.

Anyám megrázta a fejét. – Már húsz éve is csak ti értettétek meg egymást. Nekem az a dolgom, hogy vigyázzak rátok, a többi a ti dolgotok.

– Éva tud magára vigyázni, igaz? – nézett rám Nóri.

– Meglátjuk – mondtam.

Gondolatban már máshol jártam. Azon tűnődtem, vajon tényleg túl naiv vagyok-e, vagy Tamás tényleg nyílt és őszinte volt velem reggel.

– Na, megyek melózni – mondta a város legjobb ingatlanügynöke. – Elvihetem a kávét? A bögrét holnap beadom.

– Persze! – felelte anya.

– Levendula van benne?

– Van, kicsim, csak el ne aludj a kormánynál!

Nóri beleszagolt az illatos kávéba, és úgy nézett a bögrére, mint aki tényleg szerelmes. Kávérajongó, nem is vitás.

– Dehogy alszom! Bárcsak itt maradhatnék pletyizni! De a házak maguktól nem adják el magukat. Apropó! Van egy eladó üzlethelyiség innen ötven méterre a sétányon, nem veszed meg? – nézett rám.

– Minek? – kérdeztem.

– Nem tudom. Mondjuk, taníthatnál gyerekeket festeni…

– Vagy inkább vedd meg te! – dobtam vissza a labdát.

Nóri felhúzta az orrát. – És mit csináljak ott?

– Nem tudom! Árulhatnál levendulás kávét, ha már ennyire bejött.

– Na, hagyjál békén… – rázta meg a fejét, intett nekünk, és kilépett az utcára. – Inkább hívj, hogy milyen volt a lángos!

10.

A másodikon lévő zuhanyfülkében csak néhány kozmetikumot tartottunk, és milyen meglepő, mindegyik levendulás volt! Korábban nem gondoltam rá, de mióta itt voltam, folyamatosan körbevett a lila színe, az apró virága, az illata.

Amikor gyerek voltam, a levendula nem számított menőnek. Sőt! Az asszonyok molyirtásra használták, és gyerekként volt valami furcsa képzet a fejünkben, hogy ami levendulaillatú, az öreg, kopott, avítt. Az idős néniket lengte körbe a levendulaillat, talán pont amiatt, mert a régi ruháikat megette a moly, és néhány száraz csokorral akartak védekezni ellene. Elvégre erős, határozott az aromája, millióból felismerhető.

Jelenleg épp az ellenkezője a helyzet, a levendula menő lett. Van belőle gyertya, kozmetikum, szörp és gin. Sok minden, amire nem is gondolnál, amíg nem találkozol vele. Ingyenes online tanfolyamokon tanulhatsz nyugtató hatásáról, aromaterápiás jelentőségéről. Vagy nagyon szereted, vagy utálod. Ez a két véglet van.

És itt voltam én, a fürdőszobában, ebben az apró boltban, és egyáltalán nem tudtam, mit gondoljak róla. Úgy tűnt, néhány nap alatt megváltoztatta az életem.

Neki köszönhetően volt tető a fejem felett, még ha ez így nem is volt igaz, hiszen ezt anyának köszönhettem, de a bolt, a Lady Lavender mégiscsak a növény ihletése.

Nem is tudtam, hogy Tamás szereti-e a levendulát. Bár ha azt mondta, jót aludt a babzsákon, akkor bizonyára.

Jó alaposan megmostam a reggeli sportolástól megizzadt hajamat, majd a csap fölötti tükörben megnéztem a homlokomat. Hátrafésültem a szemembe lógó frufrut. A hajam tövénél lévő néhány öltés már halványodott, de még látszott, ha valaki elég közelről megnézte az arcom. Talán mindig is látszani fog. Örök mementóként ott marad, és engem mindig emlékeztetni fog arra, hogy mi történt azon az estén.

Éreztem, ahogy a hideg végigfut a testemen. Megráztam magam, és visszafésültem a hajam az arcom elé. Jó lesz ez így. Úgysem veszi észre senki. Csak én tudtam, hogy ott van. Csak az én gonosz emlékem a férfiról, akit azt hittem, szeretek.

– Na jó, elég! – mondtam magamnak, aztán kiléptem a fürdőből.

Anya négy körül ment el, bezárta a boltot, és visszament Tihanyba. Leginkább, azt hittem, nem akart zavarni a készülődésben. Vagy abban, hogy átgondoljam a dolgokat. Bár, mielőtt elment, felkiabált az emeletre:

– Légy szíves, ne gondold túl, jár neked a szórakozás! Csak élvezd!

– Anya!

Megmondtam, totálisan indiszkrét.

– Ja és áthoztam néhány régi cuccodat a lakásból, lent van a pinyóban! Majd nézd át, ami meg nem kell, azt dobd ki!

Nem tudtam, hogy pince is van. Vajon ott mit rejteget?

Egyelőre nem akartam a régi dolgokkal foglalkozni. Elég volt azt kitalálnom, hogy egy délután öt órára megbeszélt lángosozáshoz mégis mit vegyek fel. Nem mintha olyan nagy lett volna a választék. Emellett annyira ideges voltam, hogy muszáj volt valami kényelmes ruhába bújnom, hogy ne feszengjek. Igaz, egyébként is csak sátoros ünnepekre húztam szoknyát, én olyan „nadrágos lány” voltam. Abban tudtam gyorsan mozogni, a gyerekek után rohanni az udvaron, és abban éreztem jól magam. Megőrültem volna egy olyan kosztümben és magas sarkúban, amilyenben Nóri járt. Arról nem is beszélve, hogy valószínűleg az első útakadályban hasra estem volna, vagy beleragadt volna egy kátyúba a cipőm sarka.

Miután felvettem egy farmert, egy kényelmes cipőt és pólót, kiültem a bolt elé az ott lerakott kis padra. Valójában már tegnap ki akartam ülni ide nézni a város forgalmát, de aztán másként alakult a nap.

Most viszont volt még fél órám, amíg Tamásra vártam. Valójában nem bántam volna, ha Laci péket is elcsípem, kíváncsi voltam, haragszik-e még rám. Legutóbb menekülésszerűen távozott, azóta nem láttam, anya pedig nem hozta szóba, annak ellenére, hogy nyilvánvalóan az ebéd is onnan jött. Sejtettem, hogy anya meglátogatta, és szerintem beszélt is vele.

Érdekelt a kettejük viszonya. Igen, ezt még ki kellett derítenem. Bár nem tudtam, mennyire jó ötlet teljesen random bemenni a pékségbe, és kérdőre vonni egy ismeretlen férfit. Talán Tamás ismerte, elvégre ő is helyi, mindent tudnak.

Legnagyobb meglepetésemre azonban néhány perc bámészkodás után a sétány végében feltűnt a pasas, akire vártam. Nagy volt a nyüzsgés az utcán, az idő kicsit beborult, és a nem rutinos turisták ilyenkor azonnal hazaindultak a strandról, mert azt hihették, esni fog. Valójában nem, csak néhány felhő rejtette el az eget. Ilyen fújdogáló szél mellett bizonyára húsz perc, és megint tűz a nap.

Szóval, a színes labdákkal és matracokkal megpakolt strandolók papucsban caplattak hazafelé, amikor felbukkant mögöttük Tamás. Észrevett, és már messziről integetett nekem, de úgy döntöttem, megvárom. Kíváncsi voltam a terveire. Igazán nem tudtam, mi újat mutathat egy olyan helyi lánynak, mint én.

– Korán vagy – mondtam rossz magyar-angolul.

– Helyesen úgy mondják, korán érkeztél – helyesbített.

– Yeah, whatever… – feleltem neki.

– Éhes vagyok.

– És ha még nem lennék kész?

– De kész vagy.

– És ha nem lettem volna?

– Akkor várok. De látom, hogy te is korán vagy.

– Te meg szemtelen.

– Te meg kacsingatsz.

– Nem is!

– De.

Hát, így indult az este. Azt nem tudtam, hogy húsz évvel ezelőtt is megvolt-e bennünk ez a fajta cinkosság, de most nagyon is úgy tűnt, hogy igen. Vagy talán húsz év kellett ahhoz, hogy úgy álljunk egymáshoz, amilyenek valóban vagyunk. Egyenlő félként. Mert sem reggel, sem délután nem voltunk azok, akik régen. Ő nem a gazdag fiú volt, én pedig nem a félárva, komoly lány.

Most mi voltunk. Nem a város, nem a szüleink, nem a barátaink. Hanem mi, Éva és Tamás. Két ember, akinek épp semmi vesztenivalója sincs. Terveik sincsenek. Kötelezettségei sincsenek. Csak mi vagyunk.

Valahogy kérdés nélkül éreztük, hogy dolgunk van egymással. Még akkor is így volt ez, ha ez a dolog örökké elvégezetlen marad. Azt azonban mindketten éreztük, hogy megértjük egymást. Ebben a pillanatban, itt és most.

– Hová akarsz menni? – kérdeztem.

– A Sárga Büfébe – válaszolta. Nem volt benne biztos, hogy ezzel egyetértek.

– Az még megvan?!

– Meg. És ugyanolyan ronda sárga műanyag napellenzője van, mint volt.

Azt hittem, már rég elporladt, összedőlt, leégett, vagy bármi. A sárga büfének valójában nem volt neve, csak annyi volt ráírva az oldalára, hogy Büfé. És valójában csak lángost és palacsintát árult, a hatvanas évek óta. Mindig ugyanazé az egy családé volt, talán még most is.

Sárgának azért neveztük, mert a falai is sárgák voltak, és a pirinyó terasz fölött lévő napellenző is sárga hullámos műanyagból volt. Egyszer ugyan szétverte egy nyári zápor, és a tulaj, Béla bácsi, legalábbis aki akkortájt vitte a boltot, csak ennyit mondott: „Anyagfáradás.” Aztán úgy maradt.

A Sárgába két dolog miatt jártunk kamaszként. Először is, mert olcsó volt. Tényleg néhány forintért lehetett inni egy szódát és enni egy kakaós palacsintát. Másodszor pedig azért, mert jóval túl volt a sétányon, a szabadstrand hátsó részében, ahová tényleg csak a helyiek jártak, ha fürödni akartak. Könnyen elérhető volt biciklivel, de gyalog is, ha épp valaki a szülei elől akart bujkálni, a haverokkal sörözni, vagy bármi mást tenni, amit nekünk, gimiseknek egyébként nem lehetett.

Mi, a lányokkal sokat jártunk oda, mert általában nem volt pénzünk a menő bárokra és diszkókra, utáltuk a főtéren lógó menő arcokat, és ha normális fiúkkal akartál beszélgetni, akkor egyedül oda mehettél.

– Nem emlékszem, hogy te sokat jártál volna a Sárgába – mondtam elgondolkodva. – Vagy rosszul emlékszem? Te inkább a játékterembe mentél, meg a főtérre, a fagyizóba.

Tamás lehajtotta a fejét, és bólogatott.

– Mondjuk úgy, hogy kamaszként jobban érdekelt, hogy kint legyek a placcon, mint hogy jót egyek. A Sárga Büfé gasztronómiai értékei elvitathatatlanok, ezt, ugye, te is elismered.

– Persze, de te mit keresel ott?

– Most? Vagy húsz éve?

– Azt tudom, hogy húsz éve nem voltál ott, de most minek megyünk oda?

Felhúzott a padról, és elindultunk.

– Két dolog miatt, Éva. Először is, mert jó a kajájuk. Most már Béla bácsi fia viszi az üzletet, de hála istennek, sokat nem változtatott rajta. Ez szerintem egy jó érv.

Bólintottam, és elindultunk a sétányon a sok turistából, fürdőzőből álló, lüktető és élő embermassza irányába.

– És a második? – kérdeztem.

– Szeretnék veled végigsétálni a fél városon.

Döbbenten megálltam. – Miért?

– Azért, mert tudom, hogy azon aggódsz, mit gondolnak rólunk, és szeretném, hogy lássák, barátok vagyunk, akik elmennek egyet kajálni és roppant jól érzik egymás társaságában magukat. Ezzel elejét is venném a pletykáknak.

Szóval, barátok. Kár volt itt nekem aggódni, meg túlgondolni bármit. Ez nem egy randi volt, bármit is hittem. A csalódottság, ami egyébként engem is meglepett kicsit, azonnal kiülhetett az arcomra. A készülődés közben érzett izgalom, hogy picit újra nőnek, sőt kívánatos nőnek éreztem magam, akihez egy férfi érkezik, elszállt.

Furcsa módon sajnáltam. Egyben nem értettem magam. Hát végül is nem ezt akartam még, időt? Nem attól féltem, hogy megsebez ez a sármos és kedves férfi, akibe gyerekként is szerelmes voltam? Most akkor miért érzek csalódást amiatt, hogy beszélgetni és barátkozni szeretne velem?

Tamás csak féloldalt nézett rám, de azonnal észrevette.

– Valami rosszat mondtam? Menjünk máshová?

Megráztam a fejem, és igyekeztem mosolyogni. Már amennyire sikerült.

– Nem, dehogy! Szeretem azt a helyet, csodás lesz nosztalgiázni. Menjünk, persze! – Hallottam viszont, hogy a hangom is kicsit szomorúbb lett.

A következő néhány percben igyekeztem rendezni a gondolataimat, és ehhez az tűnt a legegyszerűbb álcának, hogy felvettem a napszemüvegemet, bár ezt a borús idő nem indokolta. Én, a farmeros-pólós lány, napszemüvegben a sötét esős felhők alatt. Mintha nem telt volna el húsz év. Tényleg csak a kockás flaneling hiányzott a derekamról, meg a szénfekete szemceruza.

Francba is! Tamásnak pedig be nem állt a szája. Ahogy végigsétáltunk a sétányon, komplett idegenvezetést tartott, erre meg nem igazán volt szükség. Volt ugyan egypár változás, néhány vendéglátóipari helyiség gazdát cserélt, de többnyire felismertem minden éttermet és üzletet. Ennek ellenére hálás voltam, hogy csacsog mellettem, és nem kellett hallgatásba burkolóznunk.

Anya azt mondta délután, hogy Tamás „jó fiú”. Nekem pedig most minden jóságra és kedvességre szükségem van az életemben. Legyen az egy régi barát, vagy egy új.

– Csöndes vagy – jegyezte meg, amikor elértük a szabadstrand bejáratát.

– Csak hallgattalak, és azon tűnődöm, hogy mi a legnagyobb változás, ami húsz év alatt történt a városban.

Elgondolkodott ő is egy pillanatra. – Talán az, hogy a régiek közül, közülünk csak kevesen laknak itt. A korábbi évfolyam szétszéledt, nem is tudom, hogy ki merre jár, kevesen maradtunk, akiknek fontos a város, akik szeretnének hozzátenni valamit, vagy visszaadni.

– Gabi és Nóri is itt maradt… Meg te is itt vagy.

– Hát, én nem maradtam, én inkább visszajöttem. Ha már a családom itt van. Gondoltam, továbbviszem, amit lehet. Szerencsém van, mert engem is érdekelnek az ingatlanok, mint apámat. Ha más ambícióim lettek volna, most nem lennék itt.

– És a bolt? – kérdeztem, és levettem a szemüvegemet.

– Mi van vele?

– Miért raktál pénzt a felújításba? Ráadásul saját tőkét.

Elmosolyodott, és rám nézett. Talán azon tűnődött, mennyit meséljen el az igazságból.

Megkönnyítettem a dolgát. – Anya nem sokat mondott. Csak hogy rendes fiú vagy.

Ezen meglepődött. – Ezt mondta?

– Ezt. Meg hogy ne ítélkezzek a pletykák alapján.

– Hát azt ne is! – vigyorgott.

Nem akartam annyiban hagyni. Elvégre én is ott laktam, és most már ott is dolgoztam.

– Azt Nóritól tudom, hogy az ingatlan eredetileg is a tiétek volt.

– Apám vette fillérekért, amikor tönkrement a játékterem. Aztán nem akart vele foglalkozni. Időnként bérbe adtuk, volt ott étterem, raktárház, ki tudja, mi. Ahogy romlott az állapota, úgy vált egyre veszélyesebbé. Nem igazán láttam, hogy bármire alkalmas lehet.

– Aztán jött anyukád – folytatta Tamás. – Nem volt üzleti terve, csak egy neve a boltnak, meg egy elképzelése, hogy minden legyen levendulás. Őszintén szólva romantikus hülyeségnek gondoltam. Afféle regényes butaságnak. Tudod, tanárnő, levendula, önmegvalósítás.

Bólintottam. Anyának mindig volt egy ilyen romantikus oldala. Furcsa, hogy ezt Tamás is meglátta benne. Nem csak a vasszigorú tanárnőt, aki egyedül neveli a lányát.

– Mondhatnám, hogy meggyőzött a határozott érvelése, de nem ez történt. Valójában kész öngyilkosságnak tűnt, hogy hitelt vesz fel, és felújítja a boltot. Soha nem kapott volna elég pénzt, elúszott volna a lakása, a tartaléka, és ott állt volna egy félkész, bontásra ítélt bolttal. Ráadásul rettegett tőle, hogy mit fogsz szólni hozzá.

Miközben rákanyarodtunk a kitaposott ösvényre, ami a Sárgához vezetett, megálltam. Picit mérges voltam anyámra. Illetve nem is kicsit.

– Nekem egy büdös szót nem szólt az egészről! Azért nem ártott volna tudnom, hogy mi folyik itthon.

– Erről sokat beszélgettünk, de nem tudtam meggyőzni.

– Hogy mi? Veled beszélgetett erről? Mégis, hogy?

Szegény! Kellemetlenül érezte magát, mert darázsfészekbe nyúlt. Nem tudhatta, hogy anyám ezt az egészet titokban tartotta előttem, és még mindig keveset tudok.

– Jó! – legyintettem. – Ne haragudj, nem akartam rád rontani, csak… Tényleg nem értem.

– Egy pillanat és elmagyarázom. Ne idegeskedj emiatt, mert végül minden jól alakult! De előbb együnk.

A Sárga előtt volt egy leaszfaltozott terasz, négy-öt asztallal és székkel. Rajtunk kívül egy fiú és egy lány palacsintázott, de azonkívül üres volt a hely. Még mindig a pultnál kellett rendelni, én pedig automatikusan odaléptem.

– Ezt most hagyd rám, oké? – mosolygott megint Tamás, én pedig vissza rá. – Sajtos-tejfölös? Fehérbor? Vice fröccs?

– Pont így.

– Oké! – mondta, én pedig leültem az asztalhoz. Szemben a Balatonnal, amely fölött szépen lassan tisztult az idő.

Még mindig működött az időjárás-előrejelző képességem. Ez talán mindenkibe bele van kódolva, aki itt születik és él. Csak néhány perc és megint rekkenő hőség lesz. A turisták pedig visszamehetnek a partra, egy esti fürdőzésre.

A strandnak ez a hátsó része tényleg olyan volt, mint húsz évvel ezelőtt. Itt nem nőttek ki a földből luxuskockák jakuzzival, itt nem dübörögtek a menő autókkal a gazdagok, és az egy négyzetméterre jutó fürdőzők száma is elenyésző volt.

Tudtam viszont, a dolgok változnak. A városok, az emberek is. Még az is előfordul, hogy jó irányba.

A nádas felé néztem, ahonnan egy fürdőző gyerekcsapat hangja hallatszott. Közben Tamás már felém igyekezett a két lángossal és a borral.

– Ügyes! – mondtam, arra célozva, hogy nem ejtett el semmit.

– Forró. Vigyázz vele!

Ahogy leült a műanyag asztalhoz, eltűnődtem, hogy miért is van itt egyedül.

– A gyerekeid nem járnak le?

Legyintett. – Mintha a fogukat húznák. Ezek a gyerekek mások, mint mi. Folyton minecraftoznak, meg online játszanak. Ha nem üvöltök rá időnként a fiamra, nem megy át a haverjaihoz. Most már ott tartunk, hogy mindegyik a saját szobájában nyomkod valamit.

– Ijesztő!

– Az. Miközben ha esetleg lejönnek a nagyapjukhoz ide, a szörnyűséges Balaton-partra, tökéletesen jól elvannak a röpipályán meg a strandon. Két pofára tömik a kolbászos szendvicset, barna a nyakuk a naptól, és boldogok… De miért kell ezért velük veszekednem? Franc sem érti…

Belekortyoltam a borba. Valójában szörnyen savanyú volt, de jólesett. Melegem volt.

– Talán megviselte őket a válás… – mondtam félénken.

– Az mindenkit megviselt – nézett rám szomorúan. – Én is csak most kezdem felfogni, hogy valamerre haladnom kéne az életemmel. Bocs, nem akarlak ezzel terhelni.

– Semmi baj. Vagy ez, vagy a bolt, vagy az én szörnyű kapcsolatom Johnnal. Választhatsz témát!

– Tudom, hogy aggódsz a bolt miatt, mert azt hiszed, hogy valami szövevényes tervem van vele, vagy ki akarom semmizni anyukádat, de hidd el, semmi ilyesmi nincs. A saját pénzem tettem bele, mert apám nem látta értelmét a cégből kivenni egy ilyen ingatlanra, viszont nekem fontos volt. Fontos volt, hogy kész legyen, hogy megmaradjon. Azért maradtam tulajdonos, mert mai napig kapok a bevételből.

Hirtelen megértettem. Ez igazából kölcsön volt, és nem ajándék.

– Szóval anya a forgalom után törleszt?

– Igen, de már majdnem nullán vagyunk. Kicsit fáj érte a szívem, hogy már nem leszek benne, de ez volt a megállapodásunk. Valójában egy első lépés volt afelé, amivel tényleg foglalkozni szeretnék.

– Éspedig?

Felcsillant a szeme. Mint egy gyereknek, aki a hobbijáról mesélhet. A változatosság kedvéért nagyon üdítő volt látni egy olyan embert, akinek van szenvedély az életében.

Letette a műanyag poharat, és rám nézett.

– Szeretném, ha több régi épület maradna meg a sétányon. Tudom, hogy a legtöbb nem több száz éves, de gondolj bele, hogy azok is, amelyek a hatvanas években épültek, fontos darabjai a város történelmének.

Valószínűleg még mindig azt látta rajtam, hogy nem vagyok meggyőzve a történetről meg a jótékonykodásról.

– Jó, az is benne van, hogy néha kellett egy hely, ahol elbújhatok. Nem hazudok neked, ez is szerepet játszott abban, hogy némileg fontos volt nekem, hogy a bolt gyorsan kész legyen – vallotta be nagy nehezen Tamás.

– Anyám nem az a fajta, aki elfogad bármit is ingyen – mondtam tűnődve.

– Elég nehezen győztem meg, hogy visszafizetheti apránként.

– Nem igazán szokta engedni, hogy segítsenek neki…

– Nem. Ez nekem is furcsa volt, de aztán úgy döntött, hogy nagylelkű lesz önmagával, és megengedi magának, hogy elfogadjon az élettől egy ajándékot.

Ez szép gondolat. Hosszan el is időztem Tamás arcán, amikor ezt elmondta.

– Nagylelkű önmagával, és elfogadja az élet ajándékát – ismételtem vissza. – Ez egészen költői.

– Ugye? Csupa meglepetés vagyok, asszonyom.

– Az biztos – mondtam kuncogva, és nagyot haraptam a lángosból. Pont olyan íze volt, mint amilyenre emlékeztem.

– De te vagy a művész, én csak egy építész vagyok – nézett rám.

– Nem vagyok én már művész… Hanem boltos! Az vagyok! – Tényleg, ez mikor történt? Aztán azt kérdeztem tőle: – Egyébként te mikor voltál utoljára nagylelkű magaddal?

– Például most. – Ismét kortyolt egyet, és hátradőlt a széken. – Itt ülök a Balaton partján, jó kaját eszem, és élvezem egy szép nő társaságát. Ez azért elég jó egy szerda délutánra, nem?

Természetesen zavarba jöttem. Ez vajon belefér a barátságos beszélgetés kategóriájába? Aligha…

Ez a férfi flörtölt velem. Néha próbált úgy tenni, mintha nem flörtölne, de azt csinálta. Így túl a harmincon ezt már tudom. Nem voltam benne biztos, hogy ezt tudatosan csinálta-e, vagy zsigerből jött nála ez a dolog, de az biztos volt, hogy engem összezavart.

Ebben a pillanatban, mintegy varázsütésre, a placcon feltűnt Gabi barátnőm. Egy kicsit ziláltan közeledett, telefon a fülén, vállán hatalmas táska. Már messziről integetett, de a mozdulatai sietősek, kapkodóak voltak.

– Évukám, nem maradok, nem ülök le, viszem a vacsorát a kölyköknek, mert az a hülye férjem most szólt ide, hogy elfelejtett bevásárolni, én meg egész nap takarítottam, meg a gyereket gardíroztam, szóval… Elvagytok, minden oké? – nézett előbb rám, majd Tamásra.

Nem tudtam, milyen választ várt. Elvoltunk, persze.

– Minden rendben – nyugtattam meg.

– Akkor jó. Tomikám, megnéztem a terveket a szállóra, szerintem jó lesz, de még számolnom kell néhány dolgot, ráér jövő héten?

Most viszont én voltam, aki értetlenül nézett.

– Rá, persze. Ma voltam kint, amúgy is lassabban haladnak, mint gondoltam – felelte neki Tamás.

– Jó, persze. Nem felejtettem el. – Gabi rám nézett. – Bedolgozom neki otthonról, de már mondtam, nem?

– Hm? Szerintem nem – feleltem gyanúsan.

– Nem? Biztos? – húzta össze a szemét.

– Nem, nem mondtad…

– Mindegy, rohanok, drágáim! Évukám, holnap Prosecco? Vagy szombaton? Hívj! Oh, már megint csörög ez az istenverte! Na, sziasztok!

Ezzel elrobogott.

– A teljes környezetemet behálóztad – mondtam halkan.

– Na, azért ez nem rólad szól – vigyorgott. – Gabi remek könyvelő, és nagyon jók a költségcsökkentési tervei. Egy pazarlás, hogy otthon ül a gyerekekkel.

Bólintottam, és csendben néztem a vizet. – Akkor örülök, hogy munkát adsz neki. Bár elég ziláltnak tűnik.

– Három gyerekkel. Viccelsz? Még két gyerek is sok, nemhogy három.

Kicsit féltem tőle, hogy most jön a kérdés, nekem mikor lesz. Vagy miért nincs. Megelőztem.

– Nekem nem lehet gyerekem, már évek óta lemondtam róla. Visszagondolva nem is baj, hogy nem született Johntól. Sokkal nehezebb lett volna a szakítás.

– De szerettél volna?

– Ó, hát persze! Mindennél jobban! – feleltem, és felnéztem az égre. – De nem adatott meg. Ez van, nem kaphatsz meg mindent.

– Nem. Ez igaz – bólintott.

Az utolsó falatot is eltüntettem, aztán elismerően csettintettem a nyelvemmel.

– Ez elég jó volt. Viszont mozdulni sem tudok…

– Még egy fröccs? – kérdezte Tamás a pult felé biccentve.

– Jöhet!

11.

Amikor középiskolába jársz, egészen furcsa elképzeléseid vannak a felnőttekről. Mivel a világod még relatíve elég zárt, a felnőttek mintáit az alapján határozod meg, hogy te kiket látsz, kikkel élsz együtt. A szüleid, a tanáraid, a barátaid szülei, az utcában lakó szomszédok, néhány rokon, néhány ismerős. Talán kicsit nagyobb a merítés a kisvárosokban, ahol több ember ismeri fel egymást, és gyorsabban terjed a pletyka, de nem mondanám, hogy az is túl nagy kör lenne.

Nekem természetesen anyám volt a példa. Több mindenben követendő, mint kellett volna, és nagyobb hatással is volt rám, mivel a mi zárt világunkban csak ketten léteztünk. A nagynéném, anyám testvére Amerikában élt, apámat soha nem ismertem, és anya nem is beszélt róla nagyjából sohasem. Amikor már több volt az eszem, mint egy kölyökkutyának, elmesélte, hogy az egyetem utolsó évében esett velem teherbe, és a fiú nem vállalta a családalapítást.

Izgatott-e egész gyerekkoromban, hogy ki lehet az apám? Természetesen. Csonkának éreztem magam amiatt, hogy nem tudtam, ki a másik szülői fél? Naná! Elindultam valamilyen irányba, hogy megtaláljam? Nem.

Az identitásbeli problémák kínoztak, nagyon is, és egyidőben azt hittem, a művészet, az alkotás a segítségemre lesz ennek legyőzésében, vagy ha nem, akkor pont e miatt a veszteség miatt leszek igazán jó művész. Ebből egyik sem történt meg.

Apám hiánya némileg csillapodott, amikor elhagytam a várost, olyannyira, hogy az elmúlt húsz évben megtanultam elfogadni, hogy nincs, nem is lesz. Ha akart volna, megkeresett volna, de ez sem történt meg. Elég lett volna a Facebookon felkutatni anyát, és láthatta volna, hogy ott vagyok én is. Hogy lánya született. Mégsem tette meg. Nyilván volt erre oka, ahogy anya és én is, valószínűleg ő is lezárta életének azt a szakaszát, amelyet valójában el sem kezdett.

Én elfogadtam és megbékéltem ezzel. Anya viszont nem szeretett róla beszélni. Ha szóba került a fogantatásom története, mindig úgy terelte a szót, hogy megnyugodjak, nekem ő az egyetlen szülőm, elég is, hogy tudjam, belőle vagyok, rá hasonlítok.

Ahogy felnőtt lettem, persze sorban megmutatkoztak a különbségeink, de anyám sohasem vetemedett volna arra, hogy a fejemhez vágja: „Tiszta apád vagy!” Pedig biztos sokat gondolta ezt.

Anyám harsány, nagyszájú, pezsgő egyéniség. Én inkább megfontolt, csendes, talán túlságosan is tipródó. Ezt biztos nem tőle örököltem.

Ugyanakkor sohasem volt lehetőségem a női mintákat sem átvenni tőle, mert nem láttam őt férfival. Nem láttam kiöltözni, randizni, vacsorát készíteni egy férfinak. Igazából még olyan helyzetben sem, hogy valaki bókolt volna neki. Mindig hárított, minden közeledést.

Nem tudom, talán így vezekelt valamiért. Vagy csak annyira beleragadt az anyaszerepbe, hogy már nem tudta, hogyan legyen nő. Ő mindig egyedül volt erős, és bár sohasem mondta ki konkrétan, de több olyan beszélgetésünk is volt az évek folyamán, amelyeknek az volt a konklúziója, hogy ő sokkal jobban boldogul egyedül, és esze ágában sincs valami pasit kerülgetni a fürdőszobában. Talán ezért is volt ennyire furcsa, hogy láthatóan össze akart boronálni Tamással.

Amerikában újra kellett tanulnom és újra kellett értelmeznem a férfi-nő kapcsolatokat. Fiatalon hagytam el az országot, és bár a néném óvott, mint egy apró gyöngyöt, azért volt jelentkező bőven. Mégiscsak egzotikumnak számítottam odaát.

– Tizenkilenc voltam – feleltem a kérdésre, amit Tamás tett fel jócskán sötétedés után a parton sétálva.

Már egészen közel volt a bolt, de még a környéken járkáltunk kicsit, hogy emésszük a lángost és a fröccsöt. Azért még megálltunk egy jégkrémre, bár azt már tényleg nem tudtam, hogy hová fért a hasamba.

– Akkor nem kapkodtad el – nézett rám Tamás.

– Nem.

– És megérte várni?

Egy pillanatra a múltba révedtem, és elmosolyodtam.

– Charlie szörnyen jóképű volt, és amerikai. Én meg fiatal voltam, és magyar. Nem volt túl tapasztalt, viszont nagyon kedves. Az egyik család, ahol bébiszitterként dolgoztam, alkalmazta őt, a nagyobbik fiút korrepetálta matekból. Ha jól emlékszem. Sokszor maradtunk késő estig, mert a szülők dolgoztak, a gyerekekre meg vigyázni kellett. Aztán beszélgettünk, pizzát ettünk, rászokott, hogy hazakísér. Kapcsolat lett belőle.

– Kapcsolat vagy szerelem? – kérdezte Tamás.

– Ja, én totálisan odavoltam érte – nevettem. – Szerintem neki nyári kaland voltam, szeptemberben el is utazott, egyetemre ment. De kedves volt. Jó nyarunk volt együtt. Fájt utána a szívem, gondolhatod… Tizenkilenc voltam, szinte még zöld. Éretlen. De azt hiszem, akkor tanultam meg, hogy néha a dolgok csak azok, amik. El kell fogadni azt, amit ad az élet. Ha csak annyi van egy kapcsolatban, hogy jól érezzük magunkat együtt… Akkor annyi.

– Nem hangzik valami romantikusnak.

– Pedig az volt! Nagyon is. Újdonság volt vele lenni, nem mindig értettem, amit mond, de azért elvoltunk.

Azt csak magamban tettem hozzá, hogy amúgy is felejteni akartam egy bizonyos fiút, azon a bizonyos tóparton. Persze ezt nem árultam el neki.

Boldogan válaszoltam Tamás kérdéseire, és egyáltalán nem zavart, hogy teljesen random dolgokat kérdezgetett az elmúlt húsz évemből.

Túl voltunk a „McDonald’s vagy Burger King?”, a „mi értelme van a baseballnak?”, a „tényleg recept nélkül lehet-e kapni brutális fájdalomcsillapítókat?” és a „miért megy mindenki mindenhová autóval?” kérdéseken is. Persze, az életemről sem maradhattak ki a tények, csak valahogy John… na, az nem jött szóba. Valójában nem bántam, hogy Tamás szándékosan kerüli. Nem volt kedvem beszélni róla.

Közben elértünk a boltig. A következő kérdés – ezúttal tőlem – nagyon egyértelmű lett volna. Meg kellett vitatnunk, hogy ki hol alszik.

– Elég sokat ittál ahhoz, hogy vezess. – Arra céloztam, hogy hogyan is lesz ez.

– Igen, majd alszom kint a babzsákon – mondta azonnal.

Tetszett, hogy tartja az ígéretét, de nem akartam, hogy még egy éjszakát a parton aludjon, pláne hogy éreztem a csontjaimban az érkező esőt. Anya néhány napig most úgysem jön, biztonságban voltunk. Nem lesznek párkeresőshow-kérdések.

– Nyugodtan aludhatsz az elsőn, nincs para. Felnőtt, majdnem negyvenéves férfi vagy, ne aludj egy koszos babzsákon!

– Biztos? Megoldom…

– Tudom, de én úgy is aludni fogok húsz perc múlva, szóval nyugodtan maradhatsz az emeleten.

Kinyitottuk a bolt ajtaját, és úgy döntöttem, sebtében el is búcsúzom.

– Nagyon köszönöm a lángost meg a beszélgetést, de most eldőlök, mert elfáradtam.

– Menj csak, én még kiülök a partra, átnézem a leveleket a telefonomban! Elintézek egy-két dolgot. Jó éjt!

– Neked is – mondtam, és elindultam a lépcső felé.

– Éva! – szólt halkan utánam.

– Igen?

– Ne haragudj, ha túl indiszkrét voltam, és faggattalak, de jólesett egy kicsit nem az én életemmel foglalkozni, ha érted…

Bólintottam. Pontosan értettem.

– Én viszont nem tudtam meg rólad semmit – mosolyogtam.

– Holnap folytathatjuk, ha te is úgy gondolod.

– Rendben! – egyeztem bele, és felmentem az emeletre.

Persze nem jött utánam. Most sem.

12.

Mire reggel felébredtem, Tamásnak már hűlt helye volt. Nem tudtam, mikor jött be éjszaka, de biztos későn, mert én még legalább fél órát forgolódtam, mielőtt elaludtam. Csendes volt a bolt.

Amikor reggel kinyitottam a szemem, hallgatóztam picit, hogy mennyire merjek szabadon mozogni, de nem volt neszezés. Hét óra körül járt az idő, és anyának előző nap megígértem, hogy nyolckor legkésőbb kinyitok. Meg aztán, Laci péket is szerettem volna elcsípni, legalább egy köszönömre.

Leginkább viszont az érdekelt, hogy Tamás még a boltban van-e, vagy már elment. A hangok alapján egy lélek sem volt velem, és az utca is csendes volt.

Lassan magamra húztam anya öreg kardigánját; még első nap nyúltam le tőle. Aztán leereszkedtem a lépcsőn. Az iroda és a tusoló szintjén nem volt nyitva a tábori ágy. Picit csalódott voltam, jó lett volna együtt kávézni. Megértettem viszont, mindenkinek dolgoznia kell, nekem is.

Mire leértem a földszintre, már az ajtó előtt várakozott a dobozka a reggelimmel.

– Hánykor kell kelnem, hogy elkapjam ezt a pasast? – kérdeztem félhangosan magamtól, de azért boldogan, hogy ma is hoztak reggelit.

A nap nagy része némi portörléssel és számtalan vevő kiszolgálásával telt. Érkezett egy kedves hölgy, anya rendelt tőle terítőket és szalvétákat, természetesen levendulamintával. Megismerkedtünk, átvettem az árut hiánytalanul, aztán rohant is tovább.

– Fantasztikus, amit Zsuzsa művelt ezzel a régi hellyel! – mondta búcsúzóul, majd intett, és tovább szaladt a dolgára.

Én is ezt tettem. Néha lopva azért a hazai mobilomra néztem, hátha jelentkezik Nóri vagy Gabi… vagy Tamás. Az amerikait még előző este kikapcsoltam, mert bár csak néhány nap maradt a havi keretemből, utána úgyis kikapcsolják, pontosan tudtam, hogy csak John hívogat, rá pedig nem voltam kíváncsi. Őszintén úgy éreztem, hogy a továbblépésemhez hozzátartozik, ha egyszer s mindenkorra teljesen elvágom magam ettől az embertől.

Ahogy múltak a napok, és egyre jobban éreztem magam itthon, a fejem tisztulni kezdett. Egyre jobban láttam azt a manipulálást, amelyen éveken keresztül átmentem. Persze, ehhez az is hozzátartozott, hogy amikor rájöttem, egy narcisztikus ember hálójában vagyok, elkezdtem foglalkozni a dolog pszichológiájával: John sok szinten a saját kontrollja alatt akart tartani. Talán ez volt a legfontosabb. Az, hogy soha ne érezzem magam annyira erősnek, hogy tönkretehessem a háló szálait. John minden erejével elnyomott engem, ahogy csak tudott.

Az első év után, amikor behálózott és elvágott mindenkitől, aki kicsit is fontos volt nekem, szisztematikusan leépítette az önbecsülésemet. Először mint művészt, aztán mint nőt, később mint embert. Annyira a hatása alá vont, hogy az életem minden pontján ő legyen a felsőbbrendű.

Jól érezte, hogy van erőm. És azt is, hogy ha ezt nem teszi meg, azonnal elhagyom, ahogy kitisztul a kép.

Talán nem voltam olyan harsány és megmondó ember, mint anyám, de a magam, kicsit tépelődő módján igenis határozott tudtam lenni. Ha engedtem, hogy visszanyerjem önmagamat. Ez pedig nem volt kis kihívás.

Márpedig kitisztult a kép, már csak lépésről lépésre vissza kellett szereznem az életemet. Az, hogy hazajöttem, talán a legnehezebb és a legjobb döntés is volt. A balatoni levegő, a régi barátok, anyám közelsége olyan hatással bírt rám, mint egy… Mi is? Egy nyugtató levendulamező?

Egy dologban biztos megegyeztünk volna én és a szülőanyám: mindketten szerettük a szépet, szerettük, ha tiszta és harmonikus a minket körülvevő környezet. Ha ilyen rendben élünk, akkor előbb-utóbb a belső dolgok is a helyükre kerülnek.

Valójában csak néhány napja laktam a boltban, de máris dagadó büszkeséggel töltött el a hely, ami csupa szépség volt, csupa levendula, csupa szeretet. Az emberek mindig rám mosolyogtak, amikor eljöttek a bolt előtt, nekem pedig minden mosolyra szükségem volt.

Megtapogattam a vágást a hajam tövében. Talán ezt a sebet is az emberek mosolya fogja begyógyítani.

Egy óra körül végeztem a pakolással, és vevők sem jártak a bolt felé. Úgy döntöttem, egy órára bezárok, és úszom egyet. Rekkenő volt a hőség, nem csodáltam, hogy senki sincs az utcán. A Balaton viszont tele fürdőzőkkel. Tudtam, hogy általában az itt élők frászt kapnak attól, amikor a tó úgy néz ki, mint egy emberleves, de engem most jó érzéssel töltött el ez a vidám energia. Pazarlásnak éreztem nem kihasználni a lábam előtt elterülő vizet.

Kiraktam a ZÁRVA táblát, az emeleten beleugrottam a fürdőruhámba, és törölközőt tettem a vállamra. Néhány perc múlva már térdig gázoltam a langyos vízben, ami minden egyes lépéssel egyre hidegebb lett.

Azon tűnődtem, hogy aki a Balatonnál nő fel, készpénznek veszi a vizet. Nem érdekli. Ahogy elmúlik a gyerekkor, szinte csak ünnepnapokon jár le ide, nem is fürdik benne, mert nyáron a Balaton a turistáké. Legalábbis így emlékeztem a felnőttekre fiatal koromból. Meglehet, amikor valami jó van a közelünkben, annyira megszokjuk, hogy időnként el kell veszítenünk, hogy újra felfedezzük.

Bárhogy is volt, az én életem újra felfedezésre várt. Újra kezdődött. Ezt abban a pillanatban, a víz közepén, ahol már nem volt senki, csak én, egészen tisztán láttam. Ez a kép legalább annyira eltöltött nyugalommal, mint félelemmel.

Egészen fáradtra úsztam magam, és kifelé menet inkább ringatóztam, mint úsztam. Tikkadtan másztam ki a stégre, és pont annyi erőm volt csak, hogy elnyúljak, mint egy béka. Engedtem, hogy a nap szárítsa a bőröm, a hajam, a fürdőruhám. Elmosolyodtam a gondolattól, és szinte éreztem is, hogy a bőröm megtelik élettel, a testemben árad a vitamin és a nap energiája. Ha New Yorkban élsz, szinte soha nem szívsz ilyen friss levegőt, mint egy stégen a Balaton partján.

Hogy is mondta Tamás? Mikor voltam utoljára nagylelkű magammal? Hát, most! Megengedtem magamnak, hogy a napon feküdjek, és semmit se tegyek. Megengedtem magamnak, hogy mosolyogjak…

Csak negyedórára, mert utána ki akartam nyitni. Elvégre miféle bolt az, amely állandóan zárva tart? Anyára és az anyagi helyzetünkre is gondolnom kellett. Volt valamennyi félretett pénzem ugyan a bankszámlámon, de nem baj, ha ahhoz nem nyúltam, soha nem lehetett tudni, mikor lesz rá szükségünk.

Visszamentem a boltba, fehér vászonruhát húztam, és úgy, ahogy voltam – vizes hajjal –, kinyitottam a boltot. Utána akartam nézni, hogy a héten ki hoz árut, mert jó néhány termék fogyóban volt, és a délelőtti pakolászás után két polc is majdnem üresen állt.

A pult alatt kerestem anya beszállítófüzetét, a kistermelők telefonszámával, és azt is tételesen felsorolta benne, hogy mit vegyünk tőlük. De az a fránya füzet becsúszott a pult alá, le kellett térdelnem, hogy valahogy ki tudjam húzni. Térdelés közben hallottam, hogy valaki bejött a boltba, megszólalt az ajtó feletti jelzőcsengő.

– Csak egy pillanat! – kiabáltam zihálva, fél kézzel rángatva a füzetet, ami nem ment túl jól. – Oh, hogy a fenébe már! – morogtam az orrom alatt, aztán úgy döntöttem, elhalasztom a füzetmanővert későbbre, ha már kiszolgáltam a vevőt.

Térdemet leporolva álltam fel, vizes hajam az arcomba lógott. Inkább tűntem leharcolt sportolónak, mint eladónak, de legalább megpróbáltam rámosolyogni az előttem álló nőre. És akit egyébként jól ismertem, bár nem láttam vagy húsz éve.

– Szóval, ide mászkál át a fiam éjszakánként – nézett rám szigorúan a hölgy, akiben Tamás édesanyját véltem felfedezni.

Megremegett tőle a lábam. És nem csak azért, mert elzsibbadt térdelés közben. Pontosan olyan jól öltözött, jól karbantartott nő volt, amilyenre emlékeztem. A frizurája még mindig tökéletes, nyakában aranylánc, vállán selyemkendő, hogy le ne égjen. Tökéletesen élére vasalt fehér nadrágja, és rózsaszín spagettipántos felsője nekem kicsit merész volt, de elegáns fellépése eloszlatott bármilyen kétséget, hogy viselhet-e egy hatvanas nő spagettipántos ruhát.

Ez a nő azt csinált, amit akart. Ehhez a pénzzel és az önbizalommal is rendelkezett.

– Csókolom, Anikó… néni… – makogtam.

Most tényleg lenéniztem? Vajon azért, mert még mindig halálra rémültem tőle, vagy azért, mert nem jutott jobb eszembe?

Nem viszonozta a köszönésemet. Kezdett derengeni, hogy nem jókedvében jött, sőt! Nagyon úgy tűnt, hogy valamiért meg is orrolt rám.

Szúrós tekintete elől legszívesebben elbújtam volna. Ugyanakkor kíváncsi is voltam, hogy mégis mit vétettem az elmúlt néhány napban, amióta itthon vagyok, és amiért így néz rám. Arra gondoltam, hogy én ugyan nem szólalok meg, amíg vagy vissza nem köszön, vagy nem mondja el, hogy mi járatban van. Úgy látszott, ezt nem adják olyan könnyen, mert ő csak bámult rám, enyhén csücsörítő szájjal.

Akkor sem szólalok meg, ez az anyám boltja. Meg a fiáé, de arról nem tehettem. Nem voltam már az a megfutamodó tinédzser, akit Anikó lenézett, akárhányszor találkozott velem az utcán. Nem volt okom a szégyenre. És nem is fogok egy szemmel verés elől elfutni.

Szerencsére előbb adta fel, hiába az évek meg a rutin.

– Gondoltam, megnézem magamnak ezt a kócerájt, ha már Katitól kellett megtudnom, hogy a fiam napok óta itt tölti az éjszakát.

Na, ebbe nem mentem bele. Azért az átfutott az agyamon, hogy vajon Kati az a nő, aki meglátta Tamást, és nem kapott fürdősót? Bizonyára. Határozottan rémlett, hogy valami Kati.

Felszegtem a fejem.

– Adhatok valamit? Egy levendulás tusfürdőt, esetleg egy párnahuzatot?

A sznobok elviselhetetlen közönyével nézett körül a boltban, aztán megrázta a fejét.

– Nem vásárolni jöttem…

– Akkor miben segíthetek? – tettem fel a kérdést negédesen.

– Igen, ez jó szó, ez a segítség… Még az is lehet, hogy erről a bizonyos segítségről Zsuzsával, az anyáddal kellene elbeszélgetnem.

Valamit akar ezzel mondani, de mit is? Nem akartam megkönnyíteni a dolgát. Túl jól ismertem már ezt a fajta passzív agressziót. Ez a nő nyilvánvalóan el volt ájulva magától. Nem adtam neki segítő kezet abban, hogy sértegessen engem és a családomat.

– Vezet valahová ez a lamentálás? – kérdeztem a kelleténél talán kicsit pimaszabbul, de nem érdekelt.

Bántotta anyát, azt pedig nem tűrtem. Karba fontam a kezem, jelölve ezzel a tartással, hogy nem tágítok. Nyugodtan lövöldözhet.

– Szemtelen vagy.

– Maga pedig itt ácsorog, és rabolja az időmet. Ha valami baj van, közölje, és tudok rajta változtatni, ha csak rajtam élesíti a karmait, akkor pedig haladjunk.

Láttam a mellkasán nyugvó fukszon, hogy felgyorsult a szívverése. Elkezdte kapkodni a levegőt.

– A fiam milliókat ölt ebbe a boltba azért, mert Zsuzsa könyörgött neki.

– Ezt kötve hiszem… Nem az a fajta.

Felnevetett. – Nem? Meglepődnél…

– Vagy inkább Anikó néni lepődne meg. – Most már szándékosan neveztem néninek. Nem érdekelt a jómodor.

– Nézd meg a szerződést! – emelte fel a hangját.

– Megnéztem. Tamás harminc százalékban tulajdonos. A felújítást pedig saját pénzéből fizette. Nem szerepel a szerződésben.

Ezen persze elkerekedett a szeme. – Hogy mi?!

– Na, hát akkor beszélgessen a fiával, mielőtt idejön.

– Ezzel az ingatlannal az apjának tervei vannak.

– Szar ügy. Anyám a többségi tulajdonos. És hamarosan teljesen kifizeti Tamást. Utána egyedül ő lesz a tulajdonos.

Erre sem tudott válaszolni. Ott állt előttem, és a selyemkendője végét morzsolgatta. Szinte megsajnáltam. Reméltem, nem lesz itt rosszul nekem.

Valószínűleg nem tudta, hogy nem felesben vették az ingatlant. Kellemetlen.

Még mindig nem mozdult. Szóval, tartogatott még valamit.

– Tamásnak Réka mellett a helye, nem melletted – vitte be az övön aluli ütést.

Most én voltam az, aki nem tudott megszólalni. Hirtelen megértettem, honnan fúj a szél. Az éttermes Kati elpletykálta az alsónadrágos jelenetet. Az úriasszony pedig, aki talán kevés szénhidrátot fogyasztott a reggelije mellé, úgy érezte, hogy én, a város félárvája nem vagyok méltó a fiához.

Egy boltban élek, az istenért!

– Ezt talán döntse el ő maga – mondtam lesütött szemmel, mert jobb nem jutott eszembe.

Bár még mindig úgy éreztem, hogy nem fog legyőzni egy balatoni felkapaszkodó neje, azért váratlanul ért, hogy a mama idejött engem számonkérni. A semmiért.

Ezt viszont nem vágtam a fejéhez. Nem volt köze hozzá.

– Akkor hadd mondjak neked valamit! – Előrébb hajolt. – A fiam komoly vállalatokat és pénzt fog örökölni, amit majd továbbörökít a gyermekeinek. Soha nem lesznek anyagi gondjaik. Egy olyan nőt vett feleségül, akinek szintén megbízható és komoly családja van. Szeretnénk, ha ez a pénz nem mászna el holmi… boltocskába – nézett körül ismét.

Ő vajon nem tudja, hogy a fia elvált a feleségétől?

– Anikó néni, a fia elvált Rékától, ezt talán tetszik tudni.

Megrázta a fejét, mintha egy legyet akarna elhessegetni. Talán ezzel a gondolattal is így volt.

– Papíron talán elváltak, de ők ketten összetartoznak. Majd kibékülnek, és minden visszatér a normális kerékvágásba.

Értetlenül ránéztem.

– Én úgy tudom, ennek már két éve…

– Nem érdekel! – csattant fel, mire hátrahőköltem.

Magamban kezdtem imádkozni, hogy valaki jöjjön be a boltba, de az utca csendes volt. Mindenki a Balatonban fürdőzött.

– Te pedig, te kis telepi cafka, bármit is tudsz adni a fiamnak, amit otthon nem kapott meg, jobb lesz, ha felhúzod a bugyidat, letörlöd a térdedet, és visszatakarodsz oda, ahonnan jöttél.

Csak néztem ezt a szánalmasan ostoba öregasszonyt, és arra gondoltam, hogy micsoda illúzióban él.

És abban a pillanatban még valamit megértettem. Ők tartják életben a hírt, hogy a fiúk még házas. Az ő imázsukba nem fér bele, hogy Tamás és Réka már nem egy pár.

Hirtelen minden világos lett. Tamást azért nem érdekli semmilyen pletyka, és azért alszik a boltban, mert a szüleivel egyáltalán nincs jó kapcsolata.

Vajon mennyire nehezítik meg az életét azzal, hogy fenntartják a városban a látszatot? És vajon Tamás mennyire keményen harcol ez ellen a saját apjával, akivel közös vállalkozása van?

De van itt még valami, ami nem hagyott nyugodni abban a percben: vajon Tamás szüleinek házassága annyira tönkrement, hogy a fiukat szeretnék ismét boldognak és családosnak látni? Vagy tényleg azt hiszik, hogy Tamás visszatér a feleségéhez?

Néztem a hajlakkal műanyag-vastagságúra fújt frizuráját, ami remegett az idegességtől a fején, és nevetni támadt kedvem. Túl hosszú ideig éltem egy olyan párkapcsolatban, ahol napi szinten megmondták nekem, hogy mit tegyek. Elegem volt.

Előléptem a pult mögül, és megálltam az idős hölgy előtt. Bármennyire is jól tartotta magát, bármennyire is ki volt vasalva a bőre és a haja, olyan mérhetetlenül keserűnek és öregnek láttam, hogy szinte újra megsajnáltam.

– Semmi köze ahhoz, hogy mit csinálok a fiával, amíg az nekem és neki is jólesik. Semmi köze ahhoz sem, hogy kié ez a bolt, amíg nem a magáé, márpedig nincs rajta a neve az adásvételi szerződésen.

Nagy levegőt vettem, mert éreztem, hogy megremegett a hangom.

– Azt pedig egy perccel tovább sem engedem, hogy itt álljon az üzletem közepén, amit édesanyám a saját két kezével újított fel és rendezett be! Ha még egyszer kinyitja a száját, és megszólal, akkor úgy vágom képen, hogy kirepül innen. Úgyhogy szálljon vissza a puccos autójába, és húzzon vissza a puccos villájába az újgazdag férjéhez, és akkor talán, mondom talán, nem jelentem fel rágalmazásért!

Kapkodta a levegőt, én pedig farkasszemet néztem vele. Azért még nyomatékot adtam a korábbi szavaimnak:

– Ismétlem, hogy meg ne szólaljon, eszébe se jusson! – suttogtam az arcába.

Nem is tette. Talán megijedt tőlem, talán más tervei voltak, amelyeket későbbre akart halasztani. Mert az biztos, hogy nem végzett velem. Nem olyan fából faragták. Talán egyelőre elég volt neki ennyi, hogy finoman megfenyegetett, jelezte, nem ért egyet azzal, hogy Tamás itt tölti az éjszakákat.

Persze, nem adtam meg neki azt az örömet, hogy bevalljam, semmi sem történt köztünk. Mert úgy éreztem, semmi köze hozzá.

Elegem volt abból, hogy bizonyos emberek azt hiszik, rendelkeznek felettem és az életem felett. Megmondhatják kivel és mit csinálok.

A matróna hátat fordított nekem, és karján a drága táskájával kilépett a boltból. Még megállt az ajtóm előtt, felrakta a napszemüvegét, és olyan lassan indult el, mint aki épp csak erre járt, és benézett a Lady Lavenderbe egy üveg levendulás parfümért.

Miután úgy ítéltem meg, hogy kellő távolságba került tőlem, én is kiléptem a boltból, és elnéztem az utca végére, ahol „Valami Kati” állt az étterme előtt. Intettem neki, miközben halkan magam elé morogtam mosolyogva:

– Szóval így állunk, te szarkeverő. – És ismét intettem.

Ő pedig visszaintett. Zavarban, de azért halvány mosollyal az arcán.

Fel kell hívnom a csajokat – gondoltam, és leültem a bolt előtti padra.

Az eszem megáll! Tamás biztos nem tudta, hogy az anyja idejött előadást tartani a házasságáról. Vajon elmondjam neki?

Szép kis balhé volt itt kialakulóban. Én viszont erős voltam, nem hagytam magam. Ezek nem tudták, hogy milyen ereje van egy nőnek, ha könnyekkel van tele a keze.

13.

Délutánra már elpárolgott a dühöm nagy része, és átvette valami furcsa beletörődés és egyfajta elégedettség is.

– Nehéz úgy beszélnem erről, hogy ne tűnjek egy hazánkból szakadt atyánkfiának, aki nem tudja levetkőzni a New York-i attitűdöt – mondtam Gabinak, aki éppen egy félmaréknyi chipset tüntetett el a szájában.

– Az mi? – kérdezte.

– Az nagyjából az, hogy fütyülünk minden olyan dologra, ami nem rólunk szól, vagy nem tudunk rajta változtatni.

Egyáltalán nem volt meglepő, hogy Gabi és Nóri is át tudott jönni hét után. Kezdtem azt hinni, hogy ebben a balatoni kisvárosban évek óta nem történt semmilyen botrányos, így nyilván mindkét barátnőm kíváncsi a részletekre. Most én voltam a heti műsor, naná, hogy ráérnek velem pletykálni. Tiszta szerencse, hogy megalapítottuk a Prosecco Klubot!

– Szerintem ez minden városban vérlázító, nem csak itt. Az, hogy Tamás anyja idejött sértegetni, még a Nagy Almában is kiverné a biztosítékot – mondta Nóri.

Igaza volt. De már tényleg nem voltam dühös.

– Ez nem rólam szól – suttogtam a víz felé bámulva.

– Nem? Akkor kiről? – kapta fel a fejét Gabi. – Szerintem téged meg anyukádat sértegetett ez a nő.

– Igen, ez igaz. De aki rendben van magával meg az életével, az rohadtul nem foglalkozik velem meg az anyámmal. Ezt akartam mondani. – Nem értették, ezért folytattam. – Mármint, Gabi, te el tudod képzelni, hogy bármikor, az életed bármelyik pontján ilyen szinten beleszólj a fiaid életébe?

– Kizárt! De én nem is hagyok rájuk milliókat! Ez egy ilyen brazil szappanopera, gondolom…

Ennek volt értelme. Talán Anikó, Tamás anyja úgy gondol magára, mint egy gyereke élete felett álló nagyságára. Ő döntött mindarról, amit csinál, a család érdekében.

– Azért ez már nem az ötvenes évek – szállt be Nóri is. – Tamás elvált férfi, akkor és azt dönget, akit akar.

– Hé! Engem nem dönget! – nevettem fel. – Igazából nem is történt semmi köztünk, csak… csak ettünk egy lángost.

Álmodozva idéztem fel az előző este nyugalmát, és magam elé mosolyogtam.

– Ja, aha, csak egy lángos – Gabi vigyorgott, mint a vadalma –, és nem kent be véletlenül téged is egy kis tejföllel?

– Ó, uram, Jézus! – kiáltottam fel. – Hallgass már el, te dirty woman! Gyerekeid vannak! Hogy gondolhatsz ilyesmire?

– Mármint szexre? Másra sem gondolok, Évukám, és pont azért, mert három gyerekem van…

Míg én zavarba jöttem, mellettem Nóri halkan kuncogott. Aztán úgy döntött, hogy önt még egy pohár proseccót.

– Most mi van? – csattant fel Gabi. – Arról volt szó, hogy őszinteség van!

Bólintottam, de tisztázni akartam a kérdést.

– De tényleg nem történt köztünk semmi. Jót dumáltunk, aztán hazajöttünk, én a másodikon aludtam, ő meg az elsőn. Reggel elment, azóta – ráztam meg a telefonomat – semmi hír róla.

– Úgy érted, hogy nem is próbálkozott? – nézett rám elámulva Nóri.

Csendben megráztam a fejem. Hiszen azt mondta, csak a barátom akar lenni.

– Már az elején tisztázta, amikor sétáltunk, hogy ez egy barátság – vallottam be. Talán egy kicsit szomorúbban is, mint szerettem volna.

– Na, ezt egy percig sem hiszem el! A város főkanja nem akar megdönteni egy ilyen csajt, ezt nekem nem adod be… – mondta Gabi. – Bár fene tudja, az elmúlt napok ismeretében azt sem hiszem, hogy akkora csalfa férj volt, ahogy itt azt beszélik.

– Mindenesetre, a kedves mama ma elintézte, hogy nekem eszembe se jusson Tamás. Kell a francnak a balhé! – közöltem feldúltan, bár a szavaim értelmében nem voltam biztos.

Valójában állandóan Tamásra gondoltam, és a beszélgetéseinkre.

– Igazad van – nyugtatott meg Nóri. – Mégiscsak az övék a fél város, nem kell hogy valami bajod származzék ebből az egészből. Még a végén elveszik a boltot.

– Megtehetik? – kérdeztem.

– Elvileg nem. Gyakorlatilag… Láttam én már olyat, hogy valakinek kellett egy telek, és valahogy az övé is lett. Szóval… Bármi lehet. Kicsi ez a város, ők pedig túl régóta ismernek befolyásos embereket.

Elgondolkodtam. Nem csak arról volt szó, hogy előbb vágnám le a karom, mint hogy anya üzletét bajba sodorjam. Az is hozzátartozott a kétségeimhez, hogy alig néhány napja másztam ki egy szörnyű és bántalmazó kapcsolatból. Nem hittem, hogy egy újabb domináns hím lenne a megoldás arra, hogy talpra tudjak állni.

Csöndesen meredtem magam elé, mert hirtelen eszembe jutott John és az ő durvaságai. A gonosz megjegyzései, az éveken át tartó hadjárata ellenem.

– Nehéz beszélnem erről, de valamit el kell mondanom nektek, mert… Mert már kikívánkozik belőlem, és hiszem, hogy ha megosztom legalább egy részét, akkor segíteni fog a gyógyulásban, a továbblépésben – kezdtem bele.

Mindketten felém fordultak, és láttam rajtuk, hogy a „komoly hang” miértjét azonnal felfogták: nem lesz ez könnyű nekem. Természetesen nem meséltem el az egész történetet, sem a legszemetebb dolgokat, sem az iszonyú mélységeket. De elmeséltem a találkozásomat Johnnal, a cáfolhatatlan tényt, hogy azt hittem, szerelmes vagyok, hogy alig fél év múlva gyereket szerettünk volna, de az nem jött. Azt, hogy ezért később kizárólag én voltam a hibás, és hogy emiatt kezdett derengeni, hogy talán nem is baj, hogy nem szülök ennek a férfinak.

Meséltem a nehéz hétköznapokról, a folyamatos verbális megaláztatásról, hogy mikor tettem le az ecsetet, és arról is, hogy miként hitette el velem, nőként és emberként is csak másodrendű vagyok. Néhány történetet is megosztottam velük arról, hogy teltek a napjaink, hogy mennyire manipulált azzal, folyton kisebbnek érezzem magam, hogy így tartott kontroll alatt, és hogy hogyan született meg bennem, tovább akarok lépni.

Nem volt könnyű megosztani, és nem volt könnyű meghallgatni sem. Tudtam, és hálás voltam azért, hogy szavak és kérdések nélkül hallgatták végig a gyónásomat, és amikor a végére értem, nem faggattak. Talán érezték, hogy most ennyit árulhattam el, máskor talán még többet osztok meg arról, hogy miért maradtam ilyen sokáig New Yorkban, és miért vágtam el magam teljesen anyámtól is. Reméltem, hogy egyszer ő is megérti és megbocsát, hogy ilyen sokáig elmaradtam, hogy nem volt erőm hamarabb elhagyni Johnt.

– Még hívogat? – kérdezte Nóri.

– Ki van kapcsolva az amerikai mobilom, és néhány nap múlva le is jár a keretem, szóval nem tudom. Az e-mail-címemet tegnap töröltem, a szocmédiában letiltottam. Más profillal egyelőre nem próbálkozott.

– Akkor most biztonságban vagy – nyúlt a kezemért Gabi, és megszorította. – Nem hagyjuk, hogy bajod essen!

– Köszönöm! – mondtam szívből. – Jólesik, hogy számíthatok rátok.

Nóri csendben meredt maga elé, és egy pillanatra úgy tűnt, mondani akar valamit, de aztán nem tette. Csak elmosolyodott.

– Értitek most már, hogy miért vigyázok ennyire a szívemre? – kérdeztem.

Mindketten egyszerre bólintottak.

– Nagyon szeretnék talpra állni, és újra kitalálni, hogy merre visz az utam. És egyelőre nem vagyok benne biztos, hogy egy újabb férfi karjába lenne célszerű futnom.

Bármennyire is vonzódtam hozzá. De ezt már csak gondolatban tettem hozzá.

– Igen, talán nem a legjobb ötlet a kutyaharapás szőrével – mondta Nóri.

– Én azért megnézném a pasi harapását – mondta Gabi pimaszul.

– Berúgott, hazaviszem. – Nóri felállt, és megfogta Gabi kezét. – Gyere, öreglány, hazaviszlek! Kapd el a férjedet, mert már rád férne! – mondta nevetve, és maga után húzta a tényleg eléggé spicces Gabit.

Valójában nem bántam, hogy hazamennek, mert ez a hosszú vallomás, a régi dolgok újra átélése eléggé lefárasztott.

– Megleszel? – nézett rám az ajtóból a szőke filigrán barátnőm.

– Meg, köszi, Nóri!

– Felhívlak holnap – jelentette ki határozottan. – És ha számít ez bármit is, rohadtul sajnálom, hogy ez történt veled. Nem ezt érdemelted.

– Számít, és köszönöm – mondtam halkan, aztán megszorítottam Nóri kezét. És igyekeztem, hogy lehetőség szerint ne bőgjem el magam.

Későre járt, tényleg kimerültem. Ideje volt kialudni a nap feszültségét. Már ha egyáltalán képes voltam rá.

14.

Tamás nem jött az este, sem később. Noha valamikor fél egy tájban fel is riadtam az utcai zajokra, de csak a bulizók botladoztak haza a sétányon.

Kezdtem úgy érezni, hogy én láttam túl sokat bele ebbe a beszélgetésbe és az előtte lévő néhány találkozásba. Talán nem kellett volna azonnal fantáziálgatnom egy férfiról csak azért, mert kedves volt hozzám. Bár az előző éveket tekintve még ez sem lett volna hihetetlen. Elvégre nem volt éppen sok részem abban, hogy milyen is, amikor egy férfi kedves és előzékeny.

Anya reggelente és esténként is felhívott, hogy hogyan haladnak a dolgok, és én boldogan tudtam neki beszámolni minden alkalommal, hogy jól. Volt áru és voltak vevők. Jól alakult a bolt sorsa, és titokban abban bíztam, hogy ehhez nekem is közöm van. Pontosabban, biztos voltam benne, hogy így van. Kezdtem magam otthonosan érezni a boltban, és a fölötte lévő kis lakásban.

Megszerettem a mindent belengő levendulaillatot és a napi rutint, hogy felkeltem és az egész napomat a boltban töltöttem. Annyira azért nagylelkű voltam magammal, hogy délben egy órára bezártam, és úsztam egyet a Balatonban. Mivel változatlanul tombolt a kánikula, erre szükségem volt, és jól is esett.

Gabi időnként beköszönt a boltba, amikor a fiúkat vitte délutánonként a játszótérre. Azt mondta, bármilyen meleg legyen is, a lakásban kétszer olyan nagy a hőség. Még mindig jobb, ha lefoglalja a gyerekeket valamivel. Tamásról viszont nem kérdezett. Ő sem, és Nóri sem, akit mostanában nem nagyon láttam, maximum üzenetet váltottunk egymással.

Ugyanakkor ezt sem bántam. Jól éreztem magam egyedül a boltban. Illetve nem voltam egyedül, hiszen velem voltak a gondolataim. Velem voltak a gyógyulásra váró sebeim, és velem volt minden reggel Laci pék friss péksüteménye.

– El fogok hízni – mondtam magamnak, amikor egy újabb sajtos pogácsát tüntettem el a számban ebéd helyett, de nem zavart.

Reggelente futni jártam a partra, de valójában inkább azért, hogy megnézzem a Balaton felett felkelő napot. Nem tudtam betelni vele.

Annyi mindent megvontam magamtól az elmúlt években, hogy úgy döntöttem, nem éhezem tovább. Enni fogok.

Három dolgos nap telt el így, és Tamásnak még mindig semmi nyoma sem volt. Nem írt üzenetet, nem láttam elsuhanni az autóját sem. Nem tudtam, mit gondoljak. Talán annyit, hogy mindig a legegyszerűbb megoldás a megoldás: jót dumáltunk, de neki dolga akadt. Ha nem vitte erre az útja, nem fogom újra látni, miattam nem tesz kitérőt. Miért is tette volna? Arról nem is beszélve, hogy talán ő is megkapta az anyjától, ne mászkáljon erre. És velem ellentétben, mivel neki volt vesztenivalója, megfogadta.

Egy dolog azonban nem hagyott nyugodni, mert eléggé megszállott biztonsági játékos voltam, és biztosra akartam menni most is. Nem azért, mert nem bízom anyámban, hanem azért, mert a saját szememmel szerettem volna látni a bolt adásvételi szerződését.

A másodikon, az irodának kinevezett szobában, azaz az egy darab íróasztalon és a salgópolcon nem találtam meg a papírokat, noha már alaposan feltúrtam mindent, de semmi. Ez már csak azért is volt problémás, mert azért nem lenne baj, ha az ember tudja bizonyítani, az ingatlan az övé. Már csak olyan esetekben sem, mint például ha rátör egy vén szipirtyó és megfenyegeti.

Ezenkívül tényleg át akartam nézni, a biztonság kedvéért, hogy minden rendben van-e vele. De sem a bolt szintjén, sem az emeleten nem találtam. Egy helyen nem néztem csak meg. A pincében.

Valójában halogattam, hogy le kelljen mennem oda, de a szerződésen kívül arra is kíváncsi voltam, hogy milyen régi, gyerekkori kacatokról beszélt legutóbb anya. Szóval, kettő körül, amikor senki nem volt a boltban, a hátsó bejárat melletti pincelejáró felé indultam.

Szerencsére nem volt zárva, és a lépcső mellett volt egy működő lámpa is. Felkapcsoltam, és óvatosan lefelé lépdeltem a lépcsőn. Nem volt éppen jó állapotban, de talán nem szakad be alattam. Reméltem, nem töröm ki a bokám, mire leérek.

Kellemes hűvös fogadott, és szerencsére itt is megmutatkozott anya precizitása. Nem a földön hevertek összevissza a dobozok, hanem szépen egymás mellett, egymásra pakolva. Mindegyik oldalán vagy tetején fekete filccel feliratok, hogy mit tartalmaz. Volt „régi edények”, „Éva könyvei” és „Éva plüssei” doboz is.

Kedves volt tőle, hogy megtartotta gyerekkori játékaimat, talán arra gondolt, hogy ha egyszer lesz unokája, továbbadja. Persze, ő nem tudott a teszteredményekről…

Gyorsan elhessegettem a szomorú gondolatokat, és tovább böngésztem a dobozokat. Megakadt a szemem egy feliraton: „Régi rajzok, papírok”. Sejtettem, hogy az én régi rajzaim vannak benne. Vagy talán anya a tanítványai füzeteit őrzi? Mindenesetre fel akartam vinni, hogy átnézzem. Jó móka lesz!

Komolyabb papíroknak és a szerződésnek semmi nyoma sem volt, így kénytelen leszek ez ügyben megint titokzatos szállásadómat kérdezni, aki épp nyakig van a levendulafeldolgozásban odaát, Tihanyban. Biztos nagyon élvezte, mert két napja nem is beszéltünk, igaz, én sem bántam, remekül elvoltam magamban.

A hónom alá csaptam a „Régi rajzok” papírdobozt, és visszamentem a boltba. A dobozt a pultra tettem, és óvatosan kinyitottam, hogy lehetőség szerint ne poroljak össze mindent.

Igazam volt, az én vázlatfüzeteim voltak benne. Ahogy a dobozból elővettem az elsőt, elmosolyodtam. Gyerekkorom óta imádtam megfigyelni és lerajzolni mindent. Kezdetben, természetesen, mint minden gyerek, színesben, de ahogy egyre idősebb lettem, a rajzaim is egyre sötétebbek, bár lényegretörőbbek lettek.

A negyedik füzetben már csak grafitrajzok voltak, abból is portrék. A szívem picit gyorsabban kezdett dobogni.

Emlékeztem rá, hogy volt egy füzetem, amelybe többször is lerajzoltam Tamást, mert már a gimnáziumban is elkápráztatott a határozott szemöldöke, az élénk és mindig mosolygó szeme és a szája szélén meghúzódó apró ránc, amelytől mindig olyan volt az arca, mintha pimaszkodna. Emlékeztem az érzésre, hogy esténként a szobámban, becsukott szemmel próbáltam felidézni a vonásait, és amikor kész lettem a rajzzal, túl azon, hogy mindig elégedetlen voltam a művemmel, nagyon közel éreztem magamhoz. Mintha ott lett volna velem a kis lakótelepi szobámban.

Nagy levegőt vettem, és kifújtam. Igen, határozottan állíthattam, hogy ennek a férfinak én nem tudok a barátja lenni. Sem a gimiben, sem most. Értettem, hogy ő beszélgetni szeretne valakivel, meg kiönteni a szívét, de nekem ez nem ment. Az én szívem ugyanis már attól is gyorsabban dobogott, ha csak rá gondoltam.

Puhán végigsimítottam egy különösen jól sikerült rajzot, és elméláztam. Milyen szép szája van, és milyen gyönyörű szeme! Bárcsak megérinthetném a bőrét is! Vajon milyen? Puha?

– Francba! – mondtam magamnak, és becsuktam a vázlatfüzetet. – Tiszta hülye vagyok.

Megráztam a fejem, és leraktam a füzetet a pultra. Pont idejében. Mintha érezte volna, hogy a radarjaim őt hívják… A napok óta eltűnt lakótársam, a jóképű pasi, akiért szemmel láthatóan még mindig odavoltam, éppen akkor ért a bolt ajtaja elé. Integetett, hogy bemehet-e. Jópofa.

Talán a zavart arckifejezésem és vörös arcom állította meg? Legszívesebben azonnal nekiszegeztem volna a kérdést, hogy hol a fenében volt három napig.

Mégsem tettem.

Ehelyett igyekeztem a doboz alá beszuszakolni a vázlatfüzetet, tele a róla készült portrékkal és ujjgyakorlatokkal. Reménykedtem benne, hogy nem veszi észre. Bármennyire is igyekeztem, kilógott a széle.

Ahogy belépett a boltba, szinte kisütött a nap. Újra és újra ámulva néztem, ahogy egyetlen mosollyal képes teljesen levenni a lábamról.

A legutóbb a hideg borra fogtam, most viszont ott álltam, nyári ruhában, vizes hajjal egy poros doboz előtt, és pont úgy néztem ki, mint akit rajta kaptak, hogy valami rosszat csinált. Mégsem bírtam levenni róla a szemem, mert annyira jóképű volt, hogy meg kellett kapaszkodnom a pultban. Nem kérdeztem semmit, mégis azonnal magyarázkodni kezdett.

– Sajnálom, hogy nem tudtuk folytatni a beszélgetést. Pesten volt dolgom – nézett rám.

Csendben bólintottam, aztán megráztam a fejem.

– Ha dolgod volt, akkor dolgod volt. – Már amikor kimondtam, rájöttem, hogy ennek a mondatnak semmi értelme.

Próbáltam a vázlatfüzetet tovább szuszakolni úgy, hogy ne vegye észre. Közben éreztem, hogy egy izzadságcsepp elindul a lapockámtól a csípőm irányába. Pont annyira csiklandozta a hátamat, hogy oda kellett kapjak. Ettől a mozdulattól persze megbillentem, mire Tamás közelebb lépett.

– Jól vagy?

– Persze! – tűrtem a hajam a fülem mögé, és úgy döntöttem, hogy a saját testi épségem érdekében jobb lesz, ha leülök a pult mögötti magas székre. – Jól vagyok, csak meleg van.

Ettől függetlenül – vagy talán pont ezért – belépett a pult mögé.

– Elmentem megnézni a gyerekeimet, nem mintha hiányoznék nekik… – ismerte be, és fél méterre tőlem a pultnak támaszkodott.

Ez a pasi tényleg nem érezte, hogy hol van a személyes tér határa?

– Miért gondolod, hogy nem hiányzol nekik? – kérdeztem.

– Mert mondták – nevetett. – Van a kocsiban egy raklap hideg szóda, mindjárt behozom.

Ahogy megfordult, leverte a könyökével a pulton maradt vázlatfüzetet, amit nem sikerült a doboz alá dugnom.

– Bocsánat! – mondta, és a füzetért hajolt. – Megnézhetem? – És már lapozott is az öreg, porszagú füzetbe.

Megszólalni sem időm, sem energiám nem volt. Csak karba fontam a kezem, és bámultam, ahogy lapról lapra halad, és saját arcképét nézi, amelyet én rajzoltam, még régen… Több mint húsz éve. A rajzok nem voltak túl jók, mostani, tanárszemmel pontosan láttam, hogy hol kellene rajtuk javítani, de nem ez volt a lényeg.

– Jóképű ez a srác! – vigyorgott Tamás, aztán rám nézett. Az arcom nemcsak vörös volt, hanem égett is. Túlságosan. Nem tudtam ráfogni a melegre.

– Ne gondold, hogy kukkoló vagyok, amiért…

– …amiért kábé hússzor lerajzoltál?

– Hát… igen. Igyekeztem gyakorolni azt a ráncot – mutattam magamon a szám szélére –, ami akkor van ott, szóval, amikor mosolyogsz.

Mintha demonstrálni akarta volna, Tamás elvigyorodott.

– Igen, ezt – mondtam sután, és lehajtottam a fejem.

Nézte még egy darabig a füzetet, én pedig csendben figyeltem őt. Valószínűleg azt hitte, hogy teljesen megőrültem. Végül is, ki más művelt volna ilyet? Egy tinilány, aki reménytelenül szerelmes a suli legmenőbb srácába?

Vágni lehetett a csöndet és a feszültséget. Csapdába estem ott, a pult mögött ülve, mert ha felálltam és elindultam volna, akkor pont szembekerültem volna vele. Ahhoz pedig nem volt bátorságom, mert így is túl közel került hozzám.

– Mondhattad volna… – kezdte.

– Micsodát?

– Amikor néhány napja ott, kint ülve elmondtam neked, hogy odavoltam érted, akkor mondhattad volna, hogy te is…

Zavarban voltam. – Azt hittem, hogy tudod…

– Inkább csak sejtettem. De te annyira komoly voltál, annyira más, mint a többi lány a gimiben. Ha biztos lettem volna benne, akkor próbálkoztam volna. Ezt elhiheted.

– Rékával jártál.

– Később. Igen.

Bólintottam. Talán elkerültük egymást.

– Még mindig komoly vagyok – mondtam zavaromban.

Azt csak magamban tettem hozzá, hogy valószínűleg ő már csak beszélgetni akar velem. Meg barátkozni. Vagy legalábbis ezt gondolom abból, amit mondott.

Közelebb lépett hozzám, és teljes testével felém fordult. Nem volt menekvés, de nem is akartam annyira. Inkább csak attól féltem, hogy leesem a székről. Megfogta az állam, és maga felé fordította az arcom.

– Olyan furcsa, hogy másokban meglátod a szépet, de magadban… – Elsimította a hajam. Pont ott, ahol a varasodó sebem volt. A mutatóujjával végigsimított a varraton. – Itt mi történt?

Elhúztam a fejem, és jobb kezemmel lefogtam az övét.

– Semmi, nem fontos. – Mégsem eresztettem el. Összekulcsolt kezünk az ölemben nyugodott.

– De igen. Nagyon is fontos. Tudni szeretném – mondta határozottan.

Nagy levegőt vettem. Éreztem, hogy el akarom neki mesélni.

– Mikor elmondtam Johnnak, hogy elmegyek, és már össze is pakoltam, akkor összevesztünk. Dulakodás lett a vége, és… szóval, lelökött a lépcsőn. Az egyik lépcsőfokba pedig bevertem a fejem, fel is szakadt.

Szikrázott a szeme a dühtől. – A rohadék!

– Igen. Kemény árat fizettem a szabadságomért – csuklott el a hangom, és éreztem, hogy a szememet elfutják a könnyek.

Néhány másodperc múlva pedig átszakadt a gát. Itt, a szülővárosomban, a Balaton partján, anyám boltjában. Pont itt éreztem, hogy nem bírom tovább tartani magam, nem tudok már az az összeszedett, komoly lány lenni többé. Az elmúlt évek összes feszültsége készült belőlem kitörni, és én – először most – utat is engedtem neki.

Nem akartam viszont, hogy Tamás lássa a teljes összeomlásomat. Fel akartam állni a székről, és kiszaladni a Balatonhoz, hogy mint annyiszor, most is belesírjam a könnyeimet, belekiabáljam a fájdalmamat.

Mégsem volt erőm megmozdulni. Csak ültem ott, Tamás kezét szorongattam az ölemben, és éreztem, hogy a könnyek árja áztatja az arcomat.

Tamás átölelt. Olyan szorosan tartott, hogy úgy éreztem, biztonságban vagyok.

– Most már minden rendben van – suttogta. – Tartalak.

Nem érdekelt, hogy a hátamon patakzik az izzadság, hogy a szememből ömlik a könny, és nedves lesz a makulátlanul tiszta és vasalt sötétkék ingje. Csak engedtem, hogy folyjék a könnyem, és engedtem, hogy az orromat átjárja az illata, és tartson engem. Úgy öleltem, mint egy fuldokló. Nem is ölelés volt ez, inkább kapaszkodás. Ő pedig simogatta a hajamat, és úgy ringatott, mint a víz. Mintha egy hajón lettem volna a Balaton közepén. Belesimultam az ölelésébe, és éreztem, hogy a könnyekkel együtt az elmúlt hónapok feszültsége is távozik belőlem.

Nem tudtam, meddig zokogtam, de mintha hetek teltek volna el. Mintha leraktam volna több száz kiló súlyt a mellkasomról. Azt éreztem, hogy megtisztultam. Azt éreztem, hogy most már képes leszek magam mögött hagyni a fájdalmamat, és továbblépni.

Megtöröltem a szemem, és elengedtem őt. Hirtelen átfutott az agyamon, hogy milyen szánalmasan festhetek, és úgy is éreztem magam.

– Nagyon sajnálom! – mondtam, de ő megrázta a fejét.

– Ne kérj elnézést!

– Ez nagyon kínos, tényleg, nem tudtam, hogy itt össze fogok omlani.

Megint maga felé fordított, és a két kezébe fogta az arcom.

– Ha tudnád, én mennyit bőgtem a válásom után. Hetekig aludni sem bírtam, mert csak zokogtam… – Kedves volt tőle, hogy vigasztalni akart. – Többnyire itt ültem a parton valami kocsmában, és ittam. Meg iszonyú szarul éreztem magam. Szóval, inkább örülj neki, hogy végre kijött belőled!

Bólintottam. A tenyeremmel törölgettem a szememet, és azt vettem észre, hogy még mindig a derekamat öleli, és az arcomat nézi. Pontosabban a szám.

Álltunk a pult mögött, ölelkeztünk, és tudtam, hogy ha most nem, akkor semmikor. Így hát összeszedtem magam, és megszólaltam.

– Tudod, soha életemben nem hittem, hogy egy nő lelki problémáira egy férfi lenne a megoldás, de… – Tamás kérdőn nézett rám. Most már muszáj voltam befejezni. – Tényleg csak a barátom akarsz lenni, ahogy a múltkor mondtad?

Hát, kint volt. Nem volt több bujkálás. Részemről legalábbis biztos nem. Ott álltunk szemtől szemben egymással.

– Ezt mondtam? – kérdezte halkan, és újra megsimogatta a kezével az arcom.

– Ezt. – Éreztem, hogy megint elgyengül a térdem.

Megrázta a fejét.

– Akkor azt hiszem, rosszul fogalmaztam. Szükségem van rá, hogy a barátom is légy. De azóta, hogy megláttalak és megöleltelek húsz év után ott, a stégen, még mindig ugyanúgy érzek.

A szánk egyre közelebb ért egymáshoz.

– Hogy érzel? – kérdeztem.

– Hogy meg akarlak csókolni. És minden mást is, amit egy olyan férfi szeretne, aki rá van indulva egy gyönyörű nőre.

A mondat végét már a számba suttogta. A tenyerem a hajába temettem, a lélegzetem a lélegzetébe. Úgy csókolóztunk, mint a tinédzserek. Lassan, egymást ízlelgetve, aztán mosolyogva, egymást ölelve.

Amikor elengedett, már tudtam, hogy nem akarok beszélgetni. Nem akarok barátkozni. Hanem nő akarok lenni. Meztelen, kívánatos, vad és buja.

Annyi időm volt még, hogy bezárjam a boltot, aztán megfogtam a kezét, és magam után húztam az emeletre.

15.

Valamikor hajnalban Tamás kocsiba ült, és elment a másik városban lévő Mekibe kajáért és fagyiért. Mondanám, hogy ezért az ötletéért azonnal örök hűséget esküdtem neki, de olyan fáradt voltam, hogy szinte beszélni sem volt erőm. Kellett az energia. Szaftos, zsíros, sajtos hamburger formájában.

Fél órával később, amikor a parton feküdtünk ugyanazon a babzsákfotelen egy takaró alatt összebújva, már éreztem, hogy a rajtam eluralkodó fáradtság inkább lelki és nem fizikai. Tamás mellkasán pihentem, és azon tűnődtem, hogy vajon meddig tudunk így meglenni egymással. Békében és nyugalomban. Mikor kel fel a nap, és szakít el bennünket. Mikor tolakodnak be az életünkbe azok az emberek, akik ítélkezni és pletykálni fognak.

Felemeltem a fejem, és néztem a félig szendergő férfit. Valójában nem aludt.

– Ezt ne csináld! – mondta.

– Mit?

– Hogy fürkészed az arcom – vigyorgott –, érzem ám.

Ennek ellenére nem hagytam abba. Magamba akartam szívni ennek a tiszta hajnalnak minden varázslatos pillanatát.

– Megint le akarsz rajzolni? – kérdezte.

– Még az is lehet – feleltem eltűnődve.

Valójában az elmúlt néhány évben egyáltalán nem rajzoltam vagy festettem. Csak a gyerekeknek segítettem az iskolában, az ő munkáikba javítottam bele itt-ott, ha szükséges volt. Ahogy viszont néztem Tamás tökéletesen ívelő orrát, a ráncait a szeme körül és a háttérben a Balatont, ahogy váltakozva hol kék, hol zöldes a hajnali fényben, egészen kedvem támadt festeni.

– Évek óta nem festettem – mondtam elmélázva.

– Miért?

– John miatt. Valami hibát mindig talált benne, így aztán elment tőle a kedvem. Igaz, bennem is talált valami hibát, elég volt csak léteznem.

Megszorította a csípőmet, hogy még jobban magához húzzon.

– Kérdezhetek valamit? – emelte fel a fejét hirtelen.

– Persze! – mondtam bizonytalanul.

– Azt lassan felfogom, hogy egy borzalmas kapcsolatból jössz, és nem sürgetlek, nem kell beszélned róla. – Bólintottam. Valóban nem akartam ezen a hajnalon erről beszélni. Tamás elgondolkodva rám pillantott. – De egyvalami nem hagy nyugodni.

– Éspedig?

– Ha nem akarsz, ne válaszolj, de szex volt köztetek?

Úgy döntöttem, humorral ütöm el a kérdés komolyságát.

– Miért? Összenőttem ott, lent? – vicceltem, de ő komoly maradt.

– Nem ez érdekel. Hanem, hogy bántott-e.

– Úgy érted, hogy volt-e vele olyan szexuális élményem, amit nem akartam? – Elmerengtem, és a víz felé fordultam. – Valójában már évek óta nem akartam. Mert folyton bántott a szavaival, és rosszul éreztem magam. Csúnyának, feleslegesnek… Áruld el nekem, hogy azok a nők, akik folyton rosszul érzik magukat, esetleg még csúnyának is, akarnak szerinted vadul pörögni valami pasas pöcsén?

– Na de, Éva! – nevetett.

– De most komolyan!

– Nem, azt hiszem, nem.

– Na látod. Nekem sem volt ehhez kedvem. Ettől függetlenül néha nekiálltam, mert nem akartam további támadási felületet. Úgy értem, nem akartam, hogy azt mondja rólam, hogy engem megdugni sem lehet, mert egy hideg, frigid nőszemély vagyok. Ez persze felveti annak a kérdését, hogy honnantól számít nemi erőszaknak a nemi erőszak. Végül is, belementem, de csak azért, mert ha nem tettem, még rosszabb napok jöttek. De ettől még úgy éreztem magam, mint egy frigid nőszemély, ha érted, mire gondolok…

– Hát az nem vagy – mondta, és megcsókolt. Újra. – Valójában évek óta nem voltam ilyen fáradt. Szóval, efelől ne legyenek kétségeid. Jó vagy a szexben.

– Köszönöm, uram! – Felnevettem. – Legalább ennyi.

De nekem ez nem csak a szexről szólt. Biztonságban éreztem magam Tamás mellett. Felnőtt nőnek, értékesnek.

És még valaminek: önmagamnak.

– Most biztos azt képzeled, hogy valami rüfke vagyok – mondtam.

– Először is senki sem használta ezt a szót ezerkilencszáznyolcvanegy óta…

– Ne szemétkedj! – nevettem.

– Másodszor pedig nem. Egyáltalán nem hiszem. Azt hiszem, de ez csak az én véleményem, hogy van egyfajta bizalom köztünk. Fene tudja – gondolkodott el –, talán azért, mert régen ismerjük egymást. Vagy… mi is szokott lenni a magazinokban a megfejtés? Kémia?

Bólintottam. Pontosan értettem, hogy mire gondol. Talán kémia, talán valami ősi bizalom. Nem féltem, hogy bántani fog. Bármi is történjék köztünk, bárhová is vezet ez az egész. Egy dologban biztos voltam. Abban, hogy őszintén, szeretettel, felnőtt módjára tudunk egymással bánni. Nincs szükség semmilyen alakoskodásra.

– Most lehetne, hogy hagysz aludni egy órát?

– Persze! – mondtam puhán, és megsimítottam a haját. – Bár azt még hadd áruljam el, hogy te is jó vagy benne. Mármint a szexben.

– Köszi! – mondta félálomban azzal a pimasz vigyorral az arcán, de valójában már szendergett.

Nem is bántam, mert éreztem, hogy újra könnyek buknak elő belőlem. De ez most jó sírás volt. Boldogságból fakadt.

Úgy egy órával később megpróbáltam kimászni a babzsákfotelből, de minden tagom elgémberedett. A reggeli pára megült a leveleken, a sétányon pedig elindultak az autók. Beszállítók hoztak friss alapanyagokat az éttermekbe, a takarításra váró székek és asztalok csikorogtak a betonon, a tulajok egymásnak integetve nyitották ki boltjaikat.

Hallottam a reggeli zajokat, mire vegyes érzések lettek úrrá rajtam. Tudtam, hogy Tamásnak dolgoznia kell, így felmentem az emeletre, és főztem két méregerős kávét. Az övét a pultra raktam, én pedig belebújtam egy farmerbe és egy trikóba, aztán kiültem a bolt előtti padra.

Örömmel konstatáltam, hogy még nem volt papírdoboz, tehát simán lehet, hogy ma kivételesen elcsípem az én drága Laci pékemet, aki minden reggel etet. Alig telt el néhány perc, és már láttam is, hogy feltűnik a biciklije a sétányon. Kezében a szokásos doboz, azzal egyensúlyozott.

Furcsa, de automatikusan mosolyra húzódott a szám.

Felálltam, hogy elé menjek. Gondoltam, csak nem annyira udvariatlan, hogy nem áll meg velem kicsit beszélgetni.

– Jó reggelt! – köszöntem, és láttam rajta a megdöbbenést. Való igaz, alig múlt hat óra, én pedig viszonylag frissen álltam a sétányon.

Nem, ez nem igaz. Friss ugyan nem voltam, csak szörnyen boldog.

– Jó reggelt! – köszönt vissza mogorván.

Leszállt a bicikliről, a bolt falának támasztotta, aztán a dobozzal felém lépett.

– Csak szeretném megköszönni ezeket a finomságokat, amiket minden reggel hoz nekem – mondtam sután, és felé nyújtottam egy csokor száraz levendulát. Tudom, nem illik férfinak virágot ajándékozni, de szerettem volna adni valamit.

Átvettem tőle a dobozt, ő pedig tőlem a levendulát. Beleszagolt, aztán így szólt: – Jó lesz a molyok ellen.

Nem mondhatnám, hogy barátságosan nézett rám, vagy akár barátságosak lettek volna a szavai. Mégis, volt a nyers őszinteségében és mogorvaságában valami szórakoztató.

– Anyám nem mondja el, hogy miért etet engem. Magának nem lenne kedve beavatni?

Megrázta a fejét.

– Ha Zsuzsa nem akarja, akkor én sem.

– Tartozik neki?

– Zsuzsának? Egy frászt! – legyintett.

Ez fura. Anya azt mondta, tartozik neki. És meg mernék rá esküdni, hogy ő is valami ilyesmit említett első nap, amikor találkoztunk a bolt előtt.

– Ő ezt állítja. – Csellel próbáltam kihúzni belőle legalább valamit.

– Nem tartozom neki. Vagyis nem pénzzel, hanem… Egy gesztussal… Egy ígérettel. Csak egy régi dolog miatt vagyok itt minden reggel. Mert azt hiszi, hogy nem tudok gondoskodni egy gyerekről.

Egy pillanatra elállt a lélegzetem. Ezt mégis hogy értsem?

– Milyen gyerekről? – kérdeztem félve.

– Magáról – dörmögte, de már láttam az arcát, hogy megbánta. – Legalábbis ezt mondta. Aztán egyszer csak maga hazajött Amerikából, ez az asszony meg kényszerített engem, hogy hozzak enni. Illetve nem kényszerített, csak azt mondta, hogy most megcselekedhetem, amit már gyerekkorában is akartam.

Ugye nem ez az ember az apám?

Elsápadtam. És egy pillanatra forogni kezdett velem a világ.

Észrevette. – Jaj, nem úgy! Ne aggódjon, nem én vagyok az apja, de lehettem volna!

– Ezt meg hogy értsem?

Ebben a pillanatban Tamás jelent meg az ajtóban.

– Minden rendben? – kérdezte tétován.

Szorongattam a dobozt, és arra gondoltam, igen, minden. Szerencsére jobban ismertem anyámat, mint azt ő hitte. Hirtelen összeállt a kép.

– Azt hiszem, tudom, miben sántikál az öregasszony – mosolyodtam el.

– Na, ne mondjon ilyet Zsuzsára! Szerintem nagyon is jó nő.

Bólintottam. Igen, tudtam, mi anyám terve.

– Tudja, Laci, a maga péksüteményei a világ legjobbjai. Csak ezt akartam mondani, és ha van kedve, valamikor megihatnánk egy kávét is.

Most ő volt az, akinek elkerekedett a szeme.

– Micsoda bonyolult és furmányos nők maguk! – mormogta maga elé, aztán elindult a biciklijéhez.

Még utánakiáltottam: – Felhívom anyámat, hogy maga kedves pasas!

Laci pék már nem fordult vissza, csak legyintett és dörmögött. Tényleg volt benne valami aranyosan bumfordi és szórakoztató.

Tamás közben megtalálta a kávéját, és leült a fehér fotelbe. Méghozzá alsónadrágban, ugyanúgy, mint néhány nappal ezelőtt. Most viszont engem sem érdekelt, hogy ki lát meg bennünket. Az ölébe kucorodtam, hogy mielőtt elmegy, még beszívjam az illatát.

– Mikor zuhanyoztál le? – kérdeztem.

– Két perce. Hideg vízben, jól is esett. Nem tudom, hogy fogom túlélni ezt a mai napot.

– Jelents beteget! – mondtam, és megcsókoltam a nyakát. – Maradj itt velem!

– Jó is lenne – mondta, és megsimogatta a hajam –, de muszáj dolgoznom. Ha jól emlékszem, valami dögös nővel ellógtam a tegnap délutánt, pedig csak néhány üveg vizet akartam beadni.

– Tényleg. Az is volt. – Mintha hetek teltek volna el a tegnap délután óta. – Amúgy minek hoztál szódát a boltba?

– Anyád hívott. Valami levendulás limonádét akar kipróbálni.

– Nekem nem is mondta.

Azt hiszem, anya mindent igyekszik megtenni, hogy Tamás elkerülhetetlen legyen.

– Felhívott, hogy jöjjek be hozzád. Mondjuk, amúgy is jöttem volna. Alig vártam, hogy újra lássalak. – Megsimogatta az arcom.

Éreztem, hogy végigfut rajtam a borzongás.

– Ezt ne csináld! – mondtam neki halkan.

– Mit?

– Ne legyél hozzám ennyire kedves, mert akkor túlságosan megszokom…

– És az baj?

– Csak akkor, ha utána bántani fogsz.

– Nem foglak.

Bólintottam. Akkor és ott, abban a percben el is hittem ezt. El akartam hinni.

– Akkor jó – mondtam, és éreztem, hogy minden erő kimegy belőlem. Csendesen nyugtattam a fejem a vállán. – Menned kell.

Az ablakon keresztül láttam, hogy a sétányon egyre nagyobb a mozgolódás. Elindult a nap.

Bólintott, és egy hörpintésre megitta a kávét.

– Igyekszem hamar végezni, aztán érted jövök.

Felkaptam a fejem. – Hogyhogy?

– Ebéd után érkezem, bezárod a boltot, alszunk, mert hullafáradt leszek. Meg te is.

– Aztán?

– Aztán felébredünk, szexelünk, és úszunk a Balatonban, utána kinyithatsz, ha gondolod.

– Aztán? – mosolyogtam rá, mert nem volt ellenvetésem.

– Aztán megint szexelünk, lezuhanyozunk, felveszel valami normális ruhát, és elviszlek vacsorázni. És amikor már felfaltunk mindent és én egész este a tökéletes melledet fogom bámulni a ruhádban, visszajövünk ide, és megint szexelünk. Ez hogy hangzik?

Mivel összefutott a nyál a számban, és a tökéletes mellem is bizseregni kezdett, csak bólintani tudtam, mielőtt újra megcsókolt.

– Jól – bontakoztam ki az ölelésből, mert pontosan tudtam, hogy még egy csók, és nem fogom elengedni dolgozni.

Nyolc órakor nyitottam ki a boltot. Elintéztem néhány fontos telefont, átvettem egy adag levendulás kézkrémet egy kedves kismamától, aztán hívtam anyát, de nem vette fel a telefont. Mivel nem válaszolt, így ráüzentem Gabira és Nórira is, hogy jó lenne beszélnünk, mert történt az éjjel egy és más.

Kicsit féltem tőle, hogy mit fognak mondani a lányok, de valójában nem izgattam magam rajta. Úgy döntöttem, nagylelkű leszek magammal, és megengedem ezt a nyári kalandot, bármeddig tartson. Mert egyáltalán nem tudtam, hogy mit gondoljak róla. Mármint nemcsak Tamásról, hanem erről az egész helyzetről. Volt már annyi rutinom, hogy tudjam, nem szabad bedőlni a szép szavaknak, mert valójában mondhat bárki bármit, a végén úgyis csak a tettek számítanak. Bárhogy is törtem viszont a fejem, nem találtam egy hibát sem Tamás viselkedésében.

Mihelyst túltettem magam azon, hogy mit beszél róla a város, és úgy döntöttem, adok egy esélyt annak, hogy tényleg megismerjem, egy egészen új világ tárult a szemem elé. Ez a férfi ugyanis kedves volt, előzékeny, nagylelkű, és megtartotta az ígéreteit. Ha azt mondta, hív, hívott, ha azt mondta, jön, jött. Ez pedig bőven több volt, mint amit az elmúlt évek randijairól elmondhatok. Arról nem is beszélve, hogy olyan puhán és érzékien tudott megérinteni, ahogy még soha senki előtte.

Beleborzongtam a gondolatba, ahogy felidéztem az előző éjszaka történéseit. Pont úgy éreztem magam tőle, ahogy mindig is szerettem volna: nőnek, kívánatosnak és fontosnak. Úgy éreztem magam, mintha soha egyetlen férfival sem, pláne nem ilyen rövid idő alatt. Biztonságban voltam. Mellette megnyugodhattam, mellette lehettem az, aki vagyok. Mintha ez a kis bolt mindig is az otthonom lett volna, és mintha mi ketten itt éltünk volna már évek óta. Elmosolyodtam a gondolatra.

Elővettem a mobilomat, és beírtam a keresőbe, hogy „művészellátó”. Meglátjuk, van-e a környéken olyan hely, ahol festéket és vásznat vehetnék.

Szerettem volna újra festeni. Még akkor is, ha ez az eufória csak annak köszönhető, hogy egy pasi alaposan és többször is a csúcsra repített az előző huszonnégy órában, és ilyenkor az ember képes teljesen megőrülni, szóval, még akkor is. Az izgalom a gyomromban lassú remegéssé csitult. Igen, volt egy üzlet pár városnyira odébb. Majd megkérem a csajokat, hogy vigyenek el oda.

Gabi hívott, és röviden vázolva a helyzetemet megnyugtatott, hogy holnap átugrik napközben, és jól kibeszélgetjük magunkat. Nóri ugyanezt mondta, bár egy kicsit óvatosabb volt, és igyekezett le is hűteni a kedélyeket.

– És most mi lesz? Jártok? – kérdezte.

Micsoda hülye szó! Fogalmam sem volt.

– Nem beszéltünk erről, és szerintem még korai is. Két felnőtt emberként egyelőre élvezzük egymás társaságát. És simán lehet, hogy ez elég is. Úgy értem, nem furcsa, hogy ez a jóképű hapsi mindenben olyan, hogy nekem pont megfelel? Nem utálom a szagát vagy a nyálát…

– Váó… Egy kicsit túl sok az infó, Évikém! – nevetett Nóri. – Ügyféllel vagyok – suttogta.

– Bocsánat! – suttogtam én is. – De te soha nem gondolkodtál azon, hogy mennyi mindennek kell klappolnia ahhoz, hogy jó legyen a szex?

Ebben a pillanatban egy decens úr lépett be a boltba, és igyekezett úgy tenni, mintha nem hallotta volna, amit mondtam.

– Le kell tegyelek, vevőm van – mondtam, aztán bontottam a vonalat. – Jó napot kívánok! Miben segíthetek? – kérdeztem angyali mosollyal.

Az úr jó húsz perccel később egy megrakott levendulás ajándékkosárral távozott boldogan. Úgy látszott, a jókedvem ragadós.

Így maradt ez egész nap. Az érzelmi amplitúdóm eléggé kilengett felfelé, és ezt még tetézni is tudta Tamás, amikor tizenegy magasságában küldött egy üzenetet, hogy siet, mert már nálam lenne. Azt válaszoltam neki, hogy ettől függetlenül vezessen óvatosan, mert eléggé fáradt, nehogy baj legyen. Erre azt üzente, hogy egy kincs vagyok.

Mindenesetre vigyorogtam, mint a vadalma, és megittam még egy levendulaszirupos kávét, mert Nóri is megállt tíz percre két ingatlan között, ő pedig azt soha nem hagyta volna ki. Elképesztően csinos volt citromsárga nyári ruhájában, pont úgy nézett ki, mint egy napraforgó.

– Nagyon szép nő vagy te – mondtam neki, miközben a lábunkat lógattuk a bolt előtti padon.

– Túlteng benned a boldogság az esti szex miatt – rázta meg a fejét.

– Anyukád nem tanított meg, hogy a bókokat meg kell köszönni és el kell fogadni?

– Anyám! – legyintett. – Mást sem tanított nekem, mint hogy hogyan legyek jó nő. Aztán meg itt vagyok szinglin és parlagon…

– …ami hatalmas veszteség.

– Ha te mondod…

Csöndesen szürcsöltük a kávénkat. Néztük a sétányon botladozó turistákat, akik már alig várták, hogy gumimatracaikkal elérjenek a strandig, és belevessék magukat a hideg vízbe. Meg tudtam érteni, de mivel előre tudtam, hogy délután megint zárva leszek, így nem engedhettem meg magamnak, hogy ússzak egyet a nagy hőségben. Szólnom kellett anyának is, hogy nem leszek nyitva. Még mindig lelkiismeret-furdalásom volt a tegnapi miatt, hogy csak így ellógtuk a délutánt.

– Fel kell hívnom anyámat – mondtam elgondolkodva. Aztán eszembe jutott még valami. – Figyelj, Nóri, te tudsz valamit anyám és Laci pék románcáról? Volt köztük valami?

Nóri rám nézett, és elmosolyodott.

– Esküszöm, hogy a legjobb, ami idén történt, hogy hazajöttél Amerikából. Tudom, hogy John egy rohadék és a pokolba fog szállni a lelke, de legalább itthon vagy. Az élet azóta csupa izgalom, pletyka és szerelem. Imádom.

– Na jó. Először is John egy rohadék, nem kell neki köszönni semmit. Én voltam, aki mindent feladott, tehát valószínűleg szuper csaj vagyok.

– Ez igaz, bocsi! És igen, szuper csaj vagy. Másodszor?

– Nem tudom. – Megráztam a fejem. – Nincs másodszor. Szóval, mi van ezzel a pékkel?

– Azonkívül, hogy szerintem isteni minden, amit készít és szerintem háromszor annyiért kéne árulni egy menő kávézóban… Nem tudok róla, hogy udvarolt volna anyukádnak.

Pedig a jelek szerint nagyon is ez volt a helyzet. Valószínűleg régóta udvarolt neki, és anyám talán végre beadja a derekát.

– Reggel azt mondta, hogy azért etet engem, mert anyám szerint nem tud gondoskodni senkiről. Ezzel mutatja meg, hogy tud.

– Azért hordja ide a dobozokat? Erről jut eszembe, van még a vaníliás croissant-ból?

Megráztam a fejem. – Szerinted? Reggelente beporszívózom két perc alatt az egész dobozt.

Nóri felnevetett, és megcsippentette a hasamat.

– Szerencsés vagy, ha én kajálnék ennyit, már nem jönne rám ez a szép ruha. Így inkább csak kávézom. Minél többet. Az legalább nem hizlal.

– Szerintem túl sokat foglalkozunk azzal, hogy mit ehetünk meg mit nem. Legyél nagylelkű magadhoz, és ha innen elmentél, látogasd meg Lacit egy croissant-ért. Egyrészt megérdemled…

– Másrészt?

– Másrészt senki nem fog lelőni, ha hízol néhány kilót. Engedd el ezt! – Elgondolkodva néztem Nórira. – Amerikában kétféle ember van: az egyik, amelyik dekára kiméri, hogy mit ehet és a saját soványságának a megszállottja, a másik, amelyik mindent eszik mindennel és olyan kövér, hogy legurul a kocsifeljáróról, amikor kiszáll a haditankból, amivel közlekedik. Én azt mondom, fontos a jó kaja meg a jó ital. Inkább az olaszokról vennék példát.

Bólintott, és felhörpintette a kávéját.

– Igazad lehet, de mennem kell. – Felfordította a bögrét, hogy megmutassa, egy csepp sem maradt az alján. – Ezt tényleg literszámra kéne árulni.

– Igen, meg Laci pék süteményeit is, valami eszméletlen menő kávézóban. Apropó, nem veszed meg azt az ingatlant, amit a múltkor említettél?

– Mire gondolsz? Hogy legyek kávézótulajdonos?

Miért ne?

– Itt lennél tőlem kétszáz méterre, egész nap ihatnád a levendulás kávét, kiélhetnéd a kávé iránti szenvedélyedet és egyszerűen csodás lennél…

Nóri felnevetett, aztán lehervadt az arcáról a mosoly. Talán azért, mert én is komoly voltam.

– Szűzanyám, te nem viccelsz!

Megráztam a fejem. – Azt gondolom, hogy az élet rövid, drága barátném. Ezt egy pillanat alatt megtapasztalja az ember, amikor legurul egy lépcső tetejéről.

Nem értette, mire utalok, de nem is baj. Tegnap délután óta sokkal kevésbé fájt nekem ez az emlék.

– Szerintem beszélj Gabival! – mondtam. – Talán lesz egy-két ötlete.

Még mindig nem szólt egy szót sem. Szinte láttam rajta, hogy a fejében számok sorjáznak. Aztán elnézett a sétányon az évek óta bezárt régi üzlet felé.

– Bár inni szeretem, nem tudok kávét készíteni – mondta végül.

Nem akartam tovább győzködni. Elvégre az ő élete, az ő karrierje.

Elhessegettem egy legyet az orrom hegyéről. Dél felé járt az idő, én pedig egyre jobban vártam Tamást. Kicsivel később meg is érkezett. És úgy történt minden, ahogy reggel elterveztük.

Nyolc óra körül még mindig meleg volt, így úgy döntöttem, hogy egy fehér vászonruhát húzok magamra, amelyhez türkizkék láncot és fülbevalót is felraktam. Régen néztem már bele úgy a tükörbe, hogy tetszettem magamnak.

– Lassan odaérünk – mondtam halkan, inkább csak azért, hogy bevalljam magamnak, kezdek megelégedni a látvánnyal.

Ahogy kiléptem a fürdőből és felmentem az emeletre, hogy megmutassam magam a még az ágyon szuszogó Tamásnak, egészen úgy éreztem magam, mint egy nő, aki randira készül. Tamás pedig füttyentett a látványra, aztán felállt és megcsókolt.

Így indult az este. Ez a nő és ez a férfi nagyon jól érezte magát egymás társaságában. Jókat ettek, finom bort ittak, hazafelé andalogtak a Balaton partján. Csókolóztak egy félreeső padon, aztán betértek még az egyik helyi bárba, ahol táncoltak egy kicsit összesimulva, megfeledkezve minden másról. Az egész világról, amely körülvette őket.

Ez a férfi és ez a nő nagyon megkönnyebbült, hogy mindenről tudtak beszélgetni, hogy nem voltak közöttük tabutémák. Nem volt minden mondat könnyű és szertelen, de titokban megfogadták egymásnak, hogy inkább lesznek őszinték egymáshoz, mint hogy bármilyen álarcot hordjanak.

– Nincs már ennek értelme – mondta Tamás a parti padon ülve. – A házasságom utolsó évei tele voltak hazugsággal, és ez mindenkit megviselt. Talán soha nem fogok megszabadulni annak a súlyától, hogy mi lett volna, ha őszinték leszünk egymáshoz.

– Nehéz mindig őszintének lenni ahhoz, akit szeretsz – fordultam felé.

– Igen. Csak ezt én még harmincéves fejjel, két kicsi gyerekkel és állandó gazdasági és pénzproblémák mellett nem tudtam. Túl sok volt a felelősség, én pedig ahhoz tartottam magam, amit apám tanított. Hogy egy férfi nem sír, nem panaszkodik, és nem kér segítséget.

– Igen, ezzel leszámolhatna már a társadalom. A galériában rengeteg olyan művésszel találkoztam, akik igyekeztek párkapcsolati és társadalmi traumáikat elfojtani a festményeikben.

– És sikerült nekik?

– Szent ég! Dehogy! – nevettem. – Úgyhogy ne kezdj el festeni!

Bólintott, és megfogta a kezem. – Nem akartam. Én azt fogadtam meg a válásom után, hogy többet nem csinálok olyat, amihez hazudnom kell, vagy ami idegen tőlem.

– Akkor szerencsés vagy – mondtam neki. – A legtöbb ember úgy éli le az életét, hogy csak vegetál. Vagy nem tud kilépni rossz élethelyzetekből.

Vagy legalábbis nem könnyen. De ezt már csak magamban tettem hozzá.

– Te is kiléptél…

– Igen, de mikor?

– Szerintem ezért ne gyilkold magad! Akkor és ott azt tetted, amit akkor és ott meg tudtál tenni.

– Ez lehetne a mottóm – nevettem.

– Ráírjam egy pólóra?

– Légyszi! Vagy legalábbis viszonylag gyakran emlékeztess rá!

Bólintott. Azon tűnődtem, hogy lehet-e esélye két ilyen sérült embernek, hogy felépítse egymást. Lehet-e egyáltalán esélyünk egy egészséges párkapcsolatra?

Tamás mondta ki helyettem a gondolataimat.

– Azon tűnődöm, hogy van-e még esélyem arra, hogy boldog legyek. – Megszorította a kezem. Még úgy is láttam a szomorúságot a szemében, hogy szinte teljesen sötét volt a sétányon.

Furcsa melankólia lett úrrá mindkettőnkön. Vajon a kezdeti eufóriát rontjuk el azzal, hogy túlgondoljuk az életünk szomorú tényeinek jelentőségét? Meglehet, de még olyan fiatal volt az egymásra találásunk, hogy talán azt is elhiszi, ha csak egy apró ígéretet teszek.

– Szerintem megengedheted magadnak. – Most én fogtam az arcát a tenyerembe, és megcsókoltam. – Én mindent meg fogok tenni, hogy így legyen.

Tudtam, hogy fogunk még beszélni régi kapcsolatokról, válásról, szülőkről és gyerekekről. De nem ma. Ma csak annyit vártunk egymástól, hogy ott legyünk, fogjuk egymás kezét, és belegabalyodjunk egymásba.

– Ez neked így rendben van? – kérdezte.

– Micsoda?

– Az őszinteségem. Nem akarok már olyan embereket az életembe, akik nem őszinték.

Nem is értettem ezt a felvetést.

– Tegnap fél órát bőgtem a vasalt ingeden, szerinted hazugságokra vágyom?

Megrázta a fejét. – Akkor, ha lehetek őszinte magához, hölgyem, már nagyon szeretném magát mindenféle pózokban látni az ágyon, szóval induljunk…

A szombat, amelyre ébredtünk, felhős volt, és forró. Csendbe burkolózva ittuk meg a kávénkat a parton, és ropogtattunk mellé némi friss vajas kiflit, amit a barna dobozban találtam az ajtó mellett.

Szerettem csendesen ébredezni, mert ilyenkor volt időm arra, hogy átgondoljam az előttem álló napot. Tamás még az éjjel azt mondta, hogy ha nem bánom, ma itt marad, napozik a stégen, úszik és pihen kicsit, mert szombaton amúgy is leáll az építkezés.

Nem bántam. Tudtam, hogy délelőtt nagy lesz a forgalom a boltban, de azt is, hogy ha kinézek a hátsó ablakon és látni fogom őt a parton olvasni, attól boldog leszek.

Anyám kilenc körül üzent, hogy hamarosan megérkezik, és beszélni szeretne velem. Mint minden szigorú szülő által nevelt gyereknek, nekem is kicsit összeugrott ettől a gyomrom, no meg attól is, hogy tudtam, el kell mondanom, hogy Tamás gyakorlatilag itt lakik.

A többiről nem igazán volt fogalmam. Most akkor együtt vagyunk? Vagy ez csak egy nyári románc?

Erről nem beszéltünk. Talán azért, mert még túl korai, vagy talán azért, mert egyikőnk sem akarta felhozni.

Abban egyetértettünk, hogy mindketten súlyos sebekkel és sérülésekkel érkeztünk a kapcsolatba, és abban is, hogy jó hatással vagyunk egymásra. De a többi? Hogy lesz-e holnap?

Tamás visszamegy Pestre a lakásába, ha végez az építkezéssel? És én? Meddig fogok itt, a boltban lakni? Mi lesz ősszel, amikor nem jönnek erre a turisták?

Elhessegettem a kérdéseket. Most felhős az ég, de ettől még nyár van, a szívdöglesztő hapsim pedig épp most mászik ki a stégre. Intettem neki az ablakból, aztán újra szemügyre vettem a boltot: makulátlan tiszta és rendezett volt minden.

Amikor anya befutott, nagyon csapzott volt. Nem az öltözéke vagy a haja, hanem az arca. Pont úgy festett, mint aki nem aludt egy hete. Megöleltem, és hosszan néztem az arcát.

– Jól vagy? – kérdeztem aggódva.

– Még nem, de majd mindjárt. Tamás itt van?

A váratlan és gyors kérdés két dolgot sejtetett. Először is, hogy anyám mindenről tud, másodszor pedig, hogy én még mindig el tudok pirulni előtte.

– Ööö, igen, hátul, a stégnél.

– Ne dadogj, az egész város rólatok beszél!

– Értem – szegtem le a fejem.

Most ezzel az információval mit kezdjek? Aggódjak? Vagy fütyüljek rá magasról? Úgy döntöttem, az utóbbi.

– Beszélnem kell veletek – mondta anyám ellentmondást nem tűrve. Bezárta a bolt ajtaját, kirakta a ZÁRVA táblát, és elindult a stég felé.

Némán követtem.

Anyám már messziről intett Tamásnak, aki mosolyogva felállt, majd elindult a rozoga stégtől a part felé, és magára húzott egy pólót. Anyám hatalmas puffanással zuhant a babzsákfotelbe, aztán az arcát a kezébe temette. Mindketten fölötte álltunk, és kérdőn meredtünk rá. Kezdtem sejteni, hogy tényleg baj van.

– Tegnap este vendégem volt Tihanyban – kezdte, majd Tamásra nézett. – Édesanyád járt nálam.

Mindketten hatalmas levegőt vettünk, bár Tamás egy kicsivel tovább tartotta bent.

– Mit akart? – kérdezte.

– A boltot – felelte anyám. – Ultimátumot adott nekem.

Miért érzem, hogy ebben én is benne vagyok? Hogy miattam történt az egész?

– Nálam is járt pár napja – mondtam halkan. Tamás döbbenten nézett rám.

– Mi? Miért nem mondtad?! – csattant fel.

– Mert nem gondoltam, hogy lényeges.

Igen, ezt abban a pillanatban meg is bántam. Az előző esti őszinte beszélgetésünkbe pont belefért volna, hogy ezt elmeséljem, de nem akartam a tökéletes estét elrontani.

– Sajnálom, mondhattam volna, de… Az az igazság, hogy nem akartam elrontani az estét, és úgy gondoltam, hogy súlytalan a fenyegetőzése. Sajnálom, tényleg, nagyon sajnálom.

Talán ezzel most elrontottam. Talán Tamás úgy érezhette, hogy megint egy olyan nőre talált, aki nem őszinte hozzá. Talán azt is megérthette, hogy aki bántalmazó férfi mellől jön, az bizony fél, hogy mit mondjon és mit ne.

Esdeklőn néztem rá, és kutattam az arcát, hogy mit gondol. Megfogta a kezem, és magához húzott. Szorosan átölelt, és a hajamba suttogta.

– Nincs semmi baj. Értem, hogy nem akartad elrontani az estét. Nincs baj.

Megkönnyebbült sóhaj szakadt fel belőlem. Még mindig ölelt.

– Emlékszel, mit mondtam? Tartalak, nincs mitől félned – mosolygott rám, és megsimogatta a hajam.

– Biztos? – kérdeztem tétován.

– Tudom, anyám milyen, és még egyszer mondom, nincs baj, megértem a tétovázásodat.

Bár a pillanat őszinte volt, és csodálatos, anyám mégis közbeszólt.

– És mit akart?

Kibontakoztam Tamás öleléséből.

– Azt mondta, hogy ne szeressem el a fiát a feleségétől, hogy neki Réka mellett a helye, én pedig csak egy boltos nő vagyok, vagy cafka, vagy valami ilyesmi. Nem emlékszem már, mérges volt, én pedig nagyon kellemetlenül éreztem magam.

– És aztán mi történt? – faggatott tovább anyám.

– Kitessékeltem a boltból – feleltem, mire Tamás felnevetett.

– Akkor ezen rágott be – mondta.

– Valószínűleg – bólintottam.

– Nos – folytatta anyám –, annyira berágott, hogy valahonnan, gondolom, az ügyvédetektől megszerezte az adásvételi szerződést.

– De azzal mit tud kezdeni? Minden rendben van vele, csak harminc százalék az enyém – mondta Tamás.

– Igen, ez a része valóban rendben van. – Anyám az ajkába harapott. – De megszerezte a felújításokról szóló szerződéseket és számlákat is az alvállalkozóktól, amelyek viszont a te nevedre szólnak. És miután beszélt a család ügyvédjével, az anyád perrel fenyeget, hiszen immár hivatalosan tudja igazolni, hogy a te pénzed van a boltban, ami nem kevés…

Igaza volt. Tudtam. Megint ott tartottunk, mint húsz évvel ezelőtt. A gazdagok visznek mindent, amit akarnak. Mi pedig, a csórók, a szegények csak állunk és végignézzük, hogy ezt megteszik.

Ökölbe szorult a kezem.

– Ezt megteheti? – néztem Tamásra.

– Elvileg megteheti, de még mindig csak azt tudja ezzel igazolni, hogy az enyém a bolt. Szóval…

Láttam rajta, hogy villámgyorsan jár az agya, és az esélyeket latolgatja.

– Mondj valamit! – kérte anyám is kétségbeesetten.

Tamás letérdelt elé a földre.

– Emlékszel, hogy mit mondtam neked a felújítás után, amikor odaadtam a bolt kulcsát? – nézett rá szeretettel tele.

– Igen. Azt, hogy amíg élek, nekem és Évának nem lesz gondja a bolttal – ismételte el anyám. – A miénk marad.

Éreztem, hogy a szememet elfutják a könnyek. Hát, tényleg igaz. Miatta és miattam is tette.

– Így van. Ez így volt akkor, és így van most is. Anyám egy illúziót dédelget, és próbálja visszaszerezni az irányítást. De ezt már régóta nem gyakorolhatja felettem.

Felállt, és rám nézett.

Abban a pillanatban pontosan megértettem, hogy ezért érzi minden rezdülésemet. Ezért találtam nála otthonra, mert ő is tudta, hogy milyen egy olyan emberrel élni, aki mérgező. Ilyen családból jött. Ismerte a jeleket, a kötelező mosolyokat, az érzést, hogy soha nem lehetsz elég jó a másiknak.

Talán ő sem volt soha elég jó az anyjának, az apjának vagy Rékának. De nekem az volt. És ezt minél előbb el kellett mondanom neki.

Lehajtottam a fejem, mert éreztem, hogy minden az arcomra van írva. Dühös voltam, és végtelenül sajnáltam azt a tizennégy éves fiút, aki nem volt elég a gazdag szüleinek.

– Egy másik nő tesz engem boldoggá, és vele akarok lenni. Ezt pedig anyámnak is tudnia kell. – Odalépett hozzám. – Ne aggódj, elrendezem ezt!

– Rendben – bólintottam. – Menj!

Néhány perc múlva már csak azt hallottam, hogy az autó padlógázzal indul el a bolt melletti parkolóból.

Anyám lábához kucorodtam. Nem azért, mert féltem, hanem azért, mert éreztem, hogy most ő szorul támogatásra. Tudod, ha az életedben átmész egy olyan bántalmazó kapcsolaton, mint én John mellett, akkor minden más földi vagy anyagi dolog jelentőségét veszíti. Egy szál bőrönddel jöttem el New Yorkból, és pontosan tudtam, hogy ugyanígy tovább tudnék lépni innen is, ha muszáj lenne.

Most már itthon voltam a városban, teljesen mindegy, hogy hol lakom, vagy miből élek. Itt volt Anya, Tamás, Nóri és Gabi. Itt volt a sétány, tele a régi emlékekkel, és itt volt az életünk tanúja is, a Balaton.

Azt viszont nem akartam, hogy anyám féljen. Azt nem, hogy az ő munkáját valaki elvegye. Bíztam Tamásban. Bíztam benne, hogy most sem hagy cserben, nem hagyja veszni a boltot.

– Nem lesz baj – mondtam halkan.

– Remélem… Bár tudod, amikor jól alakulnak a dolgok, mindig félni kezdek, hogy mikor romlanak el – vallotta be anya.

Együtt tudtam érezni anyával. Régen én is így éltem az életemet, de mostanában már szerencsére nem.

– Inkább mesélj nekem Laci pékről!

Nem tudta eltakarni, láttam a szemén, hogy valami furcsa fény suhant át rajta. – Amikor kislány voltál, megkérte a kezem…

– Neee…

– De bizony!

– Te pedig nemet mondtál.

– Igen. Nagy tervei voltak. Azt mondta, menjünk el Franciaországba, ő kitanulja a süteménykészítést, én pedig tanulhatnék művészettörténetet.

– De nemet mondtál.

– Igen. Volt egy kislányom, aki akkor kezdte az iskolát. Tudod, olyan apró voltál, olyan érzékeny, és olyan egyedül. Csak mi voltunk egymásnak…

Éreztem, hogy a szemem elfutják a könnyek. Csak mi voltunk egymásnak. Anya és Évi. A felbonthatatlan véd- és dacszövetség. Miattam mondott le mindenről. Én voltam az élete. Én voltam minden gondolata.

Nem tudtam, mit mondhatnék.

– Köszönöm, hogy nekem adtad az életed. – Átöleltem a térdét. – Soha nem fogom tudni meghálálni.

– Egy percét sem bánom. Egyetlen döntésemet sem. Miattad megérte. Ez a csodálatos, gyönyörű nő, akivé váltál, ez az én válaszom arra, hogy jól döntöttem – simogatta meg a hajam.

Én pedig megint felzokogtam. Újabb gátak szakadtak fel bennem, újabb gyászfolyamat, amit el kellett engednem. Az állandó lelkiismeret-furdalás, ami az elmúlt éveimet kísérte, egyszerre távolinak tűnt.

– Sajnálom, hogy nem voltam itt – mondtam neki. – De nem tudtam jönni, nem tudtam elhagyni Johnt. Elszigetelt mindentől és mindenkitől, aki fontos nekem.

Szipogtam a térdén.

– Tudom, kicsim, most már tudom. Megértettem mindent, amikor elmondtad. A lányom vagy, akkor is értelek, ha csak néhány mondatot árulsz el nekem. És nincs miért bocsánatot kérned. Szeretlek, az anyád vagyok.

Nem volt mit tovább beszélni. Itthon voltam. Megérkeztem. Csöndesen néztük a vizet, ahogy nyalogatta a stég régi vaslábait. Arra gondoltam, bármerre is vigyen az utam, itt mindig itthon leszek, ide bármikor visszatérhetek.

– Azt hiszem, fel kéne hívnod Lacit – mondtam neki. – Elmesélhetnéd neki, hogy mi újság Tihanyban. Esetleg egy kávéra is meghívhatnád.

Anya mosolygott. – Talán ezt fogom tenni.

Bólintottam. Ő is megérdemelte, hogy legyen az életében egy kis románc.

Ó, de még mennyire! Bármit megérdemelt, és mindent.

Azt, hogy mi történt Tamás és az anyja között, csak néhány nap múlva tudtam meg.

Na nem azért, mert Tamás váratott eddig, hanem azért, mert nem beszéltünk róla.

Csak néhány nap múlva volt ereje elmesélni, hogy talán életében először tiszteletlen volt a szüleivel. Hogy elmondta az anyjának, hogy a házassága menthetetlen.

Beszélt arról, hogy a veszekedésük hangos volt, de tisztító, és bár a végén már mindent egymás fejéhez vágtak, úgy váltak el egymástól, hogy felfogták, Tamás és Réka házassága véget ért.

Tamást megviselte ez a beszélgetés, és tudtam, mint ahogy ő sem siettetett engem, én sem várhattam el, hogy évek fájdalmáról könnyedén tudjon beszélni.

De majd odaérünk. Talán együtt. Talán egymás nélkül.

Hálás voltam neki, hogy megnyílt előttem, de nem akartam, hogy ne vegye komolyan a problémái feldolgozását.

Aznap csak annyi dolgunk volt, hogy anyámat megnyugtassuk, nem lesz semmi baj. A stégen ültünk, és vártuk, hogy mi fog történni.

Tamás valójában már este megérkezett, autójában egy ügyvéddel, aki láthatóan egyáltalán nem örült, hogy este nyolckor odarángatták egy Balaton-parti kisboltba, de gondoltam, nem ez az első ügye a családdal, és nyilván azt szerette volna, hogy ne is legyen az utolsó.

Új szerződés készült, ezúttal egy olyan, amiben csak egy tulajdonos van: édesanyám. Tamás lemondott a maradék harminc százalék tulajdonáról, és ezt mindenféle papírokkal be is biztosította.

Az ügyvéd a fejét rázta, amíg aláírtak mindent.

– Szerintem nem éri meg teljesen kiszállni egy ilyen ingatlanból, de te tudod – mondta, és a fejét rázta. Tamás viszont hajthatatlan volt.

– Nekem minden pénzt megér, hogy ez a két nő biztonságban legyen – jelentette ki, és rám nézett.

Aztán az ügyvédet újra kocsiba rakta, megcsókolt, és elment. Anyám pedig, a friss bolttulajdonos hosszan utánanézett.

– Ez akkor rendben is van – összegezte. – Benézek a pékhez egy kis friss zsömléért, te is kérsz?

– Szerintem zárva van – somolyogtam.

– Akkor majd bekopogok – mondta, és elindult a sétányon.

Leültem a bolt elé, és hosszan néztem, ahogy anyám lassan ballag a sétányon. Olyan nyugodtnak tűnt, olyan vidámnak, amilyennek rég nem láttam. Én is úgy éreztem magam, ahogy már nagyon régen nem. Úgy éreztem, megérkeztem.

Utószó

Néhány nap telt el azóta, hogy anyám hivatalosan is, százszázalékosan bolttulajdonos lett. Sok minden nem változott a felszínen, de az biztos, hogy a felszín alatt rengeteg.

Engedtem a takarón játszani a reggeli fénysugarakat, miközben azon tűnődtem, hogy vajon Tamás látja-e az arcában a gyermekkori arcát. Mert én láttam sajátomban azokat a vonásokat.

Furcsamód már nem kísértettek azok a különösen szomorú emlékek, amelyeket kamaszként éreztem. Már nem volt az a gyomorszorongató bizonytalanság, hogy milyen egy egyedülálló anya egy szem gyerekeként beleszeretni a város leggazdagabb családjának fiába.

Már nem az a nő voltam, aki egy New York-i lakás ablakából réved a múltba, és azon mereng, hogy hol rontotta el az életét.

Most az a nő voltam, aki képes volt önmaga és mások számára is támasz lenni.

És már régen nem tapasztaltam ilyet. Persze, az út elején járok, de a zsigereimben éreztem, hogy ez most egy jó út.

– Már megint min töröd a fejed? – kérdezte Tamás csukott szemmel. – Tudom, hogy nézel…

– Igen, és érdekelne a véleményed.

– Kicsit korán van még ehhez.

– Csak remélem, hogy nincs túl késő.

A komoly hangomra azonnal kinyitotta a szemét.

– Ne rémisztgess!

– Nem, dehogy! Csak érdekelne, hogy mit gondolsz arról, hogy ha két ember frissen kilép egy kapcsolatból és egymásba kapaszkodik, abból kisülhet-e valami jó.

Nagyot sóhajtott, és megtörölte a szemét. Álmos volt. Én meg itt analizálom a helyzetünk.

– Sejtettem, hogy ez jár az okos fejedben – mondta.

– És? Mit gondolsz?

– Először is én nem egy frissen tönkrement házasságból jövök. Meggyászoltam és feldolgoztam a válásom, azt hiszem. Ennek tudói a helyi kocsmák, egyszer végigjárhatjuk, ha gondolod!

Volt benne valami könnyedség akkor is, amikor komolyan beszélt. Imádtam ezt benne.

– Másodszor pedig – folytatta –, tudod, abban sincs ám semmi rossz, ha csak élvezzük egymás társaságát. Mint két felnőtt.

Furcsamód ezt egyáltalán nem éreztem kitérő válasznak.

– Csak egy dologra kérlek meg, Éva, és ezt tedd meg nekem!

– Mi az?

– Ha úgy érzed, hogy már nem akarsz velem lenni, mondd meg, oké?

Bólintottam. Nem akart ő sem kolonc lenni senki nyakán. Sőt, időt sem akart tölteni olyannal, aki másra vágyik.

– Megmondom – feleltem, és odabújtam hozzá.

Egyenletesen dobogott a szíve, és az enyém is. A mi kis szigetünkön, az apró bolt második emeletén nyugodt volt az élet.

Úgy tűnt, minden ok nélkül mosolygunk, pedig valójában nagyon is megvolt erre az okunk. Mindketten úgy éreztük, megtaláltunk valamit, amit már régóta elveszítettünk. Megtaláltuk azt a két gondtalan embert, akik igazán önmaguk mertek lenni.

– Ez most így elég jó – mondtam.

– Az – mondta ő is, és megsimogatta a hajam. – Tehetek ma is érted valamit?

Tudtam, hogy komolyan beszél. Megvolt a kész válaszom.

– Átvihetnél a kocsiddal két várossal odébb, egy művészellátóba venni néhány dolgot.

Megszorította a karom.

– Szívesen.

– Köszönöm!

Úgy gondoltam, talán újra megpróbálhatnék festeni valamit. A part menti sétány bőven adott ihletet, de a Tamás arcán játszó fények is. Bárhogy is, megszületett bennem a gondolat, hogy alkotni szeretnék, és ez határtalan boldogsággal töltött el.

A nagy vigyorgásomat némileg megzavarta a telefonom, kijelzőjén ott világított Nóri neve. Természetesen felvettem. Barátnőm azonnal hadarni kezdett.

– Tudom, hogy valószínűleg túl sok kávét ittam, meg nem is alszom úgy két napja, de rájöttem, hogy igazad van!

– Atyaég! Tényleg? És mégis miben?

– Kezdenem kell valamit az életemmel.

– Rendben – mondtam tétován. – És mit fogsz tenni?

Mosolyogva hallgattam a terveit, és közben Tamást néztem, aki igyekezett kihallgatni a beszélgetést. Amikor leraktam a telefont, ránéztem, és széttártam a kezem.

– Hát, azt hiszem, Nóri megveszi a mellettem lévő ingatlant.

– Na ne! – nevetett fel Tamás.

– Nagy tervei vannak, és kávézót akar nyitni.

– Akkor szüksége lesz belsőépítészre – mondta teljesen komolyan Tamás.

– Szerinted ez oké?

– Mit tudom én! Teljesen dilis, tudod! Szerencsére itt vagytok neki ti, a Prosecco Klub.

Igaz. Mi itt vagyunk.

– És tudsz jó belsőépítészt? – kérdeztem.

– Tudok, a legjobb. Bár nem egyszerű a pasas…

Azt mindjárt gondoltam.

Tamás visszahúzott az ágyba, és a hajamba suttogott.

– Mióta itthon vagy, csupa izgalom az élet – vigyorgott.

– És még alig telt el néhány nap a nyárból… Nóri meg kávézót vesz… – Valahogy éreztem, hogy a következő hetek is izgalmasak lesznek.

Belenéztem a napba, és arra gondoltam, hogy még mindig mi mindent hozhat a balatoni nyár.

Vége az első résznek

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm minden nőnek és férfinak, aki inspirál az úton. Elsősorban a családomnak, akik már sokadik éve elviselik az alkotás sohasem egyszerű folyamatát. Szeretlek benneteket, srácok, és hálás vagyok minden nap az életünkért, a Paradicsomért, amiben élhetünk.

Köszönöm a kiadómban dolgozó fantasztikus embereknek, akik minden tudásukkal azon vannak, hogy egyre jobb és sikeresebb legyek. Fehér Zsanettnek, hogy megrajzolta a borítóra a Lady Lavendert, és ezzel ő is részese lett a történet alakulásának. Köszönöm Kővári Bettinek, a legjobb szerkesztőnek a világon, hogy minden szövegemhez szeretettel nyúl, és úgy terelget, hogy a végén mindig együtt jobbat alkotunk.

És köszönöm neked, olvasóm, hogy itt vagy, hogy velem tartasz az úton. Remekül mulatunk együtt, nem igaz?

A szerzőről

Hidasi Judit író, újságíró. 1976-ban született Oroszlányban egykeként. Afféle extrovertált-introvertált, tízéves kora óta naplót vezet, figyeli az embereket, érdekli minden, ami kapcsolat.

Tizennégy éves korában alapította első újságját a gimnáziumban két barátjával, majd a felsőoktatásban a következőt. Viszonylag gyorsan, tizennyolc évesen költözött Budapestre, ahol gazdasági ismereteket, később újságírást tanult. Hamar megtanulta, hogy az oknyomozás és az igazság feltárása néha bajjal jár. Felsőfokú oktatását emiatt fejezi be.

Évekig alkalmi munkákból él, angolnyelv-tudását kamatoztatva jut el egy multinacionális cég asszisztensi pozíciójáig, ahol elég teret kap a tanulásra, kreatív írást és televíziós műsorgyártást tanul.

Fél évvel az iskola megkezdése után ösztöndíjat nyer, és elvállalja első szerkesztői, újságírói munkáját. Mivel elsősorban a lélek és a párkapcsolat érdekli, folyamatos keresésben van, és a tökéletes médiumot keresi.

Az ország legtöbb szerkesztőségében és kiadójában megfordul. A Cosmopolitan vezető szerkesztője, a PS főszerkesztője, hosszabb-rövidebb ideig a Nők Lapja Café állandó szerzője és a Femina online magazin szerzője is. Élete egyik legizgalmasabb időszaka mégis a televíziónál eltöltött évek, ezek feldolgozásából majd könyvet is ír.

Első regénye 2000-ben jelenik meg, akkor még Judit Ponte álnévvel, ez a Rozéfröccs. Az Április út című regénnyel nemzetközi ismertségre is szert tesz, a könyv érettségi tétel magyar nyelvű gimnáziumban is.

2017-től az Álomgyár Kiadó szerzője.

Saját bevallása szerint bármilyen zsáner érdekli, ahol az emberek kapcsolatrendszere a mozgatórugó, szerinte az Aranykör thrillersorozata is inkább túlélési történet, nem pedig krimi.

Jelenleg Tatán lakik, egy kisfiút nevel férjével, és már tudja: az örömhöz néha elég egy mosoly. Adni és kapni is. Bár boldog párkapcsolatban él, szívesen gondol a hosszú szingliévekre is, amikor – véleménye szerint – megszületett benne az író.

Hisz a teljességben, a rock and rollban, a barátságban és a kedves emberekben.

Hét éve saját magazint alapított Good Stuff címen, ahol rendszeresen olvashatóak az írásai. Reggeli és esti gondolatai a #randomjudit hashtag alatt és Hidasi Judit Hivatalos Oldal Facebook-oldalon is megtalálhatóak.

Tartalom

Előszó

Éva

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről