Aki másnak vermet ás

Heidi Perks

Álomgyár (2022 aug)

Címke: thriller, regény

thrillerttt regényttt

Laura szülési szabadsága után visszatér munkájához egy jó nevű reklámügynökségnél, de rá kell jönnie, hogy a nőnek, aki helyettesítette, esze ágában sincs visszaadni egykori pozícióját. Annak ellenére, hogy Laura nagyon közeli kapcsolatban áll a cég befolyásos vezérigazgatójával, Harry Wooddal, úgy érzi, félreállítják, miközben igyekszik megfelelni a munka és az anyaság egyformán nehéz kihívásainak.

Mia csupán egy ideiglenes alkalmazott lett volna a Morris és Woodnál, de sikerült mindenki számára nélkülözhetetlenné tennie magát. Mindenki számára, kivéve Laurát. Ha a kollégái tudnák, miért szeretné olyan kétségbeesetten megőrizni az állását, talán nem is akarnák, hogy ott maradjon.

Janie mindent feladott, hogy támogassa a férjét, Harryt és az általa vezetett, sikeres ügynökséget, de neki is megvannak a maga sérelmei és egy sötét titka, amelyet védelmez… és bármire képes lenne, hogy az igazság rejtve maradjon.

A Sunday Times bestsellerszerző, Heidi Perks vérfagyasztó története számos megdöbbentő csavart és fordulatot ígér. Letehetetlen thriller három ambiciózus nőről, akiknek fenekestül felfordul az élete egy sikeres reklámcéget elpusztító, szörnyű tűzeset után, mert félő, hogy így napvilágra kerül hazugságaik kusza hálója.

“Egy ravasz, lebilincselő regény.” – Lisa Jewell bestsellerszerző

“Ördögien megírt történet.” – Publishers weekly

“A #MeToo mozgalom lendületében született regény.” - Booklist

HEIDI PERKS

AKI MÁSNAK VERMET ÁS

Anyukámnak, amiért ilyen nagyszerű volt

A TŰZ ÉJSZAKÁJA

Május 13., hétfő

Az első tűzoltóautóknak hét percbe telt, mire fékcsikorogva megálltak a Morris & Wood épülete előtt, bár ekkorra már bárki láthatta, hogy túl későn érkeztek. A tűz ijesztő gyorsasággal terjedt az épületben. A vörös és narancs lángokat máris eltakarta a gomolygó, sötétszürke füst. A szétroppanó üveg hangja megrázta a levegőt.

A nő a rakparton állt, a folyó túloldalán, és tökéletesen láthatta mindazt, amit már nem akart látni, de amitől mégsem tudott elszakadni.

Tőle jobbra néhányan kivonultak a The Star nevű kocsmából és néhány közeli étteremből. Enyhe májusi este volt, elég enyhe ahhoz, hogy az ember odakint töltse és élvezze a hosszabb estéket, még akkor is, ha az egy hétfő este.

A legtöbb bámészkodó valószínűleg tiltakozott a Morris & Wood irodaépületének felhúzása ellen, amikor a terveket először beadták az önkormányzathoz. Öt évvel ezelőtt komoly felháborodást váltott ki az építkezés. A feldühödött lakók Lymingtonból és környékéről rögtönzött megbeszéléseken vettek részt különböző kávézókban és iskolai aulákban, hogy tiltakozzanak a borzalmas irodaház felépítése ellen.

Senki nem akarja, mondták, ezt az éktelen, üvegfalú épületet látni, amikor átnéz a Lymington folyó túloldalára a gyönyörű rakpart felől. Francos londoniak, morogták egymás közt. Ők jelentik az igazi gondot: idejönnek délre, és átveszik az irányítást a város felett.

Mindössze néhány hónappal később már mindannyian Harry Wood tenyeréből ettek. Vagy ha nem is mindannyian, de azok biztosan, akik számítottak.

Így aztán a terveket elfogadták, a munkálatok pedig elkezdődtek. Bárkinek, aki kicsit is értett az építészethez, látnia kellett volna, hogy az irodaház nagyon szép lesz – talán túlságosan is szép egy reklámügynökségnek.

Ekkorra már ugyanazok a helyiek kezdtek mindent megbocsátani Harry Woodnak. Helyi munkaerőt alkalmazott, és olyan szervezeteket támogatott, amelyek közel álltak a szívükhöz. A Lymington Gondozóotthonnak még sosem volt ennyi mikrobusza és még sosem kirándultak ennyiszer a New Forest Nemzeti Parkba.

Mégis, voltak olyan idők, amikor néhányan azok közül, akik most bámészkodnak az épületet pusztító tűznél, talán azzal viccelődtek a barátaikkal, hogy szeretnék saját kezűleg porig égetni az irodaházat. Még a megépülése után is, amikor már a hatalmas üvegfelület visszatükrözte a fényt a vízről, a lemenő nap sugaraival szemközt, néhányan keserű szájízzel gondoltak rá. Azok, akik átláttak az olyan embereken, mint Harry Wood.

A nő úgy vélte, hogy a következő néhány napban a rendőrség valószínűleg azt fogja vizsgálni, van-e valamilyen kapcsolat a régi tiltakozások és a tűz között.

A szíve gyorsabban vert a gondolatra, a szeme az összegyűlt csoportot fürkészte.

Vajon hihetik ezt? Lehetséges lenne, hogy a rendőrség valami olyasmire összpontosítsa a figyelmét, ami ennyire távol áll az igazságtól?

Visszahúzódott a falhoz, remélve, hogy észrevétlen tud maradni. A szívverése a fülében dobolt, így nem hallotta a szeme előtt kibontakozó felfordulás hangjait.

Mostanra három tűzoltóautó parkolt összevissza, legalább két rendőrautót látott, és most egy mentőautó is megállt. A helyszín úgy nézett ki, mint egy némafilmben. Elképzelte, ahogy lassítva bontakozik ki a jelenet, annak ellenére, hogy a valóságban kész őrület volt.

Sós ízt érzett az ajkán, lenyalta, és rájött, hogy könnyek csorogtak le az arcán. Karjával átfonta a mellkasát, és olyan szorosan ölelte magát, ahogyan csak tudta. Az ujjai bizseregtek. Ha az orrához emelte volna őket, érezte volna rajtuk az üzemanyag szagát. Úgy vélte, sosem fogja elfelejteni azt a bűzt, aminek az intenzitásától öklendezni tudott volna.

Ezt akartad?, kérdezte önmagától.

Az egyik kezét elvette a mellkasáról, és a szája elé tartotta, miközben cikáztak a gondolatai. Megpróbálta elképzelni, mi fog történni másnap. Hogy hány alkalmazott fog arra odaérni, hogy csak egy halom törmelék várja ott, ahol korábban a szeretett irodája állt, vagy talán már megmondták nekik, hogy nincs többé munkahelyük, ahova be kell menniük?

Az egyértelmű, hogy mindegyiküknek beszélnie kell majd a rendőrséggel, és el kell mondaniuk azt a keveset, amit csak tudnak. Biztos volt abban, hogy a legtöbb dolgozó esetén a nyomozók felületesek lesznek, felesleges köröket fognak futni, és jó messzire kerülnek attól, ami a valóságban történt.

Esetenként előfordulhat, hogy lesz egy-két munkatárs, aki úgy hiszi, van valami érdekes mondanivalója, de a nő kételkedett abban, hogy jó irányba terelnék a nyomozókat.

Tekintetét egy kisebb, egyenruhás társaságra szegezte, akik az egyik tűzoltóautó mellett gyűltek össze. Az egyik tűzoltó hadonászott, vadul mutogatott az épületre, míg mögötte egy másik kiabált, és odahívott másokat is. A nő nem gondolta volna, hogy a tűz ilyen gyorsan fog terjedni.

Nyilvánvalóan történt valami váratlan. Valami sürgős, mert még innen is érezni lehetett a levegőben az aggodalmat. Valahogy sötétség szállt le, minden vészjóslóvá vált.

Ösztönösen előrébb araszolt, míg egy utcalámpa fénye meg nem állította. A szíve még hevesebben dobogott a mellkasában, ahogy jobb rálátást keresett és egyre közelebb húzódott a keskeny ösvény mentén, amely a vízparti házak előtt vezetett.

Minden azt sugallta neki, hogy indulnia kellene. Otthon kellene lennie a családjával. Egyszer majd felhívják, hogy elmondják, mi történt, és amikor ez bekövetkezik, neki ott kell lennie.

De ugyanakkor képtelen volt elszakadni a helyszíntől.

Az egyik tűzoltó arrébb állt, így tökéletesen ráláthatott a járdán levő hordágyra. Egy testet hoztak ki az égő épületből, ráfektették, aztán az emberek körbevették, és már nem látott mást.

Úgy érezte, a teste elmosódik, mintha bármely pillanatban szétfolyhatna, és a földbe szivároghatna.

Mit is tett? Olyan tökéletes megoldásnak tűnt. De most már látta, hogy ez semmiképp sem a végkifejlet. Csupán a kezdet. Most már látta, hogy a cselekedetei megfosztják mindentől, ami igazán fontos.

A családjától.

A hasára szorította a kezét, összegörnyedt és a mellette levő ösvényre hányt. A keze erősen remegett.

A bosszú és a düh elvakította, és most talán elveszti a két számára legfontosabb embert. És túl késő volt már tenni ellene.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Bryony Knight, ügyfélkapcsolati asszisztens

BRYONY: Meghalt valaki?

MARLOW: Attól tartok, nem áll módomban válaszolni erre a kérdésre.

BRYONY: Nem áll módjában? (szünet) Oké. Jól van. Hogy a kérdésére válaszoljak, tizennyolc hónapja dolgozom itt.

MARLOW: És kinek a beosztottja?

BRYONY: Hát (nevet), Laura Denningé voltam, mielőtt szülési szabadságra ment volna. Aztán Miáé, aki a helyére jött, és most… most mindkettejüknek dolgozom. Nem igazán működik, de… Maga tudja, mi lesz ezután? Úgy értem, fogok fizetést kapni? Ki kell fizetnem az albérletet, és ha nem tudok dolgozni…

MARLOW: Ezekről a dolgokról a HR-eseket kell megkérdeznie.

Biztosan megérti, hogy én a tűzesettel kapcsolatban nyomozok.

BRYONY: Tudom. Csak hát… az van, hogy nem veszíthetem el azt a pénzt.

MARLOW: Azt mondja, szeret itt lenni. Tehát élvezi a munkáját?

Mindig elégedett volt a Morris & Woodnál?

BRYONY: Abszolút. Csodás munkahely, úgy értem, az irodák elképesztőek – vagyis elképesztőek voltak. Basszus! Nem hiszem el, hogy valóban semmivé lett az egész. Vajon ki tehette?

MARLOW: Ezt próbáljuk kideríteni.

BRYONY: És úgy gondolják, valaki olyan volt, aki itt dolgozott?

Ezért kérdeznek ki mindanynyiunkat?

MARLOW: Nem, ezt nem mondtam. Csak próbálom összerakni a képet, hogy az alkalmazottak mit gondoltak a cégről, és hogyan éreztek azzal kapcsolatban, hogy Harry Woodnak dolgoztak.

BRYONY: Hát, Harry fantasztikus. Igazán kiváló főnök. Mindenki szeret neki dolgozni – egyetlen embert sem fog találni, aki az ellenkezőjét gondolná. Harry mindig megáll beszélgetni az emberrel, ő olyan (nevet) … Nem is tudom. Olyan nagyon jóképű.

MARLOW: Szóval maga szerint mindenki úgy véli, hogy Harry Wood jó vezérigazgató?

BRYONY: Oh, istenem, hát persze. Úgy értem, nem értek hozzá, hogy a vezérigazgató mit csinál meg ilyesmi, de ha arra kíváncsi, hogy szerintem szerettek-e neki dolgozni, akkor a válaszom az, hogy igen, nagyon. Ezért nem mond fel soha senki.

MARLOW: Úgy látom, valaki felmondott nemrég. Egy bizonyos Sarah Clifton?

BRYONY: Ja, igen, Sarah. Persze. Róla elfelejtkeztem.

MARLOW: Tudja, hogy miért ment el?

BRYONY: Hát, nem vagyok biztos benne, de hallottam pletykákat.

MARLOW: Milyen pletykákat?

BRYONY: Nos, igen. Volt valami ügye a főnökével, Mike Lewisszal. De… egy nap csak úgy hirtelen kilépett. Nagyon csendes lány volt. Egy hétig nem is tűnt fel, hogy már nem dolgozik itt.

MARLOW: Tud más pletykáról is, miss Knight?

BRYONY: Mint például?

MARLOW: Akármiről.

BRYONY: (szünet) Egy ilyen nagy cégnél mindig vannak pletykák; attól függ, melyikre gondol.

Henrietta James, senior üzletkötő

HENRIETTA: Harry Wood jó vezérigazgató, úgy vélem, de nem voltam vele napi kapcsolatban. Természetesen az összes fiatal lány imádja. A „fiatal” alatt a huszonéveseket értem. Nem mintha én öreg lennék, az isten szerelmére – csak negyvenkét éves vagyok –, de azért néha úgy érzem, érti? Mikor az ember körül mindenki olyan fiatal, hogy a világon sem volt még, amikor azok elvégezték a középiskolát. (nevet) Na mindegy, szerintem azért kedvelik, mert mindig nagyon kedves és persze jóképű is. Ezt még én is elismerem, de úgy gondolom, hogy ebben a korban a lányok még vakok, igaz?

MARLOW: Hogy érti, hogy vakok? Úgy véli, hogy van, amit ön észrevett, de ők nem?

HENRIETTA: Egészen biztos vagyok benne.

MARLOW: Mint például?

HENRIETTA: (sóhajt) Például úgy gondolom, hogy valójában csak a sajátjaira van ideje. Azokra, akik közvetlenül neki dolgoznak. Persze úgy tűnik, mintha mindannyiunkkal beszélne, de kicsit mindig… távolságtartó. Szerintem akkor a legboldogabb, amikor a tárgyalóasztalnál ül a többi vezetővel.

MARLOW: Mia Anderson is az egyik ilyen vezetőjük, igazam van?

HENRIETTA: (bólint) Igen, így van. Most öten vannak. Mióta csak itt dolgozom, mindig is négyen voltak, de Harry megtartotta Miát is. Ha engem kérdez, jó döntés volt. Itt volt az ideje, hogy legyen itt valaki olyan is, mint Mia.

MARLOW: Hogy érti, hogy „valaki olyan, mint Mia”?

HENRIETTA: Egy ilyen magas pozícióban levő nő, akivel lehet beszélni. Tudja, hogy ő mindössze a második nő, aki az igazgatótanács tagja lett?

MARLOW: Főleg férfiakat neveztek ki?

HENRIETTA: Hát persze.

MARLOW: Nem gondolja, hogy ebből gondok adódhattak?

HENRIETTA: Nem tudom. Nem igazán gondolkodtam még ezen. Mindig azt hittem, ez a dolgok rendje. A nők elmennek szülni. Így van, nem? Vegyünk engem: amikor gyerekeim lettek, félállású lettem, hát kinek jutna eszébe előléptetni?

MARLOW: Azt gondolja, nem fogják előléptetni, csak mert félállásban dolgozik?

HENRIETTA: Tudom, hogy nem fognak.

MARLOW: Ez az egész cégben így működik?

HENRIETTA: Nem mondtam, hogy bármi baj lenne azzal, ahogyan Harry a dolgokat intézi.

MARLOW: Nem gondoltam, hogy így érti.

HENRIETTA: Nem akarok bajt okozni vagy ilyesmi. Nem állítom, hogy bármilyen egyenlőtlenségi gond lenne… Sosem vettem be azt a sok marhaságot…

MARLOW: Hogy?

HENRIETTA: Nem számít. Csak azt mondom, hogy nehogy azt higgye, volt bármilyen gondom. Mert nem volt.

MARLOW: Értem, hogy nem ezt akarta sugallni. Azt mondja, örült, hogy Mia Anderson ott volt, mert lehetett vele beszélni. És mi a helyzet Laura Denniggel? Gondolom, ő a másik vezető, akire utalt. A másik nő az igazgatótanácsban.

HENRIETTA: Igen, rá gondoltam. De vele nem szerettem személyes ügyekről beszélgetni. Laura Denning igazán… elhivatott, azt hiszem, maga így mondaná.

MARLOW: Azért vették fel Mia Andersont, hogy helyettesítse Laura Denninget a szülési szabadsága alatt?

HENRIETTA: (bólint) Laura hat hónapig volt otthon. Két hónapja jött vissza dolgozni.

MARLOW: És Mia Anderson még mindig itt van? Ön szerint okozott ez bármilyen kellemetlenséget?

HENRIETTA: (nevet) Oh, igen, de ez egy teljesen más történet.

MARLOW: Hogyhogy?

HENRIETTA: Egyáltalán nem jól jött ki a dolog. Abban a pillanatban, amikor Laura Denning újra besétált az irodába, miután megszületett a kisbabája – hát, fogalmazzunk úgy, mind tudtuk, hogy ebből baj lesz. Igen, azt hiszem, azután egyértelműen kezdtek megváltozni a dolgok a Morris & Woodnál.

ELSŐ FEJEZET

Két hónappal korábban

Laura a konyha ajtajában állt, és nézte, ahogyan a férje, Nate fakanállal kavargatott valamit óvatosan egy serpenyőben, ami a főzőlap szélén billegett. A másik karjával az oldalához ölelve tartotta Bobbyt. A fia megtámasztotta apró fejét apja vállán, és valahányszor Nate megmozdult, Bobby megrezzent, mintha álmából riadt volna fel.

Laura megfeszült, ahogy várta, hogy a fia kinyissa a szemét. Érezte, hogy a szeme bepárásodik, miközben nézte, ahogyan a gyerek elaludt. Nate halkan dudorászott, és szemlátomást mit sem sejtett arról, hogy Laura megállt, és őket figyeli.

– Akkor én elmentem – mondta. Alig hallhatóan ejtette ki a szavakat, de Nate azonnal megfordult és elmosolyodott.

– Hé, szépségem, fantasztikusan festesz. És látod, még mindig tökéletesen jó rád.

– Nem igazán.

Végigsimított a blúz elején. A gombok annyira feszültek a mellénél, hogy fel kellett vennie a blúz alá egy ujjatlan pólót, pedig az irodában mindig is túl meleg volt.

Laura több időt töltött a tükör előtt az elmúlt órában, mint az utóbbi hat hónapban összesen. Sötét haját lófarokba fogta, aztán kiengedte, végül kusza kontyba kötötte a tarkóján. A szempillaspiráljáról leszedegette a csomókat, mielőtt kifestette volna a pilláit, és több szürke szemhéjárnyalót tett fel, mint amennyit korábban valaha is viselt a munkahelyén. Mindezt csak azért, hogy magabiztosabbnak érezze magát. De még mindig nem tudta, hogyan fog kilépni a bejárati ajtón.

– Ideges vagy – állapította meg Nate. – Ez természetes most, hogy visszamész ennyi kihagyás után.

Megrázta a fejét és megpróbált mosolyogni, az ajkába harapott, ahogyan odalépett a férjéhez, aki épp elzárta a főzőlapot.

– Hiányozni fogsz, kisember – súgta a fia meleg hajába, hosszú puszit nyomott a fejére, nem akaródzott elhúzódnia tőle. Nem kellene idegesnek lennie. Szerette a munkáját. Bobby érkezéséig a Morris & Wood volt az élete. Ennek ellenére úgy érezte, minden esély megvan rá, hogy felforduljon a gyomra. Hogy sokkal könnyebb lenne, ha felhívná Harryt, és elhalasztaná a visszatérését. Csak egy héttel. Egyetlen pluszhét, és biztosan jobban érezné magát.

De osztottak-szoroztak, és most, hogy már nem kapja az anyasági támogatás teljes összegét, csak Laura fizetésére támaszkodva tudják fizetni a jelzálogot, amit nagy lelkesen felvettek öt évvel ezelőtt, amikor Harry Woodnak kezdett dolgozni. Bobby érkezésekor mindketten tudták, hogy Laura lesz az, aki teljes állásban visszamegy dolgozni, mert még ha nem is veszik figyelembe, hogy jelentősen többet keresett, mint a férje, akkor is ő volt az, akinek volt karrierje, és aki sosem tudta volna elképzelni az életét a munkája nélkül.

Nate mosolygott.

– Le fogod nyűgözni őket. Mint mindig.

– Elfogult vagy.

– Tudom, hogy az vagyok, de azt is tudom, hogy milyen zseniális vagy. Különösen, hogy mennyit dolgoztál, hogy felkészülj – tette hozzá, a táskájából kikandikáló laptopja felé intve. – Olyan lesz, mintha el se jöttél volna.

– Talán – válaszolta, miközben Bobbyt bámulta. Sosem hitte, hogy ez ilyen érzés lesz. Még akkor sem, amikor az utóbbi hat hónapban a nap huszonnégy órájában egy másik emberi lényről gondoskodott.

De egy dologban igaza volt Nate-nek. Az utóbbi hetekben sok-sok órát töltött azzal, hogy felkészüljön arra, hogy visszatérve újra elmerülhessen a legfontosabb munkáiban. Izgatott volt, hogy újra beszélhet a legfőbb ügyfelével, Coopersszel a nyárra beütemezett televíziós reklámokkal kapcsolatos ötleteiről. Azt tervezték, hogy egy nagyobb összeget fektetnek az új egészséges italuk promóciójába, és Laura alig várta, hogy belevethesse magát a munkába. Egyébként is, egészen biztos, hogy amint kilép a saját emeletén a munkahelyi liftből, el fog múlni az idegessége.

– Csak menj! – mondta neki Nate, majd visszafordult a tűzhelyen levő zabkásához, szedett egy merőkanálnyit, és beleöntötte egy műanyag tálkába.

– Tudod, hogy ez így túl forró lesz – figyelmeztette Laura. – Először le kell hűtened. Nem eheti meg ilyen…

– Tudom! – nevetett Nate.

– Hívj, ha bármi van.

Nate bólintott, miközben oldalra tolta a tálkát, majd megfordult, hogy megcsókolja Laurát.

– Hékás! – Kinyújtotta a kezét, és megcirógatta a nő arcát. – Miért sírsz?

– Nem sírok – húzódott el Laura, felnevetett, és eltolta a kezét.

– Csak tudod, hat hónapja egy tapodtat sem mozdultam mellőle.

– Pedig ez a fiatalember és én nagy bulit fogunk ám csapni: amint kiteszed a lábadat, felporszívózzuk a házat, berakunk egy mosást és azután… na azután elmegyünk a parkba.

– Helyesen cselekszem, Nate?

– Igen – fogta meg Laura karját. – Persze hogy helyesen.

A szíve nehéz lett, és elfacsarodott. Hirtelen úgy érezte, mintha a döntés, ami korábban mindig is olyan könnyűnek tűnt, most hirtelen maga alá akarná temetni. Mintha nem lenne más választása. És abban a pillanatban Laura azt kívánta, bárcsak Nate jobban keresne az IT-s munkájával a jelenleginél. Vagy hogy a férjének ugyanolyan nagyra törő ambíciói legyenek, mint neki.

Gyorsan megrázta a fejét, és elhessentette a gondolatot. Ha jobban belegondolt, semmit nem akart megváltoztatni Nate-ben. Különbözőek voltak, és jól is volt ez így. Laura sokszor szeretett volna olyan lenni, mint ő, és pillanatok alatt vacsorapartit rendezni, nem pedig már-már tehernek érezni, amikor váratlan vendég csenget az ajtón. De nem ilyen típus volt. Inkább olyan, aki akkor volt a legelégedettebb, amikor összeszedett és szervezett volt. Amikor több kliens ügyeit is hatékonyan tudta irányítani, Laura kivirágzott. Ezért érezte úgy, hogy lelke egy darabját hátrahagyja aznap, amikor kisétált a Morris & Wood ajtaján, hogy megkezdje szülési szabadságát. És mélyen legbelül, amikor felidézte ezeket az emlékeket, arra gondolt, milyen jó lesz újra megtalálni azt a darabot.

De ennek ellenére is, a rá-rátörő izgatott bizsergésbe aggodalom vegyült, amikor rápillantott a fiára, és azt mondta Nate-nek, hogy korán fog hazaérni.

– Legalábbis elég korán ahhoz, hogy megvacsoráztassam és megfürdessem…

Nate elvigyorodott.

– Tedd, amit tenned kell ezen az első napon. Jössz, amikor jössz.

– Nem, hazaérek időben – nézett élesen a férjére. – Haza akarok érni.

– Ez remek! – Nate továbbra is mosolygott. – Alig várjuk, hogy újra lássunk.

Persze valószínűleg nem hitt neki, mivel régen csak nagyon ritkán ért haza hét óra előtt, de be fogja bizonyítani, hogy téved. Nem fogja hagyni, hogy a munkája elvegye az időt a családjától. Biztosra vette, hogy mindkettővel boldogul majd, annak ellenére, amit a többi anyuka mondott a szülői támogató csoportban.

Félresöpörte az aggályaikat, amikor egy beszélgetés során mellékesen megemlítette, hogy vissza fog menni dolgozni. Legszívesebben letörölte volna Chrissie képéről azt az elborzadt arckifejezést. Nem mintha meglepődött volna Chrissie reakcióján, akinek mindenről megvolt a véleménye a hascsikarástól az elválasztáson keresztül a szoptatás abbahagyásának megfelelő időpontjáig. De egyikük sem akart visszamenni teljes állásba dolgozni. Még Nancy is azt mondta, hogy csak három napot vállalna, ha egyikük otthonról is tudna dolgozni. És nyilvánvaló volt, hogy egyiküknek sem fordult meg a fejében, hogy akár vissza is mehetnének, mielőtt letelik az egy év.

Laura jól tudta, hogy mit gondolnak róla. Hogy biztosan nem akar időt tölteni a fiával. Természetesen egy árva szóval sem mondták, de pontosan tudta, hogy mire utalnak az állandóan záporozó kérdéseik arról, hogy nem fog-e hiányozni neki a fia.

De igen, hiányozni fog. Miért, mit gondoltak vajon? Hogy egy francos robot? A szíve kettéhasadt, pedig még ki sem tette a lábát otthonról.

Laurának magyarázkodnia kellett a többi nőnek a csoportban, újra és újra, és bár ők mindvégig úgy tettek, mintha nem ítélkeznének felette, azért biztosan megtették. Legalábbis így érezte.

– Amint beérsz az irodába, minden rendben lesz – biztatta Nate, amikor mögé lépett és átadott neki egy termoszt. – Koffeinmentes tea.

Laura felsóhajtott.

– Csodás vagy, ugye tudod?

– Tudom. Most menj. Nem akarsz a visszatérésed első napján elkésni. Majd írj rám, és mondd el, hogy megy – kérte, miközben megcsókolta, és elsétált. – Máris hiányzol.

Laura intett, de nem bírt visszanézni.

A Morris & Wood irodái a Lymington folyóra és a túloldalon levő kikötőre néztek. Idilli helyszín volt. Laura alig hitt a szerencséjének, amikor öt évvel ezelőtt Harry Wood kiterjesztette a sikeres reklámügynökségét délre. Már sokkal korábban hallott a londoni ügynökségről, még azelőtt, hogy az első terveket beadták volna az önkormányzathoz. Azon kevesek közé tartozott, akik bíztak abban, hogy ez a beruházás létrejön, mert elképesztő lehetőség volt számára, hogy egy ilyen rangos reklámügynökségnél dolgozhat, ami történetesen szinte házhoz jött. Látszólag minden jó munkalehetőség Londonban volt, és Laura csak az idejét pazarolta egy kis családi cégnél, ahol keményen dolgoztak, hogy izgalmas ügyfeleket szerezzenek, de nem igazán jártak sikerrel.

Érdeklődéssel követte a híreket a tervekről, és amikor zöld utat kaptak, buzgón figyelte az építkezést, és azonnal beadta a jelentkezését, amint megneszelte, hogy Harry munkaerőt toboroz.

Laura sosem gondolkodott el rajta, vajon miért hozza Harry a cégét ide, délre – nem is különösebben érdekelte. Csak abban bízott, hogy kaphat nála egy állást. Remélni sem merte, hogy Harry ilyen hamar fel fog figyelni a tehetségére, és egy éven belül előlépteti, majd újabb két év elteltével ismét, s így végül vezetői beosztásba kerül.

Az utóbbi öt év volt a legjobb egész életében, és a vezetőségi tagság azt jelentette, hogy Nate-tel végre ki tudtak költözni a bérelt lakásukból, hogy vegyenek egy három hálószobás házat a külvárosban. Harry adott neki lehetőséget minderre, és ezt nem fogja elfelejteni soha.

Azon a napon, amikor kiderült, hogy állapotos, kicsit meghasadt a szíve. Ez egy olyan dolog volt, amit soha senkinek sem vallott be, különösen nem Nate-nek, de aznap reggel munkába menet, a vécépapírba csomagolt és a táskája mélyére rejtett terhességi teszttel az agya leghátsó zugába száműzte a hírt. Pontosan tudta, milyen szörnyű, hogy az első gondolata az volt, hogy ott kell majd hagynia az állását.

A munkahelyén öt hónapig senkinek nem szólt, hogy várandós. De azon a ponton arra a következtetésre jutott, hogy a karrierje nem fog szükségszerűen csorbát szenvedni, és hogy egy rövid pihenő nem a világvége. És mire eljött az ideje, hogy szabadságra menjen, Laura roppant izgatott volt, hogy gyermeke fog születni.

A visszatérése reggelén Laura felment a harmadik emeletre a lifttel, közben pedig mardosta a bűntudat, és minden porcikájába bekúszott, hogy akkor régen nem volt végtelenül boldog a gondolattól, hogy Bobby meg fog születni. A legelső reakciója nem a határtalan öröm volt, és ezen már sohasem fog tudni változtatni. Mióta a fia megszületett, újra és újra emlékeztette magát erre, és ránézve a fia ragyogó arcára, rosszul volt attól, hogy valaha is így érzett. Meggyőzte magát, hogy egy nap majd megfizet azokért a kezdeti érzésekért. Hogy talán meg sem érdemli, hogy anya legyen, és majd történni fog valami, hogy helyrehozza a dolgokat.

Azt mondani, hogy a szülés óta kissé szétesett, egészen enyhe kifejezés volt, gondolta Laura, miközben várta, hogy kinyíljon a lift ajtaja. Amikor ez végre megtörtént, kilépett a folyosóra, a gyomrában még mindig ugyanazzal az idegességgel. Olyan egyszerű lenne hátat fordítani és visszamenni a földszintre, hazavezetni, ölébe venni a fiát, és azt mondani a férjének, hogy neki kell visszatérnie a munkahelyére.

De tudta, hogy sosem tenné meg.

Laura nyugtalanul nézett körül az emeleten. Még nem volt nyolc óra, és még csak páran voltak bent, elmélyülten dolgoztak. A hidegvíz-automata mögötti falat átfestették, a tőle jobbra elhelyezkedő asztalokat pedig átrendezték szabálytalan szögeket bezáró csillag alakzatba. Eltűnt a soros elrendezés, ahonnan rá lehetett látni a padlótól a mennyezetig érő, a folyóra néző ablakokra.

Meresztgette a szemét, hátha meglátja, hogy az asztala még mindig ugyanott van-e, ahol volt, pont Harry üvegfalú irodája előtt, az emelet távolabbi végén. Vagy talán elmozdították? Nem látta onnan, ahol állt, de megvolt rá az esély, hogy valaki átköltöztette máshova, míg nem volt itt, hogy megvédje magát.

Laura máris érezte, ahogy kimelegszik az idegességtől a rá váró beszélgetéseknek már a gondolatára is, és hirtelen rájött, hogy mennyivel nehezebb lesz visszaszoknia, mint ahogyan valaha is elképzelte.

Nem lepődött meg, hogy a balra levő bemutatótáblákra új reklámtervek kerültek, amelyeket ő még nem látott, de azért elszorult a szíve. Hat hónappal ezelőtt ezeknek több mint a fele az ő saját munkája volt, de most egyiket sem ismerte fel azon az egyetlenegyen kívül, az alsó sarokban, amellyel ő és a cég díjat nyertek.

Azt mantrázta magában, hogy meg tudja csinálni, miközben az iroda felé lépdelt, és azt kívánta, bárcsak legalább egy ember felnézne a munkájából, és felismerné őt, hogy megtörhesse a csendet. Henrietta James volt az első, aki előbukkant, a mosdók felől jött, és egy pillanatra megállt, amikor meglátta Laurát.

Henrietta arca széles mosolyra húzódott, vetett egy pillantást Laura asztala felé, majd felé fordult, és hangosan üdvözölte.

– Hát visszatértél!

– Vissza – válaszolta Laura, követve a nő pillantását abba az irányba, ahol az asztalának kellene lennie, bár még mindig nem látta onnan, ahol állt.

– Szent ég! – kiáltotta Henrietta. – Nem hiszem el, milyen gyorsan eltelt ez a hat hónap!

– Tudom – mondta Laura, mert a nő még mindig mosolygott rá. Eléggé kedvelte Henriettát, mindig jól végezte a munkáját, és keményen dolgozott még akkor is, ha Laura sokszor türelmetlenkedett és bosszankodott, míg arra várt, hogy Henrietta befejezze a beszélgetést valakivel a hétvégéjéről, mielőtt visszaült volna az asztalához, hogy elvégezze a munkát, amire Laurának sürgősen szüksége volt. Néha muszáj volt leállítania őt.

– Szóval, milyennek látod az életet anyaként? – érdeklődött Henrietta. – Átalussza az éjszakát?

– Már átaludta – válaszolta Laura –, de mostanában nem sokszor – mosolygott, hogy azt sugallja, ez nem nagy ügy, pedig igenis megszenvedték a dolgot Nate-tel.

– És milyen volt otthagyni őt ma reggel? – folytatta Henrietta, rátapintva ezzel a kényes pontra.

– Rendben ment – mondta Laura, bár amikor látta, hogy Henrietta felhúzza a szemöldökét, elgondolkodott rajta, hogy ez volt-e a jó válasz. Talán most kellett volna tennie egy lépést az irodában dolgozó nők felé. Végtére is ő és Henrietta is anyák voltak. El kellett volna mondania az igazat, hogy az volt a legnehezebb dolog, amit valaha is tett, hogy otthon hagyta Bobbyt?

De nem igazán tetszett neki az ötlet, hogy kitárja a szívét, ezért inkább így szólt:

– Nos, oda kellene mennem a helyemre.

Henrietta bólintott és félrelépett. Laura látta a szemében a hitetlenkedést, hogy ilyen gyorsan lerázta őt. A gondolatai azonnal visszatértek Nate-hez, és eldöntötte, hogy mindjárt fel is hívja. A szíve belesajdult, jobban, mint azt korábban bármikor hitte. Kihúzta magát, és Harry irodája felé indult, abba az irányba, ahol reményei szerint az asztala még mindig állt.

Ahogy közelebb ért, Laura rögtön megkönnyebbült, amikor meglátta, hogy az asztal ott van, ahol mindig is volt – aztán rájött, hogy ez valaki másnak a helye. Valakinek, akinek élénk rózsaszín ceruzatartója van és Gucci kézitáskája, aki egy szürke kardigánt terített Laura székére, és akinek a monitora fölött valamilyen furcsa okból kifolyólag még mindig karácsonyi papírfüzér függött, habár már március harmadik hete volt.

Még mielőtt az asztalánál ülő nő megfordult volna, Laura tudta, hogy Mia Anderson az, akit kutyafuttában felvett, hogy helyettesítse a szülési szabadsága alatt. Gondolatai visszaröppentek az interjúra, és arra, ahogyan Mia bólogatott, miközben Laura kérdései záporoztak rá, és hogy milyen hálás volt, hogy lehetőséget kapott rá, hogy néhány hónapra a helyébe lépjen.

És mégis ez a nő ma itt ül előtte, nyilvánvalóan jól berendezkedett, és bár Laura valószínűleg számíthatott volna rá, hogy Mia még itt lesz, azt egy percig sem hitte volna, hogy így fogja látni, az ő székében ülve, mintha csak az övé lenne.

MÁSODIK FEJEZET

Laura előrelépett, amikor Mia mosolyogva megfordult, és a fülébe dugott fülhallgatóra mutogatott, miközben folytatta a telefonbeszélgetést.

– Persze, ez így nagyon jó lesz – mondta a vonal túlsó végén levő valakinek, miközben még mindig Laurát nézte, és félénk mosolyra húzta a száját. – Igen, tényleg nem gond, mindjárt hozzá is tudok kezdeni.

Színpadiasan forgatta a szemét, mintha az egész beszélgetés merő szórakozás lett volna számára, miközben Laura ott várakozott a saját íróasztala mellett hülyén, és arra várt, hogy Mia befejezze a társalgást. Végül Mia hátat fordított Laurának, felütött egy jegyzetfüzetet, és addig lapozgatott benne, míg talált egy üres oldalt.

Laura toporgott, egyik lábáról a másikra állt, a táskája már erősen húzta a bal vállát, a kabátja pedig rámelegedett. Nem volt bátorsága ahhoz, hogy körülnézzen, mivel már érzékelte, hogy az emberek őt figyelik, és Mia továbbra sem mutatta semmi jelét annak, hogy véget akarna vetni a telefonbeszélgetésnek.

Átpillantott néhány üres asztalra, gondolkodott rajta, hogy ledobja-e a cuccait az egyikre. De nem tette, mert ez volt az ő asztala, és Mia itt ült. Laura jegyzetfüzetei és tollai valószínűsíthetően még mindig az asztal fiókjaiban voltak, a dossziéit meg biztosan az alsó szekrénybe pakolták. Nem emlékezett rá, hogy valaha is ilyen borzasztó kínosan érezte volna magát a munkahelyén, és még akkor is Mia hátát nézve feszengett, amikor Harry hangja végigdördült az emeleten, méghozzá olyan hangosan, hogy még Mia is felnézett a telefonálásból.

Valahányszor Harry ezt csinálta, Laura mindig azt kívánta, hogy nyíljon meg a föld alatta, de abban a pillanatban hálás volt a főnökének, hogy a megmentésére sietett azzal, hogy elvonta a figyelmét Mia hívásáról.

– És itt van ő! – jelentette be Harry, miközben közeledett felé. Kinyújtotta a karját és Laura felé hajolt, hogy puszit adjon az arcára. Elvigyorodott, és aztán mivel láthatóan rájött, hogy Laura miért ácsorog az iroda közepén ilyen furcsán, gyorsan hozzátette: – Gyere be az irodámba. Beszélgessünk!

Laura követte őt, és amint beértek az irodába és Harry belerúgott az ajtóba, hogy becsukja, a férfi így szólt:

– Istenem, mennyire hiányoztál! Ez a hely majdnem darabjaira hullott nélküled!

– Tényleg? – kérdezte reménykedve, annak ellenére, hogy tudta, ez pont olyasmi, amit Harry ilyen helyzetben bárkinek mondana, akár valóban így gondolja, akár nem.

– Ígérd meg, kérlek, hogy nem vállalsz több gyereket! – viccelődött.

– Harry, nem mondhatsz ilyeneket!

– Ugyan már, tudod, hogy értem.

– Hát, az után a szülés után nem hinném, hogy mostanában többet is ki akarnék nyomni.

– Oké, ez túl sok infó nekem – mondta. – De most komolyan, olyan jó, hogy újra itt vagy velünk! – Nem engedte ki a karjai közül, a szeme az arcát fürkészte.

– Csodásan nézel ki. Jól áll neked az anyaság.

– Köszönöm. – Laura elpirult és elhúzódott. Harry irodájának üvegén át kinézett azokra, akik a túlsó oldalon ültek az íróasztaluknál. Mindenki beláthatott Harry irodájába; az évek során épp elégszer érezte magán a pillantásukat. Valószínűleg azt találgatták, milyen beszélgetés zajlik odabent, és bizonyosan levonták a maguk nevetséges következtetését arról is, hogy miért van újra idebent. A pletyka ugyanolyan mindennapos volt a Morris & Woodnál, mint bármelyik másik cégnél, és Laura nem volt annyira naiv, hogy azt higgye, megmenekült attól, hogy ezeknek a szóbeszédeknek a tárgya legyen. De ma reggel senki sem figyelte, még Mia sem.

– És hogy van a kicsi? – érdeklődött Harry.

– Bobby jól van. Már hat hónapos. El sem tudom hinni, hogy így megy az idő!

– Gyorsan repül, tudom. Ella idén szeptemberben kezdi a középiskolát. Ebbe egyszerűen beleroppanok. De az is lehet, hogy a tandíj emelkedése okozza. – Szája féloldalas mosolyra húzódott, amitől Laura zavarba jött. Harrynek megvolt az a szokása, hogy bármilyen beszélgetésbe szégyentelenül bedobta a pénz témáját, és Laura sosem volt biztos abban, hogy szándékosan csinálja-e, vagy egyszerűen csak fogalma sincs arról, hogy másoknak ez hogyan eshet.

– Na mindegy – mondta. – Hogy érzed magad? Készen állsz a visszatérésre?

– Abszolút – bólintott Laura. – Csakhogy – biccentett az üveg másik oldala felé – úgy tűnik, Mia az én helyemen ül.

– Ja, ez nem jelent problémát – mondta. – Biztosan elfelejtette, hogy ma esedékes a visszatérésed. – A szeme röviden elidőzött Mián, mielőtt visszafordult volna Laurához. – Nagyszerű munkát végzett. Jó volt a megérzésed, amikor azt tanácsoltad, hogy vegyem fel.

Laura is vetett egy futó pillantást Miára. Mostanra végzett a hívással, és hátradőlt a széken, éppen Bryony Knighttal nevetett, aki Laura asztali számítógépe fölött pillantott át Miára. Bryony eredetileg Laura asszisztense volt és most mégis így álltak, mintha csak a neki dolgozó beosztottakat is átruházta volna másra.

– Vissza akarom kapni az asztalomat, Harry – fordult vissza a főnökéhez. – Nem akarok máshol ülni. – Laura bízott benne, hogy a szavai nem hangzottak olyan gyerekesen, mint amilyennek így kimondva hirtelen tűntek.

– Persze hogy nem – legyintett a kezével. – Ne aggódj emiatt.

Meg fogom beszélni Miával a reggeli vezetői értekezlet után.

Laura bólintott, és kifújta a levegőt:

– Alig várom, hogy beszámolhassak neked azokról a dolgokról, amiken dolgozom – mondta. – Van néhány remek ötletem.

– Ezt szeretem benned, Laura – válaszolta. – Az elkötelezettségedet. – Harry a bőrüléses székre mutatott, és Laura leült. Amíg arra várt, hogy a férfi is odamenjen a sajátjához az íróasztal túloldalán, elővette a laptopját a táskájából.

– Először is beszélni akarok a Coopersszel a tévés reklámról, mert azt útjára akarom indítani, és akkor remélhetőleg el tudjuk kezdeni a forgatást a nyár végén. Őszintén szólva alig várom, hogy belemerüljek ebbe, rengeteget dolgoztam rajta. – Felnyitotta a laptopját. – És gondolkodtam a prémium fehérjeszelet-választékuk szponzorálásán, és… – Laura szünetet tartott. – Mi van? – kérdezte, amikor meglátta Harry arckifejezését. A szemöldökét összehúzta, homlokát ráncok szántották végig.

Harry végigsimított az állát fedő rendezett borostán. Levágatta a haját, vette észre Laura. Talán egy kicsit túl rövidre is. Világos- és sötétszürke színek keveredtek benne, de helyenként teljesen fehérnek tűnt a fekete keretes szemüveg kontrasztja miatt. Az ötvenes évei elején járt, és minden erőfeszítés nélkül még mindig a legsármosabb férfi volt az irodában.

Hátradőlt a székében, ami a mozdulattól kissé oldalra fordult, keresztbe tette a lábát, amitől egy pillanatra láthatóvá vált az élénk rózsaszín zoknija az öltönynadrág alatt. Aztán letette a keresztbe tett lábát, előrébb ült a székén, és egymáshoz érintette az ujjait maga előtt az asztalon.

– Az a helyzet, Laura, hogy a Coopers már megbízást adott a tévés reklámokra, amíg távol voltál.

– Tényleg?

– Pörögni akartak vele.

– De hiszen várni akartak – tiltakozott. – Azt mondták, kivárják, amíg visszajövök. Ki szerezte meg őket? – kérdezte.

Úgy vélte, biztosan nem Mia, habár volt egy olyan nyugtalanító érzése, hogy éppen ő lehetett az, aki megdolgozta őket.

– Hát, igazából Mia dolgozik ezen – mondta Harry, megerősítve Laura gyanúját. – És azt kell mondanom, hogy nagyszerű munkát végez… – Zavartan elharapta a mondata végét, amikor meglátta Laura arcán a döbbenetet.

– Ahogy mondtam, Laura, teljesen igazad volt abban, hogy felvetted. Bölcs döntés volt. Tudod, rád emlékeztet: ilyen voltál öt évvel ezelőtt, amikor idejöttél. Mindketten ugyanolyan becsvágyóak vagytok. – Harry arcán megjelent egy mosoly, majd gyorsan le is hervadt róla.

– Nem vettem fel – felelte. – Szerződtettem. Ideiglenesen. Csak helyettesíteni jött, amíg… – Laura legyintett. – Nincs is elegendő tapasztalata – folytatta hitetlenkedve, felidézve az állásinterjú néhány részletét. Ez volt az egyik oka annak, hogy felvette Miát. Mert nem jelentett fenyegetést, éppen csak elég jó volt ahhoz, hogy tartsa a frontot.

Az állásinterjún úgy tűnt, hogy Mia semmiben sem hasonlít Laurára. Nem volt meg benne az az ambíció, az a bizonyítási vágy, ami Laurára mindig is jellemző volt. Laura inkább amiatt aggódott, hogy Mia túlságosan is nemtörődöm a saját jövőjével kapcsolatban, mert láthatóan nem zavarta, hogy állandóan egyik alkalmi munkahelyről a másikra vált. Még tartott is tőle, hogy Mia nem fogja kitölteni a kérdéses hat hónapot, mert a Coopers csapatának tagjai gyakran az utolsó másodpercben gondolták meg magukat, és elvárták Laurától, hogy hétvégén is dolgozzon, és újratervezze a kreatívokat, amiket egyszer már elkészített. Laura imádta ezeket, de nem volt benne biztos, hogy Mia is így lenne velük, mégis rá esett a választása, mert Mia minden más tekintetben tökéletesen megfelelt az elképzeléseinek. Mindössze arra volt szüksége, hogy valaki életben tartsa a munkáját, anélkül, hogy le akarná csapni a kezéről.

Vagyis aki nem olyan, mint Patrick. Patrick Laura kollégája volt, egy másik ügyfélkapcsolati vezető, aki meg sem próbálta véka alá rejteni, hogy át akarja venni a Cooperst. Laura aggódott, hogy ha a férfi megkaparintaná őket, ő talán sohasem szerzi vissza az ügyfelét.

– Sajnálom, Laura, biztosan nem ezt akartad hallani.

– Nem… hát… – hebegett Laura. – Vagyis csak meglepett, hogy nem várták meg, amíg visszatérek. – Átpillantott Miára, aki most az íróasztala mögött állt, fél karjával lazán a számítógép monitorára támaszkodott, és egy nővel beszélgetett, akit Laura még sosem látott ezelőtt. – Úgy tűnik, egészen jól beilleszkedett – mormolta.

Harry hátratolta a székét.

– Laura, a Coopers haladni akart, és mi természetesen eleget tettünk a kérésüknek. Ne haragudj, de ez a helyzet.

Laura bólintott, a szeme szúrt a váratlanul feltoluló könnyektől. Ó, te jó ég! Csak nem kezd el itt sírni? Mély levegőt vett, az ajkába harapott és megpróbálta összeszedni magát. Szóval, ugyan nem erre számított, de a helyzet nem volt menthetetlen.

– Hát, akkor muszáj lesz beszélnem Miával.

– Beszélni is fogsz vele.

– Minden rendben lesz. A nap végére minden megbízást ismét vissza tudok venni tőle, ennél több idő nem is kell. – Végül is Laurának csak egy napja volt, hogy átadja Miának a munkáit, mielőtt a következő napon korán reggel idő előtt megindult volna a szülés. – Nem hinném, hogy a mai nap után továbbra is szükségem lenne rá – mondta, habár amikor visszafordult Harryhez, látta, hogy a férfi teljesen lesápadt.

– Tulajdonképpen megegyeztem Miával, hogy még marad egy darabig.

– Micsoda?! Minek?

– Megkértem, hogy továbbra is dolgozzon nálunk. Azt gondoltam, hogy az lenne a legjobb, ha ő vinné végig azt a kampányt. A Coopers-csapatnak sincs ellene kifogása…

– Na ne, itt álljunk meg egy pillanatra! – Laura feltartotta a kezét, hogy félbeszakítsa a főnökét, miközben a szíve kalapálni kezdett. – Hogy érted, hogy ő vinné végig a kampányt? Erre nincs szükség, Harry. Most már átadhatja nekem. Nem kell mindkettőnknek ezen dolgoznia.

Harry lehorgasztotta a fejét.

– Ez nevetséges. Mi folyik itt? Azért volt itt, hogy a távollétemben helyettesítsen engem, és én már itt vagyok. Miára itt már nincs többé szükség. Mi van a háttérben? – csattant fel Laura. – Biztos vagyok benne, hogy valamit forgatsz a fejedben. Megmondanád végre, hogy mit?

– Nem kelletek mindketten ehhez az ügyfélhez, míg lemegy ez a kampány. Mia fogja megtartani. Egyelőre legalábbis – tette hozzá Harry egy pillanatnyi hallgatás után.

– Tessék??? – Laura érezte, ahogy vér tolul a fejébe. – Az kizárt!

– Igazán nagyszerű munkát végzett, és… Szörnyen érzem magam attól, hogy ezt mondom, de… Ez nem vet rád rossz fényt, Laura. Szerintem ez a helyes döntés. És ez azt is jelenti, hogy kapsz egy kis időt, hogy visszarázódj a munkába.

– Nem kell visszarázódnom, Harry. – Laura rámeredt, a hangja pedig rikácsolóvá vált. – Csak hat hónapig voltam távol, és naprakész vagyok az összes ügyfelemmel kapcsolatban. És ezt te is tudod. Beszéltünk erről telefonon, amíg otthon voltam. Nem kell pátyolgatnod engem.

– Nem erről van szó – rázta meg a fejét. Mélybarna szeme még sötétebbnek tűnt a homlokráncolástól. – Csak hát Mia annyira beleásta magát ebbe, és… Laura, te magad mondtad, mielőtt szabadságra mentél, hogy jó lenne, ha lenne segítséged ehhez a megbízáshoz.

– Azért, hogy a kezem alá dolgozzon, Harry, nem pedig hogy átvegye a helyem. – Érezte, hogy a düh elönti az egész testét, miközben megdörgölte az arcát, és azért fohászkodott, hogy ne boruljon ki a főnöke előtt. A szeme sarkából látta, ahogy Mia élénken hadonászik a levegőben, miközben azzal az illetővel beszél, aki továbbra is a számítógép fölött hajol oda hozzá.

Az állásinterjún Mia azt mondta neki, hogy el fog költözni erről a környékről. A hat hónap tökéletesnek tűnt, mert nem akar tovább Lymington tájékán maradni. Laura nem akart mélyebbre ásni, hogy mitől akar megszabadulni Mia, ez nem tűnt releváns kérdésnek. De Mia nagyon hajthatatlan volt a költözéssel kapcsolatban.

– Nem hinném, hogy megvan a kellő tapasztalata ennek a kampánynak a levezényléséhez – mondta most Laura Harrynek a fejét rázva. – Úgy értem, a korábbi munkaköre… – Laura gesztikulált, megpróbálta felidézni, milyen munkát is végzett Mia ezelőtt. Egy számára ismeretlen southamptoni marketingcégnél volt valami. Rövid időre szóló szerződés volt, ami pont jókor járt le, mert így Mia a következő héten el is tudta kezdeni a munkát náluk.

– Akkor tulajdonképpen azt mondod, hogy jó munkát végez? – kérdezte Laura, habár valójában nem akarta hallani a választ. – Jobb nálam? – folytatta. – Jobban végzi a dolgát, mint én, erről van szó?

– Nem, Laura, erről szó sincs. Tudod, hogy nem ez a helyzet.

Nevethetnékje támadt a gondolatra, hogy annak idején annyira aggódott amiatt, hogy Patrick Carter az állására pályázik. Akkor legalább pontosan tudná, hogyan szerezze vissza tőle a Cooperst. De Mia? Ő ismeretlen terep volt számára.

Harry fészkelődött a bőrszékében. A kettejük között beálló csendet a bőr idegesítő nyikorgása törte meg.

– Nem veszi át a helyedet – mondta végül. – Nem erről van szó.

– Akkor mondd meg végre, miről van szó! – szűrte a szavakat Laura a fogai között. Nem omolhatott össze. Mindenki odakint nyüzsgött az üvegfal túloldalán, nem hagyhatta el magát, bár attól tartott, nem lesz képes tartani a látszatot.

– Nekem ez úgy hangzik, mintha elvetted volna az állásomat, amíg nem voltam itt. És úgy gondolom, hogy ezt nem teheted meg, Harry. – Hallotta a hangján, hogy ismét megemelkedik, túlságosan magassá válik.

– Rendben – mondta Harry, és hátradőlt a székében. Az arca szigorúbb lett, a kezét feltartotta, hogy megállt parancsoljon, mintha Laura túl messzire ment volna.

– Ne essünk túlzásokba. Te is tudod, hogy soha nem tennék ilyesmit, Laura.

– Ne essünk túlzásba? – kérdezett vissza Laura. – Ugye viccelsz velem? Ez nem fair. Amit velem csinálsz, az nem fair. – Laura ismét megtörölte a szemét, közben pedig a szeme sarkából megint megpillantotta Miát.

Nem fog sírva fakadni. A düh mardossa belülről, de nem fogja elsírni magát.

– Csak azt mondom, hogy úgy gondoltam, egyelőre ez a legjobb, amit tehetünk. Mia kezdte el a kampányt, ő is fogja befejezni. Senki nem veszi el az állásodat, Laura. Még mindig a tiéd, semmi sem változott. Figyelj csak, egyelőre nem akartam még erről beszélni – folytatta lágyabb hangon, folyamatosan szemmel tartva Laurát, mintha csak attól tartana, hogy bármelyik pillanatban összeomolhat vagy elkezdhet sikítozni –, de új lehetőség van a láthatáron. Egy startupról van szó; nagy volumenű megbízás lesz, de még semmi nincs kőbe vésve.

Laura továbbra sem vette le a szemét Harryről. Nem mert megszólalni.

– Olyasvalakié a cég, akivel régen együtt dolgoztam – folytatta –, és sok pénzt akar fektetni az új cége brandjének felépítésébe. Laura, te nagyszerű lennél erre a munkára, de az biztos, hogy nem bírnál egyszerre mindkettővel.

Szóra nyitotta a száját, de egy darabig nem tudott megszólalni. Mielőtt szülési szabadságra ment volna, valóban beszélt Harryvel új lehetőségekről. Könyörgött neki valami újdonságért, amibe energiát fektethetne, de azzal nem számolt, hogy ehhez le kell mondania a legfontosabb klienséről. Végül megszólalt:

– De ez a lehetőség még csak nem is biztos.

– Nem, még nem. De pár héten belül össze fogok hozni neked egy találkozót a megbízóval, addig pedig visszailleszkedhetnél. Azt gondoltam, segítséget jelentene neked – mondta a férfi, és nagy szemeket meresztett rá. – Emlékszem, milyen volt, amikor Janie visszament dolgozni Ella születése után. Mindig szörnyen érezte magát, amikor otthon kellett maradnia pár napot, amikor Ella lebetegedett, és…

– Harry! – szakította félbe Laura. – Nate otthon van. Ezt te is pontosan tudod. Feladta a saját munkáját, hogy ne kelljen minden alkalommal hazarohannom, valahányszor történik valami.

Harry szélesre tárta az ujjait, ahogyan az asztalra tette a tenyerét maga előtt.

– Tudom, tudom. De kérlek, Laura, ez nem azért van, hogy te rosszabbul érezd magad. Csak segíteni próbáltam. – Megmozdította a csuklóját, és egy pillanatra láthatóvá vált az arany karóra, ami a mandzsettája alól villant ki.

– Akkor sem érezhetném rosszabbul magam, ha kifejezetten az lett volna a szándékod – felelte Laura, a hangja pedig szinte nyers volt. – Meg akarom tartani a Cooperst. Nem akarok másik ügyfelet kapni.

– Oké – válaszolta Harry nyugodtan. – Oké, beszéljünk erről később. Öt perc múlva kezdődik az értekezlet, és egyikünk sem késhet el róla. A nap folyamán később még visszatérünk erre.

Laura hátratolta a székét.

– Azt akarom, hogy eltűnjön az asztalomtól.

– Rendben – bólintott rá Harry.

Laura megfordult, és kiment az irodából, a szeme még mindig égett az előbuggyanni készülő könnyektől, de azért sikerült visszatartania őket addig, amíg beért a mosdóba. Öklével rávágott a mosdópultra. Kirántott egy papírtörlőt a tartójából, durván megtörölgette vele az arcát, de a másik keze továbbra is görcsösen kapaszkodott a mosdókagylóba.

Sikítani szeretett volna. Fel szerette volna hívni Nate-et. Szeretett volna sírva fakadni és elmenekülni az irodából, hazafutni, még mielőtt bárki mással találkoznia kellene. Harrynek fogalma sincs arról, hogy neki miről kellett lemondania azért, hogy visszajöjjön dolgozni. De azért tette, mert ez a munka nagyon sokat jelentett neki, és mert hitt abban, hogy jobb anya lehet, ha továbbra is megtartja az állását.

Jelen pillanatban csak arra vágyott, hogy láthassa Bobby arcát, és a gondolat, hogy egy egész napot kihagy a fiatal kis életéből ezért, darabokra törte a szívét. Az eleve görcsben levő gyomra még jobban összeszűkült. A nyakán árulkodó, vörös foltok jelentek meg, amelyek nyilván nem fognak elmúlni még Harry vezetői értekezletének kezdete előtt. És tudta, nagyon is jól tudta, hogy Mia Anderson is ott lesz, ugyanabban a tárgyalóban, és neki szembe kell néznie vele.

Kontya már most is zilált volt, és a mosdó erős fényében a szemhéjárnyaló, amit aznap reggel olyan nagy gonddal tett fel, maszatosnak és túlzónak tűnt.

Egy szót sem hitt el mindabból, amit Harry mondott neki. Nyilván tényleg volt egy régi barátja, akivel beszélt, de minden valószínűség szerint meg sem fordult a fejében, hogy Laurának adja a munkát, egészen öt perccel ezelőttig. Biztos volt abban, hogy nem ez volt az oka annak, hogy Harry megengedte Miának, hogy rátegye a kezét a Coopers-kampányra.

Csak egyetlen oka lehetett annak, hogy Harry hagyta, hogy ez megtörténjen. Mia biztosan sokkal jobb, mint ő. Ez volt az egyetlen ok, ami az eszébe jutott: hogy a helyettese jobb munkát végzett az elmúlt hat hónapban, mint ő maga az azt megelőző öt évben.

Az ujjai megmarkolták a mosdókagyló szélét, ahogy az ajtó kivágódott mögötte. Egy apró termetű, szarukeretes szemüveget viselő lány visszahőkölt egy pillanatra, amikor a tükörben megpillantotta Laurát, majd félénk mosolyra húzódott a szája, leszegte a fejét, és beosont az egyik fülkébe.

Mi is volt a neve? Susan? Nem is, valami olyasmi, hogy Sarah. Ó, tényleg, Sarah Clifton. Pár hónappal azelőtt kezdett a cégnél dolgozni, hogy Laura szülési szabadságra ment, és láthatóan mindig halálra rémült, akárhányszor Laura megkérte, hogy csináljon meg valamit. Laura meglepődött, hogy a lány még mindig a cégnél van, mert sosem érezte úgy, hogy illene Mike csapatába, a grafikusok közé.

Megrázta a fejét, és visszapillantott a saját tükörképére. Harry nem úszná meg mindazt, amit az előbb mondott, ha Laura férfi lenne. Ez sértette őt a legjobban. Ez meg az a tény, hogy ez akkor nem jutott az eszébe, és nem vágta azonnal Harry fejéhez.

Gondoskodni fog róla, hogy visszaszerezze az ügyfelét, még ha bele is pusztul. A hét végére Miának mennie kell.

HARMADIK FEJEZET

Azon a hétfő reggelen Mia Andersonnak ezer dolog járt a fejében, és ezeknek semmi köze nem volt a munkához, így egy röpke pillanatra megfeledkezett arról, hogy Laura aznap áll újra munkába. Nevetségesen hangzott, különösen az után a beszélgetés után, amit Harryvel folytatott le pont az előző héten, de ez volt az igazság. A hétvégén történtek kiverték a fejéből az egészet, és megkönnyebbülés volt számára, hogy aznap reggel korán elindult otthonról, és az irodába hajtott.

Amint meghallotta, ahogy Henrietta elkiáltotta magát, hogy Laura visszatért, Mia gyomra összeugrott az idegességtől, mert tudta, hogy Laurát sokkolni fogja, hogy őt még itt találja.

Laura perceken belül Mia asztala mögött állt, miközben ő telefonálni próbált az egyik marketingessel a Coopersnél, de Laura jelenléte megzavarta. Összpontosítania kellett, de így, hogy Laura fel-alá járkált, Mia azon őrlődött, hogy hagyja-e őt egyszerűen figyelmen kívül, vagy esetleg tegye-e le a telefont – amit persze nem tehetett meg. Mindenki tudta, milyen fontos volt ez a televíziós reklám. Kevesebb mint két hete van, hogy a végső terveket bemutassa a Coopersnek, és mindennek tökéletesnek kell lennie. Itt volt a nagy lehetőség arra, hogy megmutassa, mire képes.

Mia nagyon megkönnyebbült, amikor két héttel korábban Harry behívta őt az irodájába, és elmondta neki a nagy hírt, hogy továbbra is ő fogja vinni a Coopers kampányát. A beleit is kidolgozta az utóbbi hat hónapban, és ennek meg is volt az eredménye. Aznap este elhívta a sörözőbe néhány munkahelyi barátját, és elújságolta nekik, hogy továbbra is ott fog dolgozni, ők pedig nagyon örültek a jó hírnek. Henrietta James ragaszkodott hozzá, hogy fizesse az első kört, pedig tudnia kellett, hogy Mia jobban keresett nála. De Mia hagyta neki, még ha bűntudata is volt miatta. Valójában még meg is könnyebbült. A pénztárcája korántsem volt annyira kitömve, mint ahogyan azt bizonyára mindenki tudni vélte.

Rezegni kezdett a mobil az asztalán. Maga elé húzta, és megnézte, ki keresi. Anya – Otthoni. Mia egy pillanatra behunyta a szemét, hogy kizárja a hívást, az irodai vezetékes vonal túlsó végéről jövő hangot és a tényt, hogy Harry Wood kijött az irodájából. Amikor ismét kinyitotta a szemét, az anyja már letette a telefont, Laura pedig végre odébbállt.

Mia visszatartotta a lélegzetét, ahogy néhány gondolatot lefirkantott. Azt kívánta, hogy a beszélgetés hamarosan véget érjen, közben pedig azon töprengett, vajon az anyja rögtön újrahívja-e, vagy inkább üzenetet hagy. Mia még csak egy órája volt az irodában – mi lehetett annyira fontos, hogy az anyja ilyen korán rátelefonált?

Mikor letette a telefont, észrevette Patricket, amint keresztülmegy az emeleten, és a tárgyalóterem felé lépdel. Tudta, hogy már nincs elég ideje arra, hogy visszahívja az anyját. Harry értekezlete mostanra volt kitűzve, és ő nem késhetett el. Ma ő volt az első, neki kellett tájékoztatnia a többi igazgatót a legfrissebb információkról a kampány haladásával kapcsolatban, és így, hogy Laura visszatért, ma különösen brillíroznia kell, jobban, mint valaha. Mia jól tudta, hogy most lesz ott valaki, aki árgus szemmel fogja figyelni.

Azon az estén a kocsmában, néhány kör ital után Henrietta megragadta Mia karját, közel hajolt hozzá, és közvetlenül a fülébe súgott, minden bizonnyal azért, hogy a hangos beszélgetés ellenére is meghallja:

– Örülök, hogy maradsz, de tudok valakit, aki nem lesz boldog a hírtől.

Mia kérdőn vonta fel a szemöldökét, habár tudta, kire céloz Henrietta.

– Laura Denning. Meg kell mondanom, marhára meglepett, hogy meglépte ezt.

– Ki lépett meg micsodát? – csodálkozott Mia.

– Hát Harry. Neked adta azt a megbízást. Mindenki tudja, hogy ez a kampány Laura szíve csücske. És hát tudod… Harry és Laura… van egy múltjuk.

Mia bólintott. Hallotta a pletykákat, és látta, hogy Henrietta örömét leli abban, hogy elmondhatja neki, hogy egyszer régen volt valami Harry és Laura között. Mia megkérdezte tőle, hogy honnan tudja. Valaki mondta egyszer, nyilván. A szokásos történet. Senki nem tudta biztosra, és ő maga nem ítélkezik, amíg nem lát valamit a saját szemével. Bár ha valóban olyan közel álltak egymáshoz, ahogyan azt mindenki állítja, akkor Miát nagyon is érdekli, hogy hogyan fog alakulni ez az egész, most, hogy Laura visszatért.

Mia gyorsan összeszedte a jegyzeteit, felkapta a mobilját, és követte Patricket a tárgyalóterembe.

– Laura visszatért! – kiáltott utána, amikor már majdnem utolérte a férfit.

Patrick alig említette meg Laurát annak távollétében. Minden információ, amit Mia összeszedett róla, azoktól a nőktől származott, akikkel a cégnél összebarátkozott.

– Igen, láttam – mondta Patrick, és az arcán átsuhant egy árnyék. Mia eltűnődött, hogy vajon ő is aggódik-e amiatt, hogy hogyan fog működni a dolog ezután.

– Jó lesz megismerni – mondta Mia könnyedén. – Olyan sokat hallottam már róla.

– Ebben biztos vagyok – válaszolta Patrick. Nem kapta be a csalit.

– Úgy értem, arról, hogy milyen jó a munkájában – folytatta Mia, magában bosszankodva, hogy a férfi esetleg egy kalap alá veszi őt a többiekkel. Lehet, hogy ő is meghallgatta a pletykákat, de sosem terjesztette azokat.

Patrick bólintott.

– Amúgy hogy megy a munka? – kérdezte, miközben kinyitotta előtte az ajtót. – Mindent kézben tartasz?

– Igen, azt hiszem. – Mia arca felragyogott. – Rövidesen úgyis tájékoztatlak titeket a reklámokról, örülnék, ha majd megosztanád a gondolataidat. – A szíve kihagyott egy ütemet, miközben ezt mondta, mert akármennyire is magabiztos volt, az egyáltalán nem volt ínyére, hogy ki kell állnia a többiek elé. És Patrick olyan kifürkészhetetlen volt számára. Azt tudta róla, hogy Harry jobbkezének tekinti magát, de vele szemben már a legelejétől kezdve nagyon kimért volt. Miát érdekelte volna, hogy a többiek, akik a tárgyalóasztal körül ülnek, egy adott ponton választani fognak-e, hogy Laura vagy őmellé állnak. Tisztán látta maga előtt, hogy egy ilyen helyzetben Patrick melyik oldalra húzna. Nyilván Laura pártját fogná. És attól tartott, hogy ha ez bekövetkezik, ő lesz az, aki elveszíti a munkáját, lévén, hogy ő az új lány.

Kihúzta magát, ahogyan besétált a tárgyalóba, a jegyzettömbjét és a mobilját lehajította az asztalra, mielőtt töltött volna magának egy kávét a kannából, ami valószínűleg már legalább egy órája ott állt. Lehet, hogy az emelet női dolgozói, akik a tárgyalón kívül voltak, őt támogatták, de vajon elegendő lesz-e az ő támogatásuk, ha arra kerül a sor?

Végre megérkezett Harry, és pár perccel később Laura is követte őt. Furcsa érzés volt Mia számára, hogy többé nem ő az egyetlen nő az asztal körül, ahogyan az az előző hat hónapban megszokott volt. Hét férfi volt a tárgyalóban: ügyfélkapcsolati vezetők, a gazdasági vezető, az ügyvezető igazgató és ő. Amikor először csatlakozott hozzájuk, körbetáncolták őt. Minden alkalommal, amikor megszólalt, a tárgyaló elcsendesedett, néhány férfi pedig felült a székében. Kivéve persze Patricket, akinek az volt a szokása, hogy közbevág, és befejezi Mia mondatait.

Most Laura volt a figyelem középpontjában, hiszen minden férfi róla és a babáról érdeklődött. Mia kényelmetlenül érezte magát, mivel a kávéskanna mellett állt, a szoba túlsó végén, és nem tudta eldönteni, hogy csatlakozzon-e a csevegéshez, vagy inkább várjon addig, amíg négyszemköz tudnak beszélni Laurával.

Végül kihúzta a széket Harry mellett, aki már ült, és várta, hogy elkezdődjön az értekezlet. Jelen esetben valószínűleg jobb a szakmai kérdéseknél maradni, különösen, hogy olyan kevés személyes tapasztalata van arról, milyen is Laura Denning.

Csak kétszer találkozott Laurával: először az állásinterjún, aztán pedig egy hétre rá, amikor átvette tőle a munkáját. Rögtön másnap Laurának megszületett a kisbabája, négy héttel hamarabb a vártnál. De Mia jól emlékezett rá. A munkája átadása nem állt egyébből, mint hogy gyorsan átfutották, milyen ügyfelek fognak hozzá kerülni és kik a főbb kapcsolattartók, és Mia hamar levonta a következtetést, hogy Laura nem fog olyan kérdésekre válaszolni, amelyekre nem akar. Nem avatta be a pletykákba, és alig pillantott Miára, miközben megmutatta az információkat a számítógépén. Számtalan brosúrát adott neki a cégekről, amelyekről beszámolt, ontotta magából az adatokat, és azt mondta Miának, hogy ne aggódjon semmi olyasmi miatt, ami a távolabbi jövőben esedékes. Mia úgy vélte, ezzel is egyértelművé akarta tenni, hogy ezeket nem kell tudnia, mert nem lesz rá szükség, amikor Laura visszajön.

Mia megpróbált taktikát váltani, és elkezdte a babáról kérdezgetni. Tudja-e Laura, hogy milyen nemű a kicsi?

– Fiú. Szóval ez az ügyfél azért különleges, mert…

Mia nem is emlékezett rá, hogy mi volt annyira különös benne – nem különösebben figyelt. Csak tovább akarta forszírozni Lauránál a baba témát.

– Biztosan nagyon izgalmas – folytatta –, elrendezni a babaszobát, megvenni a ruhákat.

Laura kurtán válaszolgatott. Olyan érzést keltett, mintha eléggé zabos lenne amiatt, hogy fél évre el kell szakadnia a munkájától, mintha ez az egész terhesség csak egy óriási kellemetlenség lenne. Megsimogatta a hasát, és rosszalló arckifejezés suhant át az arcán – nem túlságosan különbözött attól, ahogy most is nézett. De akkoriban Mia úgy értelmezte, hogy Laura csak aggódik valami miatt, mert ugyanez volt az érzése az állásinterjún is, amikor ugyanazokat a kérdéseket tette fel neki. Például, hogy miért rövid távú munkahelyet keres, meg hogy megfelel-e neki, hogy ez csak hat hónapra szól. Az volt a meglátása, hogy Laura nem szívesen válik meg a munkájától, így Mia biztosította afelől, hogy pont ez az, amit szeretne; hogy el fog költözni, elhagyja még a környéket is. Az igazat megvallva, nem volt teljesen hazugság, amit mondott. Mert tényleg szeretett volna továbblépni, még ha tudta is mélyen legbelül, hogy nagyon valószínűtlen, hogy képes lesz elszabadulni innen.

– És biztos, hogy ilyen hamar tud kezdeni? – kérdezte Laura az interjún, amikor elmondta Miának, hogy már öt nap múlva szüksége lenne rá.

– Természetesen – mondta neki Mia szemrebbenés nélkül.

Bármit megtenne, amit csak meg kell tennie.

És most Mia nézte, ahogyan Laura a tárgyalóterem fala mellett ácsorgott, mielőtt Harry mindenkit az asztalhoz rendelt volna. Mia készen állt rá, hogy barátságosan rámosolyog és odaint neki, de Laura egyetlenegyszer sem pillantott rá. Visszatért tehát a jegyzeteihez, átfutotta őket, a szívdobogása pedig felgyorsult, mint mindig, amikor prezentálnia kellett.

Aztán ismét megtörtént. A mobilja megint rezegni kezdett az asztalon, és ő pontosan tudta, hogy ki hívja. Magához húzta a készüléket, ránézett a kijelzőre, és tisztában volt azzal, hogy másodszorra már nem hagyhatja figyelmen kívül a hívást, mert az kizárt dolog, hogy az anyja kétszer is hívja őt egymás után, hacsak nem valami sürgős dologról van szó.

– Elnézést – suttogta Harrynek. – Ezt muszáj felvennem.

– Ó! – Harry félrebillentette a fejét, nem tudta, mit mondjon erre.

– Elnézést – ismételte meg Mia, és hátratolta a székét. – Gyors leszek, amennyire csak tudok.

Ahogy kiment a tárgyalóból, Mia azon gondolkodott, vajon Laura Denning volt-e valaha olyan balfék, hogy kimenjen a megbeszélésről, ahol épp el kellene kezdenie egy prezentációt. Arra jutott, hogy egészen biztosan nem. De az asztalt körülülők közül ekkor még senki nem tudott Mia életének arról a részéről, ami mindig is elsőbbséget élvezett a munkával szemben.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Patrick Carter, senior ügyfélkapcsolati vezető

PATRICK: Képtelen vagyok feldolgozni, ami történt.

MARLOW: Megértem, hogy ez stresszes időszak a maga számára, Patrick.

PATRICK: Valóban az. Nem tűnik valóságosnak. Az egész mindenség porig égett, igaz? Vajon… vajon baleset volt, vagy valaki szándékosan tette?

MARLOW: Jelenleg még nem tudjuk megmondani, pontosan mi okozta a tüzet.

PATRICK: Tudom, hogy azt hiszik, valaki szándékosan csinálta.

Valaki olyan, aki itt dolgozott.

MARLOW: Nem bánná, ha feltennék önnek néhány kérdést?

PATRICK: Csak nyugodtan. De azért elmondhatná az igazat. Kérem! Hallottam, hogy kihoztak egy testet az épületből múlt éjjel. És most sem Harry, sem pedig a felesége, Janie nem veszik fel azt az átkozott telefont.

MARLOW: Sajnos nem tudok…

PATRICK: Csak azt szeretném tudni, hogy jól vannak-e. Tudni akarom, hogy Harry volt-e, mert… magának tudnia kell, hogy ő volt-e vagy sem.

MARLOW: Igazán sajnálom, Patrick. Attól tartok, jelenleg nem áll módomban bármit is mondani.

PATRICK: Csak arról van szó, hogy ő a barátom. Harry Wood. Persze a főnököm meg minden, de egyben a barátom is. És ha bármi történt vele… Ez az, ami nem stimmel. Ha valaki szántszándékkal okozta a tüzet, és Harry valóban bent volt, akkor… hát, én egyetlen embert sem ismerek, aki ilyet akart volna tenni. Ennek nincs semmi értelme.

MARLOW: Patrick…

PATRICK: Csak nem értem, miért nem veszi fel a telefonját.

MARLOW: Mr. Carter, kérem. Ha válaszol néhány kérdésemre, akkor meglátom, ki tudok-e deríteni valamit.

PATRICK: Rendben. Legyen.

MARLOW: Mi a beosztása a Morris & Woodnál?

PATRICK: Senior ügyfélkapcsolati vezető vagyok. A vezetőség tagja. A kezdetek óta nekik dolgoztam. Már jóval azelőtt is, hogy Harry Lymingtonba jött volna, és itt létrehozta volna a cég új ágát. Már Londonban is vele dolgoztam.

MARLOW: Elmondaná, milyen feladatai vannak?

PATRICK: Én foglalkozom néhánnyal a legfontosabb ügyfeleink közül. Öt kliensért vagyok felelős – azokért, akiknek nagyobb a marketingre szánt költségvetése.

MARLOW: Akkor maga eléggé fontos ember, ezt akarja mondani?

PATRICK: Vezető vagyok. Igen, persze. Én vagyok Harry helyettese.

MARLOW: Hivatalosan?

PATRICK: Nincs rögzítve írásban, ha erre gondol, de Harry minden döntésbe bevon engem. Amikor nincs bent, én veszem kézbe a dolgokat.

MARLOW: Volt köze ahhoz a döntéshez, hogy Mia Anderson a cégnél maradt?

PATRICK: (szünet) Nem.

MARLOW: Szóval Harry nem kérte ki a véleményét?

PATRICK: Ebben a kérdésben nem. De hova akar kilyukadni? Nem azért vagyok itt, mert az egész irodaház leégett? Mit számít, hogy részt vettem-e annak elbírálásában, hogy valakit alkalmazunk-e vagy sem?

MARLOW: Csak próbálom megismerni a körülményeket. Ez minden. Maga sokat segít, Patrick, és én tisztában vagyok azzal, hogy valószínűleg számos teendője lenne most, de a segítsége elengedhetetlen ahhoz, hogy képet kapjunk a tegnap este történtekről.

PATRICK: Persze, persze. (hallgat) Nem, semmi közöm nem volt ahhoz, hogy Mia Anderson itt maradt. Ez egy olyan döntés volt, amelyet Harry egyedül hozott meg. Feltételezem, úgy látta, hogy Mia jó munkát végez. Nem tudom megítélni, nem igazán volt rálátásom az ő ügyeire.

MARLOW: Felzaklatott ez a döntés bárkit az irodában?

PATRICK: Ahogy már mondtam, ennek nem volt köze az én munkámhoz – Laura Denning feladatait vette át.

MARLOW: És Laura hogyan fogadta ezt?

PATRICK: (nevet) Maga mit gondol? Eléggé felbaszta. Bocsánat, elnézést kérek a szóhasználatért. Bosszús volt.

MARLOW: Köszönöm, de nem kell elnézést kérnie tőlem a szavai miatt. Hogyhogy bosszús volt?

PATRICK: Hát, gondolom, úgy érezte, lecserélték. Talán ez is történt. Azt igazat megvallva, az volt az érzésem, hogy Harry ezzel felkavarja az állóvizet. Eléggé biztos vagyok abban, hogy jogi szempontból nem tehette volna meg azt, amit tett.

MARLOW: Ezt hogy érti?

PATRICK: Hát, elvette Laurától a munkát. Odaadta a legnagyobb ügyfelet valaki másnak, aki csak öt perce dolgozott a cégnél.

MARLOW: Maga nem értett egyet a döntésével?

PATRICK: Csak azt mondom, nem értem, hogy miért döntött így. Ami azt illeti, nem láttam értelmét, de Harry egyfolytában azt hajtogatta, hogy nincs más választása, és ennyi volt. Az igazat megvallva együttéreztem Laurával. Nem hinném, hogy bárki más ugyanígy megúszta volna, de hát Harry ugye… (vállat von)

MARLOW: Ezt hogy érti?

PATRICK: Hát, az biztos, hogy fontos neki, hogy Laura rendben legyen. Nem tudom, hogy ez azért van-e, mert aggódik amiatt, hogy esetleg felmond, vagy azért… tudja… mert Lauráról van szó. Valószínűleg mindkettő. Harry elfogult Laurával szemben, csak ezt mondom. Hamarosan biztosan hallani fogja ezt valamelyik kolléganőtől is – ha még nem mondták volna. A pletyka futótűzként terjed, de amennyire meg tudom ítélni, semmi többről nincs szó.

MARLOW: És mi mindent tett meg Harry, hogy Laura rendben van?

PATRICK: Beígért neki egy új projektet valami új ügyféllel, aki állítólag már megjelent a színen.

MARLOW: És az megvalósult?

PATRICK: (szünet) Még semmit sem írtak alá. Márpedig tapasztalataim szerint szerződés aláírása nélkül nem szokás annyi energiát belefektetni, amennyit Laura beletett ebbe az utóbbi hetekben. Mostanában többet dolgozott, mint bárki más, és – mit tudhatom én – lehet, hogy az egész csak időpazarlás volt. Akárhogy is, ahogy mondtam, Harryvel barátok vagyunk, de ő azért nem mindig…

MARLOW: Nem mindig…?

PATRICK: Szívességeket tesz az övéinek, tudja: a férfiaknak az igazgatói klubból, amelynek a londoni idők óta tagja. Ez az új kliens is ebből a körből került ki. Harry piszok jó abban, amit csinál. Ez az egyik oka annak, hogy követtem őt ide, délre, de néha – jaj, de utálom kibeszélni a háta mögött – azt gondolom, úgy hiszi, hogy bizonyos dolgokat meg kell tennie egyesek kedvéért. Sosem tud nemet mondani. Ez a gyenge pontja. A lényeg az, hogy valószínűleg Laura mérges volt amiatt, hogy elvesztette az egyik legnagyobb ügyfelét, de nem töltötte ki Harryn a mérgét. Ő sohasem tett volna olyat, hogy szándékosan tüzet okozzon.

MARLOW: Hogyan lehet ebben ennyire biztos?

PATRICK: Laura nem bolond. Aki felgyújt egy épületet, annak valami nagyon nincs rendben a fejében, ugye? Ő nem csinálhatta. Laura és Harry jóban voltak egymással. És ez mindig is így volt. Laura volt az ő kis kedvence.

MARLOW: De nem érezte magát mellőzöttnek?

PATRICK: Dehogynem. De ahogy mondtam, nem tűnt úgy, hogy ez befolyásolta volna a kettejük közti kapcsolatot.

MARLOW: Nem gondolja, hogy ez furcsa? Hiszen egészen biztosan Harry hozta meg ezt a döntést.

PATRICK: Ez is csak Harrynek sikerülhet; olyan dolgokat is meg tud úszni, amiket mi, többiek nem tudnánk. Minden nő azt hiszi róla, hogy egy isten, és nem csak azért, mert ő a vezérigazgató. Ahogy mondtam, a barátom, meg minden, de Harry (megrázza a fejét), ő aztán teljesen más szint. Egyszóval Laura és ő továbbra is ugyanolyan közel álltak egymáshoz, mint azelőtt.

MARLOW: Mennyire ismeri Harry feleségét, Janie Woodot?

PATRICK: Eléggé jól. Időnként bejön az irodába. Talán mostanában már nem olyan sűrűn, de minden évben ő szervezi a partit.

MARLOW: Milyen partit?

PATRICK: Na igen, Harry partiját mindig májusban rendezik a saját hátsó kertjükben; szélesre tárják a kapukat Harry alkalmazottai előtt. Mindenkit meghívnak, még azokat is, akik a hierarchia legalján állnak.

MARLOW: Mit ért a hierarchia legalja alatt, Patrick?

PATRICK: A legrosszabbul fizetetteket.

MARLOW: Hogy ez milyen kedves…!

PATRICK: Nem úgy értettem – csak mondom. Nem lenne kötelező ezt megtennie, igaz? Nem sok olyan főnök van, aki meghívja magához az alkalmazottait. Szóval Janie mindig ott van. Biztosan ő csinál mindent a háttérben, mert nem tudom elképzelni Harryről, hogy ő foglalkozna ezzel az egésszel. (nevet) A nők amúgy is szeretnek partikat szervezni, nem igaz? A feleségem teljesen odáig lenne, ha adnék neki pénzt arra, hogy ilyesmire szórja el.

MARLOW: És mikor tartottak Woodék ilyen partit legutóbb?

PATRICK: (szünet) Nem hallott még erről semmit? Meg vagyok lepve. Péntek este. Négy nappal ezelőtt.

MARLOW: Van valami, amiről hallanom kellett volna?

PATRICK: Igen, mondhatjuk. Ha a felfokozott érzelmeket alkohollal vegyítjük, mindig robbanás a vége.

MARLOW: Volt valami veszekedés?

PATRICK: (bólint) Volt.

MARLOW: Kik voltak benne?

PATRICK: Mia, Laura, Harry, Janie… A parti igazi katasztrófa volt.

NEGYEDIK FEJEZET

Két hónappal a tűz előtt

Janie Wood mosógépe ugyanabban a pillanatban kezdett sípolni, amikor a telefonja is megcsörrent, és a macska besurrant a macskaajtón egy újabb, még rángatózó egérrel a szájában.

– Pfuj! – kiáltott fel. – Hülye macska! Vidd ki azt az izét a házból!

A macska kifejező szemmel nézett rá, miközben ledobta az egeret a földre, és a mancsával Janie felé pofozgatta. Az egér meg sem moccant, de a pillantása találkozott Janie-ével, és azért könyörgött a tekintetével, hogy Janie vagy vessen véget a szenvedéseinek, vagy mentse ki a macska karmai közül.

Janie a macskára nézett.

– Sicc! Nem mész innen, de rögtön? – Addig hadonászott a kezével, amíg végül a macska hátrálni kezdett, aztán egy utolsó haragos tekintetet vetett Janie felé, majd megfordult és eltűnt.

Az egér még egy kicsit felpillantott rá félősen, aztán az is lelécelt.

– Te jó ég! – sóhajtott fel Janie. – Hova a pokolba szaladsz? – Követte az egeret az előszobába, mire a macska azonnal a lábához dörgölőzött, csak épp az egeret nem látta sehol. – A francba! – motyogta, majd leguggolt, hogy megnézze a konzolasztal alatt.

Aztán félbehagyta az egészet, és remélte, hogy az egér vagy elmenekül valahogy magától, vagy pedig a macska szabadítja meg tőle, mire visszaér. Végül aztán felkapta a kulcsait, hagyta a telefont tovább csörögni, és elindult kifelé. Ránézett az órájára. Máris késésben volt; kávézni indult a többi anyukával az iskolából. Ha nem ér oda időben, a többiek elkezdik nélküle, és aztán majd meg kell kérnie őket, hogy ismételjék el az egészet elejétől a végéig, mert tudni akarja, hogy mit mondott Lucy az igazgatónak.

És ha a kávézás elhúzódik, akkor el fog késni a golfleckéről, és amennyire kivételesen jóképű volt az oktató, annyira morcos tudott lenni, és Janie nem szívesen vállalta a céltábla szerepét.

Az autó riasztója pityegett egyet, és Janie beszállt. Eddig az egész reggel rohanással telt. Kezdve azzal, hogy Harry lenyomta az ébresztőórát, visszaaludt, majd pánikban kelt fel. Ennek az volt a következménye, hogy Janie csak negyedkor jutott be a fürdőbe, és ez a mindössze ötpercnyi csúszás azt jelentette, hogy az iskola felé tartó kocsisor feltorlódott, és parkolóhelyet is majdnem lehetetlen volt találni. Vagyis emiatt a tilosban kellett megállnia, hogy kitegye a gyerekeket, és messziről el kellett kerülnie Fagyos Fionát, aki bármikor készen állt rá, hogy felcsapjon a szélvédőre egy A4-es papírt, tele mindenféle szörnyű statisztikával, amit a közlekedési balesetekről kiguglizott.

Bárcsak Lucy nem pont az utánra kapott volna időpontot az orvoshoz, hogy a gyerekeket ki kellett tenniük a sulinál, mert akkor rögtön ezután találkozhattak volna ők négyen! De Janie-nek be kellett látnia, hogy az a bizonyos anyajegy valóban nagyobb lett. És ez azt jelentette, hogy neki túl sok időt kellett elütnie valahogy, szóval előbb hazament, ami így utólag belegondolva hiba volt.

Ráadta a gyújtást, a Radio 1 felüvöltött a hangszórókból. Janie nem is tudta, miért ezt a rádiót hallgatja még mindig. Így, negyvenöt évesen igencsak kilógott a célközönségből, valamilyen okból kifolyólag mégsem tudta rávenni magát, hogy váltson. Gondolta, biztosan azért, mert ez azt jelentené, hogy a fiatalsága egy újabb részét kell hátrahagynia, és ennek Janie még a gondolatát sem állhatta. Épp elég olyan dolog volt, amit az idő múlása elvett tőle, és ha a jobb közérzetéhez egy olyan DJ-t kell hallgatnia, aki elég fiatal ahhoz, hogy a fia lehessen, és aki olyan szavakat használ, amikről Janie csak tetteti, hogy érti, akkor márpedig ez az, amit továbbra is tenni fog.

Ahogy elindult a felhajtóról, eszébe jutott, hogy vajon ki hívhatta. Valószínűleg Harry volt az. Biztosan azt akarta mondani, hogy nem fog hazaérni vacsorára, bár amikor ma reggel kisétált az ajtón, azt ígérte, hogy hatra otthon lesz. Janie rápillantott a telefonjára, tudván, hogy ha Harry kereste, akkor biztosan újra fogja hívni. Aztán eltöprengett, hogy zavarná-e, ha Harry nem érne haza időben, mivel ez azt jelentené, hogy nem kell vacakolnia, hogy holmi melegszendvicsnél komolyabbat készítsen vacsorára, és akkor ehetne a gyerekekkel. Épp csak kivette a lazacot a fagyasztóból. Még vissza tudja tenni, mielőtt kiengedne.

Jesszus, tényleg ez köti le a figyelmét manapság?, gondolta, miközben keresztülhajtott egy Beaulieu nevű falu csendesebb utcácskáin. Egy pillanatra hagyta, hogy a derű és a nyugalom átjárja, ahogyan azt a mindfulness trénere tanította neki, és csekély öt percig úgy is érezte, hogy tényleg működik a dolog.

Öt évvel ezelőtt, amikor New Forestbe költöztek, az első időkben Janie-t nagyon szíven ütötte a magány. Nagy volt az ellentét az új életstílusa és a korábbi, magas beosztású munkája és a túlpörgetett élete között, amit maga mögött hagyott Londonban, de aztán azt mondta magának, hogy pontosan erre van szükségük. Az agya hozzá volt szokva, hogy folyamatosan túl van terhelve, hogy állandóan egyszerre több dolog cikázik benne. De amikor ideköltözött délre, rájött, hogy e miatt a nyugalom miatt nagyobb agyi kapacitása marad arra, hogy olyan dolgokon elmélkedjen, amelyek minden bizonnyal sokkal fontosabbak voltak. De ha őszinte akart lenni magához, be kellett vallania, hogy ennek nem különösebben örült.

Amikor a lányok a közeli fizetős általános iskolába kezdtek járni, Janie belevetette magát bármibe, ami csak szembejött, tekintet nélkül arra, hogy neki való tevékenység volt-e. Az utóbbi öt évben SzMK-értekezleteknek és sütivásároknak szentelte az idejét, aztán ezeket felváltották azok a tökéletesen megalapozatlan fellángolások, mint a kreatív írás kurzusok vagy a kosárfonás-tanfolyamok. Végül maradtak a kávézások a barátaival, a jóga és a golf, az életét pedig igazából a lányain keresztül élte.

Azt senki sem mondhatta, hogy Janie nem foglalja el magát. De amit magának sem ismert be, az az volt, hogy van különbség elfoglalt és elfoglalt között. Mert lehet, hogy úgy rohangált körbe-körbe, mint a mérgezett egér, de sohasem mondhatta el magáról, hogy elégedett lenne az életével, mivel a benne rejlő lehetőségeknek még az öt százalékát sem használta ki.

De ezt a döntést végül is ő maga hozta meg. A délre költözés azt jelentette, hogy feladja a karrierjét, az idejét pedig a két lány felnevelésének szenteli, éppen úgy, ahogyan az anyja mindig is tanácsolta neki.

– Értékes időt veszítesz el, Janie. Nem sokáig lesznek ilyen kicsik. Ezek az évek hamar el fognak repülni, még ha most nem is úgy tűnik – hallotta az anyja hangját még most is, mintha csak ott ülne mellette az anyósülésen.

Minél inkább próbálta meggyőzni az anyja, Janie annál inkább megmakacsolta magát, elhessentve a bűntudatot, ami bekúszott a bőre alá. Azt mondogatta magának, hogy amit tesz, azt a lányaiért teszi. Megmutatja nekik, hogy a nőknek nem kell feladniuk a karrierjüket.

Habár ha teljesen őszinte akart lenni, Janie már korábban rájött, hogy soha senkinek nem lett volna szabad azt mondania a nőknek, hogy bármire képesek, mert ez nem igaz; és ennek felismerése csak ahhoz vezet, hogy úgy érzik, nem elég jók. Már a gondolat is igazán nevetséges volt, különösen ha belegondolt, hogy voltak olyan hetek, amikor az ő munkabeosztása Harryével kombinálva százötven százalékos energiabefektetést kívánt. És természetesen nem tudott mindenben helytállni: az ő esetében az anyai szerep húzta a rövidebbet, hiszen egy 23 éves dadus helyettesítette őt, aki az ő házukban lakott, és az ő totyogósaikat nevelte.

– A te döntésed – dünnyögte egyszer az anyja. – Mindennek ez az alapja. A döntés. – Annak idején ő otthon maradt, hogy gondoskodjon Janie-ről, és ott is volt egészen addig a napig, amíg a lánya egyetemre nem ment.

Később Janie rájött, hogy az anyjának igaza van. Minden arról szólt, hogy az ember döntéseket hoz, és aztán azokhoz tartja magát. És ő foggal-körömmel ragaszkodott a karrierjéhez, ami egyszersmind azt is jelentette, hogy meg kellett barátkoznia a gondolattal, hogy a gyereknevelést át kell adnia valaki másnak. Csakhogy ezt sohasem tudta elfogadni.

Átpillantott az üres anyósülésre maga mellett, mély lélegzetet vett, a torkában gombóc volt.

– Bárcsak látnál most engem, anya – mondta. – Végül mégis azt tettem, amiről mindig is azt mondtad, hogy csinálnom kellene.

Az anyja sajnos meghalt hat hónappal azután, hogy délre költözött, és sosem láthatta Janie úgynevezett választását, hogy feladja a karrierjét, és háztartásbeli anya lesz. Csak amolyan tessék-lássék választás volt ez, mivel Janie sosem tudott belenyugodni a döntésébe. A végén, amikor elhagyták Londont és ő feladta a védőügyvédi munkáját, egyáltalán nem érezte úgy, hogy lett volna választása.

De akkoriban hálás volt, amikor Harry beszélt neki a telekről, amit a lymingtoni rakparttal átellenben talált. Amikor a férje fellelkesült, hogy lehetősége nyílik rá, hogy az eleve sikeres ügynökségével tovább terjeszkedjen dél felé, Janie úgy érezte, talán éppen erre van szükségük. Hallgatta, amint Harry arról mesél neki, hogy egy ideje már játszadozik a gondolattal. Hogy már van néhány nagy ügyfele, akiknek a székhelye az M3-as út mentén van, és akad pár pénzügyi társaság Southamptonban és Bournemouthban is, akikkel tárgyal. Hogy megoszthatná az idejét a londoni és a déli ügyek között. És megkérdezte, mit szólna hozzá, ha ő, Janie is leköltözne a lányokkal együtt – véglegesen.

Janie csak hagyta, hogy a férje sorolja az érveit, hogy megpróbálja meggyőzni őt. A tandíj, az ingatlanárak, a hátsó kertben még medencéjük is lehetne. Harrynek nem is kellett Janie-t emlékeztetnie arra, hogy Lymington amúgy is különleges helyet foglal el a szívében, mivel gyerekkorában gyakran járt itt, lévén, hogy az apja imádott vitorlázni.

Harry emlékeztette, hogy London alig kétórányira van, és hogy ő maga heti néhány napot odafönt tölthetne, talán lakást is bérelhetne. Akkor hétköznap dolgozhatna annyit, amennyit csak akar, és meglenne a lehetősége arra, hogy pénteken mindezt maga mögött hagyja.

Janie-nek azonban választania kellene, ezt szavak nélkül is mindketten tudták. De ekkorra már Janie fejében megszületett a döntés.

Elhagyta a mellékutat, és beállt a murvás parkolóhelyre Lucy ezüstszínű BMW-je mellé. A kávézó Brockenhurst szélén volt, kicsit távolabb az iskolától, de Janie és a három barátnője mind egyetértettek abban, hogy a környéken itt a legjobb a kávé, és hogy jó úgy beszélgetni, hogy közben nem fenyegeti őket az a veszély, hogy egy másik szülő is hallhatja a társalgást.

Látta, hogy már mindhárom barátnője az ablak melletti asztalnál ül, és szélesre tárva az ajtót, besietett a kávézóba. Nem emlékezett rá, mikor jutott el az élete arra a pontra, hogy azért utáljon elkésni, mert így lemarad a pletykáról, de mostanra már ez volt a helyzet.

– Éppen időben! – kiáltotta Kristen. – Lucy épp most akarta elmesélni a találkozóját Mr. Steele-lel.

– Jaj, várj még egy kicsit – kérte Janie. – Először hadd hozzak magamnak egy kávét.

Ledobta a táskáját az üres székre, kivette belőle a tárcáját, és a pulthoz sietett. Ők voltak az egyedüli vendégek, de nem úgy tűnt, mintha bárki is ki akarná szolgálni őket, és türelmetlenségében Janie elkiáltotta magát:

– Helló?

Végre előbukkant egy fiatal lány, és Janie kért egy feketét.

– Elnézést a késésért – mondta, amikor elvette a székről a táskáját és leült anélkül, hogy különösebb magyarázatot adott volna a csúszásra. Egyiküket sem érdekelte, miért késett; mindannyian egyformán elfoglaltak voltak, rohangáltak oda-vissza az iskola és a sok egyéb teendő között, amelyek rájuk hárultak a nap során. A kis baráti társaság egyetlen tagja sem dolgozott, bár mindannyian annyira telezsúfolták a napjukat a rengeteg tennivalóval, hogy levegőt venni is alig maradt idejük. Az ehhez hasonló pillanatok nagyon értékesek voltak; egy csésze kávé felett beszámoltak egymásnak a legutóbbi találkozás óta eltelt időszak eseményeiről, megosztották egymással a híreket, amelyek már-már törvényszerűen az iskoláról és a gyerekekről szóltak, meg arról, hogy ki veszett össze kivel.

– Szóval, mesélj! Mit mondott?

Lucy az égre emelte a tekintetét, és legyintett egyet.

– Jaj, hát tulajdonképpen azt mondta, hogy ez az egész csak az én lányom fejében létezik – mondta. – Figyelték Dextert a játszótéren, és nem mutatta erőszakosság jeleit.

– Nehogy már! – kiáltott fel Janie zaklatottan, miközben a tárcája csatjával babrált, hogy becsukja, majd visszatette a táskájába. – Komolyan azt mondta, hogy az egészet csak képzelte a lányod?

– Nem ezekkel a szavakkal, de ez volt a lényege.

– Nem hiszem el, hogy nem csinálnak semmit. Dexter egyszerűen nem normális. Hiszen csak rá kell nézni az anyjára – vetette közbe Kristen.

– Ugye, hogy az anyjával van gond? – kérdezett vissza Lucy. – Ha nem adományoznának olyan rohadt sok pénzt az iskolának minden adandó alkalommal, talán valaki felnyitná a szemüket, hogy lássák, milyen is a fiacskájuk. Tudtátok, hogy a hétvégére meghívták Mr. Steele-t a hajójukra?

– És az a nő ráadásul teljes munkaidőben dolgozik – morgott Kristen.

Janie összerezzent.

– Kris, nem mondhatsz ilyeneket! – mondta Lucy. – Ennek semmi köze az egészhez.

– De igenis köze van hozzá – vonta meg a vállát Kristen. – Soha sincs jelen. Dextert is a bébiszitterre hagyja, hogy foglalkozzon vele, de szerintem egy szót sem beszél angolul. Csak tizennyolc éves, és nem tudja fegyelmezni azt a gyereket. Minden csibészséget megúszik, ez már az iskola kapuin kívül is látszik.

– Nos, akkor nem fog tetszeni, amit mondani fogok – mosolygott Anna. – Visszamegyek dolgozni.

– Mit csinálsz? – csattant fel Lucy.

– Tudom-tudom – vigyorgott Anna. – Őrültség, ugye? De felhívott a régi főnököm, hogy sürgősen szükségük van valakire, és amúgy is gondolkodtam rajta már egy ideje. Most miért néztek rám így?

– Nem is tudom – mondta Lucy. – Úgy értem, ez csodás, persze, ha ez az, amit tenni akarsz, de… Nem fogod hiányolni mindezt? – Karjával körbemutatott az üres kávézóban, és Janie követte a szemével.

Janie szíve annyira elnehezedett, hogy szinte érezte, ahogyan súlyos szikla telepszik rá. Sosem bánta meg, hogy az utóbbi években a lányok mellett volt, de néha nehéz volt nem tudomást vennie a benne tátongó ürességről. Ha a dolgok máshogyan állnának… Ha nem vállalta volna el azt az ügyet…

De most ilyen volt az élete, és ami a lányokat illeti, Janie elégedett volt ezzel. Figyelmét visszaterelte Annára, aki szélesen mosolygott és rázta a fejét.

– Továbbra is találkozni fogok veletek, csak… – Megállt egy pillanatra, és vállat vont. – Muszáj ezt tennem. Megértitek, ugye? – kérdezte, és a szeme Janie-re vándorolt, aki ledermedt, amikor a pillantása találkozott Annáéval. – Te mit gondolsz? – kérdezte őt Anna, és kinyúlt, hogy megfogja Janie kezét.

A többiek abbahagyták a morajlást, és Janie feleszmélt, hogy ő még nem is kommentálta a nagy hírt.

– Szerintem ez nagyszerű – bökte ki végül. – Tényleg. Anna bólintott, és visszamosolygott Janie-re.

– Tudtam, hogy te meg fogod érteni, Janie. Úgy értem, te magad is karrierista voltál. Te biztosan tudod, miről beszélek, amikor azt mondom, hogy tennem kell valamit kizárólag magamért.

– Igen – mosolygott Janie –, igen, tudom.

– Jaj, csak azt ne mondd, hogy te is szerzel magadnak egy állást – mondta Lucy. – A végén mind eltűnünk innen.

Janie tovább mosolygott, és megrázta a fejét.

– Nem – mondta –, nekem nincs ilyen tervem. – Odabiccentett a lánynak, aki épp akkor ért az asztalhoz a kávéjával, és kivett egy cukrot a kis porcelánedényből. A tekintetét elfordította a barátairól, de érezte, hogy azok továbbra is őt nézik. – Kell egy kicsi – mondta, és bűntudat nyilallt bele, amikor felszakította a tasakot. Mikor is fogyasztott utoljára cukrot? Már nem is tudta, miért szórja bele a kávéjába.

Csend telepedett rájuk, amit Lucy szakított meg.

– A másik jó hír, hogy az anyajegyem igazából egy szemölcs, szóval azt hiszem, ez olyasvalami, aminek örülnöm kell. Mindenki jön ma este jógázni?

Megbeszélték, hogy igen, és bár Janie tudta, hogy ha Harry késik este, akkor ő nem lesz ott, ezt nem említette a barátainak. Mind jól tudták, hogy erre megvan az esély.

Mire kijött a kávézóból, és beszállt az autójába, Janie rájött, hogy tulajdonképpen féltékeny Annára. És tartott tőle, hogy a gondolat befészkeli majd magát a fejébe, ő pedig képtelen lesz szabadulni tőle.

Eljátszott a gondolattal, hogy mennyire hiányoznának neki a barátnői és a találkozóik, de az idősebb gyerekeik hamarosan úgyis középiskolába mennek. A dolgok meg fognak változni. És tulajdonképpen miről is beszélgetnek ők, ami akár csak távolról is fontos téma? Annyira más volt, mint azok az esték, amiket régen a barátaival töltött egy-egy londoni borbárban egy durva nap végén, amikor Janie a legújabb ügyeivel szórakoztatta őket, annyi információt csepegtetve nekik, amennyit csak jogszerűen megtehetett.

Mindig is izgatta őket Janie munkájának minden csínja-bínja, mert volt néhány ismert ügyfele – de Janie utolsó ügye különösen felkeltette az érdeklődésüket.

Tudta, hogyan kezelje a kényes kérdéseket, hogyan kerülje el, hogy vitába keveredjen, de néha mégis benne találta magát nyakig. Janie tudta, hogy a barátai arra kíváncsiak, igazából mit gondol, hogyan tud közömbös maradni. Igazság szerint már nagyon korán megtanulta, hogy nem szabad együttéreznie az áldozatokkal, különben nem tudja jól végezni a munkáját. Tudta, hogy úgy kell tekintenie az ügyekre, mintha csak valami jó kis krimi lenne.

Csakhogy ez az ügy, ami után a barátai olyan rendületlenül érdeklődtek, kifogott rajta. Amikor már nem tehetett úgy, mintha az egész csak egy regény lenne – mivelhogy valóság volt –, Janie kénytelen volt szembenézni azzal a kérdéssel, ami már korábban mardosni kezdte, és lassan minden ébren töltött pillanatát kitöltötte. Hogyan folytathatná a munkáját?

Janie továbbhajtott, folytatta útját Lymington felé, még mindig rettegett a gondolattól, hogy egy nap majd bekapcsolja a tévét vagy kinyitja az újságot, és újra arról az esetről fog olvasni. Bár korábban izgalommal töltötte el a munkája, az utóbbi öt évben valahányszor eszébe jutott a karrierje, leginkább undort érzett megspékelve némi önutálattal – nem mintha ezt valaha is beismerné magának.

Észre sem vette, hogy a golfórára menet bekanyarodott a rakpartnál levő parkolóba, pár pillanatig még arra sem emlékezett, hogyan is tért le a főútról, hogy erre kanyarodjon. De most itt volt, és a férje munkahelyét bámulta a folyó túlpartján.

A part széléről pont rálátott a csillogó épületre, bár azt, hogy mi történik az üveg túloldalán, csak elképzelni tudta. Odabentről ki lehetett látni, de kívülről nem lehetett benézni – az épületet igen okosan tervezték.

Az irodaház gyönyörű volt. A fény visszatükröződött a vízről, és megcsillant az üvegen – ahogyan azt eltervezték. Ez az iroda mentette meg az életét öt évvel ezelőtt. Ez volt a lehetősége az újrakezdésre. És mégis, időnként, amikor ránézett, érezte, ahogy a gyűlölet beférkőzik a bőre alá. Ezt a gyűlöletet valószínűleg nem a megfelelő irányba vetítette ki, de mindenre vonatkozott, amit ő maga elvesztett, Harrynek viszont még mindig megvolt.

Érdekelte, mi történhet a négy fal között ezekben a pillanatokban; hogy érzi magát a férje, hogyan hoz döntéseket és ad ki utasításokat, hogyan hoz be egy újabb nagy ügyfelet vagy hogyan gratulál az alkalmazottaknak a jól végzett munka miatt. Egészében véve Harry bámulatos volt abban, amit csinált – mindig is az volt. Janie részben az ambíciói miatt szeretett bele. Volt valami nagyon szexi a sikerben, és Harry piszkosul sikeres volt.

Janie bámulta a férje épületét, ahogyan a fény visszaverődött róla. A mai is egy olyan nap volt, amikor épp gyűlölte az irodát, de nem csak az Anna hírei által kiváltott érzései miatt. Azért is, mert Laura Denning ma tért vissza a munkába.

ÖTÖDIK FEJEZET

Mire Laura összeszedte magát, és kijött a mosdóból, már öt perc késésben volt Harry értekezletéről. A tárgyaló máris megtelt. Az üvegfalon kívülről is látta a székekért folyó harcot és az élcelődést a túlsó ablaknál. Nevetésüket még az üvegen keresztül is hallani lehetett.

Voltak idők, amikor ebbe a szobába lépve Laurát boldogság töltötte el, de most teljesen más miatt érzett valami szokatlant a gyomrában. Amikor észrevette Miát a szoba túlsó végében, erősebben szorította magához a jegyzettömbjét. Laura végigpásztázta Mia szürke gyapjúkardigánját. Elöl nyitva volt, az öve sem volt megkötve, és Mia vádlijának közepéig ért. Alatta egy majdnem áttetsző, fehér felsőt viselt, amit nem tűrt be a testhezálló, sötétkék farmerének derekánál.

Mia haja rövid volt, a tarkóján felnyírták, de elöl hosszabbra hagyták. Sokkal sötétebb volt, mint ahogy Laura emlékezett rá. Volt valami természetes elegancia ebben a nőben, amitől Laura slamposabbnak érezte magát. Reggel még elégedett volt a kinézetével, de most elbizonytalanodott. A férfiak, akik körülállták a hosszú, ovális asztalt, mindannyian nyitott gallérú inget vagy galléros pólót viseltek, mintha csak valamilyen egyenruha lenne rajtuk. Meg sem fordult a fejükben, hogy megnézzék, mit visel a másik. Ha Laura megkérte volna őket, hogy csukják be a szemüket, valószínűleg azt sem tudták volna megmondani, hogy a saját ingük milyen színű. És mégis, valamilyen okból kifolyólag Mia eleganciája bosszantotta Laurát, mert még az a kevés önbizalma is semmivé lett miatta.

Mia mosolygott valamin, amit Harry mondott, majd a férfi végre felpillantott, és meglátta Laurát, aki az üvegfal túloldalán állt. Intett neki, hogy jöjjön be. Az arcán még az előző vicce által kiváltott mosoly látszott, de Laura tudta, hogy a mosoly mögött valami más is rejtőzik. Azon gondolkodott, hogy Harry vajon mennyit tipródott a döntése meghozatala előtt, és bízott abban, hogy éppen eleget ahhoz, hogy gyorsan magához térjen, és rájöjjön, mekkora ostobaságot csinált.

Laura mosolyt erőltetett az arcára, amikor benyitott az ajtón és szélesre tárta azt, és a kollégái kórusban köszöntötték:

– Hé, hát itt vagy! De jó látni téged!

Válaszolgatott a kérdésekre Bobbyról, és bólogatott, hogy igen, az idő gyorsan szalad. Magában hálát rebegett annak a pénzügyesnek, aki elég közel állt az ajtóhoz, hogy a figyelmét rá összpontosíthassa.

Mindeközben azért érzékelte, hogy Mia az asztalhoz közelít. Mintegy végszóra kihúzta a Harry melletti széket, és leült. Laurában fortyogott a düh. Még az is lehet, hogy minden ok nélkül. Hogy is tudná bárkinek is megmagyarázni, hogy miért volt ilyen érthetetlenül mérges erre a nőre, aki a főnöke mellett foglalt helyet? Hogy miért számított ez az egész? De Laura tisztában volt vele, hogy nagyon is számított; mert Miának nem kellett volna ott lennie, ahol volt.

Harry mindannyiukat behívta, Laura pedig ledobta a jegyzettömbjét az asztalra, és az ajtóhoz legközelebbi székre ült. A jegyzetei közt ott lapult a rengeteg ötlete, amelyekkel a Coopers-kampányt szerette volna gazdagítani, és amelyek mostanra teljesen feleslegessé váltak, hiába emésztettek fel sok-sok órát a szülési szabadsága utolsó két hetéből, amit akár a fiával is tölthetett volna. A gondolattól majdnem elsírta magát, ami egyszerre lepte meg és bosszantotta is, mivel az érzelmei korábban sohasem akartak ilyen erősen a felszínre törni. Vett egy nagy levegőt, próbált Harryre koncentrálni, aki az előző heti számadatokat vette sorra.

Harry a Morris & Wood minden alkalmazottja számára olyan volt, mint egy hős. Még Londonban, mielőtt az ügynökség lymingtoni irodáját létrehozta volna, Harry sok millió fontos, díjnyertes céggé varázsolta az ügynökséget, miután átvette azt az apjától, és kivásárolta a partnerét.

Ritkán hozott olyan döntést, amellyel a vezetőségnek akár csak egy tagja is nem értett egyet, és éppen ezért volt ez a legutóbbi annyira nyugtalanító. Laura végignézett az asztal körül ülő férfiakon, és eltöprengett, vajon mit gondoltak, amikor Harry megmondta nekik, hogy Mia továbbra is a cégnél marad. Egyetértettek vele? Látták munka közben, és úgy érezték, túl jó ahhoz, hogy hagyják elmenni? Esetleg éppen közülük állt elő valaki az ötlettel? Laura összekulcsolta a kezét az asztal alatt – még soha nem érezte ennyire kívülállónak magát a Morris & Woodnál.

Harry hadarását hirtelen félbeszakította Mia mobiljának rezgése, és Mia azt mondta Harrynek, hogy muszáj felvennie a telefont. Laura a főnökére pillantott, akin látszott a zavarodottság, de ettől függetlenül bólintott, és megszakítás nélkül folytatta a mondandóját, miközben Mia kiment a tárgyalóból. Laura látta a szeme sarkából, hogy Mia fel-alá járkál az üvegfal túloldalán, és bár csak pár percig volt távol, mielőtt sűrű bocsánatkérések közepette visszatért volna, Laura elgondolkodott azon, vajon mi lehetett annyira fontos, hogy kimenjen a hétfő reggeli vezetőségi értekezletről.

És amikor már úgy tűnt, hogy a megbeszélés ennél rosszabb már nem lehet, Harry bejelentette, hogy Mia épp időben ért vissza ahhoz, hogy prezentálja a legfrissebb elképzeléseit.

– Szóval, ezen a héten pénteken fogunk találkozni a Coopers vitaminos üdítőinek marketingeseivel – kezdte Mia. – Be fogom mutatni nekik a tévéreklám terveit, és remélhetőleg már júniusban el tudjuk kezdeni a forgatást.

Laura szorosabbra fűzte az ujjait, és azért fohászkodott, hogy a többiek továbbra is Miát figyeljék vagy az asztalt bámulják, és véletlenül se pillantsanak rá, akármennyire is késztetést éreznek rá. A levegő nehéz volt és fullasztó. A kínzó gondolatot, hogy ő az egyetlen, akinek nincsen semmilyen bemutatnivalója, kissé enyhítette az a tudat, hogy még ha fel is kellene szólalnia, akkor sem jönne ki egy árva hang a torkán.

A teste megfeszült, ahogyan Mia végtelennek tűnő prezentációját hallgatta, és közben Laura megértette, hogy Mia Anderson az elmúlt hat hónap során egy laza, minden ambíciót nélkülöző ideiglenes munkavállalóból valami rejtélyes módon egy olyan egyéniséggé nőtte ki magát, aki jól láthatóan kiérdemelte a helyét a vezetőségben. Olyan valószerűtlennek tűnt ez az egész, hogy Laura elgondolkodott, nem értette-e félre teljesen Miát annak idején, amikor novemberben interjúztatta.

Alig várta, hogy túl legyen a következő ötven percen. Amint az értekezlet véget ért, ő már ugrásra készen állt, hogy kirohanjon az irodából. Köszönhetően annak, hogy ő ült legközelebb az ajtóhoz, ő is volt az első, aki kilépett rajta. De amikor kilépett az egyterű irodaszintre, rájött, hogy nem is tudja, hova menjen. Annak a nyavalyás Mia Andersonnak a cuccai még mindig ott voltak az asztalán, és bármilyen vonzó volt is a gondolat, hogy egyszerűen leseperje őket onnan, azért ezt mégsem érezte helyénvalónak.

– Isten hozott, Laura.

Rögtön felismerte a hangot.

– Ne haragudj, hogy korábban nem tudtam köszönni. Épp telefonáltam, és nem tudtam letenni.

– Egyáltalán nem gond – mondta Laura, miközben Mia felé fordult.

– Hogy ment reggel az elválás a kicsitől?

– Egész jól – hazudta Laura. Nincs az az isten, hogy a magánéletéről beszélgessen ezzel a nővel.

– Gondolom, nagyon hiányozni fog neked, ugye? – folytatta Mia. – Mármint, biztosan nehéz szívvel jöttél el reggel, meg minden. Nem lehet könnyű aggódni valakiért, aki ennyire rád van utalva.

– A kisfiam nagyon szerencsés, hogy az apjával lehet – válaszolta Laura kurtán.

– Természetesen. – Mia továbbra is Laura szemébe nézett, és ő azon gondolkodott, vajon mennyi önbizalma lehet ennek a nőnek. – Csak azt mondom, hogy megértem, hogy kicsit furcsa ez a helyzet ma reggel. – Mia elhallgatott és elmosolyodott. – Azt hiszem, én képtelen lennék másra gondolni, mint a gyerekemre, és…

– Mia, megkérhetlek, hogy vidd el a holmidat, hogy visszakaphassam az asztalomat? – szakította félbe Laura, még mielőtt Mia tovább folytathatta volna.

– Jaj, igen, persze. – Mia megtorpant. – Most rögtön megcsinálom – tette hozzá.

Amint Mia eltűnt, Laura a lift felé vette az irányt, lement a földszintre, ahol elővette a mobilját, és felhívta Nate-et.

– Hogy van? – kérdezte kifulladva, amint a férje felvette.

– Helló! Minden rendben?

– Igen. Hogy van Bobby?

– Remekül. Szunyókál.

– Az jó. Megette a zabkásáját?

– Nagyrészt. Falánk kis ember – nevetett Nate.

– Valóban az – mosolyodott el Laura, miközben lehunyta a szemét, és ujjaival megdörzsölte a szemhéját.

– Laura, jól vagy? Zaklatottnak tűnik a hangod.

– Nincs semmi gond, jól vagyok.

– Bobbyval minden rendben van, hiszen tudod. Vigyáztam rá az elmúlt egy óra ötven percben is – élcelődött Nate.

– Tudom.

– De most komolyan: történt valami?

– Jaj, istenem, Nate, nem tudom, mitévő legyek – kezdte, majd elmondta a férjének, hogy mi minden történt.

– És mit mondott Harry, miért döntött így? – kérdezte Nate.

– Hogy Mia kezdte el, szóval akár végig is viheti. Mondott valamit arról, hogy így könnyebb lesz visszaszoknom, és hogy kilátásban van valami más megbízás a számomra.

– Oké.

– De ez badarság – kiáltott fel Laura.

– Mi? Ami kilátásban van?

– Az egész. Mit csinál ez a nő, ami annyira különlegessé teszi, Nate? Csak arra tudok gondolni, hogy jobb munkát végzett, mint én az elmúlt öt évben.

– De ez nem igaz.

– De igaznak kell lennie. Nem tudok más okot elképzelni, ami miatt Harry itt tartja.

– Nem lehet, hogy Harrynek más tervei vannak veled?

– Nyilvánvalóan nem erről van szó – tiltakozott Laura, amint visszafelé lépdelt az üres előcsarnok bejárati ajtajához, majd pedig a lifthez. A feje zúgott, és nem tudta elűzni a rossz érzéseket. A gyomra öklömnyire zsugorodott a gondolattól, hogy vissza kell szállnia a liftbe, és újra szembe kell néznie Miával, mert szíve szerint azonnal kirohant volna az ajtón, és vissza se nézett volna.

– Talán igaza van Harrynek – mondta Nate –, és jót fog tenni neked, ha adsz egy kis időt magadnak, hogy visszarázódj.

– Nincs szükségem rá, Nate – emelte meg a hangját Laura. – Harry jól ismer engem, sosem jutott volna eszébe, hogy időre lenne szükségem a visszaszokáshoz. Soha. Ezért mondom, hogy Mia biztosan jobb nálam, ezt meg el kell tudnom fogadni, igaz?

– bizonygatta, pedig tudta, hogy ez sohasem fog bekövetkezni.

– Laura, ezzel csak felizgatod magad.

– Igen, tudom – mondta Laura sírós hangon, tenyerét pedig a fejének támasztotta. – Mia csak egy francos helyettes, Nate. És ellopta a munkámat.

– Dehogy is, kicsim. Amit mondtál, abból úgy tűnik, hogy ezt az egy dolgot végigcsinálja, és aztán…

– Ugyan már, Nate, hagyd ezt abba.

– Mit hagyjak abba? – kérdezte. – Csak segíteni próbálok…

– Tudom, hogy ez a szándékod, de nem tudsz segíteni. Csak azt kérem, hogy hallgass meg, és ne mondogasd nekem, hogy minden rendben van, mert igazából nem így áll a helyzet.

– Ne haragudj! – Nate elhallgatott. – Természetesen a te oldaladon állok, de nem tudom, mit mondhatnék még. Valószínűleg ez csak egy ideiglenes megoldás, és bármi is jár Harry fejében, lehet, hogy jóra fordul. Laura, nem tudom, mi mást mondhatnék még.

És éppen ez volt a baj. Nate nem értette, mert informatikusként annyira más volt a munkája, mint neki. Nate-nek megvoltak a teljesítendő feladatai, amiket kiosztottak neki, ő meg elvégezte azokat, aztán pedig továbbította a felettesének. Laura csodálta Nate szakértelmét, igazán nagyra becsülte. Ő maga biztosan képtelen lett volna kiigazodni a számítógépen úgy, ahogyan Nate, a férje viszont azt nem értette, hogy a feleségének mennyire komplex a munkája. És bár Laura soha nem is várta el tőle, hogy átlássa a feladatait, ez egyszersmind azt is jelentette, hogy sohasem fog hasznos tanácsot kapni tőle. És ettől csak még rosszabbul érezte magát.

– És miért nem beszélsz valakivel a Cooperstől? – javasolta Nate. – Kit ismersz legjobban az ottaniak közül?

Laura megrázta a fejét. Nem tudta elképzelni magát, ahogy megteszi ezt a lépést.

– Bocs, de most vissza kell mennem dolgozni – mondta végül.

– Este beszélünk. És ne haragudj, hogy kiabáltam.

Amíg visszaért a harmadikra, Laura végig Mián gondolkodott meg az állásinterjún; emlékezett rá, ahogyan Mia feszengve ül a szék szélén, és idegesen figyeli őt. A pillantása időnként ki-kirebbent a szűk tárgyalóból a mögötte levő irodák felé, és Laurában ott motoszkált a kérdés, hogy mégis mit nézelődik ennyire.

Mia minden kérdésre tankönyvszerű választ adott, és lelkesen bólogatott Laura minden megjegyzésére. A viselkedését Laura az idegesség számlájára írta. Senki nem szeret állásinterjún lenni, de azért Laurát meglepte, amikor az interjú után, miközben elhagyták a szobát, Miát mintha kicserélték volna: egészen lelkes kis beszédet tartott arról, hogy mennyire szívesen helyettesíti majd Laurát, amíg az szülési szabadságon lesz.

A sors iróniája, hogy pont ezek miatt az utolsó mondatok miatt döntött végül Laura mellette; bár így utólag Laura úgy érezte, hogy Mia igazából nagyon is biztos volt abban, hogy megkapja az állást. És hogy ezek az utoljára elhangzó szavak sokkal inkább voltak vészjóslók, mint megnyugtatók.

Amint kilépett a liftből, Laura meglátta Miát, ahogyan a vízautomata körül lézeng, és Henrietta Jamesszel beszélget. Mia rázkódott a nevetéstől, kezével az arcát törölgette. Tényleg könnyeket csalt volna Mia szemébe Henrietta tréfája? Laura nem emlékezett rá, hogy valaha is nevetgélt volna Henriettával, ennyire meg pláne nem, és hirtelen rádöbbent, hogy irigység suhan át rajta annak láttán, hogy a két nő ilyen közel került egymáshoz.

Körbenézett az emeleten, és azt gondolta, hogy igazából az irodában egyetlen kolléganőjét sem nevezheti a barátjának. Bár régen volt itt egy barátja, Saskia. De ezzel a barátsággal jól pórul járt, amikor nem tartott kellő távolságot a munkája és a magánélete között. Ekkor azt is megtanulta, hogy tanácsosabb a beosztottjait távol tartania a magánszférájától.

Még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy az irodában egyetlen nőt sem tudott a bizalmába fogadni, és megbeszélni vele a mindennapi dolgait. Bezzeg Miának biztosan sikerült. És ettől a gondolattól Laura még magányosabbnak érezte magát.

Amikor erre ráeszmélt, még mindig a lifteknél állt. Ekkor Mia befejezte a társalgást, és beszélgetni kezdett egy másik, csendes nővel, akivel Laura korábban a mosdónál találkozott. Sarah Clifton a közelben ténfergett, és most, hogy Henrietta már nem volt ott, Mia a teljes figyelmét Sarah-ra tudta összpontosítani. A dinamika azonban teljesen más volt kettejük között. Erről az árulkodott, ahogyan Mia lehorgasztotta a fejét, ráncolta a szemöldökét, megérintette Sarah-t és végigsimított a karján, mielőtt befejezték volna a beszélgetést, és a tekintete Laurára vándorolt Sarah válla fölött.

Laura vett egy mély levegőt, amikor látta, hogy Sarah elsétál az automatától, Mia pedig felé veszi az irányt. Akár felkészült rá, akár nem, most beszélni fognak, és Laura tudta, hogy jól átgondoltan kell fogalmaznia.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Henrietta James, senior üzletkötő manager

MARLOW: Azt mondja, hogy a dolgok kezdtek megváltozni a Morris & Woodnál, amikor Laura visszatért a szülési szabadságáról. Ezt hogy érti?

HENRIETTA: Úgy értem, hogy mindenki ingerült volt. A feszültség szinte tapintható volt, és nem tudtuk, mivel tudnánk ezen segíteni.

MARLOW: A feszültség Laura és Mia között volt?

HENRIETTA: Igen. Főként.

MARLOW: És mi történt közöttük?

HENRIETTA: Hát, mindketten próbálták titkolni a dolgot az irodában, de aztán Laura Denning a fejébe vette, hogy Mia azon van, hogy kicsinálja őt. Mintha direkt az ő állására pályázott volna vagy ilyesmi.

MARLOW: Maga egyetért ezzel?

HENRIETTA: Jaj, dehogyis. Laura azért próbálta hibáztatni őt, mert vissza akarta kapni az ügyfelét. De ugyan miért csinált volna Mia ilyesmit?

MARLOW: Nem tudom.

HENRIETTA: Hát, nem tette volna. Nem lett volna értelme.

MARLOW: De Laura mégis ezt gondolta. Amúgy maga honnan tud erről? Laura beszélt róla magának?

HENRIETTA: (nevet) Nem. Nem, soha nem említette volna nekem.

Véletlenül meghallottam, amikor Harrynek mondta. Azt állította, bizonyítéka is van, de… hát, a többit nem hallottam. Csak azt tudom, hogy Harry nyilvánvalóan mérges lett rá. Nagyon gyorsan betessékelte az irodájába.

MARLOW: Harry mérges lett? Akkor ez feszültséget okozott Harry és Laura között?

HENRIETTA: Laura megpróbálta fenntartani a látszatot, hogy Harry és közte minden rendben van, de ezután már nem hittem el. Hogy is hihettem volna? Tudja, addig Harry mindig hallgatott Laurára, de hirtelen ez megváltozott. Azt hiszem, mindannyian arra számítottunk, hogy amikor Laura visszatér, sikerül megnyernie magának Harryt, és Miát meneszteni fogják. Persze egyikünk sem szerette volna, hogy ez történjen. Miát mindenki szereti, de ugyanakkor Laurát is megértem, hogy miért igyekezett visszaszerezni magának a korábbi megbízását. Nem arról van szó, hogy ne kedvelném őt, ugye érti. Remélem, nem ezt sugallom. Csak hát Laura olyan… nem olyan laza, mint Mia, nem olyan könnyű kijönni vele. Miának dolgozni sokkal könnyebb. Először is ő szívesen leáll beszélgetni az emberrel – nem úgy, mint Laura, aki mindig az óráját nézi, ha akar valamit az embertől.

MARLOW: Mit is kezdett mondani Lauráról és Harryről?

HENRIETTA: Tessék? Ja, tényleg. A lényeg, hogy Laura nem érte el a célját Harrynél, ugye? Hiszen Mia még mindig itt dolgozik.

MARLOW: Észrevett bármilyen más változást Laura Denning körül az utóbbi két hónapban?

HENRIETTA: Eltekintve attól a ténytől, hogy állandóan dolgozik, pedig egészen pici gyereke van otthon? Igaz, ami igaz, ő mindig is ilyen volt, de most, hogy gyereke lett… érti, ugye? Az ember azt gondolná, hogy visszavesz kicsit a tempóból. Igazán sajnálom a férjét.

MARLOW: Nathan Denninget?

HENRIETTA: Igen, őt. Azt hittem, találkozni fogunk vele Harry partiján a múlt héten, de az is nagyon furcsa volt. Nem jött el. Mondtam is valakinek a partin, hogy aggódom Lauráért. Emlékszem rá, hogy ezt mondtam. Még mielőtt bármi megtörtént volna. Azt mondtam, hogy remélem, jól van, mert akkor egyáltalán nem ez látszott rajta.

HATODIK FEJEZET

Két hónappal a tűz előtt

Mia tudta, hogy ez nem egy könnyed kis beszélgetés lesz, de túl kellett rajta esnie. Mégis, amikor Laura gyilkos pillantást vetett rá, felötlött benne, hogy nem lenne-e egyszerűbb kitérnie az útjából, és úgy tennie, mintha a lift felé tartana. A korábbi magabiztossága éppen semmivé foszlani látszott.

– Szia, Laura, üdv újra. Elpakoltam a cuccaimat – mutatott Mia az asztal felé, amelyet az imént tett szabaddá.

– Oké. Nagyszerű. Köszi – mondta Laura furcsán, aztán látszólag összeszedte magát, és hozzátette: – Hallom, még egy ideig te folytatod a tévés kampányt.

– Igen, így van. – Mia olyan melegen mosolygott rá, amennyire csak tudott, miközben Laura fortyogó dühe szinte tapintható volt.

Laura természetesen mérges volt, nyilvánvalóan ő maga szerette volna vezetni a kampányt. Végtére is nagy pénzt hozott a konyhára. Szóval Mia tudta, Laura hogyan érezheti most magát, de ugyanakkor muszáj volt valamilyen megoldást találniuk arra, hogy elsimítsák a helyzetet.

– Tulajdonképpen nagyon szívesen hallanám a véleményedet – mondta Mia. Látta, hogy Laura megdermed, miközben ő tovább ütötte a vasat. – Hálás lennék, ha elmondanád, mit gondolsz mindarról, amit prezentáltam, végül is olyan régóta ismered a céget… – hadarta, de Laura nem válaszolt, amikor Mia szusszanásnyi szünetet tartott. – Olyan jó lenne tudni, hogy kiszúrtál-e valamit, amit kihagytam esetleg.

– Azt akarod, hogy segítsek neked, hogy aztán az egészet te adhasd elő az ügyfélnek? – Laura szemöldöke felszaladt, és intett, hogy menjenek a mellettük levő kis irodába. Mia követte. Amikor Laura becsukta az ajtót maguk mögött, így szólt: – Mia, őszinte leszek. Kissé sokkolt, hogy még mindig itt vagy. Eredetileg csak a szülési szabadságom idejére vettünk fel.

Mia tudta, hogy ez be fog következni, és mégis most, ahogy beszorultak az egyik legkisebb szobába, nem tudta, mit is válaszoljon.

Laura lebiggyesztette az ajkát, és azt mondta:

– Hálás vagyok, hogy kézben tartottad az ügyeimet, de az utóbbi öt évben én foglalkoztam a Coopersszel. Kívülről-belülről ismerem őket. Harry tisztában van vele, hogy készen állok rá, hogy visszavegyem őket, és bár biztos vagyok abban, hogy nagyszerű munkát végeztél a tévés kampány elindításával, szeretném, ha ez a cég a lehető leghamarabb visszakerülne hozzám.

Mia észrevette, hogy Laura kihúzza magát. Ez az egész annyira lekezelő volt – lehetséges, hogy Laura valóban nem is sejti, hogy ő mire képes?

Mia rájött, hogy talán ő maga a felelős ezért. Az interjún azt mondta, amit Laura hallani akart, mert szüksége volt erre az állásra, és egyszerűen meg kellett szereznie. Szinte azonnal átlátta, hogy Laura nem olyan embert keres, aki veszélyt jelenthet a munkájára nézve, hanem inkább egy asszisztenst. Valaki olyat, aki mozgásban tartja a dolgokat helyette, hogy aztán majd Laura visszasétálhasson, és folytathassa ott, ahol abbahagyta. Tehát nem Laura hibája volt, hogy nem tudta, Mia milyen könnyedén le tud vezényelni egy tévés kampányt. De azért ez nem azt jelentette, hogy Miát ne húzta volna fel az a stílus, ahogyan Laura beszélt vele. Különösen, miután egy csettintésére át kellett adnia neki az asztalát.

Mia azon gondolkodott, mit kellene mondania, de aztán úgy tűnt számára, hogy Harry csak a legszükségesebbeket kötötte Laura orrára; és ha ez tényleg így volt, akkor Laura továbbra is nyaggatni fogja őt. Ugyanakkor Miát aggasztotta a Laura és Harry között levő szoros kapcsolat, az állását pedig mindennél jobban féltette.

– Szóval ne is haragudj, Mia, de én aztán biztosan nem fogok segíteni neked ebben a kampányban, hogy aztán te arathasd le a babérokat.

– Értem, hogy már régóta dolgozol ezen, de…

– Csakhogy most már te dolgozol rajta. Mia visszatartotta a lélegzetét.

– Igen – mondta. – Én dolgozom rajta. És továbbra is jó munkát szándékozom végezni. Épp emiatt gondoltam, hogy talán segíthetnél nekem, de úgy látszik, tévedtem.

– Tudod, egyáltalán nem rémlik, hogy olyan nagyon sok munkatapasztalatod lenne ügyfélkapcsolati vezetőként – fogalmazott élesen Laura.

Mia érezte, hogy Laura nagyon vigyázott a nyelvére, de hallotta a maró gúnyt a hangjában. Szóval így akarja lejátszani. Úgy fog tenni, mintha Mia nem érdemelné meg, hogy ott legyen, ahol van, mintha nem tett volna bele apait-anyait az utóbbi hat hónapban, hogy bizonyítsa a rátermettségét. Az nyilvánvaló, hogy Harry nem fedte fel Laura előtt a valódi okokat, hogy miért nem adta neki vissza azonnal a Coopers-megbízást, de most Mia mégis azt kívánta, bárcsak Harry tájékoztatta volna Laurát, mert akkor most könnyedén lerázhatta volna őt.

– Határozott időre kerestél munkát – folytatta Laura. – Te magad mondtad az állásinterjún. Azt mondtad, nem akarsz Lymingtonban maradni. Hogy azért jössz, hogy helyettesíts engem. Szóval mi történt?

Mia elgondolkodott egy pillanatra.

– Megváltoztak a körülmények – mondta végül. – És élvezem a munkát a Morris & Woodnál. Jól kijövök itt az emberekkel, és ez nagyszerű tapasztalatszerzési lehetőség…

Kitért a válasz elől. Többé már nem volt köteles megválaszolni Laura Denning kérdéseit, ez már nem egy állásinterjú. És egyáltalán nem neki dolgozik, bármennyire is szeretné Laura ezt hinni. A hierarchiában ugyanazon a szinten állnak.

– Laura, most ez van, és sajnálom, hogy neked ez nem felel meg, de a Coopers-kampány az enyém. Megértem, hogy nem akarsz segíteni nekem, csak gondoltam, megkérdezlek – mondta, ahogy elment Laura mellett, és kinyitotta az ajtót.

Odakint észrevette Sarah Cliftont, aki már megint a közelben sertepertélt, és bár tudta, hogy nem kellene olajat öntenie a tűzre, nem bírta megállni, hogy ne kiáltson oda neki:

– Mondd csak, Sarah, nem bánnád, ha átnéznénk a kreatívokat, amiket épp nekem készítesz?

Mia nem nézett hátra, amikor Sarah kissé zavartan ugyan, de bólintott. Megragadta Sarah karját, és egy másik tárgyalóba vezette, ahol majd elfeledteti vele az előző mondat élét, és inkább Sarah-ra tereli a szót, úgyis egész reggel négyszemközt akart beszélni vele valamiért. A háta mögött érezte, ahogy Laura haragja beszivárog az ajtó alatt.

Aznap este Mia halálosan fáradtan ért oda a házhoz. Laura még csak egy napja tért vissza, de Miának máris meg kellett birkóznia a tévés kampány terheivel, és emellett még Laura neheztelésével is. Mindennek a tetejébe időt kellett szakítania Sarah Cliftonra is, aki egyre közelebb került ahhoz a ponthoz, hogy hivatalosan is panaszt tegyen Mike Lewisra, amiért az diszkriminálja őt, márpedig Sarah számított Mia segítségére. Ő volt az egyetlen, aki tudott a történtekről, és megígérte Sarah-nak, hogy ott lesz mellette minden lépésnél, de jelenleg nagyon nehéz volt számára a zsonglőrködés ezzel a három dologgal egyszerre.

Magához szorította a Gucci táskáját, körülnézett a rosszul megvilágított utcán, mielőtt kiszállt volna az autóból és a bejárati ajtóhoz ment. Ennek a háznak volt a legelegánsabb ajtaja az egész utcában. Ez volt az egyetlen, amelyet frissen festettek és vigyáztak is rá, és világoszöld színe épp úgy kirítt a környezetéből, mint a szépen nyírt gyep a felhajtó mellett.

Bedugta a kulcsot a zárba, vett egy mély levegőt, és egy pillanatig bent tartotta, mielőtt elfordította a kulcsot, és belökte az ajtót. Sohasem tudhatta, hogy mi vár rá az ajtó másik oldalán, és mindig némi aggodalommal lépett be.

De ma este a tévé zümmögött a háttérben, a konyhából pedig sült csirke illata szállt, szóval semmi nem utalt arra, hogy bármi baj lenne. A pulzusa már kezdett lelassulni, amikor bement, és tettetett jókedvvel elkiáltotta magát:

– Szia, anya! Megjöttem!

A konyhában az anyja megfordult és rámosolygott, kezét beletörölte a nejlonköténybe, ami már Mia gyerekkora óta megvolt.

– Hosszú napod volt?

Mia bólintott, és megpuszilta az anyja arcát. A mai nap valóban hosszú volt, bár voltak olyan napok is, amikor tovább maradt a munkahelyén, pedig nem lett volna feltétlen szükséges. Az anyjának azonban sohasem merte volna ezt bevallani. Még akkor sem, ha valószínűleg megértené, hogy számára magát a szabadságot jelenti, ha bárhol máshol lehet, mint ezek között a falak között.

Eltöprengett rajta, hogy vajon továbbra is így fog-e érezni most, hogy Laura visszatért. Élvezte az előző hat hónapot; a Morris & Wood bizonyos értelemben olyan volt számára, mint egy meleg, puha takaró. Kár, hogy a dolgoknak meg kell változniuk, de a változás örök, és Mia legalább rajta tarthatta a szemét a Wood házaspáron.

– Én mégis azt kívánom, bárcsak ne nekik dolgoznál – sóhajtotta az anyja.

– Tudom, anya.

Mia anyja régebben tüntetett az irodaház felépítése ellen, és még mindig ellenségként tekintett Harry Woodra. Amikor Mia megkapta ezt az állást, óvatosan adagolta be az anyjának, hogy hol is fog dolgozni, de akkorra már annyira kellett nekik a pénz, hogy bízott abban, hogy az anyja nem fogja bánni, hogy a konzervatív párt támogatóinak fog dolgozni.

– Csak azt ne mondd, hogy közel s távol sehol máshol nem tudsz elhelyezkedni!

– Nem, nem tudok. És egyébként is, jó ott nekem. – Átkarolta az anyja csontos derekát és kissé megszorította. Valahányszor így tett, érezte, hogy az anyja egyre vékonyabb és vékonyabb. És valahányszor ez megtörtént, Mia mindig úgy érezte, hogy egyre nagyobb teher nyomja a vállát.

HETEDIK FEJEZET

Péntek reggel Janie egy fekete caprinadrágot és egy fehér blúzt szedett elő a ruhásszekrényből. Nem bírta kiverni a fejéből a gondolatot, hogy milyen nevetséges, hogy így töri magát a gyerekek iskolai előadása miatt, de tudta, hogy ha nem tenné, kitűnne a tömegből. Amikor lejött a lépcsőn, a lányok már a bejárati ajtónál vártak rá, már rajtuk volt az iskolai blézerük, a sapkájuk kissé féloldalasan állt. Lottiét kiegyenesítette, és Elláé felé nyúlt, de a lánya kitért előle, és az egyik oldalon még jobban lehúzta a sapkáját.

– El fogunk késni – nyafogta Ella.

– Nem fogunk. Még óra ötven sincs.

– Nem fogsz jó helyet kapni. Nem akarsz elöl ülni?

– Persze hogy szeretnék, de akárhova is ülök, látni foglak téged. Izgulsz? – kérdezte Janie az idősebbik lányát.

– Nem.

– Nem is kell. Olyan sokat gyakoroltál. Tegnap este is olyan szépen játszottál.

– Jaj, ne már! Épp most mondtam, hogy nem izgulok! – kiabálta Ella.

– Oké, oké! – Janie megadóan felemelte a kezét, és kitessékelte őket az ajtón az autó felé.

– Lacey-nek az apja is ott lesz – dünnyögte Ella, miközben bemászott a hátsó ülésre.

– Tudod, hogy apa is szeretett volna jönni – mondta Janie, miközben ő is beszállt, és a lányára nézett a visszapillantó tükörben. – Csak ma valami fontos dolga van a munkahelyén, és…

– Nem is mondtam semmit apáról, csak azt, hogy Lacey-é eljön. Még csak nem is figyelsz rám?!

Janie elengedte a füle mellett a lánya hangnemét, és elindította a motort. Ellát általában távolról sem érdekelte, hogy az ilyen eseményeken az apja jelen van-e vagy sem, de előző este hallotta, ahogy megkérdezi az apjától, hogy ott lesz-e, és úgy sejtette, jólesne neki, ha a férfi eljönne. De Harry azt mondta Ellának, hogy most nem tudja megnézni. Janie arra számított, hogy a férje érdeklődni fog a zongoradarab felől, mert igazság szerint nem is emlékezett rá, hogy vajon beszélt-e Harrynek az egészről. Valószínűbbnek tartotta, hogy meg sem említette.

De Harry nem kérdezett semmit. Janie feltételezte, hogy azért, mert a férje úgy gondolta, hogy bár beszéltek róla, neki teljesen kiment a fejéből, és Janie úgy döntött, hogy ebben a hitben hagyja a férfit. Nem volt értelme bevallani, hogy ez valószínűleg az ő hibája, bár volt egy kis bűntudata, mivel Ella nyilvánvalóan szerette volna, ha az apja ott lenne.

Tudta, hogy csak ront a helyzeten, de nem tudta megállni, hogy ne szólaljon meg:

– Apa tényleg nagyon szeretett volna ott lenni…

– Anya! – kiáltotta Ella. – Mondtam már, hogy nem érdekel!

– Rendben. Ne haragudj – mondta, és hallgatásba burkolózott.

Janie elgondolkodott, hogy így, tizenegy évesen vajon a hormonok tombolnak-e ismét, vagy hogy egyáltalán volt-e szünet a legutóbbi robbanás után.

Amint odaértek az iskolai játszótérhez, Janie megpuszilta Ella feje búbját, és Lottie-val várta, hogy megszólaljon a csengő.

– Ugye tudod, hogy nem fogsz jó helyet kapni, ha nem mész be? – emlékeztette Lottie.

– Tudom, szívem, de nem gond.

– Mami, miért nem jön el apu sohasem megnézni minket, amikor fellépünk?

– De el szokott jönni, Lottie – mondta Janie. – Nem igaz, hogy sosem néz meg titeket; mindig eljön, amikor tud.

De miközben kimondta ezeket a szavakat, próbálta felidézni a legutóbbi alkalmat, amikor Harry eljött vele az iskolába. Még a fogadóórák napján sem szokott időben hazaérni, de a tanárok mindig elnézték, mert mindenki tudta, hogy Harry Wood milyen elfoglalt és fontos ember, és mindenki szívesen megbocsátotta neki a távolmaradását.

Pont úgy, ahogy Janie. Az idő múlásával észrevette, hogy számtalan alkalommal úgy érzi magát, mint egy egyedülálló szülő. Talán ezért is hagyott fel észrevétlenül azzal, hogy beszámoljon a férjének a lányok iskolai eseményeiről. Még az is eszébe jutott, hogy talán könnyebb is neki így, hogy egyedül drukkol nekik.

Talán egyszer eljön az a nap, amikor Janie elhagyja Harryt. Egy ideje már tudta, hogy így lesz, de mindig is úgy érezte, hogy ez mindaddig nem fog bekövetkezni, amíg a lányok nagyobbak nem lesznek. Amikor már ők maguk is elköltöznek otthonról, majd nem kell már annyira aggódnia, hogy vajon mit gondolnak.

Gyakran elmerengett azon, hogy vajon mások mit fognak szólni, amikor elmondja nekik – hogy meg fognak lepődni! Ezt még a saját nővére sem láthatja előre. Ha Janie őszinte akart lenni, amikor a családjaikra gondolt, még elképzelhetetlenebbnek tűnt az ötlet, hogy elhagyja Harryt. Kívülállóként nézve, Janie és Harry még mindig ugyanannak az álompárnak tűnt, aminek mindig is hitték őket, és akiknek a házasságát valószínűleg mindenki irigyelte. Mindkettejük körül sokan zsongtak mindig is.

A kapcsolatuk látszólag még mindig ugyanolyan volt. Ritkán vitatkoztak, még mindig jól érezték magukat a barátaikkal, továbbra is együtt, családként vettek részt a hétvégi programokon. A mélyebb rétegek viszont repedeztek. Azért nem veszekedtek, mert már nem beszélgettek értelmes dolgokról, vagy talán mert nem volt elég fontos számukra, hogy belelovalják magukat.

És aztán volt ott még egy réteg, valahol nagyon mélyen. Az, amelyik alig valamivel több mint öt éve keményedett meg – minden bajuk gyökere, amiről sosem beszéltek. Janie sosem beszélt róla senkinek: sem a testvérének, sem a legjobb barátnőjének, Sophie-nak, akihez mindig is sokkal közelebb állt. Talán máshogy kellett volna kezelnie a dolgokat akkoriban, és nem kellett volna bíznia abban, hogy elegendő New Forestbe költözni.

A költözés és a környezetváltozás csak arra volt jó, hogy valahogy elrejtse azt, ami történt. A dolgok elfedésével azonban az a probléma, hogy előbb-utóbb felszínre kerül mindaz, amit a szőnyeg alá próbáltak söpörni. De néha egyszerűbb csak menni tovább, és nem nézni a szőnyeg alá.

A mellette álló Lottie nekitámasztotta a fejét. Miközben Janie emlékeztette magát arra, hogy nem hagyná el Harryt, amíg a lányok nagyobbak nem lesznek, az is megfordult a fejében, hogy vajon tényleg olyan nagy baj lenne-e belőle. Hogy vajon a lányok hiányolnák-e egyáltalán az apjukat azután is, hogy megszokták a gondolatot?

Amikor megszólalt a csengő, adott egy puszit Lottie-nak, aztán besétált az előcsarnokba, és leült egy székre a negyedik sorban. Aminek meg kell történnie, az meg is fog történni.

Janie nyújtogatta a nyakát, hogy jobban kilásson Lacey nagydarab nagyapja mögül, aki eltakarta előle a színpadot. Lacey láthatólag nemcsak anyát és apát hozta el, hanem mindkét nagyszülőpár is itt volt – lehet-e hát csodálkozni azon, hogy sohasem kapott helyet a nézőtér elején, hacsak nem már nyolckor beáll a sorba?

– Szabad ez a hely?

Janie felnézett és bólintott, amikor egy másik anyuka, akit nem ismert, a másik oldalán levő székre mutatott.

– Beljebb ülök – mondta Janie és átcsusszant a másik székre, ahonnan még rosszabbul látta a színpadot.

– Köszi. Mondták, hogy érjek ide korán, de nem hittem volna, hogy ennyire sokan lesznek.

– Ja, ez egy eléggé népszerű esemény. Kit néz meg?

– A lányomat, Amelie-t. Csellózik.

A nő fintorgott, és Janie elmosolyodott.

– Épp a csellót választotta. Pedig rettenetes – folytatta az anyuka. – Egyszerűen nem megy neki. Nemsokára ön is hallani fogja.

Janie felnevetett. Ez a nő egészen másnak tűnt, mint az a rengeteg felfuvalkodott szülő.

– Janie vagyok – nyújtotta felé a kezét. – Szerintem még nem találkoztunk.

– Marcia. Újak vagyunk itt. Csak ebben a félévben jöttünk.

– Hát, üdv a csapatban – mondta Janie, és elgondolkodott, hogy meghívja Marciát a következő kávézásra. Végül is van egy üres hely a kis csapatukban, most, hogy Anna újra munkába áll.

– Az egyik lányom, Ella nemsokára zongorázni fog, és a másik lányom, Lottie is ide jár.

– Nekem is ide jár a fiam is – mondta. – Miles másodikos.

Miles. Janie továbbra is mosolygott, de libabőrös lett, és egy pillanatra nem is találta a szavakat, hogy válaszolni tudjon.

Marcia folytatta a beszélgetést, de Janie figyelme másfele terelődött. Marcia fia persze csak kisfiú volt, de a neve… a neve ledermesztette.

Párszor eszébe jutott az elmúlt években, bár az utóbbi időben egyre ritkábban. De hangosan kimondva hallani a nevét – fogalma sem volt arról, hogy a teste így fog reagálni rá, és megkönnyebbült, amikor a gyerekek kezdtek beözönleni az előcsarnokba. Marcia végül abbahagyta a beszédet, és Janie arra a fiúcskára fordította a figyelmét, aki elfoglalta a helyét a zongoránál, és minden erejével azon volt, hogy elklimpírozzon egy dallamot.

Marcia oldalba bökte Janie-t, amikor a lánya felállt, hogy felmenjen a színpadra, és Janie nem tudott nem mosolyogni. De a gondolatai folyton elkóboroltak, és minden erejére szüksége volt, hogy visszarángassa magát a jelenbe. Amikor Ella fellépett a színpadra, Janie felegyenesedett a székén, hogy a lehető legjobban lássa őt, és könnyek szöktek a szemébe, amikor a lánya végül a darab utolsó hangját is leütötte. Gyönyörűen játszott. Ella még egy pillanatra a zongoránál maradt, és kinézett a szülők tömegére, akik az aula hátsó részében tapsoltak, szemével addig kutatott, amíg meg nem találta Janie-t. Amikor meglátta, szája mosolyra húzódott, és majd’ elolvasztotta Janie szívét azzal, hogy az ő csodás és tehetséges, bár kissé önfejű lánya ilyen nyilvánvalóan örül, hogy megpillantotta őt.

A délelőtt hátralevő részében Janie megpróbálta elhessegetni a fejéből azt a férfit, aki csak nem akart eltűnni a gondolatai közül. Miles Morgan. Fel tudta idézni az arcát, mintha csak ott állna előtte, még akkor is, ha már öt éve annak, hogy utoljára látta őt akár élőben, akár fényképen. Emlékezett a sötét hajára, akkor még csak pár ősz hajszállal; arra, ahogy a fény megcsillant a borostás állán; a világoskék szemére; a magasságára – legalább száznyolcvanöt centi; amitől annyira erőteljes a jelenléte bárhol, ahol csak megfordul. Harry is olyan férfi volt, aki mindenki szerint jóképű, de Miles után meg is fordultak az utcán.

Janie mindig is ellen tudott állni a kísértésnek, hogy rákeressen a férfira. Hogy megnézze, mit csinál manapság. De aznap, amikor hazaért az előadásról, képtelen volt megállni, hogy bekapcsolja a laptopot és ráguglizzon a nevére, hogy megtudja, hol van, és hogy vajon még mindig ugyanott dolgozik-e.

Nem tartott sokáig, hogy megtalálja, és amint Janie meglátta a fotóját, sóhajtott egyet, hátradőlt a székén, végigpörgetett néhány képen, nehezen és zihálva vette a levegőt.

Elővette a mobilját, és végiggörgette a névjegyzéket. Hirtelen sürgősen fel akarta hívni Sophie-t, habár úgysem mondhatná el neki, hogy miért. Sohasem vallhatja be a legjobb barátjának, hogy Milesra gondol, hogy rákeresett a neten, és hogy látta az arcát.

– Helló! – vette fel a telefont Sophie. – Hogy mennek a dolgok ott lenn, délen?

Janie felnevetett, a szíve kicsit gyorsabban kezdett verni.

– Jól. Minden rendben – mondta.

– És hogy vannak a keresztlányaim?

Janie mesélt neki Ella fellépéséről és Lottie balettóráiról, és Sophie érdeklődve hallgatta a híreket a gyerekekről, akiket annyira szeretett. Neki sohasem lesz sajátja. Sophie saját bevallása szerint eljárt felette az idő, de Janie továbbra is úgy gondolta, hogy nagyszerű anya lenne.

– És mi van Harryvel? – kérdezte.

– Vele is minden rendben.

Volt egy pillanatnyi csönd, mielőtt Sophie megkockáztatta a kérdést:

– Biztos?

Janie felnevetett.

– Persze, biztos – mondta. – Csak tudod, zajlik az élet, Harry sokat dolgozik, és nekem is folyton van valami dolgom…

Janie elhallgatott; bár sokszor próbálta elhitetni a barátnőjével, sohasem tudta meggyőzni Sophie-t arról, hogy erre az életre van teremtve. Hogy mindene megvan, és semmi sem hiányzik ahhoz, hogy az élete ideális legyen.

Janie testvére sohasem kérdezősködött volna ennyit, hogy megbizonyosodjon arról, minden rendben van. Ami a testvérét illeti, szerinte Janie-nek semmi oka a panaszra, hiszen van egy szép háza medencével, és az ő szavaival élve egy rettentően jól kinéző férje, Harry. De igazából a testvére mindig is féltékeny volt rá, Sophie pedig sohasem. Még úgy sem, hogy az életük nem is lehetett volna különbözőbb.

Az életük ellentétes irányba fejlődött attól a naptól kezdve, hogy elvégezték a középiskolát. Sophie-nak volt már néhány munkahelye, és most egy kis lakásban élt együtt egy csóró művésszel, aki öt évvel fiatalabb nála. De Sophie sohasem irigyelte Janie jómódját; inkább azért aggódott, mert Janie sohasem volt az a típus, aki azt szerette volna, hogy a férje tartsa el.

– Tudom, hogy dolgozol, nem akarlak feltartani – mondta Janie. – Csak jó ideje nem beszéltünk már.

Hallani akartam a hangodat, gondolta. Tudni akartam, hogy jól vagy.

A beszélgetéseik mindig gondosan kikerülték azokat a témákat, amelyek igazán fontosak voltak számukra, azokat, amelyeket annak idején hosszasan boncolgattak egy üveg bor és egy tál tapas mellett. Sosem ástak mélyre Janie öt évvel ezelőtti döntésével kapcsolatban, mert nem volt szükséges. Mindketten tudták, hogy mi a valódi oka annak, hogy feladta a karrierjét és délre költözött, még ha soha nem is mondták ki hangosan.

Még ha a saját férje a homokba dugta is a fejét, és azt hazudta magának, hogy a felesége örömmel adta fel az addigi életét, Sophie megértette őt. És szintén Sophie volt az egyetlen ember, aki pontosan tudta, hogy Janie milyen szerepet játszott mindebben.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Bryony Knight, ügyfélkapcsolati asszisztens

MARLOW: Ugye azt mondta, hogy együtt dolgozott Laura Denninggel, még azelőtt, hogy elment volna szülni?

BRYONY: Igen. Minden ügyfélkapcsolati vezetővel együtt dolgozom – azért vagyok ott, hogy segítsek nekik bármiben.

MARLOW: És akkor is vele dolgozott, amikor visszatért?

BRYONY: Igen. De az már más volt.

MARLOW: Miben?

BRYONY: Hát, először nem adott túl sok feladatot. De aztán, ahogy teltek-múltak a hetek, egyre több dolgot hagyott rám.

MARLOW: És Mia Andersonnak is dolgozott továbbra is?

BRYONY: Igen, amennyit csak tudtam.

MARLOW: Úgy tűnt magának, hogy Laura Denning feldúlt volt, amikor visszatért a szülési szabadságáról?

BRYONY: Laura? Nem. Laura Denning sosem „feldúlt” – legalábbis nem úgy. Vagyis nem sír vagy ilyesmi. Csak szigorúbbá válik. Mondjuk úgy, parancsolgatni kezd. De gondolom, ezért tart ott, ahol tart.

MARLOW: Ezt hogy érti?

BRYONY: Hát hogy ilyen sikeres. Egyenrangú azokkal a férfiakkal.

MARLOW: Nem gondolja, hogy Laurát bosszantotta a tény, hogy a munkája java részét átadták a helyettesének?

BRYONY: Persze hogy bosszantotta. Mérges volt. Láttam párszor Harry irodájában; hangoskodtak, de nem lehetett érteni, miről vitatkoznak. Tudja, azok az üvegfalú irodák nagyon jól vannak kitalálva: mindent lehet látni, ami odabent zajlik, de semmit sem lehet hallani. Hangszigeteltek. Elég bosszantó, tényleg.

MARLOW: Úgy véli, hogy Laura mérges volt Harryre?

BRYONY: Nem tudom, hogy személy szerint rá volt-e mérges, de az biztos, hogy valami zavarta, látszott abból, ahogyan hadonászott a kezével, miközben beszélt. De abból, amit hallottam, úgy tűnik, Harrynek nem volt sok választása. Mia olyan nagyon remekül végzi a munkáját. És annyira elbűvölő személyiség. Mindenki kedveli, tudja? És a Coopers egyszerűen imádja. És ez volt a lényeg.

MARLOW: Mi volt a lényeg?

BRYONY: Azt akarták, hogy ő vigye tovább a kampányt. Nem akarták, hogy Laura kapja vissza.

MARLOW: Laura legfontosabb kliense azt akarta, hogy ne vegye vissza őket?

BRYONY: Így van. Ennyit mondtak Harry Woodnak. Ezért kellett megkérnie Miát, hogy maradjon. Nem is tudom – lehet, hogy egyébként is ezt tette volna.

MARLOW: Miért?

BRYONY: (vállat von)

MARLOW: És ezt Laura is tudta?

BRYONY: Nem vagyok biztos benne.

MARLOW: Honnan tudja?

BRYONY: Csicseregték a verebek.

MARLOW: Gyakran előfordul, hogy a kliensek követelőznek azzal kapcsolatban, hogy kivel akarnak együtt dolgozni?

BRYONY: Senki másról nem tudok, akitől elvették volna az ügyfelét. De végül is még soha senki nem volt szülési szabadságon, aki ilyen magas pozícióban lett volna. Mi, többiek többé-kevésbé vissza szoktuk kapni a korábbi ügyeinket, bár a legtöbb megbízáson többen is dolgozunk. Laura sosem tenne ilyet. (nevet) Túlságosan szereti a munkáját. Tudta, hogy a férje maradt otthon a gyerekkel? Rendes fickó. Találkoztam vele párszor. Úgy értem, csodálatos, hogy megteszi ezt, nem?

MARLOW: Mit? Hogy otthon marad, és gondoskodik a saját gyerekéről?

BRYONY: Aha.

MARLOW: Úgy véli, hogy ez szokatlan felállás?

BRYONY: Nem, úgy értem, én nem… hát, nem minden férfi tenné ezt meg, ugye? Az biztos, hogy az én Carlom sohasem tenné.

MARLOW: Szóval, eltekintve attól a ténytől, hogy Laura Denning meghozta azt a bátor döntést, hogy teljes munkaidőben tér vissza, volt valami más is, amire felfigyelt a viselkedésével kapcsolatban azután, hogy visszatért? Valami olyasmi esetleg, ami kicsit furcsa volt?

BRYONY: Rengeteg ilyen dolog volt, de…

MARLOW: Igen?

BRYONY: Szóval, ez olyasmi… úgy értem… erről is jegyzőkönyv készül? Mert ez csak pletyka. Úgy értem, ugye nem őt gyanúsítják?

NYOLCADIK FEJEZET

Két hónappal a tűz előtt

Laura megint egész éjjel csak forgolódott és hánykolódott. Az utóbbi néhány éjszakán, mióta hétfőn visszament dolgozni, nem aludt túl jól, és a hét végére lassacskán felemésztette a fáradtság.

Az sem segített sokat, hogy Bobby is gyakran felébredt éjszakánként, és előző éjszaka újabb csúcsokat döntött meg azzal, hogy majdnem óránként felsírt. Egy alkalom kivételével mindig Nate kelt fel Bobbyhoz. Ebben állapodtak meg. Hétközben éjjelente a férfi látta el a kisfiút, amennyire csak tudta, de ezt a döntést még akkor hozták, amikor Bobby még átaludta az éjszakát.

– Fogzik – mondta Laura kimerülten hajnali egykor. – Szükséged lesz még fogínygélre. Érzem a fogait az ínye alatt.

Nate nem válaszolt. Laura nem volt biztos abban, hogy hallotta-e őt, ezért inkább leírta egy darab papírra, és a férje éjjeliszekrényén hagyta, hátha reggel elfelejti majd emlékeztetni őt.

Úgy tűnt, hogy csak perceket aludt, mielőtt megszólalt volna az ébresztője. Nate meg sem moccant, és Laura kegyetlenségnek érezte, hogy felébressze őt, ezért felkelt, és átpelenkázta Bobbyt.

Aztán elkészítette a gyerek reggelijét, de végül mégis fel kellett keltenie a férjét, mert el kellett indulnia.

– Ne haragudj, de tényleg mennem kell – mondta. – Nem szívesen keltelek fel.

– Persze-persze, menj csak. Ne haragudj, nem érzékeltem az időt.

– Holtfáradt vagy. Minden rendben lesz veled? – kérdezte Laura.

– Igen, rendben leszek – nevetett Nate. – Gyere csak ide!

Laura előrehajolt, és megcsókolta, de közben alig várta, hogy Nate felkeljen az ágyból, hogy ő elindulhasson. Már így is tíz perc késésben volt ahhoz képest, amikor el akart indulni.

– Még odalent van az etetőszékében – mondta Nate-nek, és távolabb húzódott. – Csináltam reggelit, csak oda kell adnod neki.

– Megoldom.

– Nate! – nógatta. – Képtelen vagyok elindulni, amíg te nem vagy ott mellette.

Azt mondogatta magának, hogy milyen nagy forgalom lesz, ha nem megy most azonnal, győzködte magát, hogy csak emiatt akar minél hamarabb elindulni.

– Oké – motyogta. – Máris felkelek.

Mivel még mindig nem mozdult, Laura lehúzta a takarót a férjéről.

– Megmozdulsz? – kérdezte. – Mennem kell.

– Oké, oké! – Felemelte a kezét, és átlendítette a lábát az ágy szélén.

Laura egy pillanatig még figyelte, aztán elégedetten nyugtázta, hogy valóban felkel, és otthagyta. Mire beszállt az autóba, már fél nyolc volt; tizenöt perc múlva bent kellene lennie a munkahelyén, de már tudta, hogy el fog késni. És amikor kinyílt a lift ajtaja az emeleten, a félelme beigazolódott. Mia Anderson már az asztalánál ült, nevetgélt és viccelődött Bryony Knighttal, aki Laura emlékei szerint azelőtt sohasem ért be nyolc óránál korábban.

Mia végül a lift közelében kapott egy asztalt, ami azt jelentette, hogy ő volt az első ember, akit Laura reggelente meglátott, amikor megérkezett az irodába. Akárhogy is próbálkozott, hogy korábban érkezzen be, Mia már ott volt. És minden nap végén, amikor Laura elindult hazafelé, Mia még mindig ott ült. És bár Laura próbálta meggyőzni magát, hogy Mia nem az ő bosszantására csinálja mindezt, nem tehetett róla, de mégis így érezte. Hogy Mia talán egy olyan játszmába hajszolja őt, amelyről tudja, hogy Laura nem tud beszállni így, hogy otthon várja a férje meg a gyereke. És Mia ezt pontosan tudta is.

– Jó reggelt! – kiáltotta Mia, amikor Laura kilépett a liftből. – Mi a helyzet? Hogy van Bobby?

– Jól van – mondta Laura, és magára erőltetett egy mosolyt. Mia asztalának egyik sarkán halomban álltak a tervek, és Laura önkéntelenül is rájuk pillantott. A tetején a Coopers vitaminos üdítőjének logója látszott.

– Lefogadom, hogy örülsz annak, hogy itt a hétvége, és holnap láthatod végre.

Laura érezte, ahogyan a gyomra összerándul, amikor megpróbálja elvenni a tekintetét a tervekről, és Miára nézni.

Égett a vágytól, hogy felkaphassa, és átnézhesse a terveket. Hogy lássa, milyen elképzelésekkel rukkol elő Mia. Egy része meg akart bizonyosodni afelől, hogy elég jók, mert azzal nyugtatgatta magát, hogy végül úgyis vissza fogja kapni az ügyfelét. De egy másik része szerette volna, ha kritizálhatja őket. Szerette volna, ha széttépheti az egészet Harry orra előtt, és azt mondhatja, „Látod, képtelen rendesen megcsinálni.”

– De hiszen mindennap látom – válaszolta Laura, és ismét Miára emelte a tekintetét.

– Persze, tudom – intett Mia. – Nem úgy értettem… csak azt akartam mondani, hogy jó lesz két nap pihenés. – Szünetet tartott, majd nevetve hozzátette: – Te jó ég, legalábbis én alig várom.

Laura ránézett Mia kifejezéstelen arcára, és arra gondolt, hogy van valami álságos ebben a nőben, habár nem tudná megmondani, hogy mi az. Eltekintve attól a ténytől, hogy Mia hazudott az állásinterjú során arról, hogy nem akar maradni. Azonban senki más nem gondolta úgy, hogy ez nagy ügy lenne.

Harry majdnem az egész hetet Londonban töltötte, de Laura már beszélt vele előző nap, és ismét elmondta neki, hogy nincs ínyére a helyzet.

– Még mindig nem tudom, hogy Mia minek van itt – mondta. – Ennek nincs semmi értelme. Ő sem akart eddig maradni: Mia maga mondta, nagyon is világosan, hogy csak egy hat hónapos szerződést szeretne.

– Hogy mit akart hat hónappal ezelőtt, az nem érdekes. Most nagyszerű munkát végez, és élvezi is, amit csinál – válaszolta Harry.

Laura nézte, ahogyan a férfi az iratszekrényben lapozgat, miközben hozzá beszél, és tudta, hogy Harry esze máshol jár. Bármelyik pillanatban témát válthatott, ahogyan a gondolatai a különböző ügyek között cikáztak, így Laura tovább ütötte a vasat.

– De nincs is szükségünk rá. Boldogulok a munkával, és ezt te is tudod. Korábban is boldogultam, és ez most is így van.

– Laura! – Harry felé fordult, és az asztalára hajított néhány lapot, amelyek tompán puffantak az asztalon. Laura félrebillentette a fejét, és várakozón nézett Harryre. Tisztában volt vele, hogy kizárólag ő beszélhet így Harryvel. Még Patrick is gyorsan lezárta a vitát, amikor tudta, hogy vesztésre áll, de Laura sohasem tágított.

– Azért úszod meg mindig, mert te vagy a kis kedvence – ugratta gyakran Patrick. Ha bosszantotta is a dolog, nem igazán mutatta ki. Patrick elég magabiztos volt ahhoz, hogy ne kezdjen kisstílű játszmákba Laurával. Lehet, hogy meg akarta szerezni magának a Cooperst, de ki ne akarta volna? Tekintettel a tényre, hogy a Coopers hozta a legtöbb pénzt, ők voltak a Morris & Wood legfontosabb ügyfelei.

Laura észrevette Harry szemében a szikrákat, és tudta, hogy a főnöke megelégelte a témát. A férfi folytatta a mondandóját:

– Ezt a döntést hoztam meg. Ez most már így marad, és neked meg kell tanulnod elfogadni ezt.

Rövid ideig még farkasszemet nézett Laurával, majd végül visszafordult az iratszekrényéhez. Laura tajtékzott a dühtől. Az ujjai remegtek, úgy érezte, önálló életre keltek, és nem tud uralkodni rajtuk.

Azelőtt azt válaszolta volna erre Harrynek, hogy nem érdekli, hogy már meghozta a döntést, meg kell változtatnia azt. De azelőtt egy ilyen probléma fel sem merülhetett volna. És azelőtt Laura nem érezte volna azt a szúrást, amit a szeme sarkában megjelenő könnyek okoztak.

Gyűlölte magában azt az érzést, hogy el akart menekülni Harry irodájából és csak rohanni és rohanni vágyott. Valahányszor meggyőzte magát, hogy csak azt akarja visszaszerezni, ami amúgy is az övé, jött egy pofon, és eltántorította, mégpedig olyan gyorsan, hogy nem is tudatosodott benne, mi történik.

Valószínűleg az álmatlan éjszakák sem segítettek. Nate felajánlotta, hogy Laura aludjon a vendégszobában, ami veszélyes lépésnek tűnt a házasságukra nézve, de nem járhatott dolgozni érzelmi roncsként.

– Most komolyan, Laura, jó lenne, ha meg tudnátok oldani ezt a helyzetet Miával – mondta Harry.

Aznap este Laura felhívta a barátját, Deborah-t, aki HR-esként dolgozott egy pénzügyi szolgáltató cégnél Readingben.

– Megteheti ezt velem? – kérdezte.

– Ez kemény dió – mondta Deborah. – Nincs lényeges változás sem a pozíciódban, sem a fizetésedben. A beosztásod a régi. Őszintén szólva, szerintem nincs itt semmi olyasmi, amibe kapaszkodhatnál.

– Ettől tartottam.

– De én azt hittem, jó a kapcsolatod a főnököddel – folytatta Deborah. – El sem hiszem, hogy ezt csinálja veled.

– Hát én sem – morogta Laura. Az alatt az öt év alatt, mióta Harrynek dolgozott, egyetlenegyszer sem kezelte őt így. Harry még akkor is mellette állt, amikor Saskia ügye rosszra fordult, és Laura jól tudta, hogy nem lett volna kötelessége lándzsát törni mellette.

Saskia, akivel korábban jóban voltak, megpróbálta romba dönteni Laura karrierjét, bár ezt nem mindenki látta így. Ma már maga Laura is beismeri, hogy túl gyorsan és túl vehemensen reagált. De Harry így is az ő pártját fogta.

Amennyire Laura tudta, semmi nem változott köztük, egyetlen dolgot leszámítva. Miát. És most Laurának fogalma sem volt arról, hogyan érje el Harrynél, hogy figyeljen rá. De mire a következő reggel Laura bement az irodába, és meglátta Mia fénylő, fiatal arcát, ahogyan rámosolygott, már eldöntötte, hogy ezt nem fogja lenyelni. Akármibe kerül is, valahogyan vissza kell szereznie az ügyfelét.

Laura visszatartotta a lélegzetét, azon gondolkodott, hogy Mia valóban annyira várja-e a hétvégét, ahogyan mondja.

– Bryony – kezdte, amint az asztala felé ment –, megérkeztek már a levélreklámtervek a stúdióból?

– Nem – rázta a fejét Bryony, és követte Laurát, aki az iroda másik végébe ment.

Laura a kreatív stúdió irányába pillantott, amikor elhaladtak mellette. A tervező grafikusuk, Mike Lewis az előtte levő nagy méretű képernyőnél görnyedt, egyik kezében egy nagy bögre kávét tartott. Folyton korán érkezett, mert mindig hazament délután négykor, de képtelen volt elviselni a reggeleket, ha nem ivott meg legalább öt csésze kávét. Laura nézte, ahogyan feltolja az orrán a vastag, szürke keretes szemüvegét, és hunyorogva figyeli azt a valamit, amin éppen elmélyülten dolgozik. Mike-nak egy sötét hajcsomó volt a feje tetején, és a vasalatlan ingében, a felgyűrt ingujjával még távolról sem tűnt elegánsnak.

– Tegnap lett volna esedékes. Utánajártál? – kérdezte Laura.

– Igen, ma reggel beszéltem Mike-kal – válaszolta Bryony. – Azt mondta, hogy jövő héten fog velük foglalkozni.

– Jövő héten?! – Laura megállt, a vállizmai megfeszültek. – Ezek szerint még bele sem kezdett?

– Nem. – Bryony szünetet tartott. – Nem gondoltam, hogy ilyen sürgős – folytatta nagyra nyílt szemmel, miközben azon gondolkodott, hogy vajon elfelejtkezett-e egy határidőről.

Nem késett le semmilyen határidőt, de nem is ez volt a lényeg. Laura neve szerepelt rajta, és Mike-nak mostanra már kész kellett volna lennie vele.

– Megmondta, hogy miért?

– Hát igen, a tévés kampány bemutatója miatt – válaszolta Bryony, mintha ezt mindenkinek tudnia illene. Ami persze így is volt. És nyilván azt is mindenki tudta, hogy ez a munka elsőbbséget élvez minden mással szemben. És ha Laura dolgozna rajta, boldogan elodázná a helyi ingatlanügynökség reklámleveleit a jövő hétre. Végtére is még a saját célszámainak is csak kevesebb mint tíz százalékát hozták be.

De nem ő dolgozott rajta.

– Ez így nem lesz jó – csattant fel Laura, és bár a haragja Mike-nak szólt, tudta, hogy valószínűleg úgy hangzik, mintha Bryonyn töltené ki a mérgét. De abban a pillanatban ez egyáltalán nem érdekelte.

– Mike, beszélnem kell veled – szólt, és otthagyta Bryonyt, hogy odalépjen Mike-hoz.

Mike bosszantóan makacs ember volt; Laura tudta, hogy ha nyomást gyakorol rá, még kevésbé fog célt érni nála. Mike monitorára esett a pillantása, és a Coopers vitaminitalának tervei bámultak vissza rá.

– Megkérdezhetem, mikor fogsz hozzálátni az én briefemhez?

– kérdezte, és elszakította a tekintetét a monitorról.

Mike sóhajtott.

– Miről van szó?

– A levélreklámról az ingatlanügynökségnek – hördült fel Laura.

– Mikorra kell?

– Abban bíztam, hogy már tegnap láthatok belőle valamennyit.

– Ez most nem fog menni. Be vagyunk táblázva.

– Hogy érted, hogy nem fog menni?

– Úgy értem, hogy kizárt, hogy ezt ma meg tudom csinálni. Így, hogy ezzel foglalkozom, biztosan nem – mondta fakó hangon, a képernyő felé biccentve.

Laura összehúzta a szemét, miközben a lehetőségeit latolgatta. Tudta, hogy tovább kellene lépnie, és nem lenne szabad nagy ügyet csinálnia belőle, de ugyanakkor nem tudta, mihez kezdjen a benne fortyogó és egyre növekvő dühével.

Mike már visszatért a munkájához, rendületlenül mozgatta az egerét az asztalán, ahogy a kreatívon dolgozott. A helyzet az volt, hogy Laurának nem volt választási lehetősége. Nem tehetett semmit, meg kellett várnia, amíg Mike-nak lesz ideje foglalkozni az ő megrendelésével.

– Átküldöm Samnek, ő meg tudja csinálni, ha még ma kell – mondta végül Mike.

– Ki a fene az a Sam?

– A gyakornokom – biccentett egy üres íróasztal felé.

– Azt felejtsd el! – csattant fel Laura. – Tudok várni hétfőig.

Mike nem törte magát, hogy válaszoljon, ahogy Laura visszament az asztalához, miközben majd’ szétvetette az indulat. Még soha nem fordult elő, hogy egy gyakornoknak passzolták volna le az ő megbízását, kivéve persze, ha ő maga javasolta.

Laura kihúzta a székét, és leült, ujjait összekulcsolta, kezét maga előtt az asztalra tette, előredőlt, a kezére támasztotta az állát, és aprókat szuszogott. Mellette Bobby mosolygott egy fényképről. Odanyúlt a képhez, közelebb húzta magához, ujjával végigsimított a boldog kis gyerekarcon.

Aznap, amikor a kép készült, a kék-fehér csíkos póló volt rajta, amit ő és Nate vettek neki egy Cornwallban töltött hétvégén. Öt perccel azután, hogy elkészült a fénykép, egy sirály szállt az asztalukra, és halálra ijesztette őt, de Bobby kacarászott, húsos kis ujjaival a madár után nyúlt, és megpróbálta elkapni.

Mit keres ő itt egyáltalán? A kérdés váratlanul futott át az agyán. Olyan hamar lemondott arról, hogy a fiával lehessen, de vajon minek? Nem muszáj továbbra is abban a házban lakniuk – akár le is cserélhetik egy kisebbre. Vagy elköltözhetnek a környékről. Lymington annyira drága. Walesbe költözhetnének, közelebb Nate szüleihez.

Laura elővette a mobilját, és megnyitotta a Rightmove ingatlancég honlapját, és rákeresett a walesi házakra. Az árak ott sokkal megfizethetőbbek; nem kellene közvetlenük az anyósáék mellé költözniük, Nate pedig bárhol találhat állást. Végigböngészte az eladó ingatlanokat, és nem is figyelt a kis belső hangra, ami azt sugallta, hogy Bridgend egyáltalán nem neki való.

– Költöztök?

Laura összerezzent, és letette a mobilját, átcsúsztatta az asztal másik felére.

– Nem – mondta.

– Meg akartam kérdezni, hogy ugye nem annyira rossz a helyzet – szólalt meg Patrick.

Laura halványan elmosolyodott, és megvonta a vállát. Egész héten nem tudtak rendesen elbeszélgetni Patrickkel. A férfi hétfő óta nem is volt bent az irodában.

– Hát igen – folytatta. – El tudom képzelni, hogy nem túl jó.

Laura azon kapta magát, hogy Mia asztala felé fordul. Fogalma sem volt, mit gondol Patrick Miáról, de nem merte megkérdezni, mivel úgy tűnt, hogy az irodában mindenki más kedveli őt. Néhány nő az asztala körül sertepertélt, hallgatták Miát, aki hevesen gesztikulált a kezével. Laura még az emelet másik feléről is hallotta az egyikük nevetését.

– Hiszen csak rövid időre szól – mondta Laura. – Amint elkészül a tévéreklám, és műsorra is kerül, már nem lesz szükség a szerződése meghosszabbítására.

Patrick nyugtalanul ráncolta a homlokát, és felemelte a fejét, hogy Laurára nézzen.

– Mi az? – kérdezte.

– Harry nem mondta, ugye? Véglegesítette Miát. Egy héttel azelőtt, hogy visszajöttél. – Patrick szünetet tartott, és a válla fölött visszapillantott Miára. – Attól tartok, nem fog menni sehová.

KILENCEDIK FEJEZET

Mia ott ült Mike Lewis mellett, aki hátradőlt a székében, a karját összefonta a mellkasán, és mindketten a képernyőre meredtek.

– Nem is tudom – motyogta Mia. – Igazából nem is tudom, melyik néz ki jobban.

Az isten szerelmére, Mike, segíts már egy kicsit, gondolta. Ő volt a kreatív igazgató, neki kellett volna a helyes irányba terelgetnie Miát, ahelyett, hogy csak úgy ül ott. És rá vár.

Bedobták a mély vízbe ezzel a Coopers-kampánnyal; nem mintha nem tudta volna megcsinálni, de nem volt elég hosszú a közös múltjuk – nem ismerte a csapatot eléggé ahhoz, hogy olvasni tudjon a gondolataikban, és ki tudja találni, mit szeretnének igazán.

– Ki kell segítened – nevetett fel. – Elfogadom, akármelyiket is választod.

Mike megrázta a fejét, és tovább nézte a képernyőt.

– Mindkettő olyan, amilyet kértél – mondta nyersen. – Neked kell eldöntened, hogy melyiket mutatod meg nekik.

Mia felemelkedett a székéből. Azt kívánta, bárcsak legalább vetne rá egy pillantást Mike, és észrevenné, hogy a segítségét kéri.

– Mindkettőt megmutathatom – mormolta, bár kételkedett abban, hogy örülnének ennek. Azt várták, hogy egyértelmű elgondolást mutatnak nekik, erre tessék, itt volt két teljesen különböző stílusú ötlet a vitaminitalhoz, amelyekről hat hónapja, vagyis mióta először megkóstolta, azt tetteti, hogy ízlik neki.

Az volt az igazság, hogy Mia semmit nem szeretett, ami már ízre is túlságosnak egészséges volt, de nem állt szándékában ezt el is mondani nekik. A Coopers-megbízás létfontosságú volt a Morris & Wood számára, és ha meg akarta tartani a munkáját, akkor bármit meg kellett tennie annak érdekében, hogy a kedvükben járjon. Ha ez azt jelentette, hogy hetente egyszer le kellett gyűrnie a hidegen préselt zöld gyümölcslevet, amit cayenne borssal ízesítettek, hát akkor ez volt a minimum, amit megtett.

– Rendben, legyen – mondta. – Akkor legyen ez. A szabadtéri kampány. Ezt választom.

Várt egy kicsit, hogy Mike megmondja, jól döntött-e, vagy épp rosszul, de egyiket sem tette. Ehelyett szusszant egyet, ahogy előredőlt, és elkezdett babrálni a terv szegélyével, mintha ez az egész csak időpazarlás lenne, pedig mindenki tudta, hogy jelenleg ez volt a legfontosabb feladata. Végül Mia hátratolta a székét és felállt, miközben megpróbálta figyelmen kívül hagyni, hogy a férfi azt érezteti vele, hogy igazából fogalma sincs arról, hogy mit csinál. Legszívesebben megmondta volna neki, hogy mekkora tuskó.

Mike Lewisszal nehéz volt együtt dolgozni, azon egyszerű oknál fogva, hogy sosem nézett az ember szemébe. A vastag lencséjű szemüvege sem segített, de ettől eltekintve is, a szemüveg mögött borzasztóan igyekezett, hogy elkerülje Mia tekintetét. Már korábban is találkozott Mike-hoz hasonló emberekkel. Az előző munkahelyén is volt pár ilyen munkatársa, és sosem könnyítették meg a napokat.

Mike nehezen volt kezelhető, Miát mégis sokkolta, amikor Sarah Clifton először beszélt neki nyíltan a főnöke viselt dolgairól a mosdóban. Mia most is látta Sarah-t, aki rá várt az asztalánál. Integetett neki, mire Sarah azonnal felélénkült, és felé lépdelt.

– Beszélhetnénk?

– Persze.

Mivel Sarah tapodtat sem mozdult, Mia a legközelebbi üresen álló tárgyaló felé intett, és betessékelte Sarah-t.

– Gondolkodtam azon, amit felvetettél – mondta Sarah csendesen.

Mia bólintott, és megpróbálta felidézni az előző heti beszélgetésüket.

– Tudom, hogy igazad van, de nem hiszem, hogy bármit is tudnék mondani.

– Ó! – Mia elbizonytalanodott. Kihúzott egy széket a kis kerek tárgyalóasztal mellől, és leült. Sarah ugyanígy tett.

– Azt hittem, már végigbeszéltük ezt. Azt hittem, örülsz annak, hogy haladunk.

Eddig abban reménykedett, hogy Sarah meg fogja erősíteni, hogy készen áll a következő lépésre, nem pedig azt, hogy kihátrál.

– Tudod, ha Mike szörnyen bánik veled, és rosszul érzed magad miatta, nem teheted meg, hogy hátradőlsz, és nem szólalsz fel ellene.

– Igen, tudom, csak… – csuklott el Sarah hangja. – Igazán értékelem, hogy így törődsz velem meg minden, de tegnap este beszéltem a pasimmal erről, és egyetértettünk abban, hogy jobb lenne, ha nem csinálnék a bolhából elefántot.

– Bolhából elefántot?! – Mia szinte felnevetett, ahogyan előrehajolt. – Sarah, Mike zaklat téged – szögezte le. – Segíteni szeretnék, tényleg, de nem tehetek semmit, ha te még nem készültél fel rá, hogy előrelépj az ügyben.

– Azért azt nem mondanám, hogy zaklat…

Mia zavartan fészkelődni kezdett a székén. Ez az egész eléggé rossz irányba haladt.

– Pedig te magad mondtad – felelte mosolyogva, lágy hangon.

– Ezt mondtad nekem. A zaklatásnak sok formája lehet, és amit arról meséltél, amit Mike tett – egy pillanatra elhallgatott és a fejét oldalra biccentette –, az egyértelműen diszkrimináció.

Sarah-nak az álla is leesett a csodálkozástól.

– Azt mesélted, hogy amikor csak beszélsz vele, mindig azt érezteti veled, hogy lebecsül téged – próbálkozott Mia. – Meg kellene hallgatnia a véleményedet anélkül, hogy lehurrogná őket.

– Tudom-tudom, de… – Sarah elnémult, nem tudta befejezni a mondatát.

– És mindig közbeszól, amikor te beszélsz az értekezleten, ugye?

Sarah bólintott, szinte szégyellte magát.

– Ahelyett, hogy megkérne, hogy valamit megcsinálj, csak utasításokat hagy az asztalodon. És azt is mondtad, hogy amióta csak itt dolgozol, nem adott semmilyen visszajelzést, majd pedig a legutóbbi értékelésedkor úgy minősített, hogy nem teljesítesz elég jól.

Mia kinyújtotta a kezét, és megérintette Sarah karját.

– Ez nem a te hibád – folytatta gyengéden, de határozottan. – De ha hagyjuk, hogy a Mike-hoz hasonló emberek büntetlenül csináljanak ilyeneket, akkor sosem fogják abbahagyni.

Sarah lassan bólintott.

Jól tette, hogy többes számot használt, így biztosította Sarah-t afelől, hogy mellette van ebben az ügyben.

– Továbbra is zaklatni fog másokat is, és ez nincs rendjén, igaz?

– Csak úgy érzem, hogy a „zaklatás” olyan erős kifejezés.

– Akár nevezhetjük máshogy is – mondta Mia, talán kissé túl röviden, aztán hozzátette: – Itt vagyok melletted. Támogatlak. Teljesen biztos vagyok abban, hogy végig tudod csinálni. Sőt, abban is biztos vagyok, hogy végig kellene csinálnod.

A megfelelő hangnemet próbálta megütni. Mert minden esély megvolt rá, hogy Sarah meghátrál.

– Igen, azt hiszem, igazad van, de kezdem azt hinni, hogy nem is volt olyan szörnyű…

– Ne tedd! – szólt rá Mia. – Nem szabad mentegetned őt. Valóban olyan szörnyen viselkedik veled, mégpedig azért, aki vagy.

– Ezt hogy érted?!

– Te is tudod, hogy egyetlen férfi ügyfélkapcsolati vezetővel sem viselkedne úgy, ahogyan velem teszi. Alig tud rám pillantani. Persze tudja, hogy azt kell csinálnia, amit mondok neki… – Mia elharapta a mondatot és legyintett. – De így is észreveszem.

– Igen, lehet, hogy igazad van.

– Igazam is van – mondta Mia határozottan. – Teljesen. És megígérem, hogy együtt nézünk szembe ezzel. – Megszorította Sarah karját. – Ha akarod, beszélhetek Harryvel hétfő reggel.

– Jaj, nem is tudom.

Nem hát, gondolta Mia, és a fiúd amúgy is le fog beszélni róla a hétvége folyamán.

– Hát, ez csak egy ötlet – mondta. A mobilja pityegett, jelezte, hogy üzenete érkezett. Kivette a zsebéből, és a kijelzőre pillantott. Az anyja írt, arra kéri, hogy vegyen kaját hazafelé menet. Mia felsóhajtott. Már korábban elfogadott egy meghívást a kocsmába, egy kis munka utáni iszogatásra. Péntek este volt, és a gondolat, hogy egyenesen hazamenjen, elviselhetetlen volt. Különösen, mivel semmi tervük nem volt a hétvégére. Mia egyetlen dologra vágyott: hogy néhány gin-tonikkal többet igyon a kelleténél.

– Jobb, ha visszamegyek dolgozni – sóhajtotta, majd felállt, és kinyitotta az ajtót. Az üzenet a várhatónál jobban felzaklatta, úgy érezte tőle, hogy semmi izgalmasra nem számíthat, és az is zavarta, hogy Sarah vonakodott felszólalni azzal kapcsolatban, ami a cégnél történik.

Henrietta James már a bárban volt, amikor Mia belépett.

– Ragaszkodom hozzá, hogy én fizessek – mondta neki Mia. Túl sokszor fordult elő, hogy Henrietta már átnyújtotta a kártyáját a pultosnak, mire Mia a sajátjáért nyúlt volna, és ez kezdett kínossá válni. A fizetése magasabb volt, mint bárki másé a munkatársai közül, akik most a kocsma egyik sarkában gyűltek össze, és soha nem lett volna képes elmagyarázni nekik, hogy ennek ellenére miért nem engedheti meg magának, hogy meghívja őket.

– Csak egy körre maradok – mondta Mia, ahogy Henrietta visszafordult Bryonyhoz, hogy folytassák a beszélgetést. Mia elmélázott azon, hogy milyen könnyen eltérítette őt az anyja az eredeti tervétől. Már megvette és az autója csomagtartójába pakolta az ételeket, amiket az anyja kért. Csak emlékeznie kell arra, hogy útba ejtse az autót, ha végül taxit hív majd.

Miközben a pultosra várt, Bryony hangjára lett figyelmes.

– …mindent egyszerre próbál csinálni. Láttátok, hogy vetette bele magát a munkába a héten?

– Kiről van szó? – kérdezte Mia. Henrietta fintorgott.

– Laura Denningről. Persze te nem ismerted őt azelőtt. Mindig is ilyen volt, de én tényleg azt hittem, hogy vissza fog venni a tempóból, most, hogy gyereke született.

Henrietta őt nézte, és a reakciójára várt.

– Talán csak sok a munkája – mondta Mia. – Egy gin-tonikot kérnék, cukormentes tonikkal – fordult a felszolgálóhoz.

Henrietta közelebb hajolt hozzá.

– Nem igazán fog tetszeni neki, hogy ilyen jól dolgozol. Szerinted tudja már? Mármint, hogy a Coopers nem akar újra vele dolgozni?

Mia Bryonyra pillantott.

– Nem, szerintem még nem tudja – mondta halkan, habár tudván, hogy milyen gyorsan terjednek a hírek, biztos volt benne, hogy nem tart soká, hogy tudomást szerezzen róla.

– Reménykedni fog, hogy rosszul teljesítesz majd, ebben biztos vagyok.

Mia nem tudott mit mondani erre. Vagyis tudott volna, de inkább nem akart mondani semmit. Különösen nem Henriettának.

– Nagyon bízom benne, hogy nem így lesz – mondta, mire Henrietta felvonta a szemöldökét.

Mire végül Mia hazaért, már este tíz volt. A házban sötét volt, leszámítva a hálószoba lámpáját az épület túlsó végében. Örült neki, hogy nem felejtett el megállni az autójánál, de még ennél is jobban örült annak, hogy elment a kocsmába, mert sokkal kellemesebb volt úgy sétálni a ház felé, hogy az egész teste kellemesen elzsibbadt az alkoholtól.

Elfordította a kulcsot a zárban, belökte a bejárati ajtót, és azonnal meghallotta az előszoba túlsó vége felől jövő kiabálást.

Felkapcsolta a lámpát az asztalon, és becsukta maga mögött az ajtót. Az előszobába nem jutott természetes fény, ettől lehangoló volt, és persze az sem segített, hogy az anyja szőnyege mintás volt, a sötétzöld falak pedig tele voltak zsúfolva az évek során készített fotókkal. Mia már rájuk sem nézett, amikor elhaladt mellettük, hogy az előszoba végében levő hálószobába menjen.

Az ajtó tárva-nyitva volt, így látta az anyját a kifakult lila pongyolájában, aminek a szegélye és a kézelője már foszlott. A kezét szorosan összekulcsolta maga előtt. Mia még ebből a távolságból is látta, hogy az ujjpercei kifehéredtek a szorítástól.

– Anya!

– Ó, Mia! – mondta megkönnyebbülten, amikor felpillantott. Mia belépett a szobába. A nővére a heverőn feküdt, arccal a fal felé fordulva. – Nem akar hozzám szólni.

– Akkor hagyd – javasolta Mia.

– Nem tudom – tátogta az anyja. A szavai olyan halkak voltak, hogy Mia abban sem volt biztos, hogy igazából hangosan kimondta-e őket. A szeme könnyben úszott, bármelyik pillanatban legördülhettek az arcán, vékony szálú ősz haját pedig egy hajpánttal simította a fejéhez, hogy ne hulljon az arcába. Ez azt jelentette, hogy már ágyban volt, vagy épp oda készült.

– Jess! – szólította meg Mia a testvérét. – Akarsz velem beszélni?

Amikor a nővére nem szólalt meg és nem is mozdult, Mia megfogta az anyja karját, és kiterelte őt a szobából.

– Gyere – mondta –, készítek egy teát mindannyiunknak.

Egy könnycsepp gördült le az anyja szeméből. Mia figyelte, ahogy az anyja kivesz egy zsebkendőt a pongyolája zsebéből, és olyan finoman törli meg vele a bőrét, hogy Mia szíve majd’ beleszakadt.

– Nem kellene ezt csinálnod – mondta az anyja, miközben követte Miát az előszobába. – Nem kellene mindig mindenki problémáját neked megoldanod.

– Te nem vagy mindenki. Az anyukám vagy.

– Tudod, hogy értem – válaszolta halkan. – Nem így kellene élned.

– Neked sem kellene – mondta Mia, miközben elérte a konyhaajtót, és megfordult. Az anyja arcán piros foltok voltak, a szeme alatti bőr szinte áttetsző, annyira vékony volt. A karja ernyedten lógott az oldala mellett, kezében a papír zsebkendőből gyűrt gombócot morzsolgatta. Ebben az életkorban az anyjának pihennie kellett volna, meg utazgatnia abból a kevés pénzből, amit az évek során félretett, nem pedig eszeveszetten aggódnia az idősebbik lányáért.

És Mia hirtelen leírhatatlan bűntudatot érzett, hogy nem jött egyenesen haza munka után – és a bűntudat helyét hamar átvette az afölött érzett düh, hogy az életük ilyenné vált.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Mia Anderson, ügyfélkapcsolati vezető

MARLOW: Meg tudná mondani, hol járt tegnap este hét és kilenc óra között?

MIA: Otthon voltam. Úgy értem, az anyám házában.

MARLOW: Egész idő alatt?

MIA: (szünet) Nem. Nem voltam ott mindvégig.

MARLOW: Szóval hova ment még el?

MIA: Autózni mentem. Egyedül.

MARLOW: Valami konkrét helyre?

MIA: Nem igazán, csak róttam az utakat.

MARLOW: Gyakran szokott ilyet csinálni? Hogy elmegy autókázni egyedül?

MIA: Időnként. Segít kitisztítani a fejemet.

MARLOW: Vagyis tegnap este ki kellett tisztítani a fejét?

MIA: Borzasztó nyúzott voltam, azt hiszem.

MARLOW: Volt ennek bármi köze valami munkahelyi dologhoz?

MIA: Nem. A munkával minden rendben. Nem volt fontos, én csak…

MARLOW: Igen?

MIA: Néha ki kell szabadulnom a házból. Időnként besokallok, és szükségem van egy kis friss levegőre.

MARLOW: Akkor nem történt semmi olyasmi a munkahelyén, ami bántotta volna?

MIA: Nem.

MARLOW: Csak azért kérdem, mert senki nem látta magát tegnap a munkahelyén. Tizenharmadikán, hétfőn. Bement dolgozni?

MIA: (rázza a fejét)

MARLOW: A diktafonba, kérem.

MIA: Nem, tegnap nem mentem be. Volt egy időpontom, amiről elfelejtettem szólni.

MARLOW: Szóval semmi nem zaklatta fel?

MIA: Miért kérdezi ezt tőlem folyamatosan? Mi zaklatott volna fel?

MARLOW: Hát, először is ott volt az az incidens Harry Wood partiján négy nappal ezelőtt. Gondolom, a történtek után a tegnapi lett volna az első nap, hogy ismét találkozik Laura Denninggel.

MIA: (nevet) Az nem zaklatott fel. Vagy legalábbis nem annyira, hogy emiatt ne menjek dolgozni.

MARLOW: És itt van ez az ügy Laurával.

MIA: Nekem nincs semmilyen ügyem Laurával.

MARLOW: Szóval egyszerűen csak volt egy időpontja? Amiről elfelejtkezett? Nem volt valami más, ami távol tartotta magát a munkahelyétől? Abból, amit hallottam, ez eléggé szokatlan magától. Úgy hiszem, ez volt az egyetlen nap, hogy nem ment be dolgozni, mióta nyolc hónapja elkezdett itt dolgozni.

MIA: Nem volt semmi más.

MARLOW: Csak hát igazából valaki látta magát aznap késő délelőtt az irodában. Úgy tűnt, éppen akkor lépett ki a liftből az irodába, és aztán nagyon gyorsan ismét eltűnt. Így történt?

MIA: (szünet) Igen, megfeledkeztem az időpontomról. Ahogy már mondtam magának.

MARLOW: És nem gondolta, hogy szól valakinek, amikor bent járt?

MIA: Ez mennyiben releváns most?

MARLOW: Nem tudom. Épp ezt próbálom kideríteni. Azon gondolkodtam, vajon történt-e valami az alatt a rövid idő alatt, amíg bent volt a Morris & Wood irodájában tegnap, amiről nem beszél. Abban az épületben, ami ma már nem több mint egy nagy rakás hamu.

MIA: Megmondtam magának. Nem történt semmi.

MARLOW: Oké. Akkor térjünk vissza a tegnap estéhez. Csak úgy rótta az utakat? Megállt esetleg valahol?

MIA: Nem emlékszem ilyesmire.

MARLOW: És az irodához is elgurult?

MIA: Nem.

MARLOW: És járt esetleg valahol a közelében? Valahol, ahonnan akár láthatta is a tüzet?

MIA: Nem.

MARLOW: És a folyó túloldalán? Onnan nagyon jól rá lehet látni a Morris & Wood épületére. Járt tegnap este a rakparton?

MIA: Nem.

MARLOW: Biztos ebben, Mia?

TIZEDIK FEJEZET

Hét héttel a tűz előtt

– Mia itt fog maradni – ismételte el Laura Patrick szavait Nate-nek, azon a hétvégén már nem először. – Így, hogy véglegesítette, Harry nem tud olyan könnyedén megszabadulni tőle, Nate. De mi a francért tette?

Nate megrázta a fejét.

– Nem tudom – mondta, és követte Laurát a mosókonyhába, egy rakás szennyessel a kezében.

– Hadd csináljam én. – Kinyúlt, hogy elvegye tőle. – Tudod, hogy nem várom tőled, hogy mindent te csinálj.

– Nincs ezzel semmi baj. Te csak menj, és foglalkozz Bobbyval.

– A fiuk felé biccentett, aki bizonytalanul imbolygott a játszószőnyegén, mielőtt eldőlt és a hátára gurult volna, amivel megnevettette Nate-et.

Laura egy pillanatig mozdulatlanul nézte, ahogyan Nate a mosógépbe teszi az ágyneműt. Olyan rossz érzés volt, hogy minden háztartási munkát ő végez, még akkor is, ha az előző hat hónapban viszont épp Laura volt az, aki ezt csinálta.

Megfordult, és lekuporodott Bobby mellé, felemelte a földről, és magához szorította a fiát. Nyomott egy puszit a fejére, eközben beléhasított, hogy másnap vissza kell mennie a munkahelyére, ez pedig egy olyan gondolat volt, amitől szorongani kezdett.

– Jól értem, hogy még nem beszéltél erről Harryvel? – kérdezte Nate.

– Nem akarom hétvégén zavarni.

– Akkor holnap fogsz vele beszélni? Laura bólintott.

– Akkor majd legalább tudni fogod. – Kiegyenesedett, és a derekát kezdte masszírozni. – Mit szeretnél ebédelni? – kérdezte, mintegy lezárva ezzel a beszélgetést, mert Nate a saját elképzelése szerint úgy gondolta, hogy amint Laura beszélni tud a főnökével, tovább tud majd lépni.

– Ez olyan megalázó, Nate – magyarázta tovább, hogy a férfi megértse. – A szamárlétra legaljára kerülni, mintha a kreatívokkal azonos szinten lennék. Azért vettem fel Miát, hogy helyettesítsen, most pedig olyan, mintha felettem állna.

Laura mindig is tisztában volt azzal, hogy ha valaki a szakmája csúcsán akar maradni, akkor nem engedheti meg magának, hogy szabadságra menjen. És a feltevése helyesnek is bizonyult – sajnos ő maga lett a legjobb példa. Míg ő egy gyereket hozott a világra, addig egy másik nő besurrant a helyére, és elorozta a munkáját.

– Igen, el tudom képzelni – mondta Nate, miközben közelebb ment, és összekócolta Laura haját. – Muszáj foglalkoznunk az ebéddel. Máris egy óra van.

Laura megvonta a vállát. Fikarcnyit sem érdekelte az ebéd, nem is volt különösebben éhes. Itt van ez a hétvége, amit végre a családjával tölthetne, ennek ellenére az ideje legnagyobb részében a gondolatai folyton a munka felé kalandoznak el. És bármennyire szerette volna kihozni a lehető legtöbbet a vasárnap délutánból, lényének egy része képtelen volt erre koncentrálni, mert tudta, hogy mindaddig nem fog tudni megnyugodni, amíg vissza nem megy az irodába, és nem beszél Harryvel szemtől szemben.

– Laura? – zökkentette ki Nate. – Mit szólnál hozzá, ha elmennénk itthonról, és ennénk valamit egy pubban?

– Sehol nem lesz hely ilyenkor.

– Akkor légy szíves, segíts, és mondd el, hogy mit szeretnél.

– Rendben – csattant fel, miközben felkászálódott a földről. – Megoldom.

Odasétált a hűtőhöz, belekukkantott, egy pillantással felmérte, hogy milyen kevés ételük volt, a gyomra pedig egyre jobban összeszűkült az idegességtől.

Az igazság az volt, hogy aggasztotta a Harryvel való beszélgetés, mert már a gondolatát is utálta annak, hogy Harry esetleg cserben hagyja. És ha esetleg azt mondja neki, hogy azért véglegesítette Miát, mert annyira fantasztikusan végzi a francos munkáját, akkor vajon mit fog tenni Laura?

Becsukta a hűtő ajtaját, nekitámasztotta a fejét, és lehunyta a szemét.

– Ne haragudj, Nate – sírta el magát. – Olyan nagyon sajnálom, ennek nem így kellene történnie.

– Minden rendben, ne aggódj – válaszolta.

– Nem, nincs minden rendben. Nem áll szándékomban azt az időt, amit veled és Bobbyval tölthetek, arra pazarolni, hogy Miára gondolok, pedig egyfolytában csak ezt csinálom. Mi a fenéért kell neki a munkám, Nate? – panaszkodott, a feje koppant egyet a hűtő ajtaján, mire egy hűtőmágnes leesett a földre. – Nem bízom benne – mondta ki végre a gondolatot, ami egész héten gyötörte. – Cseppet sem bízom Mia Andersonban.

Hétfő reggel, amikor Laura besétált a munkahelyére, elment Mia mellett – aki akkor már megint a helyén ült az asztalánál –, és egyenesen Harry irodájába tartott.

– Jó reggelt, jó reggelt! – intett neki Harry vidáman. – Jól telt a hétvége?

– Igen, nagyszerűen, köszönöm.

– És hogy van a fiatalember?

– Bobby? – emlékeztette a fia nevére. – Jól van, de én…

– Átalussza az éjszakát? Istenem, emlékeim szerint a lányok egyéves korukig nem aludták át az éjszakákat. Egyikük sem. Ott volt persze a dadus, Janie-nek nem kellett bajlódnia az éjszakai felkelésekkel. – Megrázta a fejét, és felnevetett. – Nem szívesen csinálnám végig még egyszer – mondta, és Laura azon morfondírozott, vajon mekkora hatással volt ez egyáltalán a férfi életére. – Milyen volt az első hét újra munkában?

– Hát, igazából épp erről akarok beszélni veled, Harry.

A férfi bólintott, a székét egy vonalba hozta az asztalával, hátradőlt, a lábát pedig keresztbe tette. Most, hogy Laura itt állt előtte, a szavai, amelyeket korábban átgondolt, nem akartak a nyelvére jönni, ez pedig annyira elkeserítette, hogy képtelen volt megszólalni. Mióta csak Harrynek dolgozott, ez volt az első alkalom, hogy jól meg kellett fontolnia minden lépését, mert nem értette, mi folyik körülötte.

Laura kihúzott egy széket Harry asztalának túloldalán és leült, majd vett egy mély levegőt. – Hallom, Mia végleges szerződést kapott. Nem is szóltál róla.

– Hát igen. – Harry kissé felemelkedett, a szeme megrebbent, épp csak annyira, hogy Laura tudta, Harry kényelmetlenül érzi magát. – Ne haragudj, hogy nem mondtam, csak azt akartam, hogy a múlt héten a visszarázódással foglalkozz.

– Folyamatosan ezen jár az agyam – mondta Laura. – Képtelen vagyok rájönni, hogy miért döntöttél így.

– Hát azért, amit mondtam. Nagyszerű munkát végez… – Harry elnémult, amikor Laura megrázta a fejét. – Úgy éreztem, nem szabad elengednünk őt.

Laura próbálta megemészteni a hallottakat. Na meg azt, ahogyan Harry kerülgeti a forró kását, és nem mondja meg neki egyenesen, hogy ő maga volt az, aki nem akarta elveszíteni Miát. Elgondolkodott azon, mennyire lehetett biztos Harry a döntésében vagy hogy vajon csak arról van-e szó, hogy nem akart konfrontálódni. Volt már néhány olyan alkalom, amikor látta Harryt kihátrálni egy konfliktusos helyzetből, és érdekes volt belegondolni, hogy esetleg most is ezt csinálja.

– De te valójában nekiadtad a munkámat – tartott ki Laura az igaza mellett.

Harry erre idegesen felnevetett, és ismét mocorogni kezdett a székében.

– Egyáltalán nem adtam neki.

– Rábíztad a legnagyobb ügyfelemet – mondta, és érezte, ahogyan a fejébe tolul a vér.

– Mert szeretném, ha valami újba fognál. – A szeme tágra nyílt, ahogy közelebb hajolt Laurához az asztal fölött, mintha csak azt várná, hogy Laura izgatott lesz ettől. – Már beszéltem neked erről. Szeretném, ha hamarosan találkoznál ezzel a fickóval, mondjuk, a jövő héten. Ha ez összejön, ahogyan azt nagyon remélem, megígérhetem, hogy nem lesz időd a Coopersre.

– De meg sem kérdeztél, Harry. – Laura hallotta, hogy a hangja kissé elcsuklik, szinte siránkozóvá vált, de ennek ellenére folytatta. – Miért nem Mia kapja ezt az új lehetőséget?

– Azért, mert… – Harry ismét megrázta a fejét, miközben hátradőlt a székében, és Laura elgondolkodott, hogy vajon azért tart-e szünetet, hogy találjon valami kifogást. – Azért, mert valaki olyanra van szükségem ehhez az új projekthez, akiben megbízom, és az te vagy. Tudom, hogyan dolgozol, Laura, tudom, hogy brillírozni fogsz.

Laura kifújta a levegőt, a szíve a torkában dobogott, amíg feldolgozta, amit a férfi mondott, és azon tépelődött, vajon higgyen-e neki.

– A legjobb emberemre van szükségem, és az te vagy – folytatta Harry mosolyogva. Nyeregben érezte magát, habár Laura is tisztában volt azzal, hogy Harry igazi mestere annak, hogy azt mondja, amit az emberek hallani akarnak. És egészen biztosan tudta, milyen kétségbeesetten vágyott Laura arra, hogy ezt mondja.

– Mia jobb munkát végzett, mint én?

– Micsoda?! – nevetett Harry. – Ez nem erről szól. Laura, te ezt gondolod? Azt hiszed, hogy így próbálok megszabadulni tőled, vagy ilyesmi? Ez a cég összeomlana, ha te nem lennél itt, és ezt te is tudod. Te vagy a legjobb. – A szája széles mosolyra húzódott, most, hogy úgy érezte, biztonságosabb vizekre evezett.

Ennek ellenére Laura bólintott, a pulzusa lelassult, mert bármi is volt mögöttük, a szavai megnyugtatóan hatottak.

– Szóval ez az egyetlen oka annak, hogy most ő foglalkozik a Coopersszel?

Harry egy szívdobbanásnyi hallgatás után válaszolt:

– Persze, csak emiatt.

Laura tudta, hogy nincs értelme tovább forszíroznia a dolgot. Csak körbe-körbejárnának. Némi optimizmussal hagyta el Harry irodáját amiatt, hogy még mindig szükség van rá, bár derűlátását kissé beárnyékolta az a nyugtalanító tudat, hogy Harry egészen biztosan nem mondta el a teljes igazságot. És Laura tudta, hogy itt az ideje, hogy végre felhívja a Cooperst.

Ideges volt, amikor tárcsázta a számot, amit egykor olyan gyakran hívott, és várta a hangot a vonal túlsó végén.

– Tess szabadságon van – mondta neki a marketingmanager. – Esetleg hagy üzenetet? Szólok neki, hogy hívja vissza.

Laura megadta a nevét, de teltek-múltak a napok, és nem hívták vissza, és Harry új lehetőségéről sem hallott semmit. És egyre inkább nyomasztotta a gondolat, hogy Harry nem mondott el mindent.

Pénteken, amikor Miának prezentálnia kellett a kampányterveit a Coopers csapatának, Laura nem tudta nem észrevenni a tényt, hogy Mia úgy pörgött-forgott az irodában, mintha ez lenne az egyetlen dolog, amiről mindenki beszélni akar.

– Olyan ideges vagyok – hallotta Miát, ahogy Bryonyval nevetgél –, olyan érzés, mintha újra az iskolában lennék.

Laura úgy érezte, hogy Mia még távolról sem tűnt annyira idegesnek, mint Bryony, aki egyfolytában arról áradozott, hogy Mia biztosan csodás lesz.

Laura keze begörcsölt, miközben rendületlenül folytatta a munkát a számítógépen. Azt kívánta, bárcsak ki tudná zárni a zajt, és abba tudná hagyni, hogy folyamatosan azon agyaljon, vajon milyenek lehetnek azok a tervek. Még mindig nem látta őket. Fogalma sem volt, mi van Mia tarsolyában, de nem volt elég bátorsága, hogy megkérdezze. Ehelyett megpróbált leszegett fejjel dolgozni tovább, és a megmaradt ügyfeleire koncentrálni. Egyik sem hozta lázba igazán, de közben abban reménykedett, hogy vagy Harry egy nap majd bejelenti, hogy találkoznak azzal a lehetséges új klienssel, vagy pedig Mia fog valamit baromira elcseszni.

Az, ami korábban az álmai netovábbja volt, egyszeriben nem jelentett mást számára, mint szimplán munkát, amiből fizetni tudják a számlákat, és ami miatt nem lehet a fiával. És bármennyire is várta az előtte álló hétvégét, nem volt az a típus, aki semmi másra nem vágyik az anyaságon kívül. És tudta, hogy nem is teljesít különösebben jól ezen a téren.

Még mindig nem beszélt senkivel a Cooperstől, amióta csak visszajött dolgozni. Éppen ezért aznap két óra tájban, amikor elhaladt a vezetőségi tárgyaló mellett, egy pillanatra megtorpant, a szíve pedig a torkába ugrott. Egy másodpercig sem gondolta volna, hogy Mia az irodába hívja őket. Laura mindig náluk találkozott velük, de ezúttal mégis itt voltak, a Morris & Woodnál – az üvegfal túloldalán ott ült a teljes marketingcsapat.

Úgy érezte magát, mintha fejbe kólintották volna, amikor végignézett az ismerős, négyfős társaságon. Mocorogtak a székükben, miközben igyekeztek odafordulni Bryony felé, aki az utóbbi két hétben aránytalanul osztotta meg az idejét Laura és Mia között.

Laura lába majdnem összecsuklott, ahogy menekülőre fogta, igyekezett minél gyorsabban kikerülni a látómezejükből, de nem ment vissza az asztalához. Több mint hat hónapja nem látta egyiküket sem. Némileg tartották ugyan a kapcsolatot azután is, hogy elment – küldtek neki egy csodás babaruhacsomagot, amit kék csokor formába csomagoltak, ő pedig küldött nekik viszonzásképp egy köszönőkártyát, amin Bobby képe díszelgett –, de ezenkívül? Semmi kommunikáció. Tess Wills sem hívta vissza, aki most az asztal túlsó végén ült, pedig nyilvánvalóan visszatért a szabadságáról.

Laura a kezdetektől dolgozott a Coopersnek, nagyon sok éjszakát töltött elmélyülten dolgozva a briefjeiken, együttműködve a kreatívokkal, és feladva akár a hétvégéit is, amikor a javított verziónak az asztalon kellett lennie a következő hétfőre. De nem bánta. Sok szempontból úgy érezte, hogy ő is része a cégnek, olyan volt, mintha náluk dolgozna. Ők is ezt mondták neki. Mihez kezdenénk nélküled, Laura?

Most már nem tud úgy elmenni a tárgyaló előtt, hogy ne vegyék észre. Az egyetlen lehetősége az volt, hogy ugyanazon az útvonalon, amelyiken idejött, visszaoson, elrejtőzik, megvárja, hogy eltűnjenek, és imádkozik Istenhez, hogy amikor kilépnek az ajtón, ne lássák meg őt, és ne érezzék szükségét annak, hogy odamenjenek hozzá és beszéljenek vele.

Laura becsukta a szemét és a fejét a háta mögötti falnak támasztotta. Természetesen van másik lehetőség is. Össze is szedheti magát, mosolyt varázsolhat az arcára, és besétálhat abba a tárgyalóba, mintha szemernyit sem bánná, ami történt. Vagy még jobb: mint aki maga is támogatja a kialakult helyzetet. Úgy tehetne, mintha ő irányítaná a dolgokat, bár fogalma sem volt, hogy honnan szedje ehhez az erőt, amikor levegőt is alig bír venni. Laura sosem tudta könnyedén elrejteni az érzéseit, de ez egyszerűen nevetséges volt. Ez az ő felségterülete. Muszáj volt ellentámadásba lendülnie.

Vett egy mély levegőt, odasétált az ajtóhoz, és bedugta a fejét a résen.

– Helló, emberek, jó látni titeket! – A szavak csak úgy kibuktak belőle, és Laura még abban sem volt teljesen biztos, hogy jó sorrendben mondta ki őket, de a marketigcsapatnak mind a négy tagja felállt, és biztosította róla, hogy ők is örülnek a viszontlátásnak.

– Laura, istenem, szia! – mondák kórusban, majd egyesével odaléptek hozzá. – Hogy vagy? Hogy van a kisfiad?

– Bobby nagyszerűen van.

– Nem is tudtam, hogy újra dolgozol – mondta egyikük, mielőtt kínos csend állt volna be a szobában.

– Igen, már két hete visszajöttem – mosolygott Laura. – Még egyszer nagyon köszönöm az ajándékotokat – tette hozzá –, pazar volt.

– Igazán nincs mit. Nagyon szívesen – mormolták megkönnyebbülten, és arcukon széles mosollyal továbbra is rá figyeltek.

– Alig tudom elhinni, hogy Bobby már hat hónapos – mondta, amikor csendbe burkolóztak.

– Nem mondod!

– El sem hiszem!

– Hogy rohan az idő…!

Laura meg sem tudta különböztetni az egyik hangot a másiktól, mert mind egyszerre ámuldoztak és helyeseltek, miközben őt bámulták. Egyszerre tűntek nyugtalannak és kissé meglepettnek.

A válluk fölött Laura pillantása Bryony felé vándorolt, aki már felhagyott a tea töltögetésével, és most a hüvelykujja melletti bőrt harapdálta.

– Van nálad fénykép? – kérdezte egyikük.

– Ó, igen, hát persze! – Elővette a telefonját, és átgörgetett néhány fotón, mire megtalálta azt, amelyiken Bobby a hátán fekszik a játszószőnyegen, a kis dundi öklét összeszorítja, a szája pedig nyitva van, mert kacarászik azon, ahogyan Nate vicces arcokat vág Laura háta mögött. Egy pillanatig nézte a fényképet, mielőtt megmutatta volna a többieknek.

– Jaj, istenem, de cuki!

– Imádni való.

– Hát nem rád hasonlít?

Laura bólintott, és amikor a telefon körbeért, visszavette.

– Biztosan hiányzik.

Felnézett, a telefonját még mindig az egyik kezében szorongatta:

– Persze!

– Tudod, el sem tudom képzelni, hogy csinálod, hogy állandóan távol vagy tőle. Én csak hetente két és fél napot vállaltam, és még az is túl sok volt.

– Nem vagyok állandóan távol, csak amikor dolgozom – viccelődött kényszeredetten.

A másik nő elpirult és elnevette magát, majd hirtelen ismét kínos lett a csend. Laura nem emlékezett rá, hogy valaha is megesett már ez közte és a csapat bármely tagja között. Szemével végigpásztázta a helyiséget. Normál esetben ő ülne az asztalfőn, a tervek magas kupacban állnának az asztalon, és élénk eszmecsere folyna az ötleteiről, de most…

– Laura!

Megfordulva meglátta Miát, aki épp most lépett be a helyiségbe.

– Mindenkitől elnézést kérek a késésért, épp az utolsó simításokat végeztem. – Miából csak úgy ömlött a szó, miközben belibbent. Élénk rózsaszín blúzában – melynek csak az egyik oldalát tűrte be fekete nadrágja derekába – úgy világított, mint egy karácsonyfadísz. Laura próbált visszaemlékezni, hogy látta-e már ezt rajta korábban. Nem rémlett neki.

A szeme végül megakadt az irattartó mappán, amit Mia a hóna alatt szorongatott, eközben pedig a csapat biztosította őt arról, hogy nem kell aggódnia a késés miatt.

Mia féloldalra hajtotta a fejét és Laurára mosolygott, és Laura értette, hogy ezzel jelezte, hogy távoznia kell. A szíve vadul kalapálni kezdett a gondolatra, hogy visszavonulót kell fújnia, hogy ismét nemkívánatos személy. Hirtelen elviselhetetlennek érezte a gondolatot, hogy visszatérjen az íróasztalához, míg folyton arra gondol, vajon mi történhet a tárgyaló zárt ajtaja mögött.

Nem lenne sokkal jobb tudni, hogy Mia mit is művel, mint csak sötétben tapogatózni?, gondolta. Ha ő is bent lenne a megbeszélésen, legalább láthatná, hogyan alakul.

– Nem lenne baj, ha maradnék? – kérdezte Laura anélkül, hogy alaposan átgondolta volna a kérését.

Mia szája tátva maradt a csodálkozástól, aztán gyorsan rávágta:

– Nem, dehogy! Maradj csak nyugodtan! – A mosoly ráfagyott Mia arcára.

– Már ha mindenkinek megfelel így… – folytatta Laura, és reménykedett, hogy senki nem hallja, hogy a szíve mennyire dübörög a mellkasában.

– Szívesen látunk, Laura – mosolygott Tess. – És ne haragudj, hogy nem hívtalak vissza, csak ma tértem vissza a munkába.

– Semmi baj – mosolygott Laura, és kihúzott egy széket, közben pedig észrevette, hogy Mia felkapja a fejét, és ránéz az asztal fölött.

– Szóval nagyon izgatott vagyok, hogy megoszthatom ezeket az ötleteket veletek – mondta Mia, és körbeadta a handoutokat.

– Ne haragudj, Laura, de nincs nálam elég példány.

– Semmi gond! – válaszolta Laura olyan könnyedén, amennyire csak tudta, és közelebb csúszott Bryonyhoz, hogy láthassa az ő példányát, aztán várta, hogy Mia felemelje az első kreatívot. Érdekelte, hogy mit fog gondolni a Coopers csapata a tervekről. A maga idején olyan sok ügyfél előtt ült így, és értette minden egyes reakciójukat, megérezte, hogy mit gondolnak igazából. Tudta, amikor nem tetszett nekik, amit láttak, vagy amikor nem értettek egyet a koncepcióval, ami mellett döntött, még akkor is, ha megpróbálták ezt leplezni. Legtöbbször beletelt egy kis időbe, mire az ötleteit megértették, de az igazán jó marketingesek végül átlátták, mit is javasol Laura, és még ha nem is értettek vele teljesen egyet, akkor is ki tudtak egyezni valamiben.

Ma csupa bólogató fejet látott, és habár a tapasztalata azt súgta, hogy nem haladnak semerre, a gyomra még mindig görcsben volt.

Mia egyszer sem pillantott felé, csak a kliensekre koncentrált, ahogyan azt tennie is kellett, de Laura még így is kezdte úgy érezni magát, mint akit kispadra ültettek. Lezseren a Bryony előtt heverő handoutra mutatott, és jelezte, hogy megnézné közelebbről. Bryony bólintott és felé tolta a papírokat.

Köszönetképp Bryonyra mosolygott és átlapozta a papírköteget; a végén levő költségtervre összpontosított. Végighúzta az ujját a számokon, aztán hirtelen abbahagyta, visszalapozott, majd ismét végignézte a sorokat.

Mire felnézett a papírokból, a szobára már rátelepedett a csend. Laura körbenézett az asztal körül, mindenki a gondolatait szedte össze épp, és arra vártak, hogy valaki elkezdjen beszélni. Tudta, hogy ez a pillanat mennyire kényelmetlen Mia számára. Már maga Laura is épp elég sokszor átment ezen, de most kizárta ezt a csendet, és visszatért a papírokhoz, hogy még egyszer ellenőrizze, hogy valóban van benne hiba.

Végre elkezdtek hozzáértő gondolatokat hozzáfűzni, és kérdéseket feltenni. Laura egy pillanatig nem tudta felmérni, hogy vajon igazán tetszett-e nekik mindaz, amit láttak.

– Hát, köszönöm mindenkinek, ez csodás – mondta Mia. – Olyan boldog vagyok, hogy mindenkinek tetszik, nagyon izgatott vagyok, hogy elkezdhetjük a filmforgatást.

Laura felpillantott, mindenki a papírokat rendezgette össze, és elpakolták a telefonjukat. Ennyi volt? És az ő véleményét senki nem kérdezte? Figyelmen kívül hagyják, mintha itt sem lenne?

Laura megköszörülte a torkát, mert ennek ellenére is beszélni készült.

– Tudod, Mia, látom, hogy mi a javaslatod, és tetszik, hogy ilyen bátor vagy.

Mia visszamosolygott rá.

– Köszönöm, Laura – mondta, miközben felállt a székéből.

Laura pulzusa megugrott. Rámutathatna a hibára négyszemközt is; nem kell zavarba hoznia Miát. De a helyzet az volt, hogy ő maga volt zavarban. Ott van az a rengeteg megfeszített munka, amit abba fektetett, hogy ez az ügyfél növekedni tudjon, és most senki le se szarja, mit gondol az eddigi legnagyobb kampányukról.

– Hogy teljesen őszinte legyek, nem vagyok biztos abban, hogy ez valójában hogyan fog működni a tévében. – Kicsit felemelte a hangját. – Ez bárkit reklámozhatna, a néző talán emlékezni fog a termékre, de azt nem látom, hogyan fognak emlékezni a márkára.

– Ebben van igazság – szólt közbe Tess. – De azt gondolom, hogy ez nem probléma, bele lehet építeni.

Mia köszönetképp Tessre mosolygott.

– És a reklám forgatása… – folytatta Laura, mert nem akarta hagyni, hogy olyan könnyen lesöpörjék. – Természetesen, ahogy te is javasoltad, sokkal olcsóbb lesz, ha kültéren és szezonon kívül zajlik.

Mia bólintott:

– Igen, ezért is döntöttem emellett.

– Csak azt nem látom, hol terveztél az időjárással. Úgy értem, arra az esetre, ha esni fog, ami előfordulhat… feltételezem, beleszámoltad valahol az időjárás-biztosítást.

Mia lefagyott, Laurára bámult, a szája kinyílt, mintha mondani akarna valamit, de nem tudná, mit is mondjon.

Hát persze hogy nem számolta bele az időjárás-biztosítást, hiszen akkor benne lett volna a költségvetésben. Most a csapat tagjai pusmogni kezdtek, és míg Laura biztos volt abban, hogy Mia sohasem vezényelt le egy tévés kampányt ezelőtt, azon kezdett morfondírozni, hogy pontosan miért is gondolta Harry, hogy Mia alkalmasabb arra, hogy gondoskodjon a kampányról, mint ő? Úgy döntött, igazán nem árthat, ha tudatja ezt Harryvel, amikor legközelebb összefutnak.

Mia ajka mozgott, de nem jött ki hang a torkán, Bryony pedig dühödten lapozgatta a jegyzeteit, de Laura tudta, hogy nem fogja megtalálni, amit keres.

Úgy döntött, véget vet Mia szenvedésének, amikor Tess megkérdezte:

– És ez mennyibe kerülne?

– Húsz százalék – mondta Laura –, körülbelül ennyit kell még hozzáadni a költségvetéshez.

Au! Hallotta, ahogy az asztal körül ülők egyszerre szisszennek fel, és tudta, hogy az összeg miatt az egész terv a költségvetéssel együtt darabokra hullik. És bár utálta magát azért, hogy legbelül örül ennek a mulasztásnak, Laura nem tudta megállni, hogy ne érezzen egy kis elégedettséget.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Mia nem is keresett másik állást, amikor véletlenül belebotlott a Morris & Wood hirdetésébe, melyben valaki szülési szabadságának időtartamára kerestek helyettest. De abban a pillanatban, amikor meglátta, hirtelen lefagyott, az ujjai megálltak a levegőben a laptopja billentyűzete fölött. Túl szép volt, hogy igaz legyen, gondolta, miközben a hirdetést fürkészte. Pillantása Laura Denning, a szülési szabadsága alatt helyettesítendő nő e-mail-címén állapodott meg. Személyesen vele kellett felvennie a kapcsolatot, ha jelentkezni akart, ami merőben szokatlan volt ugyan, de sietségében nem gondolkodott el rajta különösebben, és elküldte az önéletrajzát.

Amikor Mia először találkozott a Coopers csapatával, mindegyikükkel azonnal egymásra hangolódtak. Mindössze pár hónappal később Tess Wills azt mondta neki:

– Csodás, hogy valaki olyannal dolgozunk, akivel lazíthatunk kicsit. Laura ritkán hívott el minket egy kis iszogatásra, és amikor megtette, akkor is mindig színjózan maradt, már a terhessége előtt is.

Mia kedvelte Tesst. A Coopers marketingmanagerének csak néhány pohár borra volt szüksége ahhoz, hogy bizalmasan megosszon vele mindenféle dolgot, mint például azt, hogy a férje, akivel tíz éve voltak házasok, egy éve meglépett a titkárnőjével. Az általános vélekedés az volt, hogy Tess túl gyorsan jelentette ki, hogy sohasem fog megbocsátani neki.

Nem okozott számára meglepetést, amikor Harry megkérte őt, hogy vegye át az ügyfelet. Addigra Mia már tudta, hogy szeretnének továbbra is vele dolgozni, de azért megkönnyebbülést jelentett számára a hír. És akkor, amikor Harry aláírta a határozatlan idejű szerződését, újabb oka volt az ünneplésre.

Miának szüksége volt erre az állásra. Jobban, mint ahogy azt bárki is érthetné a teremben az asztal körül ülők közül.

Tizenkét hónappal ezelőtt nem volt más választása, mint beköltözni az anyjához, abba a kicsi, három hálószobás, egyszintes házba, amibe az anyja akkor költözött, amikor Mia huszonhárom évesen végre elhagyta a szülői házat. A kettő között eltelt nyolc évben Mia örömét lelte abban, hogy felépítheti a saját jövőjét, élheti a saját életét, de most újra itt volt, a startmezőn.

Jess már egy ideje nem élt otthon, amikor Mia először elköltözött a családi fészekből. Jess öt évvel idősebb volt nála, ő volt az, aki egyetemre ment, aki tudta, mihez akar kezdeni az életével. Nem úgy, mint Mia, aki egyik állásból a másikba sodródott, míg végül megtalálta a helyét a marketing területén.

Az a nyolc év most olyan távolinak tűnt, mintha nem is az ő életének lenne a része, hanem valaki másénak. Még arról a nőről is, aki a fölötte levő lakásban lakott – aki miatt nem tudott aludni éjszakánként, mert állandóan a pasijával kiabált –, még róla is úgy érezte, hogy soha nem is létezett. Azok az évek a szabadságot tartogatták számára, az izgalmas jövő vízióját, az esélyt arra, hogy anélkül járkálhat ki és be a ház kapuján, hogy bűntudatot, dühöt vagy csalódottságot kellene éreznie.

Ez a munka a Morris & Woodnál parányi lehetőséget adott Miának – esélyt arra, hogy valamelyest visszanyerje az ellenőrzést az élete felett. Egyszer már elérte ezt, és tudta, hogy nem szabad eleresztenie.

Azt kívánta, bárcsak magabiztosabb lenne azzal kapcsolatban, amit a Coopers csapatának fog prezentálni. A gyomra tartalma őrült táncot járt, de tisztában volt azzal, hogy amint elkezd beszélni, minden rendben lesz. Vagyis minden rendben lett volna, ha Laura nem csatlakozott volna hozzájuk. De így most Mia nem érzett semmi mást, csak Laura átható pillantását magán, mint aki arra vár, hogy ő elszúrjon valamit. Tudta, hogy Laura Denning harcolni jött, és emiatt még inkább érezte a nyomást.

Hogy miért kerülte meg Laura a HR-t, amikor helyettest keresett magának, később teljesen nyilvánvalóvá vált Mia számára. Laura olyan nő volt, aki a saját kezében akarta tartani az irányítást, éppen ezért a visszatérése fenyegetést jelentett. Mia gyakran eltöprengett azon, hogy milyen lehet Laura a munkahelyi környezeten kívül. Vajon milyen lehet a kemény páncélja alatt?

Harry Wood viszont a másik véglet volt: a lehető legkiszámíthatóbb ember. Látszólag jól vezette a céget, de a bonyolult ügyekben habozott, mindig úgy tett, mintha ő is csak egy lenne a vezetőségi tagok közül, és igyekezett nem belenyúlni a darázsfészekbe. Olyan nagyon könnyen meggyőzhető volt, amikor a Coopers azt kérte, hogy Mia vigye tovább a kampányukat, olyan nagyon gyorsan beleegyezett – ami egy vezérigazgató esetében meglepő gyengeség.

A feleségét Mia nagyon érdekesnek találta. Janie Wood kész rejtély volt. Akármikor jött be az irodába, mindig épp rohant valahova, és nagy ívben kikerült mindenkit, aki esetleg kihasználta volna a lehetőséget, hogy beszéljen vele. Miát elgondolkodtatta, hogy egy olyan okos, csinos nő, mint Janie, mit keres egy olyan férfi mellett, mint Harry. Mert ha eltekintünk a kinézetétől és a pénzétől, nem sok minden marad belőle.

Mia egy helyi magazinban olvasott Woodékról, azután, hogy visszajött Lymingtonba. Janie, aki korábban sikeres ügyvéd volt, most ott állt az egyedi gyártású konyhájában, az öntöttvas tűzhelye előtt, és a férje sikereiről, valamint a csodás tetteiről beszélt, amiket a helyi közösségért vitt véghez. De még így is volt benne valami, ami gondolkodóba ejtette Miát, hogy Janie vajon tényleg olyan típusú nő-e, akit vonzana a jómód és a férje hatalma.

Mia belepillantott a jegyzeteibe, és azzal kezdte a mondandóját, hogy biztosította a csapatot arról, mennyire izgatott, majd átküzdötte magát a prezentáción, aminek az előkészületeivel az elmúlt hetet töltötte, miközben a heverőn ült az anyja házának cipősdoboznyi méretű hálószobájában.

Ebben a helyiségben úgy érezte, mintha börtönben lenne, de legalább heti öt napon sikerült elmenekülnie innen a munkahelyére. Nem úgy, mint a nővérének, Jessnek, aki teljesen bezárkózott abba a házba, mintha nem is lenne élet a négy falon kívül.

A prezentáció végére Mia számára egyértelmű volt, hogy a társaság milyen izgatott lett. Az, hogy tetszettek nekik az ötletei, örömmel töltötte el Miát. Végre megnyugodhatott, bár nem mert Laura felé nézni. Csak erre az egyetlen pillanatra szerette volna, ha semmi nem veszi el tőle ezt az érzést.

Nem lepődött meg különösebben, amikor Laura hozzá szeretett volna tenni valamit az elhangzottakhoz a megbeszélés végén, de azért nem bánta volna, ha gyorsan túlesnek rajta, mert szeretett volna győztesként távozni a helyiségből. Valamilyen lehúzó megjegyzésre is fel volt készülve – tudta, hogy képes lesz kezelni –, de hideg zuhanyként érte az időjárás-biztosítás, ami addig még csak eszébe sem jutott.

Mia hálát adott a szerencséjének, hogy csak ritkán pirul el, mert mélyen legbelül szinte megsemmisült. A tervezetben a költségvetés volt az egyik legfontosabb elem, és ez a fordulat tönkre fogja tenni az egészet. De persze valóban nem gondolt az időjárás-biztosításra, mert korábban még sosem dolgozott egyetlen francos tévés reklámon sem. Miért nem említette ezt neki senki más az irodában? Például Bryony, aki most épp próbálja elkerülni a pillantását, a papírok között kutat, mintha csak ezt a tételt keresné valahol?

Nem fogod megtalálni, Bry, sikította fejben Mia. Mert sohasem mondtad, hogy szükségünk lenne ilyesmire.

A szíve vadul kalapált, miközben a megfelelő válasz után kutatott. Nem gondolni a biztosításra olyan ostoba hiba volt, mégis drágán meg kell fizetnie érte.

– Egy pillanat, mindjárt eszembe jut, hova is írtuk ezt az adatot – hazudta Mia.

Ahogy Tess rábámult, nyilvánvalóvá vált, hogy nem hisz neki. Végül is, mi értelme lenne az adatot keresni, amikor az a szám eleve bele sem került a tervezetbe? Csak egyetlen ember volt, aki ki tudta rántani ebből a szorult helyzetből, mégpedig az az ember, aki ide juttatta.

Miának nem volt más választása. Laurához fordult, aki nyilvánvalóan remekül szórakozott Bryony látványán, ahogyan lázasan kutat. Az asszisztensük őrülten matatott a papírok között, majd Laura hangja hirtelen megtörte a szoba csendjét.

– Húsz százalék.

Mia be akarta hunyni a szemét, hogy kizárja a látványt, ahogy a körülötte levők álla leesik. Nem akart annak a nőnek az arcába nézni, aki ilyen nyíltan vetette őt a farkasok elé.

Amikor kijöttek a tárgyalóból, Mia feszültsége kezdett haraggá fokozódni.

Mi van azoknak a nőknek a lelkében, akik mindig ugrásra készek, ha valaki torkának kell esni?

Hát nincs nekik elég bajuk anélkül is, hogy egymás hátába szúrnák a kést, amikor ugyanazon az oldalon kellene állniuk?

Lehet, hogy Laura nem repesett az örömtől, hogy Mia itt dolgozik, de ezt Harryvel kellett lerendeznie. Sajnos azonban túl gyakran fordult elő, hogy az olyan nők, mint Laura, nem ezt tették. Mia látott már ilyet azelőtt is. Végül is tulajdonképpen éppen emiatt került a Morris & Woodhoz. És nem fogja hagyni, hogy ez továbbra is így folytatódjon.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Janie Wood között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: Tudom, hogy ezek most szörnyű percek az ön számára, nagyon köszönöm, hogy segít nekünk.

JANIE: Szívesen.

MARLOW: Szörnyen sajnálom a férje épületét. Felkavaró lehet látni, hogy mi történt vele. A többiről nem is beszélve.

JANIE: (szünet) Valóban az.

MARLOW: Igyekszem nem rabolni az idejét…

JANIE: Vissza kell mennem a lányaimhoz.

MARLOW: Megértem.

JANIE: Ma nem mentek iskolába a történtek miatt, tudja… amiatt, ami az apjukkal történt.

MARLOW: Értem.

JANIE: Nem akarom hosszú időre magukra hagyni őket.

MARLOW: Olyan gyors leszek, amilyen gyors csak lenni tudok. Csak néhány kérdésem van. Janie, voltak problémák mostanában maga és a férje között?

JANIE: Problémák?

MARLOW: Igen.

JANIE: A házasságunkra érti?

MARLOW: Általánosságban értem.

JANIE: Mire célozgat? Hogy én gyújtottam fel az épületet? Nem én voltam.

MARLOW: Egyáltalán nem ezt mondtam.

JANIE: Én soha… soha nem tennék ilyet.

MARLOW: Nem arra akartam célozni, hogy maga tette, Janie. Az a maga ötlete volt, hogy megvegyék a területet a Morris & Wood számára öt évvel ezelőtt?

JANIE: Harry ötlete volt.

MARLOW: Akkoriban elég nagy felzúdulást okozott. Amennyire emlékszem, elég sok ember ellenezte a beruházást.

JANIE: Az emberek nem akarták, hogy egy ilyen nagy építményt húzzanak fel ide. Úgy gondolták, hatással lesz a tájra, a látványra – mármint ugye a rakpart felől.

MARLOW: Értette az álláspontjukat?

JANIE: Igen, értettem.

MARLOW: Eszébe jutott valaha, hogy máshogy is dönthetnének?

JANIE: A kérdései alapján úgy érzem, hogy ön is az ellenzők között volt, igaz?

MARLOW: Nem volt véleményem.

JANIE: Persze. (nevet) Minden helyinek megvolt a véleménye. Azt gondoltam, sokan csak azért keveredtek bele, mert szeretik a drámázást. És mert Londonból jöttünk.

MARLOW: De sok embert felzaklatott, ugye? Ez sohasem késztette magát arra, hogy kihátráljon?

JANIE: Nem.

MARLOW: A terveket egyszer mégis visszavonták, nem?

JANIE: De. Egy rövid időre.

MARLOW: És ez nem maga miatt volt?

JANIE: (szünet) Nem, igazából a férjem miatt történt. Megváltoztak az érzései. Úgy gondolta, nem éri meg a harcot. Én győztem meg az ellenkezőjéről.

MARLOW: Igazán?

JANIE: Ez nyilvánvalóan meglepi önt.

MARLOW: Valójában tényleg meglep. Miért akarta ennyire?

JANIE: Mert… mert attól tartottam, hogy ha nem tartunk ki emellett, akkor Harry el fogja vetni a délre való költözés ötletét.

MARLOW: Amit maga nagyon akart?

JANIE: Igen. Rettentően vágytam rá.

MARLOW: Janie, adhatok egy zsebkendőt?

JANIE: Nem. Jól vagyok. Csak az elmúlt huszonnégy órában történtek miatt van. Túl sok egyszerre.

MARLOW: (bólint) Na és miért volt annyira fontos, hogy elköltözzön?

JANIE: Londonból? Mi köze van mindennek a történtekhez? Ez nem tartozik ide.

MARLOW: Azért mégis legyen kedves megválaszolni a kérdést.

JANIE: Egyszerűen csak el akartam jönni onnan, ennyi. Hogy újrakezdjem.

MARLOW: Jó munkája volt. Védőügyvéd volt, ugye? Azt abbahagyta, amikor ideköltöztek, jól mondom?

JANIE: Igen, így volt, de egyáltalán nem értem, mi köze van ennek a tűzhöz.

MARLOW: Érdekel, hogy miért volt olyan fontos a maga számára, hogy a terv megvalósuljon.

JANIE: Jó üzleti lehetőség volt. Azt jelentette, hogy elköltözhetünk. Azt jelentette, hogy olyan életet élhetünk, amit most van szerencsénk a magunkénak mondani. Mindössze ennyi.

MARLOW: Rendben.

JANIE: Azt mondta, hogy olyan gyors lesz, amennyire csak lehet. Miért beszélünk az iroda felépítéséről, hacsak nem azt gondolja, hogy bosszúból gyújtották fel? Ezt gondolja? Hogy valaki olyan gyújtotta fel, aki nem akarta, hogy felépüljön ez az épület?

MARLOW: Nem, egyáltalán nem így gondolom.

JANIE: Akkor miért…

MARLOW: Úgy hiszem, maga mostanában az irodán kívül találkozott az egyik alkalmazottal a Morris & Woodtól, így volt?

JANIE: Igen. Egyszer.

MARLOW: Ez megszokott dolog magánál?

JANIE: Nem. Nem megszokott.

MARLOW: Akkor maguk barátok?

JANIE: Miával? Nem. Azt nem mondanám.

MARLOW: És mégis elment vele ebédelni?

JANIE: Ahogy már mondtam, csak egyszer.

MARLOW: Ki kezdeményezte a közös ebédet?

JANIE: Ő volt az.

MARLOW: Mia hívta meg magát?

JANIE: Igen. Mondja meg, hova akar kilyukadni! A lányaim…

MARLOW: Elnézést, már majdnem készen vagyunk. A jegyzőkönyv kedvéért, meg tudná mondani, hol volt múlt éjjel?

JANIE: Nem értem: miért kell tudnia mindezt? Csak nem vagyok mégis gyanúsított?

MARLOW: Ahogy mondtam, csupán a jegyzőkönyv miatt.

JANIE: Minden hétfőn jógaórám van.

MARLOW: És az hol van?

JANIE: Beaulieu-ben, a faluházban. Át kellett hívnom egy barátnőmet, Annát, hogy vigyázzon a lányokra. Őt is megkérdezheti. Meg tudom adni a telefonszámát, ha szüksége van rá.

MARLOW: Egyelőre nem szükséges, köszönöm. Szóval tegnap este jógázni ment? JANIE: (bólint) Igen.

MARLOW: És ez mikor volt?

JANIE: Este hétkor. Kétórás volt. Aztán hazamentem, ezt majd Anna is megerősíti.

MARLOW: Anna megpróbálta elérni magát tegnap este, igaz? Azt mondta, fel kellett hívnia a férjét, mert maga nem vette fel a telefonját.

JANIE: Nem hallottam meg. Ahogy mondtam, az órámon voltam, és… Végeztünk, kérem?

MARLOW: (szünet) Igen, végeztünk, Janie. Köszönöm, hogy rám szánta az idejét ma délután.

JANIE: Oké. Szívesen.

MARLOW: Ó, igazából, lenne még egy dolog, mielőtt elindul. Végül nem válaszolt a kérdésemre, hogy voltak-e a férjével gondjaik.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Hét héttel a tűz előtt

Janie az ebédlőasztal közepére tette a casserole-t, és leült a megszokott helyére, Lottie mellé, Ellával szemben. Nézte, ahogy az idősebb lánya ráncolja a homlokát, amikor felemeli az edény fedelét.

– Ez csirke?

– Igen. Miért fintorogsz? Hiszen szereted a csirkét!

– Úgy emlékszem, azt mondtad, péntek esténként rendelhetünk valamit.

– Hát, Ella, egy órája azt nézed, hogy ezzel pepecselek, szóval mostanra biztosan kitaláltad, hogy nem fogunk ételt rendelni.

– Ne legyél vele ilyen, kicsim – mondta Harry, és játékosan oldalba bökte Ellát. – Az anyukád sokat dolgozott, hogy elkészítse ezt nekünk. Csodásan néz ki. – A feleségére mosolygott.

Janie visszamosolygott rá, majd Lottie-hoz fordult:

– Mesélj a napodról, drágám! Hogy ment a netball?

– Okés volt. Vesztettünk. Húsz egyre.

– Jaj, istenem – nevetett Harry –, ez nem semmi különbség.

Lottie megvonta a vállát, Janie pedig egy kanálnyi ételt tett a tányérjára.

– És mi a helyzet veled, Ella-bella? Milyen napod volt? – kérdezte Harry.

– Jó.

– Ennyi? Csak jó?

Janie figyelte, ahogyan Ella felemeli a villáját, és turkálni kezdi az ételt.

– Nem vagy éhes? – kérdezte.

– Nem igazán.

– Valami baj van?

– A vonat nagyon zsúfolt volt ma este – mondta Harry, és úgy tűnt, fel sem tűnt neki, hogy a lánya hozzá sem nyúlt az ételhez.

Janie szemmel tartotta Ellát.

– Állnom kellett egészen Basingstoke-ig. Tiszta rémálom!

Többé nem megyek fel pénteki napon!

Ella végül felvett a villára némi borsót, és belapátolta a szájába. Janie a saját étele felé fordította a figyelmét és enni kezdett, majd megkönnyebbülten hallotta, hogy Lottie kérdezgetni kezdi az apját a napjáról. Azt kívánta, bárcsak Harry ne ülne velük az asztalnál, mert akkor ő bizony megkérdezné Ellát, hogy mi történt vele a nap során, mert hogy valami történt, az biztos. Így viszont Ella úgysem lenne hajlandó válaszolni, míg Harry tovább süketel itt, és Harry sem ejtené a témát, ha úgy érezné, Ella titokban akar tartani valamit.

Hagyta, hogy a férje a feje fölött folytassa a társalgást, időnként ránézett az idősebb lányára, aki végül letette a villáját, bár az étel feléhez hozzá sem nyúlt.

– Edd meg! – mondta neki Harry.

– Már nem kérem.

– Ne csináld már, alig ettél valamit.

– Nem vagyok éhes.

– Ne légy nevetséges, az édesanyád…

– Ne erőltesd, ha nem akarja – szólt közbe Janie. Harry kérdőn nézett rá:

– De szinte semmit nem evett.

– Tudom, de akkor is… – Janie intett, megpróbált véget vetni a beszélgetésnek.

– Csak még néhány falatot – folytatta Harry, és Ella felé fordult.

– Az isten szerelmére, nem akarja! – csattant fel Janie. – Nem erőltetheted rá az ételt, ha egyszer láthatóan nem éhes! – Ellához fordult: – Ha nem vagy jól, nyugodtan menj, és pihenj le – mondta a lányának.

– Már megint elkényezteted – mondta Harry csirkével teli szájjal, rágás közben. Egy darabka hús volt a szája szélén, Janie pedig képtelen volt nem azt bámulni.

– Nem kényeztetem el. Látom, hogy nincs rendben.

– Itt vagyok! – kiáltotta Ella. – Mindketten úgy beszéltek rólam, mintha nem is lennék a szobában!

Janie vett egy mély levegőt:

– Teljesen igazad van. Ne haragudj. – Ha egyedülálló szülő lenne, akkor legalább nem lenne senki, aki ötpercenként az ellenkezőjét mondaná annak, amit ő.

Janie felvette a telefont, amikor Anna hívta, és kiment a konyhából, hogy beszéljen vele. Mire visszaért, a tányérok már a mosogatóban álltak halomban, a hátsó ajtó pedig szélesre volt tárva. Kilesett a konyhaablakon, és látta, hogy a családja mindhárom tagja a trambulinon ugrabugrál, ő pedig egy pillanatra rajtuk felejtette a szemét. Olyan boldognak látszottak. Még Ella is mosolygott és nevetett, amikor a lába földet ért valahol Harry mellett, aki összegömbölyödött, a karjával pedig a fejét védte.

Janie a gránit munkalapra támasztotta a kezét, szemét elfutották a könnyek, bár még csak azt sem tudta, mi volt az, ami így felzaklatta. Valószínűleg az a gondolat, hogy nem szakíthatja el őket egymástól. Valószínűleg az a felismerés, hogy akármennyire is szeretné, nem lenne képes végigcsinálni.

– Moziestet tartunk – jelentette be Harry, amikor negyven perccel később bejöttek. – Te választasz.

Janie megrázta a fejét.

– Nem bánom, akármit is nézünk.

– Ebben az esetben a lányok megint az Aladdint szeretnék.

– Részemről rendben – mondta Janie, miközben Harry a bejárati ajtó felé botorkált.

– Te is jössz? – kérdezte a férje.

– Persze hogy jövök. – Résnyire nyitott szemmel nézett rá, ugyanúgy, ahogyan a férje is rá. Miért, mit gondolt, mit fog csinálni? Sohasem maradna ki a közös filmnézésből. – Pattogtatok popcornt.

Harry bólintott.

– Ella nyilvánvalóan jobban van.

– Ez remek – válaszolta, és közben meg is hallották Ella csilingelő nevetését a nappaliból. – Örülök neki.

Amikor Harry kiment a konyhából, csak nézte a férjét, és rácsodálkozott, hogy néha mennyire jelen tud lenni az életükben, máskor viszont mennyire nem, és hogy ő mennyire nem tudja eldönteni, melyik helyzetet is szereti jobban.

Már későre járt, amikor a lányok végre elmentek aludni. Harry visszavonult a konyhába, és elővette a laptopját. Janie elővett egy palack chablist, átvitte a nappaliba, ahol bekapcsolta a Luther főfelügyelő egyik epizódját.

Abban is egy olyan férfi szerepel, aki alig van otthon, és jobban koncentrál a munkájára, mint a családjára. Ennek ellenére szívesen nézte a sorozatot – de ez az érzés semmivé foszlott, amikor Harry öt perccel később megjelent az ajtóban.

– Ne haragudj, muszáj volt befejeznem valamit. Mit nézünk?

– A Luther főfelügyelőt.

– Ne nézzünk meg inkább egy filmet?

Ne, gondolta, a Luther főfelügyelőt akarom nézni.

– Lehet róla szó – mondta ki hangosan.

Harry odaült mellé a kanapéra, majd közelebb csúszott hozzá, olyan közel, hogy a combja hozzáért az övéhez. Kapcsolatuk elején a bőre a legjelentéktelenebb érintésre is úgy kezdett bizseregni, mint soha korábban. Harmincéves volt, amikor találkoztak, és ő akkor már nagyon aggódott, hogy fog-e találni valakit, aki mellett megállapodhat – ez persze most, tizenöt évvel később nevetséges gondolatnak tűnt. De minden barátja akkoriban házasodott, néhányuknak gyereke is született, és Janie-nek az volt az érzése, hogy lemarad valamiről.

Harry besétált a bárba, ahol ő a barátnőivel üldögélt, épp az ő születésnapját ünnepelték. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint a többi férfi azon a szórakozóhelyen. A többiek kisfiúnak tűntek Harry mellett, aki nyitott nyakú, halvány rózsaszínű inget, és fekete öltönynadrágot viselt. Janie az asztalnál ülve figyelte őt, amint átment a helyiségen a bárpulthoz, nekitámaszkodott, kezében pedig egy húszfontos bankjegyet lobogtatott. Amikor a férfi hátrapillantott a válla fölött, és elkapta Janie tekintetét, úgy érezte, mintha megállt volna az idő, a bár többi vendége pedig eltűnt volna.

Elválaszthatatlanokká váltak. Hat hónappal később Harry megkérte a kezét, egy évvel később pedig már házasok voltak, és mindeközben Janie-nek sohasem voltak kétségei, hiszen egyformák voltak: mindkettejüket fűtötték az ambícióik, céltudatosak voltak és olyan nagyon szerelmesek. Volt idő, amikor Janie jobban keresett Harrynél, de a férfin nem látszott, hogy ez zavarta volna. Nem versengtek egymással, vagy legalábbis Janie nem érzékelte ezt, egészen addig, amíg Ella meg nem érkezett.

Ella születését követően Janie állandó nyugtalanságban élt. Muszáj volt néhány változtatást bevezetniük az életükbe, és pár dologról lemondaniuk – habár az hamar világossá vált, hogy Harry fejében az meg sem fordult, hogy ez rá is vonatkozna. Janie leültette, elmondta neki, hogy ezt meg kell beszélniük, el kell dönteniük, hogyan tudják megoldani, hiszen egyikük sem szeretné feladni a karrierjét. Harry igyekezett biztosítani a feleségét arról, hogy támogatni fogja a döntésében, akármi legyen is az. Ha Janie teljes munkaidőben szeretne dolgozni, nem probléma, ugyanis megengedhetnek maguknak egy bentlakó dadust. Janie-nek nem kell aggódnia semmi miatt.

Tehát ez az ő döntése, döbbent rá Janie. Nem az övék. Nem közös döntés. Csak rajta múlik, hogy otthon akar-e maradni, vagy vissza akar-e menni dolgozni, és függetlenül attól, hogy melyiket választja, a férje élete egy cseppet sem fog megváltozni.

Talán a benne rejlő versenyszellem hozatta meg vele azt az elhatározást, hogy ő sem fogja feladni a karrierjét. Habár minden napja úgy telt, hogy belülről egy kínzó érzés mardosta, ami azt sugallta, hogy valójában igenis feladni kényszerül valamit – mégpedig azt, hogy a lányaival lehessen. Janie sosem tudott belenyugodni ebbe, mégsem elsősorban a lányai miatt hagyta ott végül az állását.

Kéretlen gondolatok suhantak át az agyán. Gondolatok Miles Morganről és Sophie-ról.

Akkor, öt évvel ezelőtt minden olyan világos volt, mint a nap. Még mindig rosszul lesz a gondolatától is annak, ami történt. Annak emlékétől, hogy milyen szerepet játszott abban, hogy a legjobb barátnője élete darabokra hullott. Mostanában gyakran eszébe jut Miles Morgan, mióta Marcia, az az új anyuka a suliból, a fülébe ültette ezt a nevet az előadáson, pedig Laura borzasztóan szerette volna kiverni a fejéből.

Harry közelebb csúszott Laurához a kanapén. A lábuk összeért, de semmi olyasmit nem érzett, mint régen. Az érzéseit elnyomta a fáradtsága, és egyáltalán nem volt biztos abban, hogy ébren tud maradni még két órán keresztül, hogy megnézzenek egy filmet, mivel már kilenc is elmúlt.

– Minden rendben van, szívem? – kérdezte.

Janie egy pillanatra lehunyta a szemét, majd Harry felé fordult.

– Úgy értem, itthon.

– Igen, persze.

Harry végigfuttatta az egyik ujját az alsó ajkán, miközben tovább tanulmányozta a feleségét, és Janie fészkelődni kezdett a férje vizslató tekintete miatt. Úgy érezte magát, mintha tetten érték volna, pedig semmit nem lehetett felróni neki, mert nem tett semmi rosszat. Baromira nem tett semmit. Éppen ez volt a probléma.

Janie várta, hogy Harry tovább forszírozza a kérdést, de nem tette. Ehelyett témát váltott:

– Mostanában kissé zűrösek a dolgok odabent. Laura nem igazán elégedett, szegényke.

Szegényke? Tényleg ezt mondta? Kiegyenesedett, hogy szembeforduljon Harryvel, de nyilvánvaló volt, hogy a férfinak fel sem tűnt a mozdulat, és tovább beszélt:

– Megpróbálom meggyőzni, hogy nem akarom elveszíteni őt, de… – Nem fejezte be a mondatot, és közben a fejét rázta.

Fogadni mertem volna, hogy nem akarod elveszíteni, gondolta. A teste megfeszült, és megpróbált elhúzódni Harrytől, de a férfi olyan szorosan préselődött hozzá, hogy alig tudott megmozdulni.

Janie-nek mindig is gyanúsak voltak ők ketten. Már a kezdet kezdetén, amikor Harry képtelen volt nem arról beszélni, hogy micsoda fényes jövő vár Laurára, és hogy mennyire szeretné egyengetni az útját. Janie látta őket az évenkénti partikon, észrevette, hogy a férje tekintete hogyan időzött el Laurán, miközben a nő beszélt, és hogy a férfi pillantása hogyan követte őt, amikor kiment a szobából.

Laura csinos volt, ráadásul tíz évvel fiatalabb, mint ő. Hosszú, sötét haja gyakran volt lazán hátrafogva, és az arcán levő néhány halvány szeplő miatt még fiatalabbnak látszott. Mindig magával hozta a partikra a férjét, Nate-et, aki olyan férfi, akiről köztudomású, hogy maximálisan támogatja a feleségét abban, amit a szülés után csinálni akar, hiszen a munkáját is hajlandó feladni. Nem pedig csak kifizeti a dadust.

Csak nem akarna Laura lemondani valaki olyanról, mint Nate, valaki olyanért, mint az ő férje? Janie töprengett, miközben Harry folytatta a mondandóját. De ha mégis, vajon felzaklatná-e őt, ha Harry lelépne Laura Denninggel? Akkor legalább nem neki kellene meghoznia a döntést.

– Nem is tudom… – dünnyögte Harry, mire Janie észbe kapott, és rájött, hogy egy pillanatra elkalandozott, és semmi másra nem vágyott, mint hogy ne nézzék hülyének. – Talán nem kellett volna ott tartanom Miát, de meg volt kötve a kezem. Csak biztosnak kell lennem abban, hogy Laura megkapja…

– Biztos vagyok benne, hogy Laurával minden rendben lesz – vágott közbe Janie, holott igazából úgy vélte, hogy Harrynek egyáltalán nincs igaza. A keze nem volt megkötve; azt tette, amit a könnyebb útnak vélt. Az évek során, mióta megismerte Harryt, látott már hasonló gyengeségeket tőle, amiket mások talán észre sem vettek. Janie úgy vélte, hogy az egész abban gyökerezik, hogy Harry mindig is kényszeresen le akarta nyűgözni az apját. Sosem akarta átvenni az apja reklámcégét, inkább művész akart lenni. Ezt egyszer bizalmasan osztotta meg Janie-vel, amikor részeg volt. De Janie időről időre meglátta Harryben a szikráját ennek a kényszerességnek – akkor is így volt, amikor öt évvel ezelőtt az élete összeomlott. Harry nem az ő oldalára állt. Hanem Miles Morganére. Mintha csak azt gondolta volna, hogy az lesz az egyszerűbb.

Janie felsóhajtott, a gondolatai pedig visszatértek Laurához. Biztos volt abban, hogy nyert ügye lenne, ha valaha is felsőbb szintre akarná vinni a dolgot. Ez olyasmi lenne, ami érdekelné Janie-t annyira, hogy elvállalja, ha nem lenne az a gyanúja, hogy a szóban forgó személynek talán viszonya volt a férjével.

– Jártál ma a rakparton? – kérdezte Harry váratlanul. Janie érezte, hogy elpirul.

– Nem baj, ha így volt, csak valaki látott téged, ez minden.

– Laura? – bukott ki belőle a név, még mielőtt esélye lett volna rá, hogy megálljt parancsoljon magának. Elhúzódott Harrytől, és felkelt a kanapéról.

– Nem. Nem Laura volt – nézett rá Harry zavarodottan. – Igazából Mia látott.

– Ó!

Mia. Csinosan öltözik. A haja divatosan rövid. Laurától eltérően ő kakukktojás volt a többi nő között, akik gyakran festettek úgy, mintha hetekig-hónapokig hordanák ugyanazt a kardigánt. Ő volt az új lány. Habár már ő sem volt annyira új, gondolta Janie. Esetleg jó ötlet lenne találkozni Miával, töprengett Janie, és végre szerezni egy belsős „barátot”. Elvégre az a nő egészen biztosan tud valamit, ha egyszer sikerült félreállítania Laurát.

– Kérsz kávét vagy még egy kis bort? – kérdezte a férjét.

– Bort kérnék – mondta, miközben Janie elhagyta a nappalit, és felment a hálószobájába, hogy felvegyen egy kardigánt. Felkapta az ágyról, belebújt, és odament az ablakhoz, hogy behúzza a függönyöket, de amikor odalépett, valami magára vonzotta a tekintetét. Az ujjai rámarkoltak a textil szélére, ő maga először közelebb ment, majd hirtelen hátrahőkölt. A keze továbbra is a függönyt fogta, miközben félrelépett, és levegő után kapkodott.

Volt valaki a bokrok között. Valamilyen állatnak gondolta volna, ha nem az lett volna a helyzet, hogy már korábban is úgy érezte, amikor hétfőn jógaórára ment, hogy valaki figyeli őt.

Amikor újra előre mert lépni, már nem volt semmi mozgás, ő pedig gyorsan behúzta a függönyt, sötétséget borítva ezzel a szobára.

Egy pillanatig nem mozdult. Janie úgy gondolta, elmondja Harrynek, és kiküldi, hogy nézzen körül, de ugyanakkor tudta, hogy nincs értelme, hiszen talán csak a képzelete játszik vele. Talán amiatt, hogy a feje tele van a Miles Morgannel kapcsolatos gondolatokkal, és ez felidézett benne bizonyos emlékeket azokból az időkből, amikor valaki legutóbb leskelődött utána.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Hat héttel a tűz előtt

Laura még mindig minden áldott reggel megtorpant, amikor a liftből kilépve az első, akit meglátott, az Mia volt, amint éppen úgy diskurál valakivel az irodából, mintha legjobb barátnők lennének. Újra eljött a hétfő, és ezúttal Bryony Knight volt az, aki áthajolt Mia számítógépének képernyője fölött, ránézésre egy különösen bizarr testhelyzetben.

Laura ujjai a blézere szegélyéhez vándoroltak, és a varrással babráltak. A másik irányba kellett volna elindulnia, és az asztalok között szlalomoznia, de túlságosan is érdekelte a két nő között zajló párbeszéd.

Laura képtelen volt megérteni, hogy hogyan lehet valaki, aki Mia pozíciójában van, ennyire közvetlen azokkal az emberekkel, akik neki dolgoznak. Bizonyára az éretlenség és a tapasztalat hiánya miatt viselkedik így.

Nem bízott Miában, aki most épp megpaskolta Bryony karját, mintha valamiféle kutya lenne, és azt sikkantotta, hogy majd még a „a szaván fogja”.

– Most pénteken – nevetett fel Mia hangosan, és Bryony fülig érő szájjal távozott az asztalától. – Rögtön munka után.

Laurát érdekelte volna, hogy miben egyeztek meg. De azt is tudta, hogy akármiről legyen is szó, valószínűtlen, hogy őt is elhívják, és habár amúgy sem csatlakozna hozzájuk, ez nem jelentette azt, hogy nem esett neki rosszul. Talán ő maga idézte ezt elő azzal, hogy mindig megtartotta velük a két lépés távolságot. De ahogy ott állt, és nézte a Mia és Bryony között levő bizalmas viszonyt, Laura rájött, hogy azt kívánja, bárcsak benne is meglenne az a tulajdonság, amitől Miának ez láthatóan egyáltalán nem esett nehezére.

Laura végre elengedte a blézere szegélyét, amit mostanra sikerült gombóccá gyűrnie, lesimította, körbelesett az irodában, nézte ezt a nőt, akiből csak úgy sugárzott a könnyedség és a báj. Bryony elfordult, mire Mia mosolya lehervadt, a fejét megrázta, épp csak egy kicsit, de Laura azért észrevette. Mia a szemét forgatta és sóhajtott egyet, majd visszatért az asztalához. Laura körbenézett, keresett valakit, aki talán szintén észrevette ezt a kis gesztust, de az a néhány alkalmazott, aki a közelben volt, mind elmélyülten dolgozott.

Annyira hamis volt ez az egész. Miával kapcsolatban minden csak tettetés volt, még a feltételezett barátságai is, bár úgy tűnt, ezt senki más nem veszi észre Laurán kívül. Ahogyan ott állt, és még mindig ezt az idegent nézte, aki csak úgy belibbent, és elvette tőle a munkáját, Laurán úrrá lett a nyugtalanság, amitől megborzongott. Fogalma sem volt róla, hogy ki lehet ez az ember, akivel akaratlanul is szembekerült.

– Szia, Laura! Hogy vagy? – lépett ki Harry a liftből, ami épp most érkezett meg a harmadik emeletre. – Alig láttalak a múlt héten – mondta, majd egy pillanatnyi hallgatás után folytatta. – Jól nézel ki.

Laura ökölbe szorította a kezét, végignézett az emeleten, zavarban volt. De amikor észrevette, hogy Mia is épp odanéz, arra gondolt, hogy az sosem árthat, ha tudtára adja, hogy még mindig közel áll a főnökéhez.

– Köszönöm! – Feszélyezetten simított végig a ma reggel lazán lófarokba kötött haján. Nem volt ideje megmosni. A nagy sietségben alig tudott egy kevés szempillaspirált föltenni. Tudta, hogy nem néz ki jól, de Harry maflán vigyorgott rá, ő pedig érezte, ahogy az arcába szökik a vér. – Alig voltál itt, ezért nem láttál – válaszolta sietve. Sohasem fogja tudni szívvel-lélekkel tettetni, hogy élvezi a férfi figyelmét.

– Igen-igen, tudom. Zajlanak a dolgok Londonban. – Harry a szemét forgatta.

– Igazából jó is, hogy látlak – mondta Laura. – Válthatnánk pár szót?

– Persze! – lépett vissza a férfi, maga elé tessékelte Laurát, és követte őt az emelet túlsó végén levő irodájába.

Amikor beléptek, Harry becsukta maguk mögött az ajtót, az asztala másik oldalára telepedett, és kérdőn nézett Laurára, aki még mindig az ajtónál álldogált.

– Minden rendben van? – kérdezte Harry félrebillentett fejjel, mintha kitalálta volna, hogy Laura megint Miáról akar vele beszélni.

És Laurának ténylegesen ez volt a szándéka, de ezúttal olyan tényekkel volt felfegyverezve, amit a férfi nem ignorálhatott olyan könnyen.

– Múlt héten pénteken bent voltam a Coopers-megbeszélésen – kezdte Laura. Észrevette, hogy Harry szeme megrándul, de közben kihúzta a székét, és belesüppedt. Laura azt is látni vélte, hogy a férfi felsóhajt, de ettől függetlenül folytatta. – Nem kritizálni akarom Mia ötleteit vagy az erőfeszítéseit, amit a prezentációjába fektetett – mondta Laura. – De elég komoly hibát követett el. Fontos dolgokat hagyott ki a költségvetésből, amelyekre gondolnia kellett volna, hiszen ezek legalább húsz százalékkal megemelik a kiadásokat. Csodálkozom, hogy Tess még nem említette meg ezt neked…

Harry feltartotta a tenyerét, hogy félbeszakítsa Laurát.

– Harry, ez alapvető gond.

– Tudom. És Mia már beszámolt róla.

– Tényleg? – lepődött meg Laura, kissé leforrázva, hogy a nagy balhé, amire készült, ilyen egyszerűen semmivé foszlott.

– Nagyon dühös volt magára, azt akarta, hogy tudjam, mi történt. Még péntek este felhívott, elég rossz lelkiállapotban volt.

Laura egy helyben toporgott, egyre bosszúsabban.

– De igazából nem lenne szabad ilyen hibákat elkövetnie – mondta, és megpróbált nyugalmat erőltetni a hangjára. – Könnyen észrevehető volt, hogy hiányzik az a szám. A Coopersnek ez sok pénzébe fog…

– Ide figyelj, Laura – sóhajtott fel a férfi –, Mia tisztában van mindezzel. Egész hétvégén ezen dolgozott. Én nem aggódom miatta, és neked meg aztán végképp nem kell.

Laura elhallgatott. Akármit is tervezett azzal kapcsolatban, hogy hova fog vezetni ez a beszélgetés, már nem számított. Most már csupán az a kérdés motoszkált benne, hogy Mi értelme? Mi tartotta vissza attól, hogy megmondja Harrynek, hogy csináljon az állásával, amit akar? Laura nem volt biztos abban, hogy van ereje harcolni.

Elképzelte, mit mondana Nate, ha hazaérve azt a hírt közölné vele, hogy felmondott. Vajon megrémülne, vagy esetleg megértené, hogy ez nem egyszerűen csak azt jelenti, hogy azonnal vissza kellene mennie dolgozni, hanem még a házukat is el kellene adniuk, kisebbre cserélniük és talán még a környékről is el kellene költözniük? Többé nem engedhetnék meg maguknak, hogy szeptemberben Krétára utazzanak. Változtatniuk kellene az életükön. De talán nem lenne annyira rossz.

Laura figyelte, ahogyan Harry rosszallóan ráncolja a homlokát, míg arra vár, hogy ő megszólaljon, közben pedig rosszul volt attól, hogy ilyen könnyen kigolyózhatják az állásából. El tudta képzelni Mia arcát, amint tudomást szerez arról, hogy elment, és Laura rájött, hogy Mia pontosan ezt akarja.

Laura végre megmozdult. Ha feladná, már megint az ő családja szenvedné meg, de mi a francért is történne mindez? Mia az oka az egésznek.

Az igazság az volt, hogy fogalma sem volt, mit tegyen. Folyamatosan vacillált, hogy feladja-e vagy felvegye a harcot Miával. Közben mindvégig arra vágyott, hogy Harry hallgasson rá, ugyanúgy, ahogy régen is tette.

– Nem hiszem, hogy megteheted azt, amit tettél – mondta Laura hirtelen. – Nekem jogaim vannak, például hogy amikor visszajövök, visszakapjam a régi munkámat. A törvény szerint nem teheted meg.

– Laura, ebbe most ne menjünk bele. Kérlek szépen.

– De így van! – Várt egy kicsit, a szíve gyorsabban kezdett verni. Nem pont errefelé akarta terelni a beszélgetést, különösen nem azután, hogy a barátnője, Deborah azt mondta neki, nem is nagyon tud mibe kapaszkodni. Utálna könyörögni olyasmiért, ami jog szerint őt illeti, de talán a fenyegetőzés elég lesz ahhoz, hogy Harry észhez térjen. Semmi más nem használt.

– Még mindig ugyanaz a munkád – mondta a férfi. – Ugyanabban a pozícióban vagy, ugyanannyi pénzt keresel…

– Azt hiszed, csak ez számít? – kiáltott fel Laura. – Harry, te elvetted tőlem a legfontosabb kliensemet! Nem hagytál nekem mást, csak szart! – Az utolsó szót már szinte üvöltötte, és látta, hogy Harry az üvegfalakra pillant. De abban a pillanatban Laurát nem érdekelte az sem, ha bárki hallhatta volna.

– Ez nem szar – mondta csendesen, de olyan határozottan, amit Laura ritkán tapasztalt tőle azelőtt. Úgy hangzott, mintha épp megdorgálná őt, mint valami gyereket. – Ahogy a visszatérésedkor mondtam neked, van egy új lehetőség. Ma reggel akartam beszélni veled erről – mondta. – Az első tárgyalás jövő hétre van megbeszélve. Azt szeretném, hogy ott legyél. Izgalmas lesz.

Tényleg izgatottnak tűnik, gondolta, amikor látta, hogy a főnöke feljebb ül a székében, bólogat, állát az összekulcsolt kezére helyezi, és várakozón néz rá.

– Eljuttatom neked a részleteket, ki kell húznod minden mást a naptáradból.

Amikor Laura továbbra sem szólalt meg, Harry így szólt:

– Természetesen köztünk kell maradnia, de a Coopers… – hezitált, Laura úgy gondolta, hogy a hatás kedvéért – …ha ezt megnyerjük, Laura, akkor többé már nem ők lesznek a legnagyobb ügyfeleink. – Amikor Laura továbbra sem válaszolt, a férfi folytatta. – Ezt megszerezzük, és az összes többi szartól megszabadulhatsz. – Harry rákacsintott és vigyorgott hozzá.

Ahhoz képest, hogy milyen elhatározással lépett be az irodába, Laura mostanra kiengesztelődött, és végül azt dünnyögte, hogy ott lesz a találkozón.

– Ja, és megkaptad a meghívót a kerti partimra? – kérdezte tőle Harry, amikor Laura kinyitotta az ajtót, hogy távozzon.

– Meg.

– Május tizedike, péntek. – Harry megnyomott egy gombot a mobilján. – Te jó ég! Péntekhez öt hétre! Jobban teszem, ha összekapom magam – vigyorodott el.

Laura kétkedve fogadta, hogy Harrynek olyan sok elrendeznivalója lett volna. A felesége, Janie végezte a munka legjavát. Laura gyakran eltűnődött azon, vajon mennyire élvezte Janie ezeket a partikat. Hogyan is érezhette volna jól magát, amikor alig ismert valakit Harry alkalmazottai közül?

– Bízom benne, hogy Nate is ott lesz!

– Nem is tudom… Tudod, még nincs bébiszitterünk. – Jelen pillanatban Harry és Janie partija lett volna az utolsó hely, ahol lenni szeretett volna.

– Pedig muszáj lesz szereznetek egyet – mondta, és lehervadt az arcáról a mosoly. – Vagy ha nem tudtok szerezni, akkor kénytelen leszel egyedül jönni.

Laura a fejét rázta.

– Nem. Szeretném, ha Nate is ott lenne.

– Hát persze. – Harry ismét mosolygott. – Szóval tedd meg, amit csak tudsz az ügy érdekében – tette hozzá, mintha csak ez a mulatság lett volna a legfontosabb dolog, amiről ma beszéltek.

– Mikor lesz az a megbeszélés? – kérdezte.

– Ó, tényleg. Igen. – Lefelé görgetett a mobilján. – Jövő hétfőn. Tizenegy órakor. A rakparton fogunk találkozni. Talán ebédelünk is, ha olyan hosszúra nyúlna.

– Oké.

– A neve Miles Morgan – folytatta Harry. – Régóta ismerem őt.

Remélem, te is kedvelni fogod.

Mire aznap este Laura hazaért, Bobby már ágyban volt. Megpróbált korábban hazaérni, de még az úgynevezett szar megbízásai is túl sok idejét emésztették fel aznap. Amint belépett a házba, azonnal belopakodott a fia szobájába, és lábujjhegyen odament a rácsos ágyhoz. Most be kellett érnie azzal, hogy a hálózsákjába bugyolált gyereket nézi, aki szétvetett karral, kinyúlva alszik. Laura fölé állt, magába szívta az illatát, legszívesebben kivette volna a kiságyból, hogy magához ölelje, és érezze a teste melegét és az arcához nyomja az apró, pihe-puha fejét.

Ráeszmélt, hogy mennyire vicces a helyzet; sohasem gondolta volna, hogy így fog érezni: hogy ennyire vágyni fog arra, hogy a fiával lehessen, és hogy ennyire bűntudata lesz, amiért ez nem így van.

Laura megmarkolta a kiságy szélét, miközben Bobbyt nézte, és amikor látta, hogy a fia szemhéja megrebben, a szeme megtelt könnyel, és átfutott rajta a gondolat, hogy vajon mi játszódhat le a fia fejében. Vajon mit álmodik? Nem hajolhat túl közel, nehogy Bobby felébredjen. Nate mondta, hogy nem volt könnyű lefektetni, és hosszasan kellett üldögélnie vele a hintaszékben, mire megnyugodott.

Amikor visszament dolgozni, tudta, hogy valamiből engednie kell majd. Beszélgettek erről a szülői támogató csoportban, még hónapokkal ezelőtt, amikor elmondta a többi anyukának, hogy úgy érzi, mintha egy darabka hiányozna belőle a munkája nélkül. Laura tudatában volt, hogy a teljes munkaidős állás azt jelenti, hogy lesznek alkalmak, amikor nem találja már ébren Bobbyt, amikor hazaér, vagy hogy még azelőtt megy el otthonról, hogy a fia felébredne. Akkoriban úgy érezte, hogy ez belefér. Azt gondolta, ez egy olyan áldozat lesz a részéről, amit hajlandó meghozni, és cserébe amikor elégedetten és felpörögve hazaér, bele fogja tudni vetni magát a családi életbe és az együtt töltött időbe.

Sohasem gondolta volna, hogy ilyen kétségbeesett és sebezhető lesz, és ahogyan a gyönyörű kisfiát bámulta, utálta, hogy igaza volt Chrissie-nek és a többi anyukának. Nem kaphat meg mindent, és már nem tudta, mit áldozzon fel. Mindössze annyit tudott, hogy határozottan nem volt boldog.

Végül egy mély sóhajjal kilépett a szobából, és lement a földszintre, kezével megtörölte az arcát, mielőtt még Nate észrevenné, hogy kiborult.

A hétvégén összefutnak a többi párral és a kisbabáikkal, bár Laura nem igazán akart találkozni velük, pedig már hetek óta be volt írva a naptárjukba. Nem talált jó kifogást, hogy kimaradjanak belőle. Már régóta tudta, hogy nem fog igazi barátokra lelni a csoportbeli nők között. A szívük a helyén volt ugyan, de egyáltalán nem értették meg őt, és egészen biztosan nem fog tudni beszélgetni velük arról, hogy a munkába való visszatérés után milyen szörnyűek voltak az első hetek.

Amint leért a lépcső aljára, Nate egy pohár bort adott a kezébe.

– Köszönöm.

– Úgy tűnt, szükséged van rá – mondta. – Nem volt lehetőségem vacsorát készíteni, így, hogy Bobby nem nagyon akart elaludni.

– Egy percig se aggódj emiatt. Rendeljünk valamit! – javasolta, és követte a férjét a nappaliba, ahol belesüppedt a kanapéba és kinyújtóztatta a lábát. – Annyira ki vagyok purcanva. – Laura becsukta a szemét, és hátrahajtotta a fejét.

– Milyen napod volt? – kérdezte Nate. Amikor Laura felnézett, a férje épp a telefonon keresgélt. – Mihez van kedved? Mit szólnál pizzához?

– Bármi jó. Ma beszéltem Harryvel – tette hozzá.

– Tényleg? – Nate letette a telefont. – Nem akarod kiválasztani előbb, hogy mit kérsz?

Laura vett egy nagy levegőt, ahogy a telefon után nyúlt. Nate esze egyértelműen az evésen járt, még a válla fölött is átnézett, miközben arra várt, hogy válasszon az étlapról. Laura csak gyorsan rábökött a harminccentis vegetáriánus pizzára, amit rendszerint választani szokott, aztán visszaadta a telefont a férfinak, majd egy örökkévalóságnak tűnő ideig várt, hogy ő is válasszon, és elküldje a rendelést.

Addig is ő a borát kortyolgatta, és a férjét tanulmányozta.

Amikor Nate végre letette a telefont, és megkérdezte, hogy ment, már nemigen volt kedve elmondani.

Laura megvonta a vállát.

– Beszéltél neki Mia tévedéséről? – kérdezte Nate.

– Persze.

– És mit mondott rá?

– Mia már elmondta neki – mondta Laura kifejezéstelen arccal. – Nem úgy tűnt, hogy Harryt nagyon érdekelné.

Nate bólintott, és kinyújtotta a lábát Lauráé mellett.

– Folyamatosan erről az új ügyfélről beszél, Miles Morganről. Úgy tűnik, lesz vele egy megbeszélés a jövő héten, de nem is tudom, Nate – folytatta. – Nem vagyok benne biztos, hogy nem egyszerűen csak arról van-e szó, hogy Harry azt mondja, amit hallani akarok.

– Talán meg kellene várnod, hogyan alakulnak a dolgok ezzel a Milesszal.

– Meg fogom várni, de nem ez a lényeg. Az a helyzet, hogy Mia még mindig ott van az irodában, úgy jár-kel, mintha az egész az övé lenne, én pedig eközben csak lézengek, és arra várok, hogy beessen valami munka Harry egyik haverjától. Még azt az oltári bakit is megúszta, és ez az, ami igazán dühít. Mindenkinek hízeleg az irodában, ők pedig bedőlnek neki.

– Nem értem, miért pikkelsz Miára – mondta Nate. Laura felkapta a fejét, és Nate-re nézett:

– Ugye most csak viccelsz?!

– Egyértelmű, hogy inkább Harryre kellene kiakadnod. Ő az, aki meghozta ezt a döntést, nem Mia.

– Hallottad, amit mondtam, Nate? Az elejétől kezdve ezt mondogatom neked: van valami furcsa ebben a nőben: nem ugyanaz az ember, aki bejött az interjúra annak idején.

Nate felnevetett, de köhögésnek próbálta álcázni.

– Te most rázod a fejedet?! – kérdezte. – Azt hiszed, az egészet én találom ki!?

– Nem, egyáltalán nem hiszem ezt. Egyszerűen csak nem értem, miért vagy ilyen eltökélten épp rá dühös, nem pedig Harryre.

Laurának fejébe tolult a vér, ahogy a férjére nézett. Jól ismerte Nate véleményét a főnökéről; mindig is azt mondta, hogy nem bízik Harryben, de azért Laurában feltétel nélkül megbízott. Nate tisztában volt azzal, hogy sohasem tenne olyat, hogy flörtöljön Harry Wooddal. Akkor vajon miért érzi most mégis úgy, hogy a férfi őt vádolja valamivel?

– Évek óta ismerem Harryt, mindig is vigyázott rám, és ezt te is tudod – mondta dacosan a férjének. – Hiszen nem is laknánk ebben a házban, ha Harry nem adott volna nekem egy esélyt. Hiszek neki – mondta, mert habár a saját igazáról nem volt teljesen meggyőződve, de azt nagyon szerette volna, hogy igaza legyen.

Nate bólintott.

– Oké.

– Miért, te nem hiszel neki?

– Egyáltalán nem ezt mondtam. Biztos vagyok benne, hogy Harry az igazat mondja. De te nem tartozol neki, Laura, pusztán azért, mert munkát adott neked.

– Azt hiszem, az egész Mia miatt van – mondta Laura, és eleresztette a füle mellett Nate szavait. Meg akarta értetni vele azt, hogy mindez miért van. Az volt az igazság, hogy muszáj volt hinnie Harrynek, mert szüksége volt rá. Miától pedig mindössze annyit akart, hogy hagyja ott a céget. – És ezt be is fogom bizonyítani valahogyan.

– Jaj, Laura – mordult fel Nate –, ebbe nem kellene belekezdened.

– De miért? – kiáltott fel Laura, és amikor nem kapott választ, megbökte Nate könyökét. – Miért ne kellene belekezdenem?

Nate megrázta a fejét.

– Most egyáltalán nincs szükséged erre, nem igaz? Nemrég mentél vissza dolgozni Bobby születése után. Nem lenne jobb neked, ha – példának okáért – egy ideig nem kavarnád fel az állóvizet?

– Ha nem kavarnám fel az állóvizet? Ezt meg hogy érted?!

Hogy bele kellene nyugodnom abba, ami történt?

– Hát igen. Legalábbis egyelőre. Szerintem lehet, hogy épp elég más dologgal kell foglalkoznod. – Körbemutatott a szobában. – És nem is alszol eleget. Valószínűleg túlságosan kimerült vagy.

Laura a szemöldökét összehúzva nézett a férjére:

– Azt gondolod, hogy nem állok készen arra, hogy megoldjam? Azért, mert gyerekem van?

– Nem.

– Akkor hogy érted azt, hogy „nem alszom eleget”?

– Pont így, Laura. Jézusom, nem is tudom. Szerintem rossz irányból közelíted meg a dolgokat.

– Miért, mi van? Túl érzékeny vagyok? – kérdezte.

– Ó, te jó ég! – Nate a szemét forgatta és visszasüppedt a kanapéba.

Laura megrázta a fejét, az arcán egy könnycsepp csordult végig. Gyorsan letörölte, még mielőtt a férfi igazolva látta volna az állítását. Végül ő is visszaült a szófára, és egy perccel később Nate kinyúlt, és megpaskolta Laura combját.

– Csak azt akartam mondani, hogy legyél óvatos – folytatta. – Ez minden.

– De szerinted ez nem minden, igaz? – kérdezett vissza Laura.

– Valami másra utaltál ezzel. Mondd meg, mire!

– Arra, hogy ez már egyszer megtörtént, Laura. És nem akarom, hogy boszorkányüldözésbe kezdj, mert ennek nem lesz jó vége.

– Nate – sóhajtott fel Laura. – El sem hiszem, hogy ezt mondod. Ez egyáltalán nem olyan, mint Saskia esete volt.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Nathan (Nate) Denning között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: Azt mondja, hogy a felesége írt magának egy üzenetet tegnap este, hogy későn fog hazaérni?

NATE: Igen, írt. De ez egyáltalán nem szokatlan.

MARLOW: Mivel indokolta a késést?

NATE: Azt mondta, a munkája miatt tovább kell maradnia.

MARLOW: És milyen gyakran kell bent maradnia késő estig?

NATE: Mostanában a legtöbb estén.

MARLOW: Tudja, hogy mikor hagyhatta el az irodát?

NATE: Nem tudom. Olyan este hat körül írt, azt hiszem.

MARLOW: Szóval három órával azelőtt, hogy az épület leégett volna, ő azt mondta magának, hogy még odabent van?

NATE: Igen. De nem ő volt az egyetlen. Mások is bent voltak még hatkor – az nem is olyan késő amúgy. Igaz?

MARLOW: És mi volt az oka annak, hogy tovább maradt bent?

NATE: Azt mondta, a Coopers-csapat tagjaival találkozik. Ők a legfőbb ügyfelei. Vagyis ők voltak a legfőbb ügyfelei.

MARLOW: Csakhogy tudjuk, hogy senkivel sem találkozott a Cooperstől.

NATE: Hallottam.

MARLOW: Nathan, sajnálom, hogy meg kell kérdeznem…

NATE: Kérem, hívjon Nate-nek.

MARLOW: Szóval, Nate. Van bármilyen ötlete, hogy a felesége miért mondta azt magának, hogy a régi ügyfele alkalmazottjaival találkozik, amikor egyértelmű, hogy nem is terveztek ilyen megbeszélést?

NATE: Nincs ötletem. Őt kell megkérdeznie erről.

MARLOW: Valamilyen okból kifolyólag a felesége nem mond nekünk semmit. Vagy falaz valakinek, vagy önmagát védi.

NATE: (sóhajt) Bárcsak többet tudnék mondani, tényleg.

MARLOW: Mikor ért haza a felesége tegnap este?

NATE: Késő volt, tíz után, azt hiszem.

MARLOW: És milyennek tűnt?

NATE: Én már ágyban voltam. Nem beszéltünk. Nem szoktunk… mostanában nem szoktunk túl sokat beszélgetni. A hétvégén történtek után nem volt kedvem beszélgetni vele tegnap este, szóval nem figyeltem, mikor jött haza.

MARLOW: Valami különleges dolog történt a hétvégén?

NATE: Igen, a kerti parti. Harry Wood partija.

MARLOW: Maga is ott volt?

NATE: Nem. Nem voltam ott. A feleségem egyedül ment.

MARLOW: Maga és a felesége között minden rendben volt a parti előtt?

NATE: (szünet) Nem igazán. Ő egyre jobban… Aggódtam miatta.

MARLOW: Aggódott? Ezt hogy érti?

NATE: Hogy ő olyan… (megrázza a fejét) Jaj, nem is tudom. Úgy gondolom, hogy túlságosan „rákattant” valakire a munkahelyén.

MARLOW: Rákattant? Úgy érti, hogy viszonya volt valakivel az irodából?

NATE: (nevet) Nem így értettem. Inkább rögeszmésen. Egyre rögeszmésebb lett. Az a helyzet, hogy ez nem először történik meg, szóval…

MARLOW: Kiről van szó?

NATE: Miának hívják. De ennek egyáltalán semmi köze sincs a tűzhöz, ezt tudja, ugye? Úgy értem…, csak azt akarom mondani, kizárt dolog, hogy Laurának bármi köze legyen a tegnap esti tűzhöz.

MARLOW: A hétvégi vitájuk azért volt, mert a felesége összeszólalkozott a partin Mia Andersonnal?

NATE: Mi? Ja, nem. Nem, nem tudok semmit semmiféle összeszólalkozásról. Nem, én amiatt akadtam ki, ami Harry Wooddal történt.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Hat héttel a tűz előtt

Mia bedugta a fejét Harry ajtaján.

– Van rám öt perced?

– Van. – Harry intett neki, hogy jöjjön be. – De remélem, jó hírt hozol. – A székre mutatva hellyel kínálta Miát. – Hogy mennek a dolgaid?

– Köszönöm, minden rendben.

– A tévés reklám is jól halad?

– Nagyon jól.

Harry bólintott és mosolygott, bár a szeme nem csillant fel úgy, ahogyan általában szokott. Mia elgondolkodott, hogy vajon mi játszódhat le a fejében. Aznap korábban látta már Laurát a férfi irodájában, a nő a karjával hadonászott, miközben Harrynek magyarázott. Egyértelmű volt, hogy valami komoly megbeszélnivalójuk akadt, és Miának nem voltak kétségei afelől, hogy róla volt szó. Laura őrült mozdulataival éles ellentétben Harry az asztalánál ült, és meg sem moccant.

Mia csodálkozott rajta, hogy Harry így eltűri mindezt. Ő volt a főnök, és mégis, onnan, ahonnan Mia látta őket, az üvegfalon kívülről, úgy tűnt, hogy Laura diktál. Annyira szerette volna hallani, hogy miről beszélnek!

A Harryről és Lauráról szóló pletykák részben igazak voltak, Mia legalábbis így látta. Az, ahogyan Harry Laura vállához ért a liftnél, egy kissé túl intim mozdulat volt. A vezérigazgatónak ezt nem kellett volna így kitennie a kirakatba, egy ilyen nyilvános helyen. Nem is csoda, hogy szárnyra kélt a pletyka, ha egyszer ennyire nyilvánvaló, hogy a férfinak tetszik Laura.

De vajon mi haszna van ebből Laurának? Ez igazán érdekelte volna Miát, mert amennyire meg tudta ítélni, az érzés nem volt kölcsönös, bár Laura nem tette szóvá Harrynek, hogy túl közel lenne hozzá, és nem is húzódott távolabb tőle.

Ha ez vele történt volna meg, Mia megfordult volna, és lekevert volna egyet a férfinak. Az irodában mindenki úgy tartotta, hogy Harry szívdöglesztő pasi, de Mia nem igazán értette, miért. Nem látott túl sok vonzó tulajdonságot benne.

Persze ezt soha senkinek nem mondta, különösen nem az olyanoknak, mint Henrietta vagy Bryony, mert semmiképpen nem akarta megkockáztatni, hogy a véleménye esetleg visszajusson Harry fülébe. Vagy Lauráéba. Még belegondolni is rossz – Laurának igazán remek napja lenne, ha arról informálhatná Harryt, hogy Mia nem is kedveli őt.

A férfi most arra várt, hogy Mia elmondja neki, miért van az irodájában. Mia mindig is értékelte, hogy Harry nem húzta az időt üres fecsegéssel; egyszer sem kérdezte a magánéletéről.

– Úgy látom, nem jó hírt hozol, pedig abban bíztam – mondta, és felhúzta a szemöldökét.

– Attól tartok, nem.

– De gondolom, nem azért vagy itt, hogy a Coopersről beszéljünk.

– Nem, velük minden jól halad. Egy sokkal személyesebb ügyet szeretnék megbeszélni veled.

– Hallgatlak – mondta kimérten. Mia kihúzta magát a széken.

– Azt hiszem, tudnod kell róla, hogy a női alkalmazottak igencsak aggódnak.

Harry résnyire szűkítette a szemét, a fejét pedig oldalra biccentette. Fogalma sem volt róla, hogy Mia miről beszél, de miért is lett volna bármi sejtése? Ott ült az üvegfalú irodájában, csukott ajtó mögött, és elképzelése sem volt, mi zajlik a túloldalon.

– Miről van szó?

– Zaklatásról – folytatta Mia. – Valaki bevallotta nekem, hogy sajnos diszkriminálják, és úgy éreztem helyesnek, ha hozzád fordulok ezzel.

– Diszkriminálják? Kit?

– Sarah Cliftont, de nem csak ő érintett az ügyben.

– És kire panaszkodik? – kérdezte Harry.

– Mike Lewisra.

– Mike-ra? – Harry kurtán felnevetett. – Ezt nem mondod komolyan?!

– De igen – válaszolta Mia, akit megzavart a férfi reakciója, és kicsit ki is akadt, hogy Harry úgy érzi, van ezen bármi nevetnivaló.

– De hiszen Mike… tudod, hogy milyen Mike, ő csak… Jézusom, mit is állítasz, mit csinált pontosan?

– Alátesz a beosztottjainak – mondta Mia. – Nem hallgatja meg a mondandójukat. Azt érezteti velük, hogy nem fontosak.

– Oké, értem.

Te jó ég, gondolta Mia, ez nem vesz engem komolyan.

– És ezt csak a nőkkel teszi, Harry. De annak örülök, hogy végre úgy érzik, hogy megoszthatják valakivel az aggályaikat.

Cseszd meg, Harry Wood, gondolta, amikor látta, hogy az arckifejezése ijedtről zavartra, majd kissé irritáltra vált, amiért elé hozta ezt az ügyet.

– Miért nem személyesen Sarah beszélt velem? – kérdezte.

Hát éppen ez volt a probléma. Sarah igazából nem is tudott arról, hogy Mia itt van. Ahogy Mia előre látta, a hétvége során Sarah újra átbeszélte a dolgokat a pasijával, és amikor aznap reggel bejött dolgozni, azt mondta Miának, nem akar további lépéseket tenni az ügyben.

– Az ő nevében vagyok itt – mondta neki Mia. Harry felhúzta a szemöldökét.

– Oké, beszélek Mike-kal. – Legyintett egyet és megrázta a fejét. Akkor a férfi most kiküldi őt?

Mia érezte, ahogyan a düh kezd szétáradni benne.

– Van még valami? Mert muszáj telefonálnom…

– Nem – mondta alig hallhatóan, az összeszorított fogai közül szűrve a szavakat. – Nem, nincs más.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Mike Lewis, kreatív igazgató

MIKE: Még mindig nem tudnak semmi részletet? A személyzet pusmog – olyan kérdéseket tesznek fel, amelyeket senki nem tud megválaszolni. Jól hallottam, hogy voltak az épületben?

MARLOW: Sajnálom, de jelen pillanatban nem tudok megerősíteni semmit.

MIKE: Csak van egy barátom, aki ismer valakit a rendőrségnél.

Azt mondta, két embert hoztak ki, de…

MARLOW: Ahogy mondtam, nagyon sajnálom, de jelenleg nem oszthatok meg részleteket.

MIKE: (bólint) Rendben van. Megértem.

MARLOW: Mr Lewis, úgy tudom, magát zaklatással vádolta meg valaki a csapatából. Egy bizonyos Sarah Clifton?

MIKE: Tessék? Miért kérdezi ezt? Ez csak irodai pletyka, semmi több.

MARLOW: Szóval maga tagadja, hogy zaklatással vádolták volna?

MIKE: Talán mondott valamit, de az egész nevetséges volt. Nem zaklattam senkit. De nem a tűz miatt vagyok itt? Miért kérdezget engem egy lányról, aki már nem is dolgozik a cégnél?

MARLOW: Ó, hát ez is a tűzről szól, csak próbálom megérteni, hogy a tegnap estét megelőzően pontosan mi is zajlott a színfalak mögött a Morris & Woodnál. És ez azt jelenti, hogy esetleg olyan kérdéseket is felteszek, amelyek nem mindig tűnnek relevánsnak.

MIKE: Ez nem releváns.

MARLOW: Talán nem. De még az is lehet, hogy igen, de mindettől függetlenül értékelném, ha hagyná, hogy…

MIKE: Akkor azt gondolja, hogy valaki olyan tette, aki a cégnél dolgozik? Úgy értem, valaki közülünk gyújtotta fel? De ki?

MARLOW: Még korai bármit is mondani. Most mindenkivel beszélünk, aki ott dolgozott.

MIKE: Hát, ennek semmi köze nem lehet hozzám. És bármit is mondott rólam az a lány… az mind csak koholmány. Még soha nem hallottam semmit, ami ennyire… (elharapja a szót) Ez tönkretehet egy embert, tudja, az ilyen hazugság.

MARLOW: Ezt hogy érti?

MIKE: Csak azt mondom, hogy valaki megvádolja az embert valamivel, és aztán rajta ragad. Akár igaz, akár nem, elterjed, és aztán (megrázza a fejét) … nem is tudom…

MARLOW: Beszéljen hangosabban, kérem, a hangfelvétel miatt.

MIKE: Csak azt mondtam, nem tudom. Nem tudom, mivel kezdődött, és hogy miért csináltak bolhából elefántot. De így volt. Mia Anderson tette.

MARLOW: Nekem az volt a benyomásom, hogy hivatalosan tettek panaszt maga ellen, és Harry Wood elé vitték az ügyet. Így volt?

MIKE: Nem. Nem volt hivatalos.

MARLOW: Említette Mia Andersont. Nem ő volt az, aki Harryvel beszélt az ügyről?

MIKE: De igen. Ez a lényeg. Neki semmi köze nem volt hozzá.

Csakhogy ő elkezdte, elindította a lavinát, és nem hagyta annyiban. Tudja, ezt oda akartam adni Harrynek. (megmutat egy levelet)

MARLOW: Mi ez?

MIKE: A felmondólevelem. Már két hete viszem magammal mindenhova. Hogy őszinte legyek, nem nagyon akarok elmenni.

MARLOW: Van valami elképzelése arról, hogy miért akarta annyira bepanaszolni Mia Anderson, ha maga úgy érzi, hogy nem tett semmi rosszat?

MIKE: (megvonja a vállát) Egyáltalán nem tudom. Szemtől szemben végtelenül kedves volt velem. De van valami furcsa benne. Valami izzó parázs. Láttam pénteken este Harry partiján – ahogyan lángra kap. Nem is tudom. Nem igazán ismerem őt – nem annyira, mint más lányokat az irodából –, de van benne valami, amit lehetetlen szavakba önteni.

Bryony Knight, ügyfélkapcsolati asszisztens

MARLOW: A saját szavait idézve, Mia Anderson csodásan végezte a munkáját.

BRYONY: (bólint) Így volt.

MARLOW: De volt valami eset egy tévés reklám költségvetésével, ugye?

BRYONY: Igen, de az a hiba teljesen érthető volt. Bárki elkövethette volna.

MARLOW: Olyan valaki is, akinek van tapasztalata a tévéreklámokkal?

BRYONY: Nem vagyok benne biztos, de igen, azt hiszem, olyan valaki is.

MARLOW: Mia Anderson elhitette magával, hogy van ilyen jellegű tapasztalata?

BRYONY: Persze hogy volt neki ilyen tapasztalata. Rengeteg.

Talán Mia rosszul csinált valamit? A kérdéseiből ítélve úgy tűnik, mintha maga azt gondolná, hogy igen. De nem így volt – ő nem csinált volna… Úgy értem, kizárt, hogy ő volt. Ő sosem gyújtogatott volna.

MARLOW: Mitől olyan biztos ebben, Bryony?

BRYONY: Hát, csak tudom, hogy nem tenné. Olyan kedves ember.

MARLOW: Milyen jól ismeri őt?

BRYONY: Nagyon is jól. Úgy értem, neki kell jelentenem, meg minden, de emellett barátok is vagyunk.

MARLOW: Meséljen nekem a barátságukról. Miket csinálnak együtt?

BRYONY: Hát, tudja, munka után beülünk valahova egy italra, ilyesmi.

MARLOW: Bármi más?

BRYONY: Ő inkább olyan munkahelyi barát.

MARLOW: Tehát eltekintve néhány munka utáni italtól, találkozott más alkalmakkor is Miával?

BRYONY: Nem, de sokszor járunk el. A legtöbb péntek estét a pubban töltjük.

MARLOW: Mit tud Mia otthoni körülményeiről?

BRYONY: Mire gondol?

MARLOW: Nem tudom – mondja meg maga. Beszéljen arról, amit Mia Anderson magánéletéről tud. Kivel él együtt?

BRYONY: Nos, biztosan tudom, hogy egyedül él.

MARLOW: Igazán?

BRYONY: Egy lakásban él. Egyedül lakik; kineveti a felette lakó nőt, aki mindig a barátjával veszekszik.

MARLOW: Rendben, Bryony, azt hiszem, egyelőre végeztünk.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Öt héttel a tűz előtt

Szombat reggel Mia anyja a konyhában állt a mosogatónál, keze elmerült a mosogatóvízben, éppen egy serpenyőt sikált.

– Tönkreteszed a kezedet – mondta neki Mia.

– Hát ezek a serpenyők nem fogják elmosogatni magukat, igaz? – válaszolta az anyja, derűs jókedvet színlelve, ahogyan mindig is tette, amikor valamin gyötrődött.

Mia ránézett, látta, hogy mennyire előregörnyed, a válla pedig megfeszül. Szinte hallotta, ahogy az anyja fejében kattognak a fogaskerekek.

– Na, engedd, hogy segítsek – mondta, és a mosogatószivacsért nyúlt.

– Nem-nem – hessegette el az anyja. – Tökéletesen képes vagyok rá, hogy elmosogassak néhány edényt. Még nem haltam meg.

– Anya, ne beszélj így!

Az anyja félbehagyta a sikálást, kihúzta a vállát. Forgatta a fejét jobbra-balra, de nem szólt egy szót sem.

– Már megint fáj a nyakad. – Mia tudta, hogy ez mit jelent. Az anyja túl sokat vállalt, túl nagy volt rajta a teher. Miát megijesztette, hogy így látja őt, mert nem tudta, meddig fogja még az anyja túlterhelni magát, mielőtt összeomlana. – És amúgy is segíteni akarok – motyogta, majd oldalról elkapott egy konyharuhát, és elvett egy edényt a csepegtetőtálcáról. – Legalább azt engedd meg, hogy törölgessek.

Az anyja alig láthatóan elmosolyodott, mielőtt visszafordult a serpenyőhöz, hogy az edényt ismét a mosogatószeres vízbe merítse.

Miközben egymás mellett álltak, csend telepedett rájuk. Mia kinézett a hátsó kertbe, ahol néhány nagy kerti szék terpeszkedett egy rozsdásodó kerek asztalka mellett. Igazán jól jönne nekik egy másik garnitúra, de ebben a hónapban nem maradt elég pénzük.

– Esetleg elmehetnénk valahová ma délután – javasolta Mia. – Lenne kedved egy pubban ebédelni?

– Az pompás lenne. – Az anyja lelkesen bólogatott, de nem mosolygott. – Igen, ez valóban jól hangzik. De nem hiszem, hogy… Nem tudom, Jess eljönne-e.

– Megkérdezem tőle – válaszolta Mia.

– Jó…

Mia érzékelte az anyja hezitálását, meg hogy vett egy mély levegőt. Mindketten tudták, hogy a nővére sehova sem akar menni, de ez nem jelenti azt, hogy valaha is fel fognak hagyni azzal, hogy megpróbálják rábeszélni.

Az idő meglágyította az anyjukat. Régen olyan eltökélt volt, nem tűrte az ellentmondást, most mégis olyan könnyedén engedett Jessnek, hogy ne erőszakoljon rá semmit. Mia tudta, hogy valószínűleg ez a lehető legrosszabb, amit csak tehet a nővérével, de ugyanakkor nem tudta hibáztatni érte az anyját.

Az amúgy is hanyatló egészségi állapota miatt Jess már túl sok volt neki, nem tudott megbirkózni vele.

Mia azt is megértette, hogy egyes napokon egyszerűbb volt hagyni, hogy Jess csak a házban üldögéljen, mert túl nehéz lett volna elviselni a veszekedést és annak következményeit. Éppen elégszer esett meg, hogy Mia is ezt tette, szóval igazán nem hibáztathatta az anyját azért, mert beadja a derekát. De arról is meg volt győződve, hogy mostanában túl gyakran hátrál meg és enged az idősebb lányának, és azt is tudta, hogy ez az út kizárólag lefelé vezet a lejtőn. Ezt bárki megmondhatta. Még az anyjuk is biztosan tudta.

– Olyan, mintha Jess megint gyerek lenne – mondta egyszer Miának. – Épp elég nehéz megküzdeni egy háromévessel, aki nem akarja azt csinálni, ami a legjobb lenne neki, de egy gyereket legalább fel tudsz kapni és be tudod csatolni az autóba, amikor el kell menned. De hogyan tehetném ezt Jess-szel? Hiszen már felnőtt. Harminchét éves. Persze Jess sohasem volt olyan nagyon rossz kis korában – folytatta, és Mia már tudta, mi következik ezután. – Te voltál a rosszcsont. Az, aki nem akart lefeküdni, aki rugdalózva és sikítozva dobta le magát a szupermarket padlójára. És nézz most ránk – mondta, a szavai pedig suttogássá halkultak. – Az ember nem erre számított volna.

Mia utálta, hogy az anyjának ilyen élet jutott. Hatvannyolc éves volt. Egy évvel ezelőtt épp azon volt, hogy felmondja a részmunkaidős állását a Sainsbury’s üzletláncnál; szeretett volna beiratkozni egy keramikus-tanfolyamra. A szórólap ki volt tűzve a hűtőre, amíg Mia haza nem költözött. De mindent félre kellett söpörniük. Jess miatt.

– Megteszem, ami tőlem telik, anya – mondta Mia, miközben összehajtogatta a konyharuhát, és óvatosan ráfektette a csepegtetőtálcára. – Olyan csoda szép idő van, és nem kell valami túlzsúfolt helyre mennünk.

– Nem-nem, persze, csak ne… – Az anyja ismét szünetet tartott.

– Nem leszek túl erőszakos – mondta Mia, és inkább elhallgatott, nehogy valami kellemetlent mondjon. Miközben kiment a konyhából, és Jess szobája felé tartott, ami a ház előszobájának túlsó végéről nyílt, azon merengett, hogy ha nem tudja rábeszélni a nővérét, hogy ő is velük tartson a pubba ebédelni, akkor az anyjuk sem lesz hajlandó elmenni. Az anyjuk nem akarta volna egyedül hagyni Jesst – egy olyan napon, mint a mai, biztosan nem. A napsütéses szombatok mindig sokkal rosszabbak voltak. És mégis, arra a gondolatra, hogy mindnyájan otthon maradnak, és odabent ücsörögnek a lakásban, Mia keze ökölbe szorult. Bekopogott a csukott ajtón, majd óvatosan benyitott.

Jesst az ajtónak háttal találta, széttárt ujjait végighúzta roskadozó könyvespolcának a szélén, majd megállt egy kötetnél, és kiráncigálta a helyéről. Mia jobban megnézte a könyvet. Üvöltő szelek. Olyan lehangoló könyv, Mia számára legalábbis, de Jess időről időre szívesen olvasta.

Mia a testvére ágyának szélére ült, és várta, hogy felé forduljon.

– Fáradtnak tűnsz – mondta végül Jess, amikor a húga szemébe nézett. – Eleget alszol?

Mia megvonta a vállát.

– Későn feküdtem le. Korán keltem. De igen, ettől eltekintve, eleget szoktam aludni.

– Túl sokat dolgozol. Mia megrázta a fejét.

– Élvezem a munkámat.

Jess rábámult, a pillantása átható volt, látszott rajta, hogy nagyon töri a fejét valamin.

– Tényleg? – kérdezte. Miát mindig is rossz érzéssel töltötte el, amikor a nővére így tanulmányozta őt, mintha tudná, hogy sokkal többről van szó annál, mint amit Mia valaha is elmondana neki. Jessnek megvolt az a hátborzongató képessége, hogy ráérzett a ki nem mondott dolgokra, és ez a képessége az elmúlt évben még jobban felerősödött.

– Tényleg – mondta neki Mia.

– Még mindig nem értem, miért szeretsz azon a helyen dolgozni – motyogta Jess, miközben továbbra is őt vizslatta. – Tudod jól, hogyan érzett anya az épület felhúzásával kapcsolatban. Aláírásokat gyűjtött, petíciót nyújtott be, hogy egyáltalán fel se épülhessen. Az, hogy te ott dolgozol, olyan, mintha ellene fordulnál.

– Anya egy cseppet sem bánja – felelte Mia. Sok mindenről mesélhetett volna Jessnek. Az, hogy ő a Morris & Woodnál dolgozik, bizonyosan az anyjuk legkisebb gondja volt. Mia fizetése nagyon sokat számított hármuknak, még akkor is, ha nem futotta belőle mindenre.

– Te nem láttad őt akkoriban. Gyűlölte. Úgy gondolta, undorító, hogy egy olyan ember, mint Harry Wood, csak úgy belibbenhet a városba, és átveheti az uralmat minden fölött. Mintha saját magának épített volna egy francos szentélyt.

Mia megrázta a fejét, és elfordult.

– Ne haragudj. Tudom, hogy miattunk csinálod.

Fogalmad sincs semmiről, gondolta Mia, de nem válaszolt.

– Továbbra is olyan főnök, akinek jó dolgozni?

– Igen – mondta, a hangja megbicsaklott. Mindig is próbálta elkerülni, hogy Jess-szel a munkáról vagy Harry Woodról beszélgessenek, de néha Jess nem hagyta annyiban. – Elmegy, már ami a főnökséget illeti. És nem tudom, miért próbálsz bűntudatot ébreszteni bennem, amiért ott dolgozom – tette hozzá, majd majdnem folytatta a mondandóját, de az utolsó pillanatban inkább összeszorította a száját.

Mia felsóhajtott. Állandó érzelmi hullámvasutat jelentett számára, hogy Jess nem mindig értékelte mindazt, amit megtesz értük, majd pedig bűntudatot érez emiatt.

Gyakran gondolkodott el azon, vajon mit mondana Jess, ha bevallaná neki az igazat. Hogy hogyan befolyásolta a munka elvállalásában az a tény, hogy az anyja az irodaház építése ellen harcolt, és hogy a józan ész mégis hogyan kerekedett felül. Nem engedhette meg magának, hogy elszalassza ezt a lehetőséget.

Amikor meglátta a hirdetést, egy pillanatra nem kapott levegőt. Újra és újra elolvasta Laura Denning munkaköri leírását. Tökéletes volt. Túl tökéletes is ahhoz, hogy igaz legyen. Ez a lehetőség gyakorlatilag az ölébe hullott; csak annyit kellett tennie, hogy mindent megtesz azért, hogy meg is kapja az állást. Hat hónapja volt Laura távollétében, hogy megvesse a lábát a cégnél.

Sem az anyja, sem Jess nem tudták a teljes igazságot. El tudta képzelni, mit mondanának neki, ha megtudnák. Azt mondanák, hogy szálljon ki.

– Hogy ment az a prezentáció, ami miatt annyira izgultál? – kérdezte Jess.

Mia nem említette, hogy az a bemutató már egy hete volt; nagyon figyelmes volt Jesstől, hogy egyáltalán emlékezett rá.

– Egy darabig jól ment – mesélte neki Mia –, de aztán elcsesztem. Kifelejtettem valami fontosat, de azt hiszem, sikerült kiköszörülnöm a csorbát.

– Neked mindig sikerül. – Jess szája széle megrándult. – Az én kishúgomnak mindig is különös tehetsége volt ahhoz, hogy a talpára essen.

– A remény hal meg utoljára – mosolyodott el Mia. Kinyújtotta az egyik kezét, és megfogta Jessét. – Eljössz velünk a pubba ebédelni? Csak valahova a közelbe, nem is kell autóba ülnünk, és leülhetünk odakint. Nem kell bemenned az épületbe.

Jess elhúzódott.

– Tudom, hogy nem akarsz jönni, de gondolj anyára. Nem fog eljönni nélküled, Jess, ezt te is tudod.

– Nem tehetek róla.

– Nem is mondtam ilyet. De látszik rajta, hogy kikészült. Őszintén szólva, jót tenne neki. Mi hárman, lányok, együtt. Kérlek!

Jess megfordult, és kibámult az ablakon, ami az útra nézett. Nem volt kellemes látvány, és Mia gyakran kívánta, hogy Jess valami szebbet láthasson az ablakából, tekintetbe véve, mennyi időt tölt a szobájában. De éppen ő volt az, aki megakadályozta az anyját abban, hogy átengedje Jessnek a saját hálószobáját, ami a hátsó kertre nézett. Mia úgy vélte, hogy ez egyike volt azon dolgoknak, amiket nem volt szabad feláldoznia a lányáért.

– Tudom, milyen nehéznek érzed ezt, de nem kellene hogy így legyen – folytatta Mia. – Csak próbáld meg, kérlek! Ha úgy érzed majd, hogy túl sok, akkor sarkon fordulunk, és egyenesen hazajövünk. Megígérem.

– Oké – mondta Jess végül.

– Tényleg?

– Megpróbálom, de…

– Tudom-tudom. – Mia felállt, és puszit nyomott a testvére feje búbjára. Egy pillanatra becsukta a szemét, egy másodpercre elidőzött, és belélegezte Jess samponjának enyhe kókuszillatát.

A legtöbb ember számára ez igen kis lépésnek tűnhet, de számukra ez óriási győzelem volt, és Mia megpróbált inkább erre összpontosítani, mint azokra a gondolatokra, amelyek beférkőztek a fejébe: az egy évvel ezelőtti eseményekre, amelyek feje tetejére állították a világukat. Arra az okra, ami miatt mindannyian ebben a börtönben élnek.

Végül elhúzódott, és azt suttogta a testvérének:

– Szeretlek, ugye tudod?

Május 15., szerda

Második kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Henrietta James, senior üzletkötő manager

HENRIETTA: Úgy vélem, eléggé jól tudtak a munkára koncentrálni az irodában – a kölcsönös ellenszenvük ellenére –, habár bárki megmondhatta volna, hogy történik valami a színfalak mögött.

MARLOW: Mi történt?

HENRIETTA: Hát, az egyértelmű volt, hogy egyikük sem gondolja tisztességesnek a másik szándékait. Ezért robbant ki ez az egész a kerti partin. Egyikük rájött valamire. Természetesen nem akartam hallgatózni. De lehetetlen volt nem hallani őket. Nagyon hangosak voltak.

MARLOW: És azt tudja esetleg, hogy ki jött rá mire?

HENRIETTA: Nem mondhatom biztosra, de akkor kezdődött az egész, amikor Laura keresztülfutott a pázsiton, és Miával kiabált, azt mondta neki, hogy hazug. Azt kiabálta, hogy tudja. Azt ismételgette: Mindent tudok rólad. De ahogy mondtam, nem hallottam az egész vitát.

MARLOW: Mit csinált Mia, amikor Laura kiabált vele?

HENRIETTA: Úgy nézett… Hát, nagyon dühös volt, hogy őszinte legyek. De azt hiszem, nem lehet hibáztatni ezért, igaz? Mindenki zavarban volt – számára pedig biztosan nagyon ijesztő lehetett.

MARLOW: Azt gondolja, hogy inkább úgy tűnt, hogy dühös, mint hogy zavarban lenne?

HENRIETTA: Hát igazából nem tudnám megmondani. Úgy értem, lehet, hogy most mindent összekutyulok…

MARLOW: Úgy látom, tűzbe tenné a kezét Mia Andersonért.

HENRIETTA: Hát persze; vagyis, nem akartam állást foglalni vagy ilyesmi. Igazán nem. De Mia, nos, az egész olyan hirtelen jött.

MARLOW: Beszélt bármelyikükkel a veszekedésük után?

HENRIETTA: Nem. Elmentem megkeresni Miát, de amikor rátaláltam, Janie Wooddal volt, és… nem akartam félbeszakítani őket. De még mindig nem értem, hogy mi köze van a partin kipattant vitának ahhoz, hogy leégett az épület.

MARLOW: Lehet, hogy nincs köze hozzá. Esetleg feltűnt magának, hogy a két nő aznap este sokat ivott volna?

HENRIETTA: (nevet) Hát, Laura igen; úgy értem, nem lehetett nem észrevenni, mennyit gurít le. Pedig otthon várja a kisbaba meg minden. Nem volt helyénvaló. Borzalmas állapotban volt. Hogy őszinte legyek, meglepődtem, hogy bejött tegnap az irodába. Azt gondoltam, túlságosan zavarban lesz. Habár az igaz, hogy nagyon későn ért be.

MARLOW: És hogyan ért véget a veszekedés?

HENRIETTA: Nos, végül Harrynek kellett közbelépnie, de akkorra már minden mindegy volt. Tudja, sajnáltam Janie Woodot, olyan sokat törte magát. Olyan csodás lakomát rittyentett – az a rengeteg hors d’oeuvres! Jól ejtettem ki? Na mindegy, szóval sok munkát ölt bele, de amúgy mindig ezt teszi. És elképesztően nézett ki. Janie Wood egy gyönyörű nő. Biztosan magánkívül volt dühében. Tudja, először furcsa volt, mert emlékszem, hogy Janie mögöttem állt, és csak nézte a vitát, és nem úgy tűnt, mintha cseppet is bánná, hogy ekkora jelenetet csaptak. Kicsit olyan volt, mintha még szórakoztatónak is találná az egészet. Bár természetesen tíz perccel később már lehervadt az arcáról a mosoly. Szegény nő. És aztán ott volt az az ügy Harryvel és… Jaj, olyan kellemetlen volt, pedig egy jó kis estének kellett volna lennie, de mindezek után… Tudja, aztán már nem is láttam Janie-t. Ez is különös volt.

MARLOW: Henrietta, van bármi ötlete arról, hogy Laura miért vádolta meg Miát azzal, hogy hazudik?

HENRIETTA: Nem. De arra emlékszem, hogy egy ponton Laura azt mondta, tudja, hogy Mia Anderson nem az, akinek mondja magát, és követelte tőle, hogy mondja meg, mi a fenéért kellett Miának az ő munkája.

TIZENHATODIK FEJEZET

Öt héttel a tűz előtt

Janie a laptopja előtt ült, és megpróbált koncentrálni annak a partinak az előkészületeire, amelyet a férje alkalmazottai számára szervezett, de nem tudott összpontosítani. Sóhajtva hátradőlt a székében, és kibámult az ablakon, keze között pedig egy bögre kávét szorongatott.

Talán el kellene szakadnia kicsit a partiszervezéstől. Jógázhatna a kertben. Lehet, hogy egy fejenállás segítene abban, hogy a kéretlen gondolatok kipotyogjanak a fejéből. Az, hogy a Pinteresten keresgélt csinos dekorációkat és ételekkel megrakott tálakat, egészen biztosan nem segített, és kezdte azt kívánni, bárcsak megmondta volna Harrynek, hogy soha többé nem akarja megszervezni a rohadt partiját. Ezek a partik nem jelentettek számára többet, mint a napi robot részét. Igazából már az első parti megszervezése után elvesztette a lelkesedését, amikor szembesült a kitakarítandó házzal, az egymásra halmozott szemeteszsákokkal a kertben, és inkább érezte magát partiszervizes alkalmazottnak, mint a házigazda feleségének.

Janie nem az a fajta nő volt, aki számára sikerélményt jelent egy rohadt parti megszervezése. Korábbi életében rajta múlott, hogy valaki szabadon elsétálhatott-e a bíróságról, vagy letartóztatták.

Janie bezárta a Pinterestet, ujjait a számítógép billentyűzete fölött tartotta. Amiben igazán el akart merülni, az valami olyasmi volt, amit megtiltott magának, de túlságosan lehangolták a partik meg Harry meg az előtte álló hosszú nap, mielőtt el kell mennie a lányokért. És amikor már amúgy is úgy érzed, hogy ennél nem lehet rosszabb, vajon mi lehetne kiválóbb ötlet annál, gondolta szarkasztikusan, mint hogy belépj a Facebookra?

Az oldal felvillant, és Janie beírta a férfi nevét a keresőbe, pillantása egyik profilról a másikra ugrált, amíg el nem ért a harmadik Miles Morganig. Ugyanazt a nyilallást érezte, mint legutóbb, amikor a szemébe nézett. Cseppet sem változott.

A profiljára kattintva Janie csak úgy itta az információkat, bár hogy pontosan mit is keresett, azt maga sem tudta. Feleség? Gyerekek? Mivel foglalkozik manapság? Még mindig Londonban bujkál, biztonságos távolságban?

Semmi jele nem volt gyereknek a fényképein, amelyek közül a legtöbb Milest ábrázolta különböző fényűző helyeken, néha férfiak társaságában, néha meg egy nővel. Janie belenagyított az egyik fotóba, hogy jobban megnézze. Csinos, hosszú sötét haj, mélybarna szempár és lélegzetelállító alak, szűk topban és farmerban vagy forrónadrágban. Olyan húsz évvel lehetett fiatalabb Milesnál.

Elgondolkodott rajta, hogy vajon Miles melyik oldalát látja ez a nő, és hogy igaz-e, amit lát akár csak a legcsekélyebb mértékben. Vajon elmondta neki a férfi, hogy mit tett? Janie valahogy kételkedett ebben.

Kezét a görcsbe rándult gyomrára szorítva Janie megpróbálta értelmezni, mit is érez. De nem érzett semmi különöset Miles Morgan láttán, aki a számítógép képernyőjéről bámult rá vissza, így végül törölte a keresési előzményeket, hogy senki ne bukkanjon rá, majd lecsukta a laptopot.

Miles többé már nem volt az élete része. Többé nem kellett találkoznia vele. Amikor ezt tudatosította magában, némi megkönnyebbülést érzett, mert az egy dolog volt, hogy látja őt a képernyőjén, de annak még a gondolatától is kirázta a hideg, hogy esetleg szemtől szemben találkoznak.

Amikor Harry hazaért az edzőteremből, Janie azonnal tudta, hogy valami nem hagyja nyugodni. Látta azon, ahogyan az állát dörzsölgette, és csak félig-meddig figyelt oda a lányokra, akik a délután esedékes közös mozizásról beszéltek, meg a filmről, amit feltétlenül meg akartak nézni. Janie-t újra és újra meglepte, hogy különösen Ella mennyire igyekszik megosztani az apjával mindent, miközben Janie-t legfeljebb csak valamiféle morgásra méltatta, valahányszor kérdezgetni kezdte.

Most, ahogy az eszmecseréjüket nézte, kíváncsi lett volna rá, hogy a lányok mennyire tartják Harryt jó apának, hiszen ő tisztán látta, hogy a válaszai ködösek, a szeme pedig kifejezéstelen. Amint beállt egy kis szünet a társalgásban, ő felkapta a mobilját, a lányok pedig végül kimentek játszani.

– Aggaszt valami? – kérdezte szárazon.

– Ja-ja. – Harry a szemét forgatta, és az orrát ráncolta. – Igen, van egy kis gond. Befutott egy nyavalyás panasz, amivel kezdenem kell valamit.

– Csak nem?

– Az egyik nő az irodában – folytatta. – Zaklatás.

Janie félbehagyta a mozdulatát – épp szemes kávét öntött a kávéfőzőbe –, és megfordult, de csak a férje tarkóját látta.

– Zaklatás? – visszhangozta.

A férfi hátrapillantott a válla fölött.

– Nem miattam – mondta. – Nem rólam van szó! Rögtön erre gondoltál?

Janie megrázta a fejét.

– Nem, persze hogy nem. – De valójában átsuhant a fején, ha csak egy pillanatra is. Egy kis szusszanást hallatott, és elgondolkodott, vajon a férje miért éppen egy szombat reggelt választott, hogy felhozza neki a témát, amikor biztosan egész héten ez járt a fejében.

Harry továbbra is kíváncsian nézte őt, amíg Janie el nem fordította a fejét.

– Nem – mondta határozottan –, Mike Lewisról van szó.

– Mike zaklat valakit? – kérdezte Janie. – De mit csinált?

– Feltételezhetően csinált valamit – mondta Harry, éreztetve, hogy ha valakinek, akkor Janie-nek aztán tudnia kell, hogy minden éremnek két oldala van.

Igen, akarta válaszolni, de nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja. Ha valaki jól tudja ezt, az éppen Janie.

– Amúgy – Harry kihúzta magát, amikor rájött, hogy seggfejnek tűnik – nem szexuális zaklatás, amennyire tudom. Egyszerűen csak úgy kezeli ezt a lányt, mintha… – Harry gesztikulált a karjával, miközben a megfelelő szót kereste – … nem is tudom… úgy tűnik, mintha nem érdemelné meg, hogy ott legyen vagy ilyesmi. A lényeg az, hogy most tennem kell ezzel valamit, ugye?

– Nem lány, hanem nő – javította ki Janie. – És igen, persze hogy tenned kell valamit.

– De Mike-ról van szó. Mind tudjuk, hogy Mike milyen: nem akar semmi rosszat. Ő csak olyan egyenes, olyan régimódi.

– Régimódi? Úgy érted, nem tudja, hogyan kell beszélni a nőkkel? – replikázott Janie. – Egy tuskó – folytatta. – Amikor én mondok neki valamit, hozzád intézi a választ.

– Egyszerűen csak félénk, esetlen, nem is tudom – érvelt Harry. – De nem zaklató.

– De mit mondtak, mit is csinált Mike pontosan? Harry a vállát vonogatta.

– Amikor a hét elején Mia megemlítette, azt hittem, hogy az egész majd elül magától – kezdte, és Janie megfeszült a gondolattól, hogy a férje azt hitte, ez lenne a lehető legjobb végkifejlet. – Azt kértem, hogy a lány írjon le néhány konkrétumot, és úgy tűnik, beszélni akar velem erről a jövő héten.

Felmutatta a telefonját, mintha az lenne erre a bizonyíték.

– Nekem ez az egész olyan rohadtul zavaros. – A fejét a kezébe temette, majd végigszántott a haján. – Azt hiszem, megyek, és lezuhanyzom. Erre az ügyre van most a legkevésbé szükségem.

Janie megrázta a fejét, a száját harapdálta, és átnyújtott a férjének egy eszpresszót, amit az egy hajtásra legurított. Harry számára könnyebb volt túllépni azon a tényen, hogy Mike egy kissé furcsa, és néhány dologban abszolút szabályellenes, mint leülni megbeszélni a dolgot egy olyan fickóval, aki már öt éve neki dolgozik.

– Nem tudom, mihez kezdjek ezzel – ismerte be, amikor betette a kávéscsészét a mosogatóba. – Az az érzésem, hogy Mia Anderson nem fogja annyiban hagyni.

– Hogyhogy nem tudod, mihez kezdj? – kérdezte Janie. – Nyilvánvalóan kezelned kell a helyzetet, akármit mondjon is a nő.

– Hát éppen ez az – felelte. – Nem úgy tűnik, hogy olyan nagyon… – A férfi nem fejezte be a mondatot. – Behívtam az irodámba, hogy beszéljünk, és ő egyszerűen csak megkukult.

– Talán mert fél – vélte Janie. – Képzeld csak el, milyen érzés lehet, amikor behívatnak a nagyfőnök irodájába, akármiről legyen is szó. Ráadásul tedd hozzá azt is, hogy személyes ügyről van szó. Olyan emberről kérdezgeted, akiről valószínűleg azt gondolja, hogy haverok vagytok.

– Nem vagyunk haverok Mike-kal. – Harry felpillantotta Janie-re. – Mike bolond: te is tudod, mit gondolok róla.

Igen, valóban tudta. Mike Lewis sohasem lehetne Harry barátja.

– Én tudom, de ő nem.

– Szerinted erről van szó? Hogy megijedt?

– Biztos vagyok benne.

– Te jó ég! – Megdörgölte a szemét. – Ebből még nagy gubanc lehet. Mia említett valamilyen „ellenséges munkahelyi légkört” – folytatta, ujjaival idézőjelet rajzolva a levegőbe. – De most komolyan, ilyen sosem volt; nincs semmiféle ellenséges munkahelyi légkör a cégnél. – Szinte gúnyosan ejtette ki a szavakat.

Janie megfeszült. Nem tetszett neki az irány, amerre tartottak. Már többször látott ilyet. Ilyenek miatt jöttek az emberek hozzá, hogy megvédje őket, amikor az események végül átléptek egy bizonyos határt.

A munkája során Janie védett olyan férfiakat a bíróságon, akiket zaklatással vagy még rosszabbal vádoltak meg. A határok gyakran elmosódtak – az egyik ember szava állt a másikéval szemben, a bizonyíték pedig édes kevés. Ez néha megkönnyítette a munkáját. Le tudta szerelni őket valamilyen alaki kifogással, amikor nem volt sziklaszilárd bizonyítékuk. De mihez lehet kezdeni az ellenséges munkahelyi légkörrel? Amiben több ember is érintett? Ez tényleg tönkreteheti Harryt.

– Janie, segítened kell nekem, szívem, meg kell mondanod, mit tegyek.

Jaj, ne, gondolta. Ne, ne, ne. Már éppen elégszer védte meg a nagyfiúkat, hogy segítsen nekik megúszni bármit, amivel megvádolták őket. Végső soron ez egyet jelentett azzal, hogy valakinek, akit bántottak, nem szolgáltattak igazságot.

Rengeteg jó tanácsot tudott volna adni Harrynek, de ha valóban van valamilyen ügy a cégnél, akkor ezt nem kellene figyelmen kívül hagynia, igaz?

A francba, Harry, gondolta, miközben nézte, ahogyan a férfi elhagyja a konyhát, hogy zuhanyozni menjen, kétségkívül azzal a tudattal, hogy amikor kijön, a felesége segíteni fog neki, hogy elsumákolja a problémáját. Tényleg semmi fogalma nem volt arról, hogy Janie legutolsó ügye mennyire megviselte őt, viszont arra is képtelen lett volna, hogy karba tett kézzel nézze, ahogyan a férjét tönkreteszik.

Janie tudta, mire számíthatnak. Az a nő, aki a panaszt tette, valószínűleg pár hét múlva fel fog mondani, de ez nem jelenti azt, hogy a probléma is el fog tűnni.

Érdekelte volna, hogy Mia Anderson tényleg olyan fajta nő-e, aki nem adja fel, ahogyan azt Harry gondolta. És Janie eltökélte magát, hogy kideríti. Meg fogja hívni Miát ebédre.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Egy napsütötte szombaton Laura szülői segítő csoportjából öt pár és a gyerekeik pikniket tartottak. Nancy volt az, aki megszervezte a találkozót, és ő választotta a helyszínt is a folyó mellett, Brockenhurtsben, ahol le tudtak parkolni a közelben, és sétálhattak egyet. Minden tökéletesen szervezett volt, de Nancy már csak ilyen volt – soha semmit nem bízott a véletlenre.

A következő két napot Laura Bobbyval és Nate-tel tölthette, és a lehető legtöbbet akarta kihozni a családjával töltött értékes percekből.

– Megállhatunk egy pubban vacsorázni hazafelé menet – javasolta, amikor Nate áthajtott New Foresten. – Olyan régóta nem voltunk étteremben.

Már nem is emlékezett, mikor esett meg utoljára, hogy nem a tévé előtt, a kanapén ülve vacsoráztak. Már a gondolat is izgalmasnak tűnt, hogy étlapról fognak rendelni, és a nap végén ihat egy nagy pohár behűtött fehérbort.

– Várjuk ki a végét, jó? – motyogta Nate. – Bobby át van fagyva, és én is nagyon fáradt vagyok, Laura.

Laura a fejtámlához ütötte a fejét, és elfordult, hogy kinézzen az ablakon.

– Nem maradunk el sokáig. Úgy értem, mehetnénk öt körül, félúton hazafelé.

– Már ebédet sem otthon ettünk. Laura felsóhajtott.

– Figyi, csak azt mondom, hogy várjunk még a döntéssel. Nem kell megterveznünk az egész napot.

De nekem kell, akarta mondani. Mert valamiért annyira lehangolta annak gondolata, hogy hazamenjenek ez után a piknik után, ami nem hozta lázba különösebben.

– Egész héten dolgozom, és szükségem van egy kis kényeztetésre – mormolta. Nem akarta, hogy véget érjen a hétvége, és úgy jöjjön el a hétfő, hogy ő arra eszmél, hogy nem élvezték ki annyira az együtt töltött időt, amennyire csak tudták. – Azt hittem, örülni fogsz, ha elszabadulsz otthonról.

Nate rápillantott a szeme sarkából.

– Mi van?

– Semmi-semmi – mormolta Nate. – Rendben. Ha tényleg ennyire szeretnéd, beülhetünk valahová.

– Ennyire szeretném, Nate. Ne haragudj, csak el szeretnék feledkezni erről a pocsék hétről. Ó, nézd csak, ott vannak! – mutatott rá a kis csapatra, akik a parkoló és a folyó között tébláboltak. – Hogy lehet, hogy ők már itt vannak? Mit is mondott Nancy, hányra kell jönni?

Laura az órájára pillantott. Nem voltak késésben, de azért csodálkozott, hogy a többiek máris ott vannak, kiterítették a kockás plédjeiket, a hűtőtáskákat stratégiai okokból kifolyólag a sarkokra helyezték, hogy a babák ne mászhassanak túl messzire, és hogy a plédeket is leszorítsák. Egy pillanatra azt hitte, rosszul emlékezett az időpontra. Ott ücsörgött az összes anyuka, egymással beszélgettek, a férfiak pedig álltak. Dave már kipattintott egy sört, valószínűleg egy egész hűtőtáskányit hozott. Amióta csak ismerte őket, Dave mindig is magától értetődőnek vette, hogy a felesége, Chrissie vezet majd hazafelé. Nate beállt egy helyre a murvával leszórt parkolóban, épp Nancy Audija mellé, Laura pedig nagyot sóhajtott.

– Ez egy kicsit furcsa érzés – vallotta be. – Időtlen idők óta nem láttam őket.

Visszaintett Nancynek, aki vadul integetett nekik.

– Ők a barátaid. Nem kellene furcsán érezned magad.

Nem igazán voltak barátok, de nem szólt egy árva szót sem, miközben kiszállt a kocsiból. Jó volt, hogy ezek a nők ott voltak neki a terhessége utolsó hónapjaiban, és a szülés utáni első hetekben, de mostanra már inkább csak ismerősök voltak. A szülőségről alkotott eltérő véleményük egy láthatatlan falat vont közéjük. Amióta csak elmondta nekik, hogy visszatér a Morris & Woodhoz, úgy érezte, még távolabb került ettől a társaságtól, amelybe csupa ízig-vérig anyatípusú nő tartozott, akiknek mindig sikerült elérniük, hogy Laura úgy érezze, ők sokkal jobban végzik a dolgukat, mint ő.

Nate mellett álldogált, aki kivette az alvó fiukat a kocsiból, aztán megkérdezte az épp odalépő Nancytől:

– Elkéstünk?

– Jaj, egyáltalán nem, épp időben jöttetek! – Nancy mindkettejüknek puszit nyomott az arcára, Bobby fejét pedig megsimogatta. – Csak tegnap a babaúszáson szóba került, hogy ha szép lesz a reggel, korábban lejövünk, tudod, hogy a lehető legjobban kiélvezzük a szép időt.

Ez talált. Ez volt az első említése annak, hogy a másik négy anyuka még mindig minden héten találkozik egymással, míg Laura dolgozik. Bár tudta, hogy Nancy nem az a típus, aki szándékosan hozta volna fel a témát, Laura szívébe belemarkolt az idegenség érzése. Hogy kívülállóvá vált.

– Szeretnéd, hogy elővegyem a babakocsit? – kérdezte Laura Nate-et. – Bobbyra még ráférne egy kis alvás.

– Jaj, de kár! – kiáltott oda nekik Kay a plédről, ahonnan azért nem mozdult el. – Joe alig várja, hogy játszhasson Bobbyval. Mivel rajta kívül ő az egyetlen pasi a környéken – nevetett.

Joe nyilván semmi ilyesmit nem vár, gondolta Laura. Hiszen mindössze hét hónapos. De mosolygott, és így felelt:

– Igen, a fiúknak össze kell tartaniuk.

Nem foglalkozott a babakocsi kivételével, inkább a pikniktakaró felé terelgette Nate-et, hogy ott tegye le Bobbyt. A kisfiú egy kis ideig bágyadtan ült a vastag pelenkáján, mielőtt az oldalára dőlt volna.

– Ó, édes istenem! – kiáltott fel Chrissie. – Még nem ül? Édes kis drága…

– Még nem – mondta Laura, a foga között szűrve a szavakat, és próbálta leküzdeni magában a kísértést, hogy bemosson egyet Chrissie-nek. Ő volt az egyetlen a társaságból, akit Laura már egyáltalán nem kedvelt. Chrissie-nek ugyanis minden egyes adódó alkalommal muszáj volt odaszúrnia egyet valakinek, Laurát pedig elképesztette, hogy a többiek milyen rezignáltan veszik ezt tudomásul.

Laura egyszer felvetette a kérdést Nancynek, megkérdezte tőle, hogy feltűnt-e neki, Chrissie milyen szívesen kreál versenyt mindenből, de még Nancy is elintézte egy kézlegyintéssel, és azt mondta, hogy Chrissie az egészet nem gondolja komolyan; hogy egyszerűen csak ilyen a természete.

Ez volt a baj ezzel a csoporttal. Egyiküket sem ismerte eléggé jól ahhoz, hogy őszinte lehessen velük. Még Nancyt sem. Laura nem érezte úgy, hogy beszélhetne vele négyszemközt, bizalmasan, és kitárulkozhatna előtte. A helyzet ráadásul csak rosszabb lett most, mióta visszament dolgozni. A többiek továbbra is találkozgattak, az életük ment tovább Laura nélkül. Előre látta, hogy az ehhez hasonló összejövetelekre hamarosan már csak udvariasságból fogják elhívni őt és Nate-et.

Laura figyelte, ahogyan Nate odasétál a férfiak csoportjához, elvesz egy sört, nevetgél és hátba veregeti Dave-et, mintha ősidők óta barátok lennének. Visszafordult a négy nőhöz, akik épp az etetésről beszélgettek, meg arról, hogy mennyire jól jönnek a tasakos pürésített bébiételek, amikor úton vannak, bár természetesen semmi sem fogható ahhoz, amikor saját maguk készítik.

Laura egyáltalán nem értett egyet ezzel. Bobbyt csak egy hónappal korábban választotta el, a kisfiú pedig válogatós volt, és Laura örült neki, ha minél kevesebb pépesített zöldséget kellett tárolniuk, amelyeknek aztán egyenes volt az útjuk a kukába. Tudta, hogy Nancy sem értene egyet vele, mert bár Laura csak néhány alkalommal járt a házában, amikor belefogtak az elválasztásba, látta, hogy Nancy az Ella’s Kitchen biobébipüréjét adta Lily kezébe, amint a kislány meg tudta már fogni a tasakot.

De most úgy tűnt, még Nancy is a házi készítésű étel pártját fogja. Odanyúlt a hűtőtáskához, és egy doboznyi zöld löttyöt vett elő belőle, amelynek gyorsan elhadarta az összetevőit is.

Laura gondolatai ide-oda cikáztak. Ő nem készült semennyit erre a piknikre. Nate-re hárult a feladat, hogy mindent összeszedjen, mert ő volt az, aki elment tegnap vásárolni. Laura azon kapta magát, hogy a férfiak beszélgetésére figyel, amelyben szóba sem került az elválasztás, a kúszás vagy a növekedési táblázatok, és kezdte úgy érezni, bárcsak ne is vesződtek volna azzal, hogy eljönnek.

Kis idővel azután, hogy mindannyian ettek, és Dave legurított legalább hét sört (Laurának nem állt szándékában számolni, de egy idő után felkeltette az érdeklődését a férfi befogadóképessége), a nők és férfiak végre elkezdtek vegyülni egymással, ő pedig Nancyvel és a férjével találta szemben magát. Egy ideig élvezte is a beszélgetést, aminek a középpontjában nem a kisbabák álltak, de időről időre megütötte a fülét, amit a többi anyuka mondott Nate-nek.

– Olyan jól csinálod – mondta Chrissie. – De tényleg! Laura említette, hogy a pikniket is egyedül készítetted elő.

Hallotta Nate nevetését, és gombóc gyűlt a torkába. Az isten szerelmére, miért volt olyan nehéz természetesnek venni, hogy a férje képes volt összedobni egy hülye piknikre valót?

– Igen, tényleg szuperül megy ez neked – kapcsolódott be Kay is. – És Bobby olyan boldognak tűnik. Akkor egyáltalán nem is akarsz visszamenni dolgozni, Nate?

– Nekem megfelel az, amiben megállapodtunk – hallotta Nate válaszát Laura. – De igen, azt hiszem, egy kicsit hiányzik. A héten jelentkezett a főnököm, hogy lenne-e kedvem egy kis részmunkaidős távmunkához, szóval…

Laura odafordult, és látta, hogy Nate megvonja a vállát. Ez új volt. Nate nem is említett semmiféle munkát, vagy azt, hogy hiányozna neki.

– Hát, szerintem nagyon szuper, amit csinálsz. Úgy értem, micsoda áldás lehet Laurának, hogy hazajön, és otthon várja a vacsora minden este.

Laura ismét hallotta Nate-et felnevetni, és mélyen legbelül valami szorítani kezdte. Mi a franc? Hát nem ezt csinálják mindannyian a férjükért? Csak ennyit vártak tőlük azóta, hogy a gyerekek kéthetesek lettek, és véget ért a férjük apasági szabadsága.

Amikor Nate-tel együtt beszálltak a kocsiba, hogy hazamenjenek, Laura odafordult hozzá:

– Szerintem nagyon szuper, amit csinálsz – mondta, felszegte a fejét, és rebegtette a pilláit. – El sem hiszem, hogy Kay valóban ezt mondta.

– Pedig így volt – vigyorgott a férfi.

– Persze, de nem értem, hogy miért gondolja, hogy számodra olyan lehetetlen lenne véghez vinni pontosan ugyanazt, amit ő maga is megcsinál mindennap.

– Talán azt gondolja, hogy a férfiak alacsonyabb rendű lények, és ezért meglepi, hogy naponta egynél több feladatot is el tudok látni.

– Nem így értette, és ezt te is tudod – motyogta Laura. – Be akart szólni. Már megint.

– Nem hiszem, hogy ezt akarta volna – sóhajtott fel Nate. – Rémeket látsz.

– Ezt nem csak képzelem, Nate: mindenki ítélkezik felettünk.

Vagy még inkább: mindenki felettem ítélkezik.

– Tudod, ez nem csak rólad szól – mondta a férfi, talán kicsit keményebben is, mint szerette volna; látszott, hogy kicsit zavarban van, amikor Laurához fordult: – Engem is megítélnek. El sem hinnéd, mennyit kérdezgetnek a srácok arról, hogy mikor megyek vissza dolgozni, mert szerintük biztos, hogy ezt csak pár hétig fogom csinálni, nem akarhatom ezt folytatni a végtelenségig. Tudom, hogy mit gondolnak, Laura. Hogy háztartásbeli apának lenni nem lehet olyan fontos, mint eljárni megkeresni a pénzt. Mert ugye a férfiaknak ez a dolguk. Engem is megítélnek; de én tőled eltérően nem hagyom, hogy ez minden alkalommal hatással legyen rám.

– Soha nem mondtad egy szóval sem.

– Tudom. Mert nem engedem, hogy felbosszantson. Mert csak mi vagyunk fontosak: te, Bobby és én, és az, hogy mi tesz jót a családunknak.

– És ez az, ami jót tesz nekünk?

– Hát persze! – Nate oldalvást rápillantott Laurára. – Te nem így látod?

Laura vállat vont.

– Nem is mondtad, hogy megkeresett a főnököd.

– Nem nagy ügy. A héten valamikor felhívott, és bedobta az ötletet. Megkérdezte, hogy nincs-e kedvem kicsit bedolgozni otthonról. De nem fixáltunk le semmit.

– És? Bele akarsz vágni?

– Nem is tudom. Végig kell gondolnunk, hogy belefér-e Bobby gondozása mellett, de szerintem lehet, hogy működhetne.

Laura felsóhajtott és elfordult, hogy kibámuljon az ablakon.

– Mire gondolsz? – kérdezte Nate.

– Semmi nem úgy működik, ahogyan akartam – vallotta be, és megpróbálta visszafojtani a könnyeit, amelyek bármely pillanatban kibuggyanhattak. – Azt hittem, hogy a Morris & Woodhoz való visszatérésem után minden olyan lesz, mint volt. De ez nem így alakult. Nem érzem úgy, hogy ott lenne a helyem.

– Laura, az természetes, hogy szokatlan érzés ott lenni. Van egy gyereked, anya lettél. Az életed megváltozott.

Laura megrázta a fejét.

– Nem erről van szó – mondta szinte suttogva. – Ennek nincs semmi köze ahhoz, hogy anya vagyok. Úgy érzem, mintha… – A hangja elhalkult, de nem fejezte be a mondatot.

– Mintha?

– Mintha félreállítottak volna. A helyembe lépett valaki fiatalabb, aki nem végzi ugyan jobban a munkáját, mint én, csakhogy mindenki más ezt hiszi róla.

– Laura, ezt el kell engedned – mondta Nate. Hirtelen a férjéhez fordult.

– Még mindig rengeteg munkád van, ami a napod legnagyobb részét felemészti – folytatta. – Egész héten alig látunk téged. Talán igaza volt Harrynek, hogy egy kis teret biztosított neked. El sem tudom képzelni, mikor jönnél haza esténként, ha visszakapnád a Cooperst. Laura, szerintem el kellene fogadnod, hogy ennek most így kell lennie.

– Nate, el sem hiszem, hogy ezt mondod! Te aztán igazán tudod, mit jelent ez nekem. Tudod, hogy mennyi munkát fektettem abba a projektbe.

– Igen, pontosan tudom. De hátra kell lépned egyet és nagyobb távlatból kell nézned a dolgokat. Ha elkezdesz harcolni emiatt, akkor jobb lesz a helyzet? Igen, lehet, hogy visszakapod a megbízást, és akkor mi van? Mennyi túlórát kell majd beletenned?

– Meg tudom csinálni – mondta Laura, habár a hangja alig volt hallható.

– Szerintem valami mást kellene beáldoznod…

– Valami mást? – kérdezte. – Úgy érzed, most feláldozok valamit?

– Csak azt mondom, hogy őszintén nem tudom, hogy lennél képes rá. Nem zavar, hogy dolgozol, Laura, ezt te is tudod. Soha nem akadályoztalak meg ebben. De azt sem akarom, hogy kimaradj Bobby mindennapjaiból. Jó lenne, ha több időt tölthetnénk veled esténként.

Laura félrenézett. Ez egy lehetetlen helyzet volt. Nem dönthetett jól.

– Tudom, hogy működhetne – ragaszkodott az elképzeléséhez.

– Csak esélyt akarok kapni arra, hogy ezt bizonyíthassam.

– Nem értem, miért húzod fel magad ezen ennyire – csattant fel Nate.

– Jaj, hát, tudom, hogy nem érted – kiáltotta. – Tudom, hogy nem érted, bármennyire is próbálom megértetni veled. De ne aggódj emiatt. Megoldom. Meg fogom oldani egyedül.

Laura felemelte a kezét, mutatva, hogy feladja.

Nate megeresztett egy kurta kis kacajt, és a fejét rázva kinézett a mellette levő ablakon.

– Fogalmad sincs, annak a nőnek mekkora befolyása van rám, Nate – folytatta Laura, és kezével megdörgölte a szemét. – Azt érezteti velem, hogy használhatatlan vagyok. – A férjére bámult, várta, hogy válaszoljon, de aztán világossá vált számára, hogy nem fog.

Laura karba fonta a kezét, magába zárkózva elfordította a fejét és becsukta a szemét. Valamit be kellett áldoznia. És ha folytatja a munkát, márpedig egyelőre nem látott más lehetőséget, akkor nem fogja hátradőlve nézni, ahogyan Mia az ő munkáját végzi.

Minél jobban belebonyolódott a Mián való elmélkedésbe, annál inkább az a nyugtalanító érzése támadt, hogy az a nő sokkal több dolgot rejteget, mint azt Laura hitte. És abban a pillanatban eltökélte, hogy reggel nekilát, és ki fogja nyomozni, hogy kicsoda Mia valójában, és hogy honnan jött. És nem fogja abbahagyni addig, amíg nem találja meg a választ mindezekre, mert Laura nem hitt el egyetlen szót sem, ami elhagyta Mia Anderson száját.

– Még mindig be akarsz ülni valahova enni? – kérdezte végül Nate.

Laura megrázta a fejét.

– Nem.

– Ne már, ne rontsuk el a napunkat. – Nate átnyúlt hozzá, és megfogta a kezét. – Azt csinálunk, amit csak szeretnél.

– Minden rendben – mondta. – Tényleg. Amúgy is igazad van, Bobbynak jobb, ha hazavisszük, eléggé elfáradt.

Hátrapillantott a hátsó ülésre, és kinyúlt, hogy megfogja Bobby pufók karját.

– Talán kereshetnénk egy bébiszittert – mondta Nate. – Hogy kettesben is elmehessünk otthonról.

– Harry partija miatt mindenképp szükségünk lesz egyre – dünnyögte Laura. – A héten szólt róla. Öt hét múlva lesz.

– Mit szólnál, ha megkérnénk a szembeszomszédunk, Louise lányát? – kérdezte Nate. – Olyan tizenöt éves lehet. Megfelelő lenne?

– Nem is ismerjük – mondta Laura. – Nem akarom, hogy egy idegen vigyázzon Bobbyra.

– De ő nem idegen – nevetett Nate. – Ő a szomszédunk. Amúgy is, nem kell aggódni emiatt. Ha gondot jelent bébiszittert találnunk, még mindig elmehetsz egyedül is arra a partira – folytatta a férfi. – Bár jó lenne veled menni.

– Nem. Szeretném, hogy ott legyél – felelte Laura. – Egyáltalán nem akarok egyedül menni. Még van néhány hetünk, hogy találjunk megoldást. Remélhetőleg addigra valamilyen csodás, Mary Poppins-szerű bébiszitter fog felénk repülni, de ha mégsem, akkor nem megyek. Amúgy sem vagyok annyira oda az ötletért.

– Fantasztikus anya vagy, ugye tudod? És a legcsodásabb feleség. Elveszettek lennénk nélküled, én és az a kisember ott, hátul.

Laura szemét ismét elfutották a könnyek.

– Tudom – sóhajtotta. – És sajnálom, hogy úgy begurultam.

Fogalmam sincs, mihez kezdenék nélkületek.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Öt héttel a tűz előtt

Hétfőn reggel Laura bekapcsolta a számítógépét, és megkereste egy Katie Burton nevű nő számát. Bepötyögte a mobiljába, majd átsétált egy szabad tárgyalóba, ahol becsukta maga mögött az ajtót, hogy senki ne hallhassa.

Nem kellett sokat várnia, hogy a nő felvegye a telefont.

– Halló! Katie vagyok.

– Üdvözlöm, Katie – kezdte Laura. – A segítségét szeretném kérni. Egy korábbi alkalmazottja miatt telefonálok.

– Igen?

– Pár hónappal ezelőtt kaptam öntől egy ajánlólevelet. Most szeretnék kicsit több részletet hallani, ha lehetséges.

– Oké. Megteszem, amit tudok. Bár általában nem ez a módja ennek.

– Igen, értem, és köszönöm. Csak kicsit több információt szeretnék kérni.

– Kivel kapcsolatban?

– A neve Mia Anderson. Azt hiszem, csak besegített önnél rövid ideig. Hét hónapja távozott onnan, szóval lehet, hogy nem emlékszik rá…

– Emlékszem Miára.

– Ó, ez remek. Akkor…

– De nem csak besegített nálunk – mondta Katie. – Nem értem, miért volt ez a benyomása. Biztos vagyok benne, hogy az ajánlólevél nem ezt tartalmazta.

– Csak feltételeztem – válaszolta Laura. – Mivel csak határozott idejű szerződéssel vettük fel. Úgy rémlett, mintha ezt mondta volna az állásinterjún – folytatta, bár most már nem tudta felidézni, hogy Mia tényleg ezt mondta-e vagy sem. Vagy esetleg csak hagyta, hogy Laura ezt a következtetést vonja le; de ha még így is volt, mit számított ez most?

– Nem. Miának határozatlan idejű szerződése volt. Megkérdezhetem, hogy miért hívott? Valójában mit akar megtudni?

– Én csak… – Laura elakadt. – Azt hiszem, csak az érdekelt, hogy lenne-e még valami, amit el tudna mondani róla.

– Történt valami? – kérdezte Katie.

– Nem. Nem kimondottan.

– Ne is haragudjon, de nem ez az eljárásrend. Nem tudom, mi után szaglászik, de én mindent leírtam Mia ajánlólevelében.

– Igen, igen, ezt tudom – mondta Laura kétségbeesetten, hogy Katie esetleg leteszi a telefont. – És azt is tudom, hogy nem kellett volna felhívnom önt, de nem akartam, hogy ennek nyoma legyen. Nem hívtam volna, ha nem gondolnám azt, hogy van itt valami. És ne haragudjon, de nem mondhatok többet, de kérem, mondja el, ha van bármi, amitől tartanom kellene valamivel kapcsolatban.

Katie egy pillanatnyi hallgatás után válaszolt.

– A távozásától – mondta.

– Tessék? – Ez volt az utolsó dolog, amire számított.

– Hogy úgy cserben hagyja magát, ahogyan azt velünk is tette. Épp akkor léptették elő. Igazán jelentős előléptetést kapott, minden téren jól járt vele, hat másik jelöltet körözött le. Aztán egy nap beteget jelentett, és soha többé nem jött be.

Laura hallotta Katie hangján, hogy még mindig mennyire feldúlt a történtek miatt.

– Végül a négyhetes felmondási időt sem töltötte ki, és akkoriban gondolkodtam rajta, hogy vajon azért-e, mert talált egy másik állást. De aztán amikor senki nem keresett az ajánlólevél miatt – vagy legalábbis a következő két hónapban nem kerestek –, nem hittem, hogy van munkája.

Laura megrázta a fejét, próbált visszaemlékezni. Katie-nek igaza volt; hosszú ideig nem jártak utána az ajánlásoknak, mert ő váratlanul megszült, és Rebecca a HR-ről felmondott, így minden a levegőben lógott. Valóban jó két hónap is eltelt, mire valaki eljutott odáig, hogy elintézze.

– Aggódtam miatta. – Katie kicsit elnevette magát. – De amikor megtudtam, hogy van másik állása, azt hiszem, már nem gondoltam rá többet. Vagy csak… Nem is tudom, mit gondoltam igazából. Azt hiszem, túlságosan lefoglalt, hogy felvegyünk valakit a helyére.

– Ennek semmi értelme – mondta Laura. – Miért mondott volna le egy remek előléptetésről, egy határozatlan idejű pozícióról egy ideiglenes munka kedvéért?

Katie nem válaszolt.

– Nem találja furcsának? – folytatta Laura állhatatosan. – Ennek nincs értelme igaz? – ismételte meg. Habár természetesen volt rá magyarázat. Miának valami más cél lebegett a szeme előtt. Valami konkrét. Laura munkája. És valamilyen okból kifolyólag kész volt kockáztatni a karrierjét, hogy megszerezze Lauráét.

– Igaza van, ennek semmi értelme – mondta végül Katie.

Laura befejezte a telefonhívást és kisétált a tárgyalóból. Végigpásztázta az irodát, mígnem meglátta Miát, aki a távolabbi ablaknál ácsorgott, kezét Henrietta James karján pihentette. Hangos kacaja élesen hasított a levegőbe, túlharsogta az irodai beszélgetések moraját, míg végül Laura körül minden zaj összemosódott, és visszhangzott a fejében.

Mia úgy barátkozott ezekkel a nőkkel, mintha pótolhatatlanná akarná tenni magát, és Laura alig tudta türtőztetni magát, hogy ne rohanjon keresztül az irodán, és ne követelje tőle, hogy megmondja neki, miért van ott, hiszen ő nem örül neki. Egy cseppet sem örül.

– Hát itt vagy!

Laura hátrapördült, látta, hogy Harry felé tart. Zakó volt rajta, egyik kezét a farmerja zsebébe rejtette.

– Készen állsz?

– Mire?

Harry lehorgasztotta a fejét, szemöldöke kérdőn futott össze, a csuklójára pillantott, az arany Rolex pedig megcsillant a fényben.

– Háromnegyed tizenegy van, Laura. El kell indulnunk, ha oda akarunk érni a rakpartra.

– De azt hittem… – Laura megnyomta a telefonja egyik gombját, hogy megnézze a pontos időt. – Azt hittem, tizenegy harminckor találkozunk. Harry megrázta a fejét.

– Tizenegykor.

Harry Laura asztala felé biccentett.

– Szedd össze a holmidat. Nem akarom megváratni Milest.

– Basszus, rendben, adj egy percet – mondta, Harry pedig idegesen egyik lábáról a másikra állt. Láthatóan nagyon igyekezett jó benyomást tenni erre a régi barátjára.

– Szülés utáni feledékenység? – viccelt vele Harry, miközben Laura elhaladt mellette, mire a közel levő munkatársak kuncogni kezdtek, Laura pedig megborzongott. Először rájuk bámult, majd vissza Harryre, és eszébe jutott, vajon hogyan fog tudni arra fókuszálni, hogy lenyűgözze Miles Morgant, amikor annyira lekötötte a figyelmét Mia és az, hogy mi a francot keres itt.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Nathan (Nate) Denning között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: Mr. Denning, tudom, hogy azt állítja, hogy maga és a felesége nem beszéltek tegnap este, amikor ő végre hazaért, de mondott magának bármit is a Morris & Wood irodaházban levő tűzről?

NATE: Nem! Természetesen nem. Úgy mondja ezt, mintha azt gondolná, hogy tudott róla. De honnan tudta volna?

MARLOW: Nem mondta, hogy látta?

NATE: Nem! Ma reggel hívták fel.

MARLOW: Maga is ott volt, amikor azt a hívást kapta?

NATE: Igen. Vele voltam a konyhában.

MARLOW: És úgy gondolja, hogy akkor hallott róla először?

NATE: Persze, igen. Persze hogy akkor. Nem értem. Miről szól ez az egész?

MARLOW: És mit érzett a felesége, amikor megtudta a hírt?

NATE: Hát, nem is tudom… Sokkos állapotba került. Elnézést, de nem nagyon értem, hova akar kilyukadni. Azt mondja, hogy Laura hazudott? Hogy a telefonhívás csak színjáték volt vagy ilyesmi?

MARLOW: Mindketten tudjuk, hogy nem ez lenne az egyetlen hazugsága az elmúlt huszonnégy órában.

NATE: Nem hazudott a tűzről.

MARLOW: Meg tudja mondani, hogy milyen jellegű a kapcsolata Janie Wooddal? Barátok?

NATE: Janie-vel? Harry feleségével? Nem, nem igazán. Nem hinném, hogy Laura bármilyen kapcsolatban is állt volna vele. Miért?

MARLOW: Tudja, hogy hogyan viselkedik Laura a barátaival?

Hűséges típus? Olyan, aki bármit megtenne értük?

NATE: A barátaiért? Nem értem. Vagyis, van néhány közeli barátja a középiskolából meg az egyetemről, akikkel azóta is szokott találkozni, de… Elnézést, mi köze is van ennek a történtekhez?

MARLOW: Nate, okunk van azt feltételezni, hogy a felesége sokkal többet tud a tegnap esti tűzről, mint amennyit elárul. És a legjobb, amit a neje a saját érdekében tehet, hogy elkezd beszélni, mert van egy érzésem, hogy fedezni próbál valakit.

NATE: Az kizárt. A feleségem nem tenne ilyet. Nem kockáztatna ilyesmit, ő olyan… Jézusom! Laurának alig van valamilyen minimális kapcsolata bárkivel abban az irodában. Nem barátkozik velük.

MARLOW: Rendben. De korábban azt mondta, hogy egyszer már rákattant valakire az irodában, mármint Mia előtt. Meséljen erről a valakiről.

NATE: Saskiáról? (megrázza a fejét) Ez két, vagy talán három évvel ezelőtt történt. Az hosszú idő. Laura és Saskia jóban voltak, de aztán összevesztek. De most igazán, mi köze van ennek bármihez is?

MARLOW: Válaszoljon a kedvemért. Mi történt Saskiával?

NATE: (sóhajt) Saskia barátja is a Morris & Woodnál dolgozott, de Laura megtudta, hogy el fogják bocsátani. Nem mondta el Saskiának, hogy mi fog történni. Ennyi történt. Laura Saskia fölött állt a ranglétrán. Azt hiszem, Saskia ráadásul a közvetlen beosztottja volt. Bizalmas információ jutott a birtokába, és Laura úgy döntött, hogy nem szól róla.

MARLOW: Úgy hangzik, Laura jól döntött.

NATE: Valóban. Csakhogy Saskia nem így látta, és összevesztek. És aztán a dolgok rosszra fordultak, és Laura meg volt róla győződve, hogy Saskia rosszban sántikál.

MARLOW: Hogyhogy rosszban sántikál?

NATE: Laura úgy érezte, hogy megpróbálja lerombolni a karrierjét, pletykákat terjeszt arról… Nem emlékszem, minden apró részletre, de Laura biztos volt abban, hogy Saskia csapdát állított neki. De ahogyan már többször elmondtam, bármi is történt köztük Miával, annak egyáltalán semmi köze nincs a tűzhöz. A feleségem nem lenne képes semmi ilyesmire.

MARLOW: Azt mondta, Laurának már nincsenek barátai az irodában.

NATE: Így van, már amennyire tudom. A Saskiával történtek után Laura egy darabig nem tudott megbízni senkiben, különösen a munkahelyén nem. Nem is tudom… Nem beszél róla, de szerintem nincs ott igazi barátja. Szerintem nem akar közel kerülni senkihez.

MARLOW: Nekem is ez volt a benyomásom, miután beszéltem vele és a többi alkalmazottal. De ez csak egyetlen lehetőséget hagy számomra. Ha nem fedez senkit a tűz miatt, akkor…

NATE: Akkor mi van, nyomozó?

MARLOW: Akkor lehet, hogy ő maga gyújtotta fel?

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Öt héttel a tűz előtt

Mindössze fél órával azután, hogy Harry és Laura elindultak az irodából, Mia látta, amint Janie Wood megérkezik az ő emeletükre. Kifogástalanul volt felöltözve: elegáns krémszínű nadrágot viselt, aminek a szára épp csak a bokájáig ért, hosszú ujjú fehér blúz volt rajta, és egy nagy méretű táska húzta le a vállát. Óriási napszemüvegét a feje búbjára tolta, és valaki olyanra hasonlított, aki inkább egy magazinból lépett ki, nem pedig egy irodaház liftjéből.

Mia félbehagyta azt, amit éppen csinált, szeme sarkából Janie-t követte. Janie ritkán jött be az épületbe, de amikor így tett, egyenesen Harry irodájába ment, váltott pár szót a férjével a csukott ajtó mögött, majd megint csak kitérő nélkül kiment az épületből. Biztosan nem tudta, hogy Harry házon kívül van, ennek ellenére ma úgy hezitált a liftnél, mintha valaki mást keresne, és nem a férjét.

Janie Wood. Azzal a sok, magazinbeli megjelenéssel, tulajdonképpen a nyilvánosság előtt élte az életét, bár Mia számára még az újságcikkeken keresztül is nyilvánvaló volt, hogy Janie mennyire kényelmetlennek találja ezt az egész hajcihőt. Nem úgy nézett ki, mintha olyan nagyon örülne annak, hogy fényképezőgépek villannak az otthonukban. A házban, ahol a konyha divatos krémszínű, a kanapé puha és nagy, a támláján pedig egy takaró van átvetve.

Mia gondosan tanulmányozta a fotókat az anyja konyhájában levő kis kerek asztalnál üldögélve, aminek ócska fából készült asztallapja magába szívta a sötétvörös céklafoltot, és arra gondolt, mennyire nagy a különbség kettejük élete között. Itt volt Mia, aki a belét is kidolgozza, mégsem tud felmutatni semmit, míg Janie összevissza parádézik, költi a férje vagyonát, akinek platinakártyája minden bizonnyal egy dizájner pénztárcában lapul, Janie valamelyik táskájában. Szinte összehasonlíthatatlan a különbség.

Janie Mia felé vette az irányt, ő pedig érezte, ahogy minden porcikája megfeszül. Párszor beszéltek már, de mindig csak felszínesen és erőltetetten, legalábbis Mia részéről, mert sohasem számított rá, hogy találkozik Janie-vel, és nem tudta, hogy mit is mondjon.

– Mia? – Janie lágy hangjában volt valami kis vidámság. – Lenne egy perced számomra?

– Természetesen. – Mia ragyogó mosollyal válaszolt, a kezével végigsimított a farmernadrágján.

– Csak azt szerettem volna megkérdezni, hogy lenne-e időd egy gyors ebédre? Természetesen a vendégem vagy – tette hozzá.

– Ööööö. – Váratlanul érte a meghívás, és Mián azonnal idegesség lett úrrá, mert sejtelme sem volt, hogy mi az ördögért akarná Janie Wood meghívni őt ebédre, hacsak nincs valami konkrét megbeszélnivalója vele. És ha volt valami konkrét…

– Nem leszünk távol sokáig – mondta. – Biztosan nagyon sok a munkád.

– Igen, nekem… ööö… – Gyerünk, Mia, mondj már valamit, sürgette saját magát, mert egyfelől olyan volt, mintha az összes karácsonyi kívánsága egyszerre teljesült volna, hogy együtt ebédelhet Janie Wooddal, másfelől viszont nem értette a miérteket.

– Arra gondoltam, beszélgethetnénk egy jót. Lelkiismeret-furdalásom van, hogy nem tettem már meg korábban. Már hónapok óta itt vagy – mondta Janie.

Őszintének hangzott, bár mindez nem tűnt elegendő indoknak ahhoz, hogy elvigye őt ebédelni. Mia elgondolkodott azon, hogy vajon mi rejlik Janie meghívása mögött. Nyugtalan volt, amikor válaszolt:

– Ez nagyon kedves tőled, és igazán nem kell rosszul érezned magad.

Megegyeztek, hogy egy szendvicsbárban találkoznak a High Streeten, egy fél óra múlva. Mia fejébe szöget ütött, hogy ez némileg távolabb van a rakparttól. Minden valószerűség szerint Janie nem akarta Harry orrára kötni ezt a találkozót, ami egyre titokzatosabbnak látszott.

– Harry nem tud arról, hogy itt vagyok – mondta Janie, megerősítve ezzel Mia gyanúját, amikor megrendelték a szendvicseiket és leültek. Félszegen megvonta a vállát, mintha az egész nem is lenne olyan nagy ügy, bár Mia szerette volna tudni, hogy ez-e a helyzet.

– Úgy gondolod, hogy zavarná? – kérdezte Mia.

– Á, nem… – Janie legyintett egyet, Mia pedig kiegyenesedett a székében, és azt várta, hogy kiderüljön a közös ebéd célja.

Janie arról kérdezgette Miát, hogy hogy van, meg hogy mit gondol a munkáról, és Mia elmondta neki, hogy szeret itt dolgozni, közben pedig kipiszkálta a zsázsát a tojásos szendvicséből. Észrevette, hogy Janie hozzá sem nyúlt a tortillatekercshez, ami érintetlenül hevert a tányérján.

– És mit gondolsz a többiekről?

Mia fején átvillant a gondolat, hogy Janie talán azért van itt, hogy a férje és Laura Denning kapcsolatáról kérdezze őt, és nagyon megkönnyebbült, hogy Laurát olyasmi érdekli, amihez neki semmi köze. Erősen kifújta a levegőt, mielőtt nagyot harapott volna a szendvicsébe. Ötlete sem volt, mit válaszolt volna, ha Janie nyíltan rákérdez, bár a nő máris újabb kérdést tett fel:

– Honnan is származol? – érdeklődött Janie, és hunyorított, mintha megpróbálná kitalálni a választ.

– Valójában Lymingtonból – mondta. – Itt születtem. Itt is nőttem fel.

– Ó, igazán?

Mia bólintott.

– Olyan szép hely, nem? Van családod?

Mia feltételezte, hogy Janie gyerekekre gondol, és nemet intett a fejével.

– Nincs senkid? – kérdezte Janie.

Mia visszatette a szendvicset a tányérra, és lenyelte a szájában levő falatot.

– Csak az anyám – mondta Janie-nek, és nyomasztani kezdte, hogy elhallgat valamit. Nem ez volt az első alkalom, hogy nem tett említést a nővéréről, mintha nem is létezne.

– Akkor emlékszel mindarra, ami az irodaház építése körül történt, ugye? – érdeklődött Janie. – Mindig is itt laktatok?

– Anyám mesélt róla dolgokat, amikor épült. – Akkoriban Miát nem igazán érdekelte a beruházás, és csodálkozott is azon, hogy az anyját miért hozza lázba, amikor pedig voltak ennél fontosabb családi ügyeik is, amelyekkel foglalkozniuk kellett. Talán mindez nem volt más az anyja számára, csak figyelemelterelés.

Janie-t távolról sem érdekelte, mi volt Mia véleménye az építkezésről, ezért a kérdéseivel inkább a magánéletében ásott mélyebbre. Hol dolgozott, mielőtt átjött a Morris & Woodhoz? Mindig is a marketing volt a szakterülete?

Mia válaszai rövidek és egyhangúak voltak. Jól tudta, milyen hatást vált ki ezzel, de nem foglalkozott vele. Úgysem lesznek barátok. A közös ebéd inkább interjúnak hatott, és Mia még akkor is azt próbálta kitalálni, hogy mit keres ő itt, amikor Janie már ígéretéhez híven a számlát rendezte, és felállt a székéből, hogy távozzon.

Amikor már épp az ajtó felé indultak, Janie hirtelen megtorpant és megszólalt:

– Harry azt mondja, hogy van valami gond Mike Lewisszal.

Miának nevethetnékje támadt. Hát innen fújt a szél. Janie meg akarta tudni, miről van szó, hogy meg tudja mondani a férjének, hogyan kezelje. Hogy találhasson egy kibúvót, hogy a férje kimaradhasson egy olyan ügyből, amivel nem akar szembenézni. Miának az volt a sejtése, hogy Harry felhasználná a feleségét, hogy segítsen neki, de Miának eltökélt szándéka volt, hogy olyan támadhatatlan ügyet fog csinálni belőle, amelyen még egy Janie Wood sem találhat fogást.

– Igen, van, de nem szeretnék beszélni róla. Nem rólam van szó – mondta Mia Janie-nek.

Várt egy kicsit, de Janie csak bólintott, és azt mondta:

– Hát, Mia, remélem, hogy helyesen fogsz cselekedni.

Aztán Janie arcon csókolta, azt mondta neki, hogy jó volt őt látni, és hogy reméli, Mia el fog menni a partira.

Mia nézte, ahogy Janie távolodik az utcán; a megkönnyebbülés, hogy Janie igazából Mike ügyéről akart vele beszélni, szertefoszlott, és valami más vette át a helyét. Becsukta a szemét, vett egy mély lélegzetet, és rájött, hogy az a valami nem más, mint a félelem. Ideges lett Janie-től. Egy olyan nő kérdezősködésétől, aki olyan okos, mint Janie Wood, és akinek olyan háttere van, mint neki. Vajon meddig tart, amíg valaki rájön, mit is keres ő pontosan a Morris & Woodnál?

Janie elsétált az autójáig, közben pedig újra végigpörgette a fejében a beszélgetésüket. Eredetileg azért akart találkozni Miával, amit Harry mondott neki. Valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag tetszett neki ez a fiatal nő, és úgy érezte, hasznát tudná venni valakinek odabent, aki el tudná neki mondani, hogy milyen valójában Harry birodalma.

Janie számára úgy tűnt, hogy Miának helyén van az esze. Sokkal nyitottabbnak és barátságosabbnak látszott, mint Laura Denning. Ezt Janie már korábban is észrevette, amikor az irodában járt. Figyelte Miát Harry üvegfalú irodájából, és látta őt nevetgélni és viccelődni a többi női alkalmazottal.

Ennek ellenére meglepte mindaz, ami a közös ebédjükön történt. Mia egyáltalán nem olyan volt, amilyennek várta. Janie mindig is büszke volt rá, hogy átlát az embereken, hogy keresztül tud jutni a köréjük épített falakon, amelyek sokszor elrejtették a valódi énjüket. Ettől volt olyan jó a munkájában. Csak ritkán ítélt meg valakit tévesen – Miles Morgan volt az egyik ilyen kivétel.

Bárki, aki ugyanannyira ismerte a retikülöket, mint Janie, azonnal láthatta, hogy Mia Guccija csak utánzat, és a vörösarany karperec, ami a csuklóján lógott, ugyanolyan volt, mint amit Ella nemrégiben egy olcsó kiegészítőket kínáló boltban vásárolt.

Ellentétben azzal a folyton vibráló nővel, akit korábban látott, Mia ma zárkózott volt, szinte ingerült. És amikor Janie feltett pár kérdést a családjáról – semmi többet annál, amit bárki megkérdezne, ha közelebbről meg akar ismerni valakit –, határozottan az volt a benyomása, hogy Mia titkol valamit.

HUSZADIK FEJEZET

Laura és Harry a The Star pubban találkoztak Milesszal, ami a lymingtoni rakpart büszkesége volt. Amint beléptek, Miles felállt, és odaintett nekik üdvözlésképp; Laurának erőt kellett vennie magán, hogy továbbmenjen. Miles legalább 190 centi magas volt. Szürke gyapjúzakót viselt, szürke V nyakú pulóverrel, ami alatt egy nyitott gallérú ing volt rajta. A zakója zsebéből kék selyem zsebkendő kandikált ki. Az egész megjelenése ámulatba ejtő volt, mégis sikerült nem túlöltöznie a pubhoz.

Harryhez hasonlóan Milesnak is őszbe vegyülő sötét haja volt, amit David Beckham stílusába fésült, szakálla rövidre volt nyírva, és Laura le sem tudta venni róla a szemét. Követte Harryt, aki keze közé fogta a másik férfi kinyújtott kezét. Kívülről nézve is nyilvánvaló volt, hogy a két férfi régóta ismeri egymást, bár Laura úgy tippelte, egy ideje nem találkoztak, mivel azt mondták egymásnak, hogy mennyire örülnek, hogy végre ismét hallanak egymás felől. Végül Harry oldalra lépett, és bemutatta Laurát.

Laura kezet nyújtott Milesnak, de a férfi közelebb hajolt, és arcon csókolta őt, és utólag Laura akaratlanul is örült annak, hogy magára fújt még egy kis Chanelt indulás előtt.

– Laura. Örvendek a találkozásnak – köszöntötte Miles.

Acélkék tekintete Lauráéba fúródott. Amikor elmosolyodott, a szeme huncutul felcsillant, és miután a férfi végre elhúzódott, Laurának eszébe jutott, hogy össze kell szednie magát.

Miles felajánlotta, hogy hoz nekik egy-egy italt, de Harry ragaszkodott hozzá, hogy ő hozzon, így Laura a szemével követte, ahogyan a főnöke a bárpulthoz megy. Olyan tíz centivel lehetett alacsonyabb Milesnál, aki mellett jelentéktelennek tűnt – és ez borzasztóan távol állt a megszokott fellépésétől, mivel általában ő szokta uralni a teret. Ha ők ketten egy helyen vannak, Harryt észre sem veszik az emberek. Laura úgy gondolta, Harry biztosan tisztában van ezzel. Érdekelte volna, mit érez ezzel kapcsolatban.

– Foglaljon helyet – mosolygott Miles, és kihúzott egy széket Laurának. A keze egy pillanatra elidőzött a szék háttámláján, amikor Laura leült. Amint Harry visszajött az asztalhoz, a két férfi könnyed társalgásba kezdett, nevekkel dobálóztak; közülük néhányat mintha Laura is hallott volna már, másokról viszont fogalma sem volt, kik lehetnek, így a beszélgetés egyetlen pontján sem tudott bekapcsolódni, tehát csak szorongatta a limonádéját, és hallgatta a párbeszédet, mint valami bábu, akiről mindketten elfeledkeztek.

– Elnézést kérek, Laura – mondta végül Miles, megszakítva a Harryvel való diskurzust. – Biztosan azt gondolja, hogy faragatlanok vagyunk. Én is mindig utálom, amikor a barátnőm régi iskolatársakkal találkozik, és én nem tudok bekapcsolódni a társalgásba.

Laura érzékelte, hogyan ejti ki azt a szót, hogy „barátnőm”, mintha büszke lenne arra, hogy nem házas, bár Laura úgy vélte, könnyen meglehet, hogy már a negyvenes évei vége felé jár.

– Csak hát Harry és én nem láttuk egymást már… mennyi is?

Mennyi ideje, Harry? – folytatta Miles.

– Öt és fél éve – vágta rá Harry azonnal, és felvonta a szemöldökét, ahogy szokta, ami arra késztette Laurát, hogy magában feltegye a kérdést, vajon volt-e valamilyen különösebb oka annak, hogy Harry pontosan tudta, öt és fél év telt el a legutóbbi találkozásuk óta.

Miles bólintott.

– Hát nem rohan az idő? – Az ajkát összeszorította, tekintete elkomorult. Laura égett a vágytól, hogy megkérdezze, milyen emlék jutott mindkettejüknek eszébe, ami eltérítette őket a korábbi témájuktól, és visszarepítette őket az időben egy olyan helyre, ahova érzése szerint nem szívesen mentek vissza.

– Szóval keresel valakit, aki útjára indíthatná az új brandedet – szólalt meg Harry, miután összeszedte magát. Hátradőlt a székében, és keresztbe tette a lábát. Ujjaival az öltönynadrágja varrását babrálta, ami régi szokása volt, ezt Laura is tudta, mivel számtalanszor látta már, hogy ezt csinálja.

– Ez így van, és természetesen rátok gondoltam.

– Ez a Miles fiú a saját lábára állt – fordult Harry Laurához.

– Épp itt volt már az ideje – nevetett Miles, a nevetése pedig átragadt Harryre is. Szavaik felkeltették Laura érdeklődését, hirtelen átfutott a fején, hogy Harry milyen fesztelennek tűnik Miles társaságában.

Harry ismét előrébb húzódott a székén.

– El sem tudom mondani, mennyire örültem, hogy jelentkeztél. Te is tudod, mennyire izgatott vagyok a közös munka miatt.

– Ezt örömmel hallom, Harry – ragyogott fel Miles arca. – És azt hiszem, ön lesz a mi emberünk erre a munkára. – Miles letette a sörét az asztalra, precízen elrendezgette az alátétet, és közelebb hajolt Laurához. – Olyan valakit keresek, aki szívét-lelkét beleteszi, Laura. Nagy összegekről beszélünk, csak a tévés reklámokra hárommillió fontot szánunk.

Laura visszatartotta a lélegzetét, a torka elszorult. Ez a háromszorosa volt annak az összegnek, amit a Coopers költ a saját televíziós kampányára. Harrynek igaza volt. Sikerült megnyerniük maguknak Milest, a megbízás pedig óriási összegről fog szólni. Csak kevés tapasztalata volt a pénzügyi szolgáltatások terén, és zéró ismerete a startupok bankolásával kapcsolatban, de bele fog tudni tanulni.

– Szóval, mi a véleménye, Laura? Úgy tudom, Harry elmondott önnek mindent a vállalkozásról.

– Igen, így volt. És vállalom, akármivel is jár – válaszolta. Miles bólintott.

– A határidők eléggé szűkösek. Először is szeretnénk, ha az első tévés reklám már szeptemberben adásba kerülne.

– Olyan hamar? – ámult el Laura. Miles bólintott.

– Gondolja, hogy tető alá tudnák addig hozni?

– Csak azt mondom, hogy ez egy nagyon szűk időkeret – mondta. – Én nem is…

Elharapta a mondatát, rápillantott Harryre, aki bátorítóan nézett vissza rá.

– Persze hogy meg tudjuk csinálni – fejezte be a mondatot helyette Harry.

– Igen, persze – mosolygott, habár jó néhány gondolat cikázott az agyában: vázlatok, tervek, színészek, sok mindent kellett kitalálni nagyon rövid idő alatt, és mindezt még azelőtt, hogy elkezdenék a forgatást és beszélnének a médiaértékesítőkkel. Már látta maga előtt, hogy a hosszú nyári napokon éjjel-nappal dolgozni fog, hogy időben elkészüljön. Mi a fenét fog szólni Nate mindehhez? És hogy fog érezni ezzel kapcsolatban ő maga?

Lelki szeme előtt megjelent Bobby képe; elöntötte a bűntudat. Ezt semmiképp nem vállalhatja el, gondolta, és kiroppantotta az ujjait, mert kezdtek elgémberedni. De ugyanakkor nem tudta kizárni a borzongató izgalmat, amit a gyomrában érzett. Már nagyon régóta nem járta át ez az érzés.

– Először persze be kell nyújtanotok a tenderre írt pályázatotokat. Hogy minden szabályos legyen.

Rövid hallgatás után Harry készségesen egyetértett.

– Abszolút. Természetesen.

Laura elmélázott azon, hogy vajon erre számított-e Harry, mert mindketten tudták, hogy ez mit jelent. Hogy a következő hetekben a belét is ki fogja dolgozni, hogy összerakjon egy pályázatot, ami talán nem is fog nyerni.

Viszont ha nem teszi bele a munkát, akkor garantáltan nem kapják meg a megbízást. Laura utált tenderekre pályázni. Vékony volt a határ aközött, hogy az ember ingyen dolgozik vagy hogy bizonyítja, rátermett a feladatra.

– Látod? Mondtam, hogy van valami a tarsolyomban – mondta Harry, amikor elhagyták a pubot. – Mit gondolsz, meg tudod csinálni? – kérdezte, miközben az iroda felé gyalogoltak. Laura már régóta nem látta őt ilyen izgatottnak semmilyen üzleti lehetőség miatt.

Laura tudta, hogy meg kell mondania Harrynek, hogy időre van szüksége ahhoz, hogy ezt átgondolja. Először is beszélnie kell Nate-tel, hogy biztos lehessen benne, a férje támogatja, és vállalja az extra terheket, ami ezzel jár. Biztos akart lenni abban is, hogy ő maga is akarja ezt az egészet. Ha visszautasítja ezt az ajánlatot, azzal gyakorlatilag kiszáll a játékból, ugyanakkor már így sem tölt elég időt a fiával.

– A Miles által megadott határidők eléggé irreálisak – mondta végül.

– Igen, ez Miles legnagyobb baja… – Harry elhallgatott, de végül hozzátette: – Nem fog tágítani. És ha nem vállaljuk, máshova viszi a pénzét. Őszinte leszek, ez túl sok pénz ahhoz, hogy veszni hagyjuk.

Megállt, és Laura felé fordult:

– Nem kell elmagyaráznom, hogy neked is milyen jó lenne, ha elvállalnád. De komolyan mondom, hogy teljesen megértem, ha úgy érzed, nem birkózol meg vele. Már így is elég feladatod van, és vannak mások is, akiket megkérhetek, akiknek nincs gyerekük, akire gondolniuk kell…

– Ne – vágott közbe Laura, és pontosan tudta, Harry kire céloz. Nincs az az isten, hogy ezt a lehetőséget átpasszolja Mia Andersonnak. – Vállalom.

– Ez az én Laurám – vigyorgott Harry, és folytatták útjukat az iroda felé, közben pedig Laura megpróbálta elnémítani a belső hangokat, amelyek azt üvöltötték, hogy rosszul döntött. Azt kérdezték tőle, hogy a csudába hihette, hogy képes lesz Nate elé állni ezzel a hírrel.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Négy héttel a tűz előtt

Csütörtök este, mivel nem volt semmilyen iskolai különóra, Janie az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy hazafelé elviszi a lányait forrócsokizni a rakpartra. Most épp őket nézte, ahogy rákot próbálnak fogni egy zsinórral, aminek az egyik végére egy kis bacont rögzítettek. Eredetileg nem akart sokáig maradni, de amikor elmentek az ajándékbolt mellett, Lottie meglátta a rákászhálókat, és könyörgött, hogy vegyenek egyet.

Janie meglepetten látta, hogy Ella majdnem ugyanannyira izgatott lett, mint a húga. Hetek óta ez volt az első alkalom, hogy Ella ismét az a kislány volt, akit Janie annyira nem akart elveszíteni. Nemsokára Ella befejezi az általános iskolát, és Janie gondolni sem bírt arra, ami azután következik. Mobilok, WhatsApp-csoportok, esténként bezárkózás a hálószobába… Janie szerette volna elnyújtani a gyerekkorukat, ameddig csak lehet, és ha ez azt jelentette, hogy rákot gyűjt a lányokkal ahelyett, hogy a házi feladat miatt vitatkozna velük, akkor ezt fogja tenni.

Ella egyik lábáról a másikra ugrált, és visított Lottie-nak, hogy húzza fel a hálóját. Cserébe a húga hátrább lépett, és nevetett, amikor rámutatott egy rákra, amit Ella segített kifordítani a hálóból, és beletenni a vödörbe. A rák nagyot csobbant, amitől a lányok még jobban nevettek. Janie elmosolyodott, és megsimította Lottie sötétbarna haját, ami hosszú fonatban lógott le a hátán. A nap átmelegítette, amitől kellemes volt a tapintása. Érezte, ahogy a kisebbik lánya belesimul a tenyerébe, ahogyan mindig is tette, amikor Janie a hajával játszott.

Lottie egyáltalán nem hasonlított Ellára. Ella már ötéves kora óta nem szerette, ha megérintették. Már az iskola-előkészítő évében is alighogy betették a lábukat a játszótérre, Ella azonnal elszaladt a tanáraihoz, vagy hogy bekapcsolódjon a nagyobb lányok csoportjába. Lottie volt az, aki ott maradt mellette, kapaszkodott a ruhájába, és nem akarta, hogy az anyja elmenjen.

– Vissza fogjuk dobni a rákokat a végén? – kérdezte Lottie.

– Persze hogy vissza fogjuk – monda neki Ella. – Mit gondolsz, mit csinálunk velük, hazavisszük és megesszük őket?

– A rákot meg lehet enni – válaszolta Lottie. – Apa is eszik rákot, ugye, anyu?

– Igen, kicsim, de anyu nem fog hazavinni semmiféle rákot, hogy ma este megfőzze.

Vagy bármelyik másik este, gondolta, és fintorogva nézte a vödröt.

– Felhívhatnád aput – mondta Ella, miközben segített a húgának, hogy ismét bedobják a zsinórt a vízbe. – Megkérhetnéd, hogy jöjjön ide, és legyen velünk.

Janie felpillantott az irodaházra. A nap már alacsonyan járt, neki mégis hunyorítania kellett. A férje odabent volt, nem is sejtette, hogy a családja a víz túloldalán van. Ha felhívná, vajon odajönne az ablakhoz, hogy vessen rájuk egy pillantást, mint ahogy Miáról is mesélte pár hete, hogy észrevette őt?

A rövid találkozójuk óta Janie sokat töprengett Mián és a zárkózott viselkedésén, és elgondolkodott azon, hogy vajon hány nő lehet még Harry irodájában, akik miatt aggódnia kellene.

– Anyu? – Ella abbahagyta a játékot, és őt nézte, az egyik kezében egy zsinór fityegett.

– Megkérdezem – mormolta, kivette a mobilját a táskájából, és kikereste Harry számát. – De az is lehet, hogy megbeszélésen van – tette hozzá, amikor kicsöngött, felkészítve a lányait akármilyen kifogásra, amivel a férje elő fog állni. Azt biztosan tudta, hogy Harry nem fog eljönni a munkahelyéről, hogy rákot fogjon velük.

Harry nem vette fel, ő pedig nem hagyott üzenetet. Látni fogja, hogy volt egy nem fogadott hívása, és talán vissza fogja őt hívni.

– Bocs, lányok, biztosan nagyon elfoglalt.

Letette a telefont maga mellé a kőfalra, és saját maga is meglepődött, hogy csalódottságot érez. Rájött, hogy mivel a férje annyira rajong a lányaiért, ő is abban reménykedett, hogy talán szorít egy kis időt, hogy többet lehessen velük. Nekik kellene a legfontosabbaknak lenniük Harry számára, mint ahogy az ő számára is. Velük kellene töltenie az estét, jót mókázva, ami ráadásul kevesebb mint tíz fontba kerül.

Janie testhelyzetet váltott a kényelmetlen betonfalon ülve.

Lehet, hogy mindketten rosszul választották ki, hogy mi a legfontosabb?, merengett. Lehet, hogy minden egyes döntés, amit hoztak, mindig is a pénzről szólt, meg arról, hogy mindenből a legjobbat kapják. A legnagyobb ház, a legdrágább medence, a legjobb iskola. A legmutatósabb iroda a vállalkozás számára.

Továbbra is a Lymington folyó túloldalán álló épületet nézte. Az üvegablakok szikráztak, lelki szeme előtt látta mögöttük a férjét.

Az évek során Janie-nek többször eszébe jutott, hogy vajon észrevette-e Harry, hogy a házasságuk romokban hever, mert miután délre költöztek, sohasem beszélték meg azt, ami történt. Valószínűleg Harry azt gondolta, hogy megoldotta a problémát azzal, hogy elköltöztek, Janie-nek pedig továbbra is kényelmes életet biztosít, így nem kell azon gondolkodnia, hogy visszamenjen-e dolgozni, ha nem akar. Abba pedig bele sem gondol, hogy milyen szerepet játszott a történtekben, sőt, valószínűleg nem is fogta fel, hogy egyáltalán volt valamilyen szerepe benne.

Nem, Janie ezt azért nem hitte. Harry pontosan tudta ezt, csak mélyen eltemette, hogy ne kelljen szembenéznie vele. Tudta, mert Janie elég világosan megmondta neki, de a férfi mindössze csak annyit mondott:

– Miért? Mit vártál, Janie? Mit vártál?

Azt várta, hogy a férje megérti. Hogy valahogyan felajánlja a segítségét, de nem így történt. Sokkal inkább abba fektetett energiát, hogy ne érhesse szó a ház elejét.

Végül is Janie védőügyvéd volt, szóval mire számított? Harry így értette, amit mondott. És tulajdonképpen igaza is volt.

Talán ha Miles Morgan nem lépi át a küszöbét annyi évvel korábban, ő most nem ülne itt a rakparton, nem bámulná a férje irodáját, és nem kívánná, hogy bárcsak ne lennének házasok többé. De Miles átlépte a küszöbét, ő pedig bedőlt a sármjának, és egykettőre lecsapott az ügyre. De mégis mi értelme van azon merengeni, hogy mi lett volna, ha? A múltat nem lehet megváltoztatni. Mert Miles most már csak ott létezett – a múltjában.

Janie hátradőlt és felsóhajtott. Talán beszélnie kellene Harryvel. Talán joga van hozzá, hogy tudja, egy napon már nem lesznek házasok, gondolta Janie, és tovább bámulta a vízről az épületre tükröződő csillogó fényt, és azon töprengett, milyen lesz elmondani a férjének, hogy válni akar.

Amikor visszanézett a lányokra, fejbe kólintotta a rideg valóság: hogy nem érzi, hogy képes lenne rá. De nem szeretem őt, akarta mondani. Nem szeretem az apátokat. Ettől az érzéstől felfordult a gyomra. Nem Harry miatt, ébredt rá, hanem miattuk. Mert ha valaha is elhagyná a férjét, az darabokra törné az apró szívüket.

– Lányok, menjünk, és együnk egy fish and chipset – mondta könnyedséget színlelve, és megfogta a kezüket, miután segített nekik visszatenni a rákokat a vízbe. Már majdnem hét óra volt, és ő nem akart tovább időzni.

Felkászálódott, bedobta a telefont a táskájába, és az autó felé fordult, amikor egy árnyék suhant el a kocsi mögött. A gerincén borzongás futott végig, és egy pillanatra csak tompa, elmosódott hangokat hallott a háta mögül, ahol a lányok csicseregtek és összepakolták a vödreiket.

– Anyu! – visította Lottie, megrángatta Janie ruhaujját, és a combjához ütötte a vödröt. – Tudnád ezt vinni?

Janie figyelme visszatért rájuk és megrázta a fejét. Csak képzelte. Nem történt semmi több. Senki sem figyeli őt.

Május 16., csütörtök

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Anna Halshaw között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: Mondta magának Janie, hogy valaki követi?

ANNA: (szünet) Követték? Nem. Istenem, nem, egyáltalán nem említette.

MARLOW: Azt állítja, hogy így volt, bár úgy tűnik, senki más nem tud róla. Egy árva léleknek sem beszélt róla.

ANNA: És ki követte?

MARLOW: Nem tudjuk biztosra.

ANNA: Ez nagyon… úgy értem, ez igazán…

MARLOW: Sokkoló?

ANNA: Hát igen, abszolút. Úgy értem, hogy ilyesmi történjen… Biztosan nagyon megijedt. El sem hiszem, hogy nem beszélt nekem erről.

MARLOW: Hát éppen ez az. Nem gondolja, hogy furcsa, hogy nem beszélt róla?

ANNA: Nem értem, hova akar kilyukadni.

MARLOW: Nos, ha valami olyan fontos dolog történik, mint hogy az ember úgy érzi, hogy követik… furcsa, hogy éppen most hozakodik elő vele.

ANNA: Azt gondolja, hogy hazudik?

MARLOW: Engem az érdekel, hogy maga mit gondol…

ANNA: Nem. (a fejét rázza) Az kizárt. Janie nem tenne ilyet. Biztos megvan az oka, hogy megtartotta magának. Janie nem hazudik.

MARLOW: De nem hazudott arról is, hogy hol volt hétfő este, Anna? Amikor maga vigyázott a gyerekekre?

ANNA: Biztos vagyok benne, hogy az csak félreértés volt. Úgy emlékeztem, azt mondta, jógázni megy, de…

MARLOW: És nem próbálta elérni őt olyan… este hét óra öt perckor?

ANNA: De igen, próbáltam. Ezt ön is tudja.

MARLOW: És végül fel kellett hívnia a férjét, Harryt?

ANNA: Az egyik gyerek nem volt túl jól. És nem kerülte el a figyelmemet, hogy talán én voltam az utolsó ember, aki beszélt vele, mielőtt… mielőtt…

MARLOW: Anna, amikor felhívta Harryt, az volt az érzése, hogy volt valaki vele az irodában?

ANNA: Ezt mondtam annak a másik rendőrnek. Mert hallottam, hogy amikor felvette a telefont, Harry odaszólt valakinek:

„Bocsáss meg egy percre”. Akárki volt is az irodában, azt mondta neki, hogy az irodáján kívül fogja felvenni a telefont. Gondolom, Miles Morgan volt ott. Nem így hívják azt a férfit?

MARLOW: De igen, ez a neve. És amennyire tudja, csak ez az egy ember volt vele?

ANNA: (megrázza a fejét) Nem tudom. Miért, azt hiszi… úgy gondolja, Janie is ott lehetett?

MARLOW: Anna, a hétfő estét megelőzően említette magának Janie valaha is Miles Morgan nevét?

ANNA: Nem. Soha. Miért? Ismerte őt?

MARLOW: Igen, ismerte őt. Szóval sosem beszélt magának róla?

ANNA: Nem. Miért, ki ő? Ő volt az, aki követte Janie-t? Gondolja, hogy van ennek bármi köze a tűzhöz?

MARLOW: Ez az, amit megpróbálunk kideríteni. De ahogy mondtam, nem tudjuk, valójában mi történt, mert láthatóan senki nem tudott arról, hogy Janie aggódik amiatt, hogy valaki megfigyelte őt.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Négy héttel a tűz előtt

– Gyere, menjünk el inni egyet.

Harry az irodája ajtajában álldogált. Laura körbenézett az üres irodában, és rápillantott az órára. Negyed hét van, eszmélt rá, a gyomra pedig összerándult. Csütörtök este volt; a héten eddig mindennap elkésett otthonról, és megígérte Nate-nek, hogy este hat órára mindenképpen otthon lesz.

De Laura nagyon belefeledkezett a Google-keresésekbe. Először Miles cégének nézett utána, ötleteket gyűjtött a pályázathoz. Egy ponton átváltott Miára, és az utóbbi negyedórát azzal töltötte, hogy Mia ritkán használt Facebook-profilján kutakodjon; visszament egészen 2009-ig, amikor Mia létrehozta a fiókját.

A profil csak kevés információval szolgált. Nem derült ki, hogy hol dolgozott korábban, hogy kapcsolatban van-e valakivel, és az utóbbi időből fotók sem voltak. Igazából az utóbbi egy évben Mia nem posztolt és nem osztott meg egyetlen dolgot sem.

Korábbról volt néhány fénykép róla és a barátairól, de Laura nem talált semmi olyasmit, ami támponttal szolgált volna Mia hátterét illetően. Volt egy nő, aki többször felbukkant a fotókon, mint mások, egy lány, akit Jessica Louise-nak hívnak – hogy miért használta a középső nevét, Laura fel nem foghatta, hacsak nem az volt a célja, hogy ne tudják lenyomozni. Vagy talán a munkája miatt.

Volt valami ebben a Jessicában, ami valahogy ismerősnek tűnt, valami a pillantásában, bár Laura nem hitte, hogy valaha is találkozott volna vele, az már kicsit sok lenne ahhoz, hogy a véletlen műve legyen.

Annyira elmerült a kutakodásban, hogy észre sem vette, hogy elszaladt az idő vagy hogy kiürült az iroda. Az utóbbi négy estén, azóta, hogy találkoztak Milesszal, Laura mindennap teljes erőbedobással dolgozott.

Felsóhajtott, és bezárta a weboldalt – és a mögötte levő ablak felvillant. Egy The Venue nevű cég oldala. A cégé, ahol Mia korábban dolgozott. Laura azt kereste, hogy milyen állásajánlataik vannak, mert abban reménykedett, hogy megtalálja köztük azt a pozíciót, amelyikre Miát szánták, mielőtt váratlanul otthagyta volna őket. Csak egy tűnt ilyennek. Egy ügyfélkapcsolati vezetői állás, húszezer fonttal magasabb fizetésért, mint Laura jelenlegi jövedelme. És ha valóban ez volt az az állás, akkor még kevésbé volt érthető, hogy Mia miért adta volna ezt fel azért, hogy helyettesítse Laurát a szülési szabadság idejére, habár Laura eléggé biztos volt abban, hogy Mia nem a pénzért és nem is a karrierlehetőségért jött hozzájuk dolgozni.

Harry közelebb lépett, amikor Laura kikapcsolta a számítógépet és a férfi felé fordult. Talán itt és most el kellene mondania neki, hogy mit tudott meg Katie Burtontől, de aztán elképzelte, mit reagálna. Azzal vádolná, hogy csupán azért folytat bosszúhadjáratot Mia ellen, mert féltékeny rá.

Nem, Laurának több bizonyítékra, valami konkrétumra volt szüksége. Rá kellett jönnie, miért van Mia minden igyekezetével azon, hogy kicsinálja őt.

– Nem mehetek – mondta Harrynek. – Nem vettem észre, hogy elszaladt az idő. Ne haragudj, de haza kell mennem.

Azt mondta Nate-nek, hogy ne fürdesse meg Bobbyt, mert ő szeretné csinálni. Mielőtt aznap reggel elindult otthonról, benézett a fiához, hallgatta kicsit, ahogy szuszog álmában, és a szíve majd’ beleszakadt, hogy nem lehet ott vele. Végül a könnyeivel küszködve lépett ki a szobájából.

Most pedig dühös volt magára, hogy már megint megfeledkezett az időről. Írt ugyan egy üzenetet Nate-nek, hogy egy kicsit késni fog, de a férje mindössze annyit válaszolt, hogy Oké. Semmi puszi. Semmi Szeretlek. Laura tudta, hogy a férfi ki van akadva, amiért alig látja a feleségét, és azt is tudta, hogy Nate szerint több időt kellene töltenie Bobbyval. És éppen emiatt még mindig nem szólt neki a tenderről és a potenciális új ügyfélről.

Laura szabályosan úgy érezte, hogy két énje van – az egyik az a Laura, aki ügyfélkapcsolati vezető, a másik pedig az, aki anya –, és el sem tudta képzelni, hogyan oldhatná meg, hogy a kettőt egyesítse magában.

Az a Laura, aki feleség, fel sem merült benne. Csak egy röpke pillanatra jutott eszébe aznap reggel, amikor visszaosont a hálószobába, és nézte, ahogy Nate a másik oldalára fordul. Nem ébresztette fel, szükségtelen volt, mert korán volt még, különösen azért, mert hallotta, hogy éjszaka megint fel kellett kelnie, hogy megvigasztalja a síró Bobbyt. Laura nem tudta volna megmondani, mennyit volt fent a férje az éjszaka, mivel ő visszaaludt még azelőtt, hogy Nate visszajött volna a hálójukba, mert nagyon kimerült volt a hosszúra nyúlt munkanap után.

Már egy hónap sem kell hozzá, és sokkal inkább fognak lakótársakra hasonlítani, mint férjre és feleségre, leszámítva a tényt, hogy egy ágyban alszanak. Az utóbbi hetekben ráadásul semmi másra nem használták az ágyat, csakis alvásra.

– Beszélni szeretnék veled. – Harry rámosolygott, úgy folytatta a mondandóját, mintha meg sem hallotta volna, mit mondott Laura, vagy nem készült volna fel rá, hogy nemleges választ kap. – Nem tart soká, csak ide, a rakpartra megyünk.

– Nem is tudom, tényleg haza kell mennem.

Harry bólintott, és felült Laura asztalának sarkára.

– Hogy jöttök ki Nate-tel? Látom, hogy sokáig szoktál dolgozni.

Biztosan hiányzol neki.

– Jól megvagyunk – válaszolta Laura, talán kissé túl nyersen.

– Remek ember – folytatta Harry. – Mindaz, amit otthon csinál, és…

– Semmiben nem különbözik attól, amit Janie csinál – mondta Laura élesen. Túl későn jött rá, hogy ez úgy hangzott, mintha nem értékelné, hogy Nate mi mindent adott fel a kedvéért.

Újra kinyitotta a száját, hogy elmondja Harrynek, mennyire becsüli azt, amit Nate csinál, de a férfi ismét magához ragadta a szót.

– Csak egy ital, Laura. Kérlek. Beszélnem kell veled néhány dologról, és megígérem, hogy nem tartalak fel sokáig. – A szeme csillogott, mintha máris tudná, hogy az lesz, amit ő akar.

Laura összeszorította az ajkát, és visszatartotta a lélegzetét. Nate egy cseppet sem fog örülni ennek; és ő sem akart beülni egy italra sehová, csak haza akart menni.

Mia csilingelő nevetése hallatszott az iroda másik végéből, és Harry átpillantott rá, lecsúszott Laura asztaláról és felállt, Laurának pedig eszébe jutott: mi van, ha én nem megyek el vele, ő pedig elhívja helyettem Miát?

Persze nevetségesnek érezte magát, mintha két kamasz lány vetélkedne egymással, akik ugyanazért a fiúért vannak oda, de Laura azt is tudta, mennyire fontos, hogy Harryt a maga oldalára állítsa. És most megvolt rá az esélye, hogy tegyen érte, és egyszersmind Miát is távol tarthatta.

– Csak egy gyors ital – mondta, és ismét az órára pillantott. – Tényleg nem maradhatok sokáig.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy Harry szája félmosolyra húzódik, amikor a zakójáért nyúl, és bár csak magát okolhatta, bosszantotta, hogy a férfi megkapta, amit akart.

Harry az új megbízásról akart beszélni. Ki akarta kérni Laura véleményét néhány saját ötletéről, és tudni akarta, Laura mivel szeretne előrukkolni a pályázatra. Azt javasolta, hogy menjenek a Le Bateau-ba, ami egy kis borbár volt a rakpartra vezető macskaköves út egy félreeső mellékösvényén. Laura limonádét kért, de Harry két pohár Sancerre-rel tért vissza a pulttól. Laura kicsit megorrolt rá emiatt, de azért belekortyolt a borba.

– Egy ilyen helyen nem teheted meg, hogy nem bort iszol – mondta Harry, előrehajolt, és az üzletről kezdett beszélni.

– Úgy hangzik, mintha le akarnád nyűgözni Milest – mondta neki Laura, és a borospohara szárát babrálta. Az volt a benyomása, hogy Harry bármit megtenne, csak hogy biztos lehessen abban, nem hagyják veszni ezt a lehetőséget, és felötlött benne, hogy esetleg nem csak a pénzről van szó.

– Ez egy fontos üzlet számomra – mondta Harry. – Miles nagyon bízik bennem; nem lenne muszáj minden pénzét egy ügynökségnek kifizetnie. És nem, nem próbálom meg lenyűgözni őt – tette hozzá. – Legalábbis nem úgy, ahogy gondolod. Nem mintha tartoznék neki valamivel vagy ilyesmi. Mi csak… – legyintett – néha kisegítjük egymást. Néha mindenki hibázik… – tért el a tárgytól – tulajdonképpen mindenki.

Laura bólintott. Nem igazán értette, Harry mire céloz, de korábban is tanúja volt már annak, hogy Harry elvállalja egy-egy úgynevezett régi jó barát megbízását.

– Van itt még valami, amit el kell mondanom – mondta Harry.

Miután kiitta a borát, Laura a férfira nézett a pohár pereme fölött.

– Hozhatok neked egy másikat? – kérdezte Harry, amikor Laura visszatette az üres poharat az asztalra.

– Semmiképpen sem, köszönöm. Folytasd csak, mi az, amit el kell mondanod nekem?

– Valaki panaszkodott nekem Mike Lewis miatt – bökte ki, majd rövid szünetet tartott. – Azt mondták, hogy zaklat valakit.

– Kit?

– Sarah Cliftont.

– Azt a csendes nőt? Mike-nak dolgozik, igaz? Harry bólintott.

– Akkor te nem hallottál semmit erről?

– Nem. – Laura megrázta a fejét. – Egy hangot sem. Miért?

Kellett volna?

– Az egész iroda erről beszél – mondta a férfi, és olyan tekintettel nézett rá, mintha arra számítana, hogy be fogja ismerni, hogy tud róla.

– Harry, esküszöm, hogy nem hallottam róla semmit – válaszolta Laura. Nem kerülte el a figyelmét, hogy valószínűleg ő az egyetlen, aki nem hallott a pletykákról. – Ha hallottam volna róla, rögtön szóltam volna neked.

Harry hallgatott egy másodpercig, majd elismerte:

– Igen, tudom.

– Tehát mit mondott Sarah, mit csinált Mike? – kérdezte Laura.

– Hogy alábecsüli, hogy miatta értéktelennek érzi magát, és udvariatlanul beszél vele – sorolta. – Konkrét példákat kértem, és ezeket kaptam.

– Akkor most mi lesz? – kérdezte Laura. – Beszélned kell Mike-kal. – Nem tudta elhinni, hogy valaki panaszkodott a férfira, különösen nem tudta elképzelni arról a félénk lányról, akit a visszatérése első napján Laura a mosdóban látott téblábolni. – Más is panaszkodott Mike-ra, vagy csak Sarah?

– Hát éppen erről van szó. Hallottam, hogy néhány másik nő is előhozakodott azzal, hogy úgy érzik, nincsenek eléggé megbecsülve. Azt hallottam – hezitált egy kicsit –, hogy ilyennek látják a vállalati légkört. El sem tudom hinni, hogy nem tudsz erről semmit.

Laura megrázta a fejét, a szája kinyílt a csodálkozástól.

– Én sem tudom elhinni. De kik szóltak neked még Mike-ról?

– Senki – mondta Harry.

– Ezt most akkor nem értem. Az előbb azt mondtad, hogy mások is előhozakodtak ezzel.

– De senki sem nekem panaszkodott rá. Miának szóltak.

– Miának? – ismételte meg és felnevetett, a fejét pedig megrázta.

– Így van, és az igazat megvallva, Laura, nem igazán tudom, hogy mit csináljak – mondta Harry, figyelmen kívül hagyva Laura reakcióját.

– Egyelőre semmit sem fogsz tenni – mondta Laura kedvesen.

– Tessék?

– Ne csinálj semmit. – Laura széttárta a kezét és megvonta a vállát. – Mindketten ismerjük Mike-ot, ő egyszerűen ilyen. Mike nem egy zaklató, Harry. Te is tudod. Ez a valami fel lett fújva, és kicsúszott a kezed közül, és én azt is tudom, ki áll mögötte.

Harry kérdőn vonta fel a szemöldökét.

– Mia – erősítette meg a gyanúját Laura. – Ez az ő műve. Rosszban sántikál. Nem értem, miért épp Mike került a célkeresztbe, de…

– Laura, ne csináld ezt – szakította félbe Harry. – Ebbe nem keverheted bele azt a vágyadat, hogy visszavágj Miának.

– Nem próbálok visszavágni senkinek – mondta összeszorított foggal. – De tudod, hogy Mike olyan… olyan… – Laura elnémult, és intett. – Harry, miért nézel rám így?

– Semmi-semmi.

Laura lepillantott, és szorosan rámarkolt az üres borospohár szárára.

– Csak arról van szó, hogy nem szívesen látom, hogy így belecsavarodsz ebbe a Mia-ügybe. Nem akarom, hogy belebetegedj.

– Harry! – csattant fel Laura. – Egyáltalán nem erről van szó, és ha figyeltél volna rám, felfogtad volna, hogy tényleg azt gondolom, hogy Mia a fejemet akarja. Ki tudja, hogy miért. Dunsztom sincs róla, miért, de tudom, hogy rám vadászik.

Harry összeszorította az ajkát, majd lassan kiengedte a levegőt.

– Hadd hozzak magunknak még egy italt.

Laura szólásra nyitotta a száját, de aztán gyorsan ismét becsukta, és belesüppedt a székébe. Mi értelme volt újra és újra lefolytatni ugyanazt a beszélgetést Harryvel, amikor ő minden áldott alkalommal témát vált? Az utóbbi időben Laura kezdte azt hinni, hogy ha rendes választ akar kapni arra a kérdésére, hogy miért lett olyan könnyen lecserélve a Coopersnél, akkor csak egyetlen embert érdemes kérdeznie. De Tess Wills megkeresésének már a gondolata is túlságosan megszégyenítő volt.

– Laura? Kérsz még egy italt? – kérdezte Harry ismét.

Laura rápillantott a mobiljára, a szíve elszorult, amikor meglátta, hogy mennyi az idő. Este nyolc óra volt, és ő elfelejtette felhangosítani a mobilját a délutáni megbeszélés után. Nem vette észre, hogy Nate fél órával ezelőtt küldött egy üzenetet.

– Basszus! – morogta. – Nem lehet. Muszáj mennem. – Egy rövid szöveggel válaszolt. Ezer bocs, úton. Csók.

– Akkor gyere – mondta Harry, és kiléptek a bárból, majd visszasétáltak az irodához, ahol az autók parkoltak. – Miles nagy szívességet tesz nekem azzal, hogy felkínálta ezt a lehetőséget – folytatta a férfi. Laurának olyan érzése volt, hogy Harry most épp azt mondja neki, hogy ezt nem szúrhatja el. Hogy ha úgy érzi, nem képes rá, most mondja meg, hogy a férfi valaki másnak adhassa a melót. Leginkább valaki olyannak, mint Mia. Amikor Laura telefonja megcsörrent, a férfi megfogta a karját, és kitérítette őt egy másik pár útjából, akik az ellenkező irányba tartottak a folyó melletti keskeny úton.

Laura megnézte a kijelzőt. Nate hívta.

– Felveszed?

Laura bizonytalanul bólintott, és kisvártatva felvette a telefont.

– Szia.

– Az autóban ülsz?

– Majdnem – mondta.

– Azt hittem, már úton vagy hazafelé.

– Úton vagyok, már konkrétan az autónál állok – hazudta.

Még legalább öt perc kellett, hogy visszaérjenek az irodához.

– Üdvözöld Nate-et a nevemben – szólalt meg mellette Harry.

Laura érezte magán, ahogy ideges lesz, mivel Nate elnémult a vonal túloldalán.

– Nate, tíz perc múlva ott vagyok – mondta, mielőtt letette a telefont. A szíve hevesen vert, a lépteit pedig felgyorsította, és Harrynek is iparkodnia kellett, hogy lépést tartson vele.

Tizennyolc perccel később Laura bekanyarodott a felhajtóra, és sietősen kiugrott az autóból. Nate nem lesz boldog, és ő nem is hibáztatja érte. Sosem kedvelte Harryt, mindig is azt mondta, hogy nem bízik benne, és célzott arra is, hogy a főnöke átlépett egy bizonyos határt. A mai este csak olaj a tűzre, alátámasztja azt az állítását, hogy Laura több időt tölt Harry társaságában, mint a férjéében. Attól pedig csak még rosszabbul érezte magát, hogy valójában nem is akart elmenni inni a főnökével, és Harry nem is mondott neki semmi olyat, amit ne beszélhettek volna meg az irodában.

– Akkor meg mi a francért mentél vele? – vágta az arcába Nate, amikor ezt elmondta neki.

– Mert ő a főnököm, Nate! – kiáltotta. – Kérte, hogy menjek, azt mondta, a munkáról akar beszélni, és nem is tudom… Jól tudod, hogy milyen Harry, olyan meggyőző tud lenni. Nem volt választásom.

– De igenis van választásod – csattant fel Nate. – És te őt választottad helyettem. Tudtad, hogy érzek vele kapcsolatban, Laura; tudtad, hogy zabos leszek, és te mégis elmentél vele.

– Nem mentem el vele. Ne hajtogasd ezt úgy, mintha többről lett volna szó, mint munkáról, amikor pontosan tudod, hogy nem így volt.

– Nem így volt?

– Jaj, istenem, Nate, persze hogy nem! – kiáltott fel Laura ismét. – Ne kezdd!

A férje félrenézett, Laura ezt úgy értelmezte, hogy legalább annyi tisztesség van benne, hogy zavarban érezze magát.

– Te tényleg nem látod, ugye, Laura? – kérdezte.

– Mit nem látok? Hova akarsz kilyukadni? – Megragadta Nate karját, és szembefordította magával a férfit. – Miről beszélsz, Nate?

– Mit gondoltál, miért akar Harry meghívni egy italra? Hát nem azért, hogy a munkáról beszéljen veled.

– Te jó ég! Ez most komoly? Tényleg így gondolod?

– Laura, én megbízom benned, te is tudod, hogy így van – mondta. – De benne egy fikarcnyit sem bízom.

– Nate, Harry sohasem próbálkozott nálam.

– De ugye tudod, hogy megtenné, ha lehetőséget adnál neki rá – válaszolta a férfi. – Ugye tudod?

Laura megrázta a fejét.

– Nem akarok erről beszélni.

– Jó, akkor beszéljünk arról, hogy még mindig háttérbe szorítasz minket Bobbyval a munkával szemben – panaszkodott Nate.

Laura leroskadt a kanapéra a férfi mellett.

– Nate, ne gyötörj ezzel. Nem tudom, mi mást tehetnék. Muszáj elvégeznem a munkámat. Nem hagyhatom csak úgy ott, ahhoz túl fontos.

– És ez nem az? – kérdezte, és körbemutatott.

– Nem ezt mondtam. Te ezt nem érted – válaszolta Laura. – Amióta csak visszamentem, és kiderült, hogy Mia átvette a munkámat…

– Jaj, ne már! – szólt közbe Nate, a fejét pedig a kezébe temette. – Ne keverd bele Miát már megint.

Laura bosszúsan visszavonulót fújt. Igaza volt: Nate nem értette, de nem is próbálta megérteni.

– Tudom, hogy sok a dolgod, tudom, hogy bizonyítani akarod, hogy mindent meg tudsz csinálni, értem én – folytatta. – De valamit fel kell áldoznod, és jelen pillanatban minket áldozol fel Bobbyval. Ez nem fair, Laura. Velem és Bobbyval szemben. Szét vagyok csúszva. Nagyon fáradt vagyok, és egyetlen pillanatát sem bánom, de néha látni akarlak egy-egy este, hogy emlékeztess arra, hogy van valami, amit örömmel várhatok.

Laura látta, hogy a férje szeme könnybe lábad, mielőtt gyorsan megtörölte volna.

– Igazán ezt akarod? Állandóan dolgozni akarsz? – kérdezte.

– Nem – rázta meg a fejét határozottan Laura, ezúttal az ő szeme égett. – Nem, nem ezt akarom.

– Akkor miért teszed? Elég régóta dolgozol ott ahhoz, hogy megmondhasd Harrynek, ha túl sok a munka.

– De nem túl sok – mondta, és a torka összeszorult a gondolatra, hogy hamarosan még több munkája lesz. Ha megkapják Miles megbízását, amiért minden tőle telhetőt megtesz, csak rosszabb lesz a helyzet. – Úgy beszélsz, mintha nem állnám meg a helyemet – folytatta, és elhessentette a zavaró gondolatokat.

– Nem ezt állítom – sóhajtott fel Nate. – De ha egyszer már nem a tiéd a Coopers-kampány, akkor mi a franc miatt vagy még mindig ennyire elfoglalt?

– Csak az van… – Elhallgatott. – A többi megbízás is elég húzós – hazudta. – Nem a Coopers volt az egyetlen.

– Eddig nem ezt mondtad – vágott vissza Nate, és farkasszemet nézett Laurával.

Nem bírta tartani a szemkontaktust. Több energiát ölt a megmaradt ügyfeleibe, mint Bobby születése előtt bármikor, de hétfő óta még ezek is kicsit háttérbe szorultak. Egy része máris úgy gondolta, jobb lenne, ha nem nyernék el Miles megbízását, de ugyanakkor azt is tudta, hogy képtelen lenne csak úgy hagyni megtörténni ezt. Mindent meg kell tennie azért, hogy biztosítsa maguknak ezt az üzletet, különben úgy érezné, hogy saját magát hagyta cserben.

De az igazság az volt, hogy az utóbbi négy hétben Laura kevesebb időt töltött volna a munkahelyén, ha nem görcsölt volna rá annyira arra, hogy bizonyítsa a nélkülözhetetlenségét, vagy lekörözze Miát.

– Igyekszem jobban csinálni – mondta. – Azt hiszem, tudom is, hogyan. De bíznod kell bennem.

– Miről beszélsz? – kérdezte Nate lemondóan.

– Beszéltem valakivel a héten Mia korábbi munkahelyéről – kezdte. Talán ha Laura bizonyítani tudja, hogy Mia nem az az ember, akinek mondja magát, visszakapja a Cooperst. És amikor ez bekövetkezik, nem fogja érdekelni ez az új üzlet. Megkaphatja valaki más. Patrick meg tudná csinálni. – És ez a nő azt mondta, hogy…

– Állj le, Laura… – Nate szavai olyan halkak voltak, hogy nem is volt benne biztos, hogy hallotta őket. – Csak állj le – ismételte a férfi.

Laura ránézett, a szája elnyílt a csodálkozástól.

– Mia a rögeszméddé vált – mondta Nate, és szembefordult vele a kanapén. – Ez a Saskia-ügy megismétlése.

Laura elhúzódott.

– Nem. – Megrázta a fejét. – Tudom, hogy Mia szándékosan vette el tőlem a munkámat. Tudom, hogy így volt, Nate. A munkámat akarta, és gondoskodott róla, hogy meg is kapja.

A ruha ujjával megtörölte az arcát, hogy felitassa a könnyeit, amelyek legördültek az arcán. Nem akart arra gondolni, ami azután történt, hogy Saskia barátja lelépett. Hogy fordultak számára egyre rosszabbra a dolgok a következő hónapokban. Hogy annyira ideges volt, hogy belebetegedett.

– Ez nem ugyanaz a helyzet. Azt szeretném, hogy bízz bennem ebben a kérdésben – mondta Laura.

– Csak azt akarom, hogy boldogok legyünk – válaszolta Nate lágy hangon. – És szerintem most egyikünk sem az. Szeretném, ha többet lennél itthon, Laura.

Nem válaszolt, Nate pedig tovább bámulta.

– Szeretném, ha korábban hazajönnél. Szükségem van erre. Azt akarom, hogy mostantól hetente legalább háromszor vállald fel, hogy ötkor eljössz bentről. Ez nem észszerűtlen – tette hozzá.

Laura továbbra is csak nézte a férjét.

– Nem kérek sokat. Csak tudnom kell, hogy még mindig a része vagy ennek a családnak. Szeretném, hogy időben gyere haza, és néha itthon legyél vacsorára és a fürdetéskor.

– De nem tudok… – motyogta. – Képtelen vagyok megígérni, hogy heti háromszor meg tudom tenni. – Tudta, hogy ez lehetetlen. Most biztosan nem, hogy ez a pályázat ott lóg a feje fölött. Az egyetlen módja annak, hogy teljesítse Nate kérését, az lett volna, ha megmondja Harrynek, hogy nem vállalja ezt az új projektet. És ha ezt megtenné, Harry biztosan nem kockáztatná, hogy elveszítse Miát.

Nate felkacagott, de úgy, hogy abból érezni lehetett, hogy most épp minden, csak nem boldog.

– Ezt komolyan mondod?

– Én… én csak… nem ígérhetek semmi ilyesmit, Nate. Nem mondom, hogy nem fogom megpróbálni, mert meg fogom, de ezt nem erőltetheted rám. Tudod, hogy milyen a munkám; tudod, hogy éjjel-nappal dolgoznom kell, ha az ügyfél azt igényli, ez mindig is így volt.

– Nem – válaszolta a férfi –, ez nem volt mindig így. Mert most minden más. Van egy gyerekünk. Neked is van egy gyereked. És mellesleg, többet dolgozol, Laura. Többet, mint bármikor korábban.

– Ez nem így van. Én…

– De igen – csattant fel Nate. – És te is tudod. Basszus, Laura, ha még csak be sem ismered, rohadtul nincs semmi remény. – Felugrott a kanapéról, és kiviharzott a szobából.

Laura lejjebb csúszott a kanapén, és vett egy mély levegőt.

– Oké – kiáltotta a férje után. – Oké, Nate. Korán hazajövök, háromszor egy héten. Megteszem – szipogta.

Nate ismét megjelent az ajtóban, nekidőlt az ajtófélfának, és alaposan szemügyre vette Laurát.

– Csak ezt kérem – mondta. – Csak azt kérem, hogy próbáld meg.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Laura Denning között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: Oké, vegyük végig megint a tegnapot. Egészen délig nem ért be a munkahelyére, ez helytálló így?

LAURA: Igen.

MARLOW: És amikor megérkezett, Mia Andersont kereste.

LAURA: Csak beszélni akartam vele.

MARLOW: A férje aggódott a maga és Mia Anderson között levő kapcsolat miatt, igaz? Azt gondolta, hogy Mia a rögeszméjévé vált?

LAURA: Nem, nem gondolta ezt. Egy kicsit aggódott, talán, de ez csak azért volt, mert látta, hogy mennyire zaklatott vagyok.

MARLOW: De korábban is történt már valami nagyon hasonló a munkahelyén egy másik nővel kapcsolatban, akivel barátok voltak.

LAURA: Ami Saskiával történt, az teljesen más volt. Akkor…

MARLOW: Folytassa!

LAURA: Csak más volt. Saskia tőrbe csalt engem, és a férjem is tudta ezt, szóval nem értem, hogy most miért aggódik annyira értem.

MARLOW: Hogyan csalta tőrbe magát Saskia?

LAURA: Azt a látszatot keltette, hogy hibát hibára halmozok. Egyszer még egy fontos ügyféltől származó briefet is módosított, mielőtt odaadta volna nekem, így én valami teljesen más irányba indultam el, és…

MARLOW: Látom, ez felzaklatja magát.

LAURA: Tényleg nem értem, miért beszélünk most erről.

MARLOW: Amikor visszatért a szülési szabadságáról, úgy érezte, hogy Mia Anderson ugyanezt teszi magával?

LAURA: Ezt már egyszer végigbeszéltük önnel.

MARLOW: Jól tudom, hogy a Saskia-ügy után azt javasolták magának, hogy menjen szabadságra, Laura?

LAURA: Nem javasolták.

MARLOW: Akkor ez nem tanács volt a főnöke, Harry Wood részéről?

LAURA: Megkérdezte, hogy akarom-e, és azt mondtam, jólesne egy kis pihenés.

MARLOW: És írtak fel magának gyógyszert ebben az időben?

LAURA: Azt mondta, azért vagyok itt, hogy segítsek a tűzzel kapcsolatos nyomozásban. Nem értem, mi köze van ennek a kórtörténetemhez. Nem akarok több kérdésre válaszolni ezzel kapcsolatban. Gondolom, nem is kell, ugye? Nem vagyok letartóztatva, igaz? Nem azt mondta, hogy bármikor távozhatok?

MARLOW: De igen, Laura, és megértem. Akkor térjünk vissza inkább a tűz éjszakájához. Hétfő este hatkor írt egy üzenetet a férjének, hogy tudassa vele, még mindig az irodában van, és hogy a régi ügyfele, a Coopers csapatával lesz megbeszélése, ezért csak későn fog hazaérni, igaz?

LAURA: (hallgat)

MARLOW: Laura?

LAURA: Igen.

MARLOW: És ez igaz volt?

LAURA: (a fejét rázza) Nem.

MARLOW: Miért hazudott a férjének arról, hogy miért maradt bent tovább az irodában?

LAURA: Mert valami olyasmin dolgoztam, amiről ő nem tudott, és én… nem is tudom… talán… talán csak bűntudatom volt, hogy megint el fogok késni otthonról. Mindenki bűntudatot ébreszt bennem, különösen a férjem.

MARLOW: Miért van bűntudata?

LAURA: Mert túl sokat dolgozom. Vannak gyerekei, nyomozó?

MARLOW: Vannak.

LAURA: Akkor talán tudja, mit érzek. Semmit nem tudok jól csinálni. Amíg a munkában vagyok, egyfolytában azt érzem, hogy otthon kellene lennem; amikor pedig otthon vagyok, állandóan a feladataimon jár az eszem. Tehát igen, talán azért hazudtam neki, mert úgy gondoltam, azt jobban elfogadja, ha a Coopers csapatával találkozom.

MARLOW: Laura, Harry Woodot leszámítva maga volt az utolsó alkalmazott, aki az épületben volt hétfő este, igaz?

LAURA: Amennyire tudom, igen.

MARLOW: És néhány órával a távozása után ugyanez az épület porig égett. (szünet) Tudja, hogy ki gyújtotta fel a Morris &

Wood irodaházat, Laura?

LAURA: (szünet) Nem.

MARLOW: Biztos ebben?

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Négy héttel a tűz előtt

Janie a macskaköves úton sétált vissza a gyorsétteremtől a parkoló felé a lányokkal, kezükben a rákászvödröt lóbálták. Mindketten egy olyan viccen nevettek, amit Ella az iskolában hallott, útközben pedig a fish and chipset eszegették.

Ez maga volt a boldogság.

Janie felkapta a fejét. Nem tudta, hogy miért tette, vagy hogy mi hívta fel magára a figyelmét, de valami miatt oda kellett pillantania a borbárra, ami szinte észrevehetetlen volt a kis macskaköves mellékúton, ami a rakparthoz vezetett. A férje éppen akkor lépett be az ajtón.

Janie megtorpant, a szíve a torkában dobogott. A lányok mit sem sejtve folytatták az útjukat, pár lépéssel továbbmentek, majd megálltak és visszafordultak, hogy lássák, mi tartja fel az anyjukat.

– Mit csinálsz, anyu? – kiáltotta Lottie.

Janie megrázta a fejét, az ajtóra pillantott, ami már becsukódott a férje mögött, de végül továbbindult, hogy utolérje a lányait.

– Semmit – mosolygott. – Csak azt hittem, valaki ismerőst láttam.

– Kicsodát? – érdeklődött Lottie.

– Senkit – vágta rá, és beleszúrta a villáját egy másik hasábburgonyába, és a szájába tömte, pedig elment az étvágya. Ellenállt a kísértésnek, hogy a gyerekek szeme láttára kiköpje a földre.

A férje egy nővel volt. Látta, hogy Harry előtt lépett be a bárba, és bár Janie nem látta őt tisztán, meg mert volna esküdni rá, hogy Laura volt az. Felismerte a járásáról meg a hajáról, amit a tarkóján tűzött kontyba.

A kislányok újra csacsogni kezdtek, Janie fejében pedig kavarogtak a gondolatok. A szíve még mindig szabálytalan ritmusban vert, ahogy próbálta megmagyarázni önmagának, hogy amit látott, az nem jelent semmit. Harry gyakran ült be egy-egy italra valahova munka után; az üzleti ügyeit mindig borbárokban vagy pubokban intézte, esetleg a zárt körű vezetői klubokban, amelyeknek Londonban a tagja volt. Janie ezt mindenkinél jobban tudta. Ezek tipikusan olyan helyek voltak, ahol Harry a Miles Morganhez hasonló emberekkel találkozni szokott.

Tudta, hogy ha később megkérdezné Harryt, hogy beült-e valahova egy italra, akkor a férfi nem tagadná le, és kétségkívül azt is elmondaná, hogy kivel volt ott; és akkor az már Janie dolga lenne, hogy hisz-e neki vagy sem, amikor a férje azt mondja neki, hogy csak munkáról volt szó.

Miközben ezek a gondolatok cikáztak az agyában, szöget ütött a fejébe, hogy ha már nem szereti a férjét, akkor mégis miért érzi magát ennyire üresnek. Ennyire becsapottnak.

Megint a lányokra mosolygott, amikor azok hátrafordultak, hogy magukra vonják az anyjuk figyelmét. Harrynek is velük kellene lennie. A lányok szerették volna, ha az apjuk csatlakozik a rákászáshoz, ő pedig még csak vissza sem hívta a feleségét.

Janie a kukába dobta a vacsorája maradékát.

Ne csinálj hülyét belőlem, Harry.

Azt az egyet sosem tudná megbocsátani neki. Talán már nem szereti a férjét, de azt azért nem hagyná szó nélkül, hogy Harry megalázza őt.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Négy héttel a tűz előtt

Péntek este volt, és Mia arra számított, hogy mire hazaesik a munkából, az anyja és Jess már ágyban lesznek. Beleegyezett, hogy Bryonyval és néhány más munkatársukkal elmegy a pubba, és annyi gin-tonikot ivott, amennyit már nagyon régóta nem. Előre átkozta a másnap reggelt, amikor majd macskajajjal ébred, de akkor és ott jó ötletnek tűnt ennyit inni.

Megállt az előszobában, és hallgatózott. Teljes volt a csend, ezért a konyhába ment, és vízzel töltött meg egy jó nagy poharat. A házban többé már nem volt semmiféle szeszes ital. A családban ő volt az egyedüli, aki még ivott alkoholt. Korábban ugyan az anyja is szívesen ivott egy-egy pohár rozét, de manapság már nem tette, talán ezért is élvezte Mia annyira a munka utáni iszogatást. Csak ekkor tudott elfelejtkezni mindenről, még ha csak ideig-óráig is.

Odahúzott egy széket az apró konyhaasztalhoz, és legyűrte a vizet, majd nagy sóhajtással lecsapta az asztalra a kiürült vizespoharat. Nem akart itt lakni, de nem volt más választása. New Forestbe se akart visszaköltözni, ahogy Lymington környékén sem élt volna szívesen sehol. Mindhárman fuldokoltak ebben az apró házban.

Hirtelen hangos csattanás hallatszott az előszoba másik végéről, ezért Mia nagy zajjal hátratolta a székét a linóleumon. Egy pillanatra lefagyott, mielőtt Jess szobájába rohant volna. Amikor odaért, szélesre tárta az ajtót, a szíve erősen dobogott, miközben a sötét hálószobát fürkészve tapogatott a villanykapcsoló felé, majd felkattintotta a lámpát.

– Jess, mi a franc történt?

A nővére a szoba túlsó oldalán volt, egy törött tükör előtt. Üvegszilánkok voltak körülötte, egy éles szilánkot tartott, az ujjai közt szorongatta.

– Hét év balszerencse – motyogta a nővére, annyira halkan, hogy szinte nem is lehetett hallani, majd felkacagott. – Milyen ironikus lenne még hét év balszerencse!

– Jess? – Mia óvatosan közelebb lépett hozzá. – Mi történt? – kérdezte ismét. Amikor odaért a nővére mellé, kinyúlt az üvegszilánkért, amit Jess még mindig szorongatott, majd finoman szétnyitotta az ujjait, és elvette tőle.

– Baleset volt – mondta Jess éles hangon. – Nem akartam… nem direkt csináltam – csattant fel. – Nekiütődött az a hülye rádió. Amit még csak nem is akartam, hogy itt legyen. Te raktad azt a vackot a fésülködőasztalra.

Mia nem reagált a vádaskodásra.

– Vérzel – mondta inkább. – Hozok ragtapaszt.

Jess lehajtotta a fejét, és meglátta, hogy élénkpiros vércsepp buggyant elő az ujjvégén, mintha csak egy könnycsepp lenne. Lassan az ajkához emelte, és ott is tartotta.

– Nem vészes, nem kell ragtapasz.

Mia leült az ágy másik végén, és óvatosan maga felé fordította a nővérét.

– Mesélj valamit! – kérte halkan, de Jess megrázta a fejét.

– Nem. Mesélj inkább te az életedről! – válaszolta Jess. – Mesélj valami másról. Valamiről a külvilágból. – A nővére szemét könnyek futották el, és Miának komoly erőfeszítésébe került, hogy ne nyúljon oda, és ne törölje le őket.

Mia felnevetett.

– A munkán kívül semmiről nem tudok mesélni.

– Akkor mesélj arról.

Ez volt az egyetlen dolog, amiről Mia nem igazán akart beszélni Jessnek, de a nővére a tekintetét kereste, azért könyörgött, hogy zökkentse ki őt, akárhol járnak is most a gondolatai, így mondania kellett valamit.

– Minden csodás – adta be a derekát végül. – Néhány kolléganő elég szórakoztató.

– És még mindig örülsz neki, hogy véglegesítettek? Mia bólintott. Igen, ennek kifejezetten örült.

– Akkor boldog vagy? Mert tudod, hogy nem muszáj itt maradnod. Nem kellett volna ilyen hosszan elhúzódnia.

Mia nem tudta, mit válaszoljon, hiszen mit is mondhatna erre a testvérének? Hogy természetesen nem akart tovább maradni a Morris & Woodnál; nem ez volt álmai munkahelye, egyáltalán nem hozta lázba a vitaminitalok reklámozása.

Egyszer már volt olyan munkája, ami sokat jelentett számára. Amit akkor régen csinált, az igazán számított: egy jótékonysági szervezetnek dolgozott – embereknek segített. Aztán ott kellett hagynia, és vissza kellett költöznie Lymingtonba, gyermekkora színhelyére.

– Persze hogy boldog vagyok – mosolygott Mia.

Jess lassan bólintott. Nyilvánvaló volt, hogy nem hisz neki. A nővére átlátott rajta.

– Arra emlékszel, amikor még kicsi voltál, és pilóta akartál lenni? – kérdezte Jess.

– Igen! És aztán az első alkalommal, amikor repülőn utaztam, kidobtam a taccsot.

– Nem szállnék fel arra a gépre, amelyiken te vagy a pilóta – nevetgélt Jess.

– Nem hibáztatlak. A te álmod pedig… – Mia hirtelen elhallgatott, és átkozta magát, hogy hogy lehet ilyen ostoba.

– Nincs semmi baj, kimondhatod.

Jess tekintete nyúzott és komor volt, nem tudta palástolni a benne rejlő szomorúságot. Túl sok sötét emlék és árny borult az életükre ahhoz, hogy az együtt töltött idő boldogsággal töltse el őket. Még akkor is, amikor nevettek, mindig rájuk telepedett ez a hangulat.

Néha, amikor ilyennek látta a nővérét, mint most, és eszébe jutottak a régi idők, Mia szíve még jobban összetört. A karjában akarta ringatni Jesst, és el akart tüntetni mindent, ami miatt ide jutott.

Máskor viszont kiabálni szeretett volna Jess-szel, hogy csináljon már valamit végre. Hogy nem kell ilyen nyomorultul élnie; és hogy igazán kirángathatná magát abból a sötét mélységből, ahova eltemette magát.

Mia tudta, hogy ez nem teljesen igazságos, és gyakran kérdezgette magától, hogy ő vajon mit tenne. Ha vele történt volna meg mindaz, ami Jess-szel? Persze sohasem lehet biztos benne, hiszen tőle nem vettek el mindent, ahogyan Jesstől.

– Azt akarom, hogy kimondd – sürgette Jess, mintha ez valamiféle kihívás lenne.

– A te álmod pedig az volt, hogy futó legyél – válaszolta Mia.

Jess mindig futott. Amint járni kezdett, az anyja azon kezdett viccelődni, hogy Jess mindenhova gyorsabban akar odaérni. Tizenöt éves korában az iskolai csapat kapitánya volt, és Hampshire megye színeiben indult a terepfutó versenyen. Tinédzserként minden reggel már azelőtt, hogy Mia kinyitotta volna a szemét, Jess felkelt, edzőcipőt húzott, koptatta a járdákat és a gyér forgalmú utakat.

Azokban az időkben senki sem aggódott, ha a gyerekek egyedül futottak – szinte teljesen elhagyatott utakon, folyók mentén, és az utcákon – még azelőtt, hogy a nap felkelt volna. Az anyjának a szeme se rebbent, hogy Jess már nem volt az ágyában, amikor ő felkelt reggel; csak azt remélte, hogy Jess időben hazaér, hogy elérje az iskolabuszt.

És mindig hazaért. Mert ilyen volt Jess: kötelességtudó az iskolában is. Az összes elképzelhető módon tehetséges volt; az összes eredménye azzal az ígérettel kecsegtetett, hogy bármit képes elérni, amit a fejébe vesz.

Szóval miért is aggódott volna érte az anyjuk? Nem Jess volt az, aki miatt aggódnia kellett; hanem sokkal inkább Mia miatt, akit mindig úgy kellett kiráncigálni az ágyból, és aki mindig lógott az iskolából, hogy a sportpályán cigizzen a fiúkkal.

– Igen, futó akartam lenni. – Jess nevetett, de távolról sem volt jókedvűnek nevezhető.

Mia pillantása levándorolt a nővére mozgásképtelen lábaira, és a kifakult kék pizsamaalsóra, ami az ernyedten lógó, gyenge, szikár lábakat takarta. Minden reggel látta meztelenül a nővérét, amikor segített neki zuhanyozni és felöltözni, és mindennap belebetegedett a látványba, hogy azok a régen olyan sportos lábak mennyire elsorvadtak.

Jess többé már nem tudott futni. Még járni sem tudott. És Mia mindennap felháborodott azon, hogy bár valaki felelős azért, ami a nővérével történt, senki sem fizetett meg érte.

Mia érezte, ahogy fortyog benne a düh.

A düh mindig felülírta a sajnálatát, a bűntudatát és a szomorúságát. A düh vezette Miát, és ha bármikor is belegondolt volna, valószínűleg egyetértett volna azzal, hogy amit csinál, az nem egészséges. De nem gondolt bele. Még nem.

Vett egy mély levegőt, a nővére keze után nyúlt, és a magáéba zárta azt.

– Szeretlek, ugye tudod?

– Persze hogy tudom. – Jess szemét ismét könnyek futották el, ezért elvette az egyik kezét, hogy megtörölhesse az arcát. – Én is szeretlek téged. És nagyon büszke vagyok rád.

– Miért? – kérdezte Mia, és a szemét forgatta.

– Mert azt teszed, amit teszel.

Egy pillanatra Mia hátrahőkölt, a nővérét fürkészte, azon gondolkodott, vajon mennyit is tud Jess valójában.

– Arra gondolok, hogy feladtál mindent, és visszaköltöztél, hogy itt élj – tette hozzá Jess.

– Ó, igen, persze. – Mia a megkönnyebbüléstől szusszant egyet, és elmosolyodott.

Mia néha úgy érezte, hogy isten rosszul választott. Nem Jess-szel kellett volna mindennek megtörténnie. Ő volt a lustább, aki egész nap a pizsamájában ücsörgött, és semmittevéssel ütötte agyon az időt.

Mia gyakran gondolkodott el azon, hogy vajon az anyjuk fejében is átfutottak-e ezek a gondolatok. Ez akkor jutott eszébe először, amikor egy évvel ezelőtt mindketten a southamptoni kórházban álltak egy üvegablak előtt, és a nővérét nézték, aki gépekre volt kötve, és akinek az élete egy cérnaszálon függött; egyikük sem tudta, hogy Jess túléli-e vagy sem.

Mia emlékezetébe idézte a szavakat, amelyeket az orvos neki címzett, amikor az anyja mellett állt.

– A nővére nagyon szerencsés, hogy életben van – mondta. Mia benézett az ablakon, és a csövek, a sípoló monitorok és a nyüzsgő nővérek között a látszólag élettelen testre meredt, ami állítólag a nővére volt. – De – folytatta az orvos – ha túljut az életveszélyen, akkor is szinte teljesen biztos, hogy nem fog tudni lábra állni. A lábát teljesen összezúzta az autó.

Az orvos továbbra is beszélt hozzájuk, de a szavai egyre távolabbról hallatszottak, és csak foszlányokban jutottak el Miához, aki csak részben hallotta, hogy miről is van szó: Baleset a Lymington felé vezető úton… Jess autója letért az útról és felcsavarodott egy fára… A balesetet vélhetően ittas vezetés okozta.

Mindannyiuk élete összeomlott abban a pillanatban. Miának volt ugyan sejtése a nővére jövőjéről, de még így sem látta előre, hogy mindez milyen hatással lesz rájuk. Hogy mindössze egy héttel később hogyan fogja összecsomagolni a megszokott életét, és visszaköltözni a gyermekkora színhelyére, mert elképzelhetetlen volt, hogy az anyja és Jess nélküle boldoguljanak.

De a történet nem ért még véget. Mia ebben biztos volt.

Valakinek meg kellett fizetnie azért, ami a nővérével történt.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Patrick Carter, senior ügyfélkapcsolati vezető

PATRICK: Amint megérkeztem a partira, rögtön éreztem, hogy van valami a levegőben.

MARLOW: Mi volt a levegőben?

PATRICK: Janie… kicsit olyan… Nem olyan volt, mint máskor. Általában annyira figyelmes, remek vendéglátó, de múlt pénteken valami nem volt rendben.

MARLOW: Meg tudná magyarázni, ezt hogy érti?

PATRICK: Későn érkeztem, és Janie nyitott ajtót, de az esze máshol járt. Megkérdeztem, hol van Harry, és ő csak rám bámult, aztán végül elmosolyodott, és azt mondta: „Ha megtalálod, nekem is meg kell mondanod.” Próbálta viccesen előadni, de egyáltalán nem úgy tűnt, hogy jól szórakozik.

MARLOW: És megtalálta Harryt?

PATRICK: Ó, igen, a kertben volt, és az informatikussrácokkal beszélgetett.

MARLOW: Korábban azt mondta, hogy a parti kész katasztrófa volt.

PATRICK: Hát az is volt. A vita miatt. Legalábbis azzal kezdődött.

MARLOW: Csak hogy tisztázzuk, a Laura és Mia közti vitára gondol?

PATRICK: (bólint) Igen. Lehetett érezni, hogy egyszer valami ki fog pattanni. Addigra már egyik kutya volt, a másik eb; mindketten síkidegek voltak. Gondolom, az ilyesmi elkerülhetetlen, amikor az irodai taktikázást alkohollal keveri az ember, és valami biztosan kirobban. Nem tudom eldönteni, hogy Harry partija jókor jött-e vagy rosszkor.

MARLOW: Fültanúja volt a vitának Mia Anderson és Laura Denning között?

PATRICK: Igen. Vagyis az elejét hallottam, még azelőtt, hogy Mia keresztülment a gyepen, és Laura utánarohant. Azt a részt rémülten néztem. Veszélyesen közel voltak a medencéhez, és egyszerűen tudtam, hogy valaki a vízben fog kikötni.

MARLOW: És mit hallott?

PATRICK: Laura azt kiabálta Miának, hogy tudja, hogy mit csinált.

MARLOW: Maga hol volt ekkor?

PATRICK: Éppen Harry nyári lakja felé tartottam, hogy rágyújtsak. Az emberek eléggé szétszóródtak, de a kert végében nem voltak olyan sokan. Jó eséllyel el tudtam ott rejtőzni a beosztottjaim elől, akik vagy azt akarták tudni, hogy mikor kapnak fizetésemelést, vagy azt akarták elmondani, hogy nem értenek egyet ezzel-azzal, amit az utóbbi időben mondtam nekik. Mindig ez van egy ilyen bulin, nem? Mintha azt gondolnák, hogy ez a legjobb alkalom arra, hogy elmondják a főnöküknek a véleményüket, csak azért, mert több pezsgőt ittak a kelleténél.

MARLOW: Mia és Laura hol volt?

PATRICK: Ők akkor már ott voltak a kert végében, csak először nem láttam meg őket, csak a kiabálásukat hallottam.

MARLOW: És Laura említette, hogy mi az, amit Mia csinált?

PATRICK: Azt mondta – és ezt szó szerint idézem –: „Beszéltem Tess-szel, Mia. Már tudom, hogyan sikerült rátenned a kezedet az én munkámra.” Tess Willsre gondolt, a Coopers marketingigazgatójára.

MARLOW: És azután?

PATRICK: Azután Laura azt mondta: „Hazudtál nekik.” Oda akartam menni, és megnézni, hogy minden rendben van-e, de nem tudtam eldönteni, hogy közbelépjek-e.

MARLOW: Azt is mondta Laura, hogy Mia miről hazudott?

PATRICK: Azt nem.

MARLOW: És ezután mi történt?

PATRICK: Mia azt mondta neki, hogy szálljon le róla. Egyre azt hajtogatta: „Részeg vagy, Laura. Azt hiszem, itt az ideje, hogy hívj egy taxit magadnak.” Így utólag persze jobb lett volna, ha tényleg hív egy taxit. Kész rémálom volt az egész.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Két héttel a tűz előtt

Laura napjai összefolytak, a hetek hosszúra nyúltak, állandóan dolgozott, és nem ért haza elég korán ahhoz, hogy még lássa a fiát, mielőtt az elalszik. Mindent elkövetett, hogy javítson a helyzeten, vagy legalábbis megpróbálta, és azt ígérte Nate-nek, hogy mindez csak ideiglenes.

– Valami közbejött – mondta. – A következő néhány hétben nagyobb odafigyelést igényel.

– Nem a Coopers? – kérdezte Nate fél szemmel a tévét nézve, amikor Laura lehuppant mellé a kanapéra egy nagy tábla tejcsokival, amit engesztelő ajándék gyanánt vett.

– Nem. Ezt Harry egy új kliens számára kérte tőlem. Elég jó – tette hozzá. – Izgalmas.

Nem részletezte tovább, Nate pedig bólintott, és végre elszakadt a tévétől, letört egy sor csokoládét, és bekapta.

– Akkor most… tudod… belenyugodtál, hogy nem a Coopersszel dolgozol?

– Bele – hazudta Laura. Egyszerűbb volt így. Nate nem kérdezősködött tovább azzal a munkával kapcsolatban, amit ennek az új kliensnek végzett, és Laura sem mondta el neki, hogy vagy a semmiért dolgozza ki a belét ezekben a hetekben, vagy – és ez a valószínűbb, tekintve, hogy mennyi munkát fektet bele – ugyanilyen sokat kell majd dolgoznia a közeljövőben.

Nate nem kérdezte erről, miért is tette volna? Fogalma sem volt róla, mit jelent az ajánlattétel és a tender. Egyszer majd megosztja vele ezeket a gyötrelmes részeit a munkájának, de Nate nem tudná elfogadni mindazt, ami ezzel jár.

Így Laura nem fedte fel, hogy ha megnyeri a tendert, akkor a következő néhány hét helyett inkább a következő néhány hónapban fog későn hazaérni, és minden energiáját abba fogja fektetni, hogy beleférjen abba a szűk időkeretbe, amelyhez Miles Morgan olyan nagyon ragaszkodik.

Emellett Laura még mindig azt mondogatta magának, hogy ez nem fog bekövetkezni. Mert amikor be fogja bizonyítani, hogy Mia Anderson hazudik, akkor gondoskodni fog arról, hogy visszakapja a Cooperst. És akkor majd azt mondhatja Harrynek, hogy nincs elég ideje Miles cégére.

Akkor visszakaphatja az életét. És Nate-nek nem kell ismernie a részleteket.

Nate visszafordult a tévéhez, örült annak, hogy a felesége látszólag továbblépett, és már nem foglalkoztatta az a nő, aki elvette a munkáját, Laura pedig csodálkozott, hogy a férje hogy hiheti azt, hogy ennyire könnyű számára a továbblépés. Vajon egyszerűen csak el akarta hinni, hogy elég nyugodt és magabiztos ahhoz, hogy elfogadja a tényt, miszerint szántszándékkal kitúrták az állásából, vagy ennyire nem ismeri őt?

Elmerengett azon, hogy vajon mit tenne Nate a Miáról szóló dossziéjával, amit Laura a ruhásszekrény mélyén rejtegetett. Abban gyűjtött minden kis bűnjelet, amihez hozzájutott. A jegyzeteket, amiket a Katie Burtonnel folytatott beszélgetés után készített, Mia Facebook-oldalának néhány kinyomtatott részletét, egy fotót Jessica Louise-ról, bárki is legyen ő. És most itt volt még a Mike Lewis elleni vád is, amit hozzáadhat mindehhez. Laura még nem szedte össze eléggé a bátorságát ahhoz, hogy újra felhívja telefonon Tess Willst, de ahogy múlt az idő, egyre biztosabb volt abban, hogy talán fel kellene tennie Tessnek azt a kellemetlen kérdést, hogy miért nem akart többé Laurával dolgozni.

Ennek már a gondolatától is elborzadt, Nate pedig ásítozni kezdett, és elnyúlt a kanapén; a lábát Laura ölébe tette.

– Mit nézzünk? – kérdezte Laura.

Nate vállat vont, a szeme majdnem lecsukódott. Laura a karórájára pillantott. Nyolc óra harminc. Negyvenöt perce volt itthon, ez idő alatt belopódzott Bobby szobájába, nézte, ahogyan a fia alszik, majd nehéz szívvel kisurrant, aztán pedig szinte néma csendben ették meg a tésztát Nate-tel.

– Nekem mindegy. Válassz te.

Laura játékosan megbökte Nate lábát, de a férje csak elvette az öléből, hogy ne zavarja vele, és tíz perc múlva el is aludt.

Másnap reggel hatkor csörgött az óra, Laura megfordult, hogy lenyomja, a mellette fekvő Nate pedig szorosabban csavarta magára a paplant.

– Hé, álomszuszék – súgta gyengéden –, kérsz egy kávét, mielőtt elindulok?

Nate felmordult és megrázta a fejét.

– Oké. – Csak ült, és nézte egy darabig Nate-et, végül felkelt az ágyból, és belopakodott Bobby szobájába. Éjszaka mindketten fent voltak a fiukkal. Laura azt mondogatta magának, hogy ez hamarosan véget ér, és az éjszakák nyugodtabbak lesznek, de mindkettejüknek áldozatot kellett hozniuk, különösen Nate-nek, aki pedig sosem volt az a típus, aki kevés alvással is beéri. Mindannak a stressznek a tetejébe, amit a munkája okozott, ez sem segített a köztük levő feszültségen.

Hét harmincra Laura már az irodában volt. Észrevétlenül ment el Mia mellett, aki épp elmélyülten dolgozott valamin az asztalánál, és fel sem pillantott. A saját asztalához ment, bekapcsolta a számítógépet és megnyitotta a prezentációt, amin Milesnak dolgozott.

Két óra elteltével hallotta a pityegést, ami üzenet érkezését jelezte, felkapta a telefonját, és látta, hogy Nate videót küldött neki.

Nézd, mit csinál az ügyes fiad, írta. Laura a linkre kattintott, és végignézte, ahogyan Bobby először csak billeg a fenekén ülve, majd végül előrelendíti magát és mászni kezd.

– Jaj, istenem! – kiáltott fel hangosan, az egyik kezét a szája elé tartotta és eltakarta a mosolyát, amíg megnézte a háromperces videót, majd azonnal újra rányomott a Lejátszás gombra. Hüvelykujjával végigsimított a kijelzőn, sűrűn pislogott, hogy ki ne gördüljön egy könnycsepp a szeméből. – Te kis ügyes – suttogta rettentő büszkén a kisfiára.

Vele akart lenni. Ő akart lenni az, aki a kanapé szélén ülve hívogatja maga felé, tapsolva és hangosan biztatva, ahogyan Nate tette jól hallhatóan a háttérben. Mire háromszor is megnézte a videót, Laura alig látott valamit a könnyein át, és épp fel akarta hívni Nate-et, amikor Patrick megjelent az asztalánál és megkérdezte, lenne-e egy perce, hogy segítsen neki valamiben.

Laura félretette a telefont, és azt mondta neki, hogy ráér, bár az egy percből végül negyvenöt lett; amikor visszaért az asztalához, temérdek e-mail töltötte meg a Bejövő mappáját, és teljesen elterelődött a figyelme, nem hívta fel Nate-et és nem válaszolt az üzenetére, hogy megköszönje neki a videót, vagy csak tudassa vele, mennyire boldoggá tette.

És később, amikor Laura megpróbált időben hazaindulni, rájött, hogy ez mennyire rosszul vette ki magát.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Mia alig lépett ki a liftből, amikor Henrietta James jelent meg a semmiből, kipirultan, néhány hajszálér is láthatóvá vált az arcán. Ma reggel különösen rendezetlennek látszott a haja, de az is lehet, hogy beletúrt a kezével, és azzal zilálta szét. Nyilvánvaló volt, hogy beszélni akar Miával, és Mia arra számított, hogy a mondandója Laurával lesz kapcsolatos. Ezért is lepődött meg, amikor Henrietta azt kérdezte:

– Hallottad, hogy Sarah Clifton már nem dolgozik itt?

Henrietta egyik lábáról a másikra billegett a túlságosan is magas sarkú cipőjében, kidülledt szemmel várta Mia reakcióját.

Nem, erről még nem hallott. A lány már nem dolgozik itt? Mi a csuda?

– Csak azon töprengtem… – hajolt közelebb Henrietta. – Gondolod, hogy megszabadultak tőle? – súgta jól hallhatóan.

Mia az iroda távolabbi végébe pillantott. Innen is láthatta, ahogy Harry fel-alá járkál az irodájában, és nyilvánvalóan telefonál. Mike Lewis asztalát viszont nem láthatta.

– Biztosan nem – suttogta.

De mi van, ha mégis? Ez jó hír volt, vagy rossz? Ha elbocsátották Sarah-t, akkor van egy ügyük a jogtalan elbocsátás miatt. Ez óriásit szólna. Miának muszáj kapcsolatba lépnie Sarah-val.

Úgy tett, mintha mit sem sejtene az egészről, amikor kopogtatott Harry ajtaján, és arra várt, hogy a férfi behívja. A főnöke arca egyszerre tűnt nyugodtnak és aggodalmasnak.

– Hogy vagy? – kérdezte, és egy székre mutatott, miközben a gondolatai máshol jártak, amit Mia onnan tudott, hogy a férfi alig nézett rá.

– Köszi, jól.

Harry felvonta a szemöldökét és felpillantott, de nem hagyta félbe az asztalán levő papírokkal való babrálást.

– Igazából friss híreket szeretnék megosztani veled a Mike Lewis-üggyel kapcsolatban – mondta Mia merészen. Az igazság az volt, hogy nem volt sok újdonság a tarsolyában. Előző pénteken Mia megkörnyékezett néhány másik nőt is az irodából, és egyiküknek sem volt túlságosan pozitív tapasztalata Mike-ról, de egyikük sem érezte úgy, hogy Mike zaklatta vagy alulértékelte volna őket. Legalábbis nem eléggé ahhoz, hogy csatlakozzanak ahhoz a hivatalos panaszhoz, amit Mia tenni tervezett.

Mia még azt a témát is szóba hozta, hogy tudomására jutott, hogy Patrick Carter elvitt néhány férfi ügyfelet egy sztriptízbárba Southamptonban, és ez komoly érdeklődést keltett a nők körében.

És ekkor az egyik nő elmondta neki, hogy mennyire rossz néven vette, hogy elesett egy előléptetéstől, mert nem akart heti három napnál többet dolgozni.

Mia azt remélte, hogy ezeket mind felhasználhatja.

– Igazából Sarah Clifton már nem dolgozik nálunk – tájékoztatta Harry.

– Igen, hallottam róla. Nagyon hirtelen történt.

Harry megvonta a vállát, mintha nem lenne nagy ügy.

– Múlt héten adta be a felmondását. És egyetértettünk abban, hogy nem kell kitöltenie a felmondási időt.

– Ó! – Mia szája elnyílt a csodálkozástól. Szóval Sarah döntése volt. Nyilvánvalóan feladta, és most Mia itt állt hülyén, tájékozatlanul, hátrahagyva, hogy elsimítsa a dolgokat.

Mia előrenyúlt, és belekapaszkodott az előtte levő asztal szélébe. Érezte, ahogy egyre dühösebb lesz, ami alaptalannak tűnhet Harry szemében – és az irodában valószínűleg mindenki más szemében is.

– De ez nem azt jelenti, hogy csak úgy ejted a panaszt – folytatta Mia, és még erősebben megragadta a polírozott tölgyet.

– Hát persze, még mindig rajta vagyok az ügyön. – Harry legyintett, és félresöpörte Mia aggályait.

Mia szinte hallotta a nővére hangját, mintha csak ott állna mellette.

– Felejtsd el, hugi, ez nem a te harcod.

Nem. Talán nem az ő harca volt. Talán egyik sem az volt, de az idők során a nővérek nagyon különbözővé váltak, és Mia nem fog félreállni és kitérni a küzdelem elől.

Mérges volt Sarah-ra, amiért feladta, de mérges volt Harryre is, amiért az hátat fordított neki, és az asztala mögött levő fiókokban turkált, és eltökéltségének minden morzsájára szüksége volt ahhoz, hogy ne csapjon az asztalra, és ne kiabáljon rá a férfira azért, mert nem figyel rá.

Szeme sarkából Mia meglátta Laurát, aki éppen elhelyezkedett az asztalánál levő székben, és bekapcsolta a számítógépét, és ekkor eszébe jutott, hogy jobban kellene aggódnia amiatt, amiben Laura mesterkedik, mint a Harryval való összetűzés miatt.

Az előző estén üzenetet küldött neki valaki, akivel régen együtt dolgozott. Katie Burton volt. Arról tájékoztatta, hogy valaki megkereste őt, és kérdéseket tett fel neki a korábbi munkájáról. Katie tudni akarta, hogy minden rendben van-e vele.

Nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy kitalálja, ki lehetett az, aki felvette a kapcsolatot Katie-vel. Ha Laura továbbra is úgy viselkedik, mint valami Sherlock Holmes-utánzat, akkor minden, amit Mia eddig a cél érdekében tett, egy pillanat alatt semmivé foszlik.

Mia szusszant egyet, és a figyelmét ismét Harryre irányította. Óvatosnak kellett lennie. Azon is elgondolkodott, hogy vajon Harry tudott-e arról, hogy együtt ebédelt a feleségével, mert bár Janie célzott arra, hogy saját ötletétől vezérelve hívta meg, de tényleg biztos lehet abban, hogy nem Harry küldte?

– Remélem, helyesen fogsz cselekedni – mondta neki akkor Janie, és bár a hangja nem volt fenyegető, egyértelműen figyelmeztetésnek szánta.

És most Mia elbizonytalanodott, hogy vajon nem lépte-e át a hatáskörét, és nem kellene-e inkább annyiban hagynia, mielőtt még a dolgok elszabadulnak. De mit érne el azzal? Nem olyan fából faragták, hogy csak úgy feladja.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Egy héttel a tűz előtt

Laura hezitált kicsit, mielőtt kikapcsolta volna a számítógépét és a táskájába dobta a mobilját. Az óra éppen csak elütötte az ötöt. A rengeteg olvasatlan e-mail és befejezetlen dokumentum miatt feszült volt ugyan, de ez volt az ára annak, hogy kicsivel több jusson neki mára, mint mindössze néhány mondatnyi beszélgetés Nate-tel és egy sebtiben bekapott vacsora. Csak egy dolog tartotta vissza attól, hogy azonnal hazainduljon: aznap végre felhívta Tess Willst, és most, hogy megtette, szinte rögeszmésen várta, hogy beszélhessen vele. Már hat óra eltelt azóta, és ő még mindig arra várt, hogy Tess visszahívja.

Végül feladta és hazaindult. Nate a kertben volt, amikor megérkezett. Bobbyt a csípőjére ültette, úgy sétált a kerítés mentén ültetett virágok mellett. Időnként meg-megállt, és rámutatott egy bokorra vagy virágra, és súgott valamit a fiuk fülébe, amit Laura nem hallott.

Laura a konyhaablaknál állt, tenyerét az üveghez nyomta, miközben a csodás családját nézte. Lenyűgözte, ahogyan Bobby befészkelte magát Nate testének hajlataiba, mintha csak odanőtt volna. Laura nem tudta megállapítani, hogy hol ér véget az egyik test és hol kezdődik a másik, és kettejük látványa megolvasztotta a szívét, de ugyanakkor tőrt is döfött bele. Annyira szerette őket – minden másnál jobban. De azt is érezte, hogy egyre jobban eltávolodik tőlük.

Egyfajta idegesség lett rajta úrrá, amit nem tudott kizárólag a rá váró munkára fogni, és elnyomta magában a sürgető érzést, hogy odamenjen a fiúkhoz, és szóljon nekik, hogy hazaért. Ez az idegesség bekúszott a gondolatai közé, mint egy sötét felhő, ami nem fog odébbállni, amíg nem figyel oda rá.

Laura többé már nem tudta, hol van a helye a fiúk életében.

Hogy hogyan illik bele a mindennapjaikba.

A két kezén meg tudta számolni, hány órát töltött Bobbyval a hétköznapok során úgy, hogy a kisfiú ébren volt. A korábbi széles mosolyt, amely a gyerek arcára kiült, amikor Laura esténként hazaért, bizonytalanság váltotta fel, amikor meglátta őt.

Laura tudta, hogy ő maga tehet erről, és hogy senki mást nem hibáztathat emiatt. És habár mindent megtett azért, hogy kirángassa magát abból a gödörből, amit saját maga ásott, nem látta a kiutat.

Legalábbis egyelőre nem. Addig nem, amíg meg nem szabadul Miától. Aztán meg fogja találni azt az egyensúlyt, amire szüksége van ahhoz, hogy újra közel kerüljön a családjához, gondolta magabiztosan, és erősebben nyomta a kezét az ablaküveghez.

Nate megfordult a kert végében, és meglepetten intett oda Laurának, amikor meglátta, hogy az ablaknál áll. Ernyedten engedte le a kezét, amikor a férje rámutatott, és súgott valamit Bobby fülébe, de a fiukat jobban lekötötte az, hogy Nate pólójának gallérját a szájába tömje.

– Nem tudtam, hogy már itthon vagy – mondta neki Nate, amikor beért a konyhába. – Mióta álldogálsz ott?

– Épp elég régóta ahhoz, hogy lássam, ahogyan órát tartasz a fiunknak kertészkedésből. – Laura elmosolyodott, és a fia felé nyújtotta a kezét, hogy Nate átadja neki a tekergőző gyereket.

– Éhes. Éppen uzsonnát akartam adni neki.

– Majd én adok neki – mondta Laura, és puszit nyomott Bobby arcára, majd addig berregett a szájával a gyerek bőrén, amíg fel nem kacagott.

– Ne, hagyd csak, már megcsináltam. – Nate már a hűtőnél állt, ahonnan kivett egy dobozt, amiben az előző napi pásztorpite volt, hogy leturmixolja.

Laura magához szorította a fiát, eszébe jutott a videó, amit Nate küldött neki aznap reggel, és ráeszmélt, hogy nem is válaszolt rá.

– El sem hiszem, hogy ilyen ügyes vagy! – mondta, kissé eltartotta magától a fiát, és rámosolygott, közben pedig megpróbálta elhessegetni a frissen felébredő bűntudatát. – Már mászol, mint egy igazi nagyfiú. Anyu olyan büszke rád. – Felnevetett, amikor a fia visszaragyogott rá, majd Nate-hez fordult. – Ne haragudj. Csodás volt a videó. Fel akartalak hívni, de közbejött valami, és… – Elharapta a mondat végét. Nem találta a megfelelő szavakat.

Nate háttal állt neki, bólintott, majd kis, visszafojtott hangot hallatott, ami nevetésnek tűnt. Laura úgy döntött, hogy nem vesz róla tudomást, helyette a száját inkább megint Bobby arcára nyomta.

– Örülsz, hogy itt vagyok? – próbálkozott.

– Persze – mondta Nate kifejezéstelenül. – Csak nem számítottam még rád.

– Meg akartalak lepni. Nate bólintott.

– Nem úgy tűnsz, mint aki örül.

Nate fújt egy nagyot, ami inkább elfojtott nevetésnek hallatszott.

– Fél hat van, Laura. Időben hazaértél, ilyen csak alig-alig fordul elő. Ne csinálj úgy, mintha nekem tennél szívességet. – Kézfejével megdörzsölte a szemét, és habár a szavai bántóak voltak, Laura lesöpörte őket magáról, és azzal magyarázta, hogy a férje fáradt, és valószínűleg mérges is rá a videó miatt. De ez biztosan nem olyan nagy dolog, amin ne tudnának túljutni.

– Nem csinálok úgy – mondta –, csak… csak próbálok erőfeszítéseket tenni, Nate. Köthetnénk kompromisszumot?

Nate lerakta a dobozt a munkalapra, és Laurára nézett.

– Kompromisszumot? Laura, hol élsz? Eddig sem volt kompromisszum, gyakorlatilag minden úgy volt, ahogy te akartad. Most egyetlen este hazaérsz, mielőtt Bobby megvacsorázna, és azt várod tőlem, hogy ugrándozzak örömömben?

– Nem ezt mondtam…

– Akkor jó. Mert attól tartok, semmi kedvem ehhez. Istenem, Laura, fogalmad sincs róla, ugye?

– Oké – kiáltotta. – Ne aggódj, Nate, megértettem: kibaszottul mérges vagy rám. – Laura várta, hogy Nate válaszoljon, azt mondja neki, hogy sajnálja, hogy csak fáradt, és egyáltalán nem is olyan mérges rá, mert megérti, hogy sűrű napja volt.

Ehelyett a férfi Bobbyra pillantott, majd szemrehányón ránézett, nyilvánvalóan a kicsúszott káromkodás miatt.

– Bobby nem ismeri a szó jelentését – sziszegte Laura. – Jézusom, nem hittem volna, hogy így fog alakulni ez az este.

– Nem – suttogta Nate. – Én sem hittem volna.

Egy órával később csörgött Laura mobilja. Várt egy kicsit, mielőtt reagált volna, mert Tess Wills neve villant fel a kijelzőn. Végül felvette.

– Helló, Tess – köszönt. – Köszönöm, hogy visszahívtál.

– Elnézést, hogy ilyen későn. Nem hívlak rosszkor?

Laura kilépett a nappaliból, és elindult felfelé a lépcsőn.

– Nem – válaszolta. – Jó így.

– Mit tehetek érted? – kérdezte Tess könnyedén, mire Laurának elszorult a torka.

– Ez nem… – Elhallgatott, majd újrakezdte. – Szeretném, ha őszinte lennél hozzám – mondta. – Kérlek.

– Rendben. – Kissé kényszeredettnek hangzott, mintha Tess tudná, hogy mire számítson.

– Tudni szeretném, hogy miért nem maradt nálam a megbízásotok. – Amint kimondta ezeket a szavakat, Laura megkönnyebbült, és még mielőtt hallotta volna Tess válaszát, értetlenül gondolt arra, hogy majdnem két hónapig várt azzal, hogy ezt megtegye.

Amikor befejezték a beszélgetést, Laura letette a telefont. Az állkapcsa megfeszült, és a tükörképét bámulta a fürdőszobában, azt fontolgatva, hogy most azonnal felhívja Mia Andersont.

Hogy túl legyen rajta, egyszer és mindenkorra.

Egy dolog világos volt: az a nő hazudik. És ha négyszemközt beszélt volna vele erről, Laura nem hitte volna el, amit hall. Biztos volt benne, hogy jobban teszi, ha vár addig, amíg szemtől szemben tudnak beszélni. És még inkább addig, amíg mások is vannak körülöttük, hogy hallják, hogy Laurának igaza volt. Hogy valamilyen érthetetlen okból kifolyólag Mia tényleg azért jött a céghez, hogy elvegye tőle a munkáját.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Patrick Carter, szenior ügyfélkapcsolati vezető

MARLOW: Mi történt a partin, amikor a két nő eljött a nyári laktól? Azt mondta, olyan volt, mint egy rémálom. Mást is hallott a vitájukból?

PATRICK: Nem. Onnan nem, ahol álltam. Amikor Mia elsétált, Laura megfordult, és egy pillanatra meglátott. Majdnem nem vett észre – nyilván túl sokat ivott. Nem is hiszem, hogy igazán felfogta volna, hogy ott vagyok. Korábban még sosem láttam Laurát ilyennek. Kinyújtottam a karomat, és mondtam neki, hogy jöjjön velem vissza a házhoz, de ilyen üveges szemmel nézett keresztül rajtam, majd elviharzott Mia után. Nem követtem, hanem megpróbáltam megtalálni Harryt, de nem volt sehol; és mire előkerült, addigra a medencénél már elszabadult a pokol. És később, amikor végre tudtam vele beszélni a házban, már egy egészen más balhé volt terítéken.

MARLOW: Harry és a felesége között?

PATRICK: Igen. Veszekedtek. Még mielőtt Harry otthagyta volna a saját partiját.

MARLOW: Ezután beszélt Janie Wooddal?

PATRICK: Nem. Ő Miával beszélgetett az előszobában, az egész olyan furcsa volt abból a kevésből ítélve, amit hallottam belőle, aztán pedig egyszerűen eltűnt. Később sem láttam, és mire Harry visszatért, én már megrendeltem magamnak a taxit. Nem akartam sokkal tovább maradni, bár a munkatársak nagy része örömmel folytatta a pezsgőivást. Látja, erre gondolok, amikor azt mondom, hogy az egész este egy katasztrófa volt. Janie és Harry is a barátom, de… Tudja, egész reggel, amióta csak hallottam a tűzről, egyfolytában arra gondolok, hogy volt-e az egésznek bármilyen köze ahhoz az estéhez.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Egy héttel a tűz előtt

Janie Ella szobájának ajtajában állt, várt egy kicsit, mielőtt felébreszti. Ella tizenegy éves volt, még mindig az ő kicsikéje, de máris belenőtt az egyszemélyes ágyba, ami továbbra is telis-tele volt plüssmackókkal és párnákkal. Mikor nőtt ekkorára a lánya, hogy Janie már alig ismert rá? És mégis, csak annyit kellett tennie, hogy benézett a kislánya szobájába, és a szíve is elszorult a gondolatra, hogy Ella csapdába esett a gyerekkor és a kamaszkor között, pedig még csak el sem kezdte a középiskolát. Hogy a csudába fogja elviselni azokat az éveket?

Janie felsóhajtott, amikor odalopakodott a lánya ágyához, és ébresztgetni kezdte. Ella a paplan után nyúlt, és szorosabban csavarta magára, aztán Janie halkan azt mondta neki, hogy lemegy a földszintre reggelit készíteni, és hogy Ella legyen kedves felkelni. Néha legszívesebben csak azt kiáltotta volna a lányának, hogy ő maga sem akart felkelni. De azt is tudta, hogy sohasem jó ötlet így kezdeni a napot. És aztán voltak olyan alkalmak, mint ma is, amikor eszébe jutott, hogy mennyire egyszerűek lennének a napjai, ha csak a lányok miatt kellene aggódnia.

Janie gyomra kavargott, a fejében cikáztak a közelebbi és távolabbi múlt emlékei, amelyeket mind megpróbált mélyen elásni, pedig pontosan tudta, hogy nem kell sok hozzá, hogy a felszínre kerüljenek, ha lehetőséget kapnak rá.

Tudta, hogy talán segítene, ha beszélne valakivel, és amikor aznap délelőtt találkozott a barátaival, énjének egy része elgondolkodott azon, hogy kitálal nekik. Egy másik része azt mondta, hogy nem kellene ezt tennie.

Miután rendelt egy hosszú kávét, Janie leült közéjük az ablaknál levő asztalhoz. A szájához emelte a csészét, és megfújta a kávét, kipillantott a csésze pereme fölött, miközben arra vártak, hogy Lucy előadja a legújabb történetet a legkisebb gyerekéről.

– Szóval tegnap este, amikor hazajött, egy harapásnyom volt a karján. – Lucy jelentőségteljesen vonta fel szemöldökét, és óvatosan letette a bögréjét az asztalra.

– Csak viccelsz – kiáltotta Kristen. – Igazi harapás? Az iskolának most már igazán tennie kell valamit, nem igaz?

– Azt csak hiszed – mondta Lucy. – Csakhogy amikor ma reggel elmondtam a tanárnak, azt mondta, hogy sajnálja, de ő nem látott semmit.

– Ez felháborító! – Kristen levegőért kapkodott, a hangja felemelkedett, ahogy a másik két nőre nézett, akik egyetértően bólogattak.

– Az. Valamit csinálni kell azzal a gyerekkel – mondta Anna. – Még mielőtt túl késő lesz. El tudjátok képzelni, hogy hogy fog viselkedni a középiskolában?

– Egészen biztosan kinövik – mondta Lucy.

– Nem is tudom – vonta meg a vállát Anna. – Kutyából nem lesz szalonna. Ezt szokták mondani, nem? Egy hétéves gyerek agya már kilencven százalékban kifejlődött. Úgy gondolom, pontosan meg lehet mondani, milyen felnőtt lesz ez a kedves Dexter.

– Aki ilyen erőszakos kicsinek, az az is marad – vetette közbe Kristen. – Egy nap még olvasni fogunk róla az újságban: hülyére fog verni valakit egy éjjel-nappali előtt, mert az csúnyán nézett rá. Ez megtörtént valakivel, akivel együtt jártam iskolába. Az anyám azt mondta, hogy ő előre megmondhatta volna, hogy ilyen csúfos lesz a jövője.

Janie csendben kortyolta a kávéját, és hallgatta a beszélgetést. Olyan jó érzés volt, hogy semmi másra nem kell gondolnia egy órán keresztül, mint mások problémájára, de aztán Anna felé nyújtotta a kezét, és megfogta a karját.

– Nagyon csendes vagy ma reggel. Minden rendben?

Janie bólintott. Az egész társaságból mindig Anna volt az, aki észrevette, ha valami foglalkoztatta. Hiányozni fog neki Anna, amikor újra visszamegy dolgozni. De pont akkor azt kívánta, bárcsak ne kérdezett volna semmit, mert most mindnyájan várakozón néztek rá, arra számítva, hogy Janie hozzáteszi a maga részét a társalgáshoz, és Janie érezte, hogy muszáj mondania nekik valamit.

Végül csak egyetlen dolog jutott eszébe, amivel előhozakodhat:

– Harrynek problémája támadt az irodában. Egy zaklatási üggyel kapcsolatban. – A szavak csak úgy kicsúsztak a száján, nem tudott megálljt parancsolni nekik.

Felrémlett neki a beszélgetés, amelyet a férjével folytatott le, amikor Harry hazajött, és elmondta neki, hogy a lány felmondott.

– Sarah elment – mondta Harry akkor, és töltött magának egy nagy pohár malbecet, amit a legutóbbi franciaországi útjáról hozott. Nézte a poharat, miközben a bort forgatta benne, és hagyta, hogy az ital felérjen a pohár pereméig, és úgy tetszett, arra is fel van készülve, hogy átbukik a peremen, és kiloccsan a tölgyfa asztalra.

– Sarah? – kérdezett vissza Janie.

– Az a lány, aki azt mondta, hogy Mike zaklatja.

– Nő – javította ki Janie. – Ő egy nő, Harry. Nem utalhatsz rá úgy, hogy lány.

Harry továbbra is a bort forgatta, és kérdőn húzta föl a szemöldökét.

– Tizennyolc éves kor fölött nőkről beszélünk. A férfiakat sem hívjuk fiúknak.

– De mi a különbség? – kérdezte, láthatóan zavartan.

– Olyan, mintha egy iskolás lányról beszélnél. Mintha nem vennéd komolyan.

– Nem hinném, hogy így van – válaszolta a férje, és kortyolt egyet a poharából. – De mindegy is, az a helyzet, hogy ma beadta a felmondását. Miután Mike elfogadta, ma délután ki is pakolt.

– Hát jó. – Janie a szemét forgatta.

– Ez jó dolog.

– Mert azt jelenti, hogy nem kell foglalkoznod vele? – kérdezte Janie.

– Hát, így most nincs ügy, amit ki kellene vizsgálnom, igaz?

– Azonkívül, hogy Mike még mindig neked dolgozik? Nem, gondolom, nincs más.

– Janie! – Harry leszegte a fejét. – Úgy hallom, nem az én oldalamon állsz.

– Csak nem hiszem, hogy tovább kellene lapoznod.

– De hát Mike… komolyan? Tudod, hogy fura fazon. Az esetek felében alig képes rám nézni, amikor hozzám beszél. Az isten szerelmére, a fejem fölötti pontnak beszél! Nem hiszem, hogy gondot jelent. – Letette a poharát, és elfordította a fejét.

Janie visszafordult a sütőhöz, és magában azt kérdezte, hogy vajon Mia Anderson is így gondolja-e. Valakinek harcolnia kell. Komolyan a fejébe vette, hogy hamarosan ismét meg kellene próbálnia együtt ebédelni Miával, de a legutóbbi találkozójuk furcsán alakult, és ezek után Janie nem volt teljesen biztos a dolgában.

És most Lucy azt kérdezi, hogy mi a baj, és Janie nem is értette, miért dobta be, hogy Harry irodájában zaklatási ügy van kialakulóban. Arra gondolt, talán ezzel akart visszavágni a férjének, amiért látta, hogy elvitte Laura Denninget egy borbárba – amit persze egyikük sem említett meg.

Aztán az jutott eszébe, hogy talán csak kedve támadt pletykálkodni. Talán csak elege volt abból, hogy a férje folyton kitér a felelősségvállalás elől.

– Az egyik nő az irodából panaszt tett egy férfira, hogy zaklatja őt – mondta Janie a barátainak. – De nem tudok sokat az ügyről.

– Ez az élet minden területén jelen van – mondta Anna. – Lefogadom, hogy az a fickó az iskolában is zaklató volt.

– Hogy őszinte legyek, kétlem, hogy az volt – vallotta be Janie.

Régóta ismerte Mike-ot. – Inkább ő lehetett az, akit kipécéztek.

– De ez nem jelenti azt, hogy semmit sem kell tenni ellene.

– Nem, ez nem jelenti azt.

– Harrynek muszáj tennie valamit – folytatta Lucy. – Egyszer ez történt egy barátom férjével. Saját bevallása szerint nem jól kezelte az ügyet, aztán a nő kilépett a cégtől, és úgy érezte, hogy ezzel vége. De aztán a nő nyilvánosság elé vitte a dolgot. Tönkretette vele a férfi hírnevét.

– Hát, Harryvel ez nem történhet meg – nevetett Kristen. – Neki van a legmakulátlanabb híre Lymingtonban.

– Amíg egyszer csak már nem így lesz – replikázott Lucy. Janie rosszallón nézett.

– Csak azért mondom – folytatta Lucy –, mert óvatosnak kell lennetek. Ez a nő, aki a barátom férjének cégénél dolgozott… szóval, soha nem tudhatod, mire képesek az emberek, amíg meg nem szorongatod őket.

– Biztos találkoztál ilyen esetekkel még védőügyvédként, igaz?

– kérdezte Anna, mire Janie felkapta a fejét, hogy a barátjára nézzen. – Olyan ügyekkel, amikor a dolgok elszabadultak egy munkahelyen?

– Mesélj nekünk a munkádról! – vágott közbe Lucy. – Anna, te mikor is mész vissza dolgozni?

Janie érezte, ahogy megkönnyebbül, hogy a társalgás Annára terelődött, aki elmesélte nekik, hogy két hét múlva kezd. De Anna nem sokkal később ismét visszafordult Janie-hez:

– Ugyan már! Voltak érdekes esetek? – kérdezte.

Janie-t elárasztották annak az ügynek az emlékképei, amit az utóbbi durván öt évben megpróbált az agya egyik legtávolabbi zugába rejteni. De megrázta a fejét. Megtanulta befogni a száját. Semmiről nem beszélt, ami akkor történt. Sem Miles Morganről… vagy Sophie-ról. Nyugtalanság tört rá, úgy érezte, mintha felült volna egy körre a hullámvasúton.

Tudta, hogy megint őt figyelik. Lehet, hogy nem vette komolyan az árnyékot a rakparton levő parkolóban néhány héttel ezelőtt, de azt már nem tudta nem észrevenni, hogy valaki leselkedett utána a házuknál, amikor előző este hazaért. Befordult a csendes kis utcájukba, szinte rutinból vezetett, és majdnem átsiklott a szeme rajta, de második pillantásra észrevette.

Legutóbb akkor történt ilyen, amikor részt vett abban az ügyben, ami utóbb nagy nyilvánosságot kapott, és akkor értette is, hogy miért akarhat valaki tőle valamit. De arra nem talált magyarázatot, hogy most miért történik meg újra.

Múlt éjjel, amikor másodszor látta, a gyomra összeszorult, ujjaival görcsösen markolt rá a kormányra. Amennyire gyorsan bukkant fel az alak a látómezejében, annyira gyorsan tűnt el ismét, és mire Janie odaért a kapuhoz, már semmi jele nem volt a betolakodónak.

A visszapillantó tükörbe nézett. A lányok a hátsó ülésen nem vettek észre semmit, Ella lehajtott fejjel pörgette végig a képeket a telefonján, Lottie pedig egy ceruza végét rágcsálta, miközben a betűzést gyakorolta.

Miután leállította a motort, Janie tekintetével végigpásztázta a bokrokat, amelyek elválasztották a hosszú felhajtójukat és a mögötte levő utat. Valaki megfigyelte a házát, és most az érdekelte, hogy az illető vajon felismerte-e az autóját. Végül kiszállt a kocsiból, és arra várt, hogy a lányok is megtegyék ugyanezt, közben pedig feszülten figyelte a környezetüket. Számos helyen tud elrejtőzni valaki, ha akar.

A lányok már a bejárati ajtónál álldogáltak, és végül Janie bezárta az autót, kikapcsolta a ház riasztóját, és egy utolsó, a háta mögé vetett pillantással beengedte a gyerekeket a házba.

A múltban soha nem voltak veszélyben. Nem volt fenyegetés. Nem volt oka arra, hogy azt higgye, valaki újra leskelődik utána, mert hát miért is tenné bárki?

Valószínűleg az egész csak a fejében létezik, gondolta, amikor felkapcsolta a lámpát, és majdnem átesett a lányok iskolatáskáján, amit otthagytak az előszoba közepén. Csak azért lehetett, mert mostanában túl sokat rágódott rajta. Azzal, hogy rákeresett Miles Facebook-profiljára, képeket ültetett a fejébe, sőt, a férfi még az álmaiban is megjelent előző éjjel.

Janie táskájában megcsörrent a telefon, de Janie nem reagált rá, amíg Anna fel nem hívta rá a figyelmét.

– Ó! – suttogta. Még csak nem is hallotta. Beletúrt a táskájába, elővette a mobilját, és Sophie nevét látta a kijelzőn. – Jobb, ha ezt felveszem – mondta a barátainak, és fogadta a hívást. – Helló, Soph, minden rendben? – kérdezte ösztönösen, de azonnal érezte, hogy semmi nincs rendben, amikor meghallotta a szipogást a vonal túlsó végéről. Janie felugrott a székéből, és kiment a kávézóból, a füléhez nyomta a telefont, és azt kérdezte: – Sophie, mi a fene történt?

Azonnal beugrott neki a legutóbbi hasonló telefonhívás a legjobb barátnőjétől. Öt évvel ezelőtt egyik este el kellett jönnie otthonról, és meg kellett keresnie Sophie-t, akire bőrig átázva talált rá, egy bolt ajtajában keresett menedéket az eső elől, élénk rózsaszín kendője szorosan rátapadt. Aznap este nem sikerült rávennie a barátnőjét, hogy elmondja, mi történt, de Janie így is tudta. Amikor napokkal később Sophie mégis elárulta neki, Janie sejtette, mire számítson, de még így is sokkolta a teljes sztori. És amit jelentett.

– Sophie, kérlek, mondd el, mi történt! – könyörgött Janie.

– Mark lelépett – kesergett. – És kivett ötszáz fontot a rohadt pénztárcámból, és… – Szavai zokogásba fulladtak.

– Mark? – A festő pasija. Megint semmi meglepetés, csakhogy ezúttal Janie-n megkönnyebbülés futott végig. A Mark-eset kezelhető volt, ezen túl tudtak jutni.

– Szeretem – mondta Sophie, és Janie meglepődött, mert ő maga semmi olyasmit nem látott a férfiban, ami csak távolról is vonzó lett volna, de ezt nem tette szóvá, helyette azt mondta a barátnőjének, hogy menjen át hozzájuk, és töltse vele a hétvégét, ha van kedve hozzá.

Amikor letette a telefont, Janie háttal a kávézó falának dőlt, és vett egy mély lélegzetet. Egyik kezét a szája elé tette, és megrázta a fejét. Talán jót tenne, ha egy estére elszabadulna, és Londonba menne. Elvihetné magával a lányokat, kimozdíthatná őket otthonról.

A múlt éjszaka után még győzködhette magát, hogy nem kell aggódnia semmi miatt – hogy csak az elméje játszik vele –, de most már nemcsak saját magára kellett gondolnia. A lányokra is. Az imádott lányai veszélyben lehetnek, márpedig ők jelentettek mindent számára. És tudta, hogy bármit képes lenne megtenni, csak hogy megvédje őket.

Május 16., csütörtök

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Anna Halshaw között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: Le tudná írni, milyen a barátsága Janie Wooddal?

ANNA: Nagyon közel állunk egymáshoz. Már azóta barátok vagyunk, hogy az idősebb lányaink elkezdték az iskola-előkészítőt. Most hatodikosok, tehát nyolc éve ismerjük egymást Janie-vel.

MARLOW: És milyen gyakran találkoznak?

ANNA: Gyakorlatilag mindennap, az iskola kapujában, amikor hozzuk vagy visszük a gyerekeket. És hetente egyszer együtt kávézunk. Négyen szoktunk összejárni. Mindannyian jó barátok vagyunk.

MARLOW: Mondhatjuk, hogy jól ismeri őt?

ANNA: Igen, persze, ezért is sokkolt annyira, amit arról mondott, hogy valaki követte őt.

MARLOW: És ott van még az is, hogy korábban sosem említette Miles Morgan nevét magának.

ANNA: Igen, de erre ezer oka lehetett. Gondolom, a férfinak nem volt nagy jelentősége.

MARLOW: Pedig nagy jelentősége volt, Anna. És mi van a férjével? Megosztott magával bármi bizalmasat vele kapcsolatban Janie?

ANNA: Harryről? Úgy érti, a házasságukról? Nem. Ugyanolyan boldogok voltak, mint mindig. Miről van szó?

MARLOW: Akkor esetleg valamit a férje munkájáról?

ANNA: Ó, igen-igen. Janie elmondta, hogy Harry irodájában zaklattak valakit. Erről van szó? Csak mert nem mondott róla sokat. Nem volt olyan benyomásom, hogy fontos ügy lenne, de hát ezt sosem lehet tudni, igaz?

MARLOW: Még egy kérdés, Anna: beszélt bármelyik nőről, aki a férjének dolgozott?

ANNA: (a fejét rázza) Név szerint nem említett senkit.

MARLOW: Senkit, akihez közel állhatott?

ANNA: Nem, nem hiszem.

MARLOW: Mia Anderson vagy Laura Denning? Sohasem hallotta ezeket a neveket Janie-től?

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Woodék partija – három nappal a tűz előtt

Mia a házuk egyetlen egész alakos tükre előtt állt. A falnak volt támasztva az anyja hálószobájában, olyan fura pozícióban, hogy Mia folyton attól tartott, hogy eldől és eltörik. Miközben nézte magát a tükörben, a gondolatai teljesen máshol jártak, nem pedig az aznap esti partin. Sarah Cliftonra gondolt, meg arra, hogy vajon mit jelenthet a hirtelen távozása a Morris & Woodtól. Harry Woodra, meg az ő makulátlanul csillogó hírnevére. De leginkább azon járt az esze, hogy még mindig nem érte el a célját. Hogy most, majdnem nyolc hónappal azután, hogy feladta az ígéretesnek tűnő karrierjét a The Venue-nél, úgy tűnt, hogy a célja egyre távolabb és távolabb kerül tőle, és már nem is tudta, hogy mi mást tehetne még azért, hogy elérje.

Mia csak akkor vette észre, hogy Jess megjelent a szoba ajtajában, amikor hirtelen meglátta őt a tükörben.

– Csinos vagy – mondta neki Jess.

– Köszönöm. – Mia grimaszolt, majd végre valóban meglátta magát a tükörben. – De nem hiszem, hogy így van. – Hosszú, párducmintás, húzott szoknyát viselt, ami a bokájáig ért, meg egy fekete sifon ujjatlan felsőt, aminek az alját idegesen húzkodta ki a szoknya derékrésze alól. Csillogó szandálja csak úgy ragyogott a lábán, a bokáját egy aranylánc ölelte körbe. – Azt sem tudom, hogy elegánsnak kellene-e lennem, vagy lazának – mondta. – Harry meghívója nem adott támpontot.

– A többiek mit fognak felvenni? – kérdezte Jess.

Mia vállat vont, jobbra-balra fordulva illegette magát, érezte, ahogyan a szoknya a lábának csapódik, és azon töprengett, vajon elég meleg lesz-e. Azt mondták neki, hogy Woodék partija gyakran áthelyeződik a kertbe, a medence mellé, amit takaros bokrok szegélyeznek.

– Hát, szerintem jól nézel ki – mondta Jess, és amikor Mia a mögötte levő nővére tükörképére pillantott, egy halvány mosolyt látott az arcán, bár a szeme be volt esve, és fekete karikák keretezték.

Mia szerette volna tudni, mire gondol most Jess. Talán nem volt szó annál többről, mint hogy a húgocskája csinosan kiöltözött egy partira, amit Harry Wood házában tartanak – annak a férfinak a házában, akiről az anyjuk a mai napig úgy beszélt, mintha kábítószerbarlangot nyitott volna a szomszédjukban, és nem pedig egy irodát építtetett volna a lymingtoni rakparton.

Az is lehet, hogy Jess azt gondolta, miközben őt nézte, hogy ez így nem fair, amikor ő egy kifakult sötétkék mackónadrágban és bő pulóverben ül, és semmi másra nem számíthat, mint hogy este megnéz valami krimit a tévében.

– Taxival mész? – kérdezte Jess.

– Ezt úgy kérdezted, mint ahogyan anya szokta – válaszolta Mia, aztán elfintorodott és hozzátette. – Persze hogy azzal. – Jól tudták mindketten, hogy sohasem ülne volán mögé, ha ivott. Mindketten túlságosan is jól ismerték a fájdalmat és a pusztítást, amit okozhatna vele.

– Az a nő is ott lesz? Akinek megkaptad a munkáját? Mia felnevetett, hogy elvegye a megjegyzés élét.

– Igen, biztos vagyok benne, hogy Laura is ott lesz.

– Még mindig mérges rád?

– Igen – mondta Mia. – Igen, szerintem még mindig azon van, hogy megszorongasson – tette hozzá valamivel halkabban.

– És te kit akarsz megszorongatni, kishúgom? – kérdezte Jess.

Mia arcáról lefagyott a mosoly, ahogy felkapta a fejét, a pillantása Jessre esett, aki fürkésző tekintettel nézte őt. De mire végre megkérdezte volna Jesstől, hogy pontosan mire gondolt, a nővére már elhagyta a szobát.

Alig múlt fél nyolc, amikor Mia taxija rákanyarodott Harry Wood ívelt felhajtójára. Néhány munkatárs már ott volt. Hallotta a beszélgetés és nevetgélés morajlását, a hátsó kert irányából jövő zene foszlányait. Az oldalsó kapura pillantott, nem volt biztos benne, hogy ott kell-e bemennie, így átsétált a dupla szárnyú fa bejárati ajtóhoz.

Igazán fényűző otthon volt. A formára nyesett bokrok, amelyek a felhajtót szegélyezték, tökéletesen gondozottak voltak. Mozgásérzékelős lámpa fénye árasztotta el az utat, amikor a taxi felhajtott rá. Még a sofőr is füttyentett egyet, amikor meglátta.

Janie Wood nyitott ajtót, és ő vezette be Miát a házba. Tettetett mosoly terült szét az arcán, amelyen nem volt túl sok smink, csak fekete szempillaspirál és egy kevés bronzosító púder. Janie természetes szépség volt, de a mosolya sem tudta elrejteni, hogy milyen elgyötört. Mia feltételezte, hogy ezek a partik nem voltak rajta Janie legkedveltebb tevékenységeinek a listáján, bár egyértelműen megpróbálta azt a benyomást kelteni, hogy örömét leli abban, hogy a házát ellepik a férje alkalmazottai. Janie-nek valószínűleg lett volna jobb dolga is, amit ezen az estén csinálhatott volna – olyan barátokkal, akikkel szívesebben töltötte volna az időt.

Janie a konyha felé terelte Miát, és megkérdezte, hogy bánná-e, ha ki kellene szolgálnia magát egy itallal. Neki ugyanis el kell hoznia valamit az ebédlőből, mondta.

Természetesen nem bánná, ha ki kellene szolgálnia magát, állította Mia, de amikor Janie besurrant az egyik szobába az előszoba bal oldalán, Mia csak álldogált a hallban. Figyelmét egy autó zúgásának hangja vonta magára. Szinte hallotta a fékek csikorgását, ahogy az autó nagy robajjal gurult a felhajtón. Kikukucskált a keskeny üvegcsíkon, amely a bejárati ajtó teljes hosszában húzódott, és látta, hogy egy szürke Qashqai parkol le a felhajtó egyik oldalán, és a vezetőoldali ülésből Laura pattan ki, bevágja az ajtót maga mögött és megáll, hogy felnézzen a házra.

Mia hátralépett. Nincs itt a férje, vette észre. Úgy tűnik, Laura maga vezetett a partira, egyedül. Feltételezhetően szándékában áll józan maradni.

Mia felemelte a kezét, és megfogta a vékony csipkefüggönyt, amely szabadon lógott az ablak előtt, majd leejtette. Ahogy visszatért a folyosóra, és a konyha felé indult, eszébe jutottak a nővére szavai. Kit akarsz megszorongatni, kishúgom?

Ha Jess tudja, hogy mit csinál, miért nem szólt egy szót sem?

Miért nem próbálta megállítani őt?

Egyszer volt egy érdekes beszélgetésük, körülbelül egy hónappal azután, hogy Jess élete a darabjaira hullott, és magával sodorta Miáét és az anyjukét is.

– Most mit fogsz tenni? – kérdezte akkor Mia a nővérét.

Jess lassan felnézett, mandulavágású barna szeme koromsötét volt, és Mia megpróbálta kiolvasni belőle, mire gondol. De addigra már úgy érezte, hogy ez túl nehéz teher lenne.

– Felejteni – mondta Jess végül. – Mindent meg fogok tenni, amit csak tudok azért, hogy felejtsek.

Mia megrázta a fejét. Meg akarta mondani a nővérének, hogy ezt nem teheti, mert ha elfelejti a történteket, akkor valaki meg fogja úszni azt, amit vele tett.

De meglátta a szomorúságot abban a barna szempárban, és Mia tudta, hogy nem az ő dolga azt mondani a testvérének, hogy a felejtés nem megoldás. Abban a percben Mia megesküdött, hogy hagyni fogja, hogy Jess felejtsen. De azt is tudta, hogy ő maga sohasem fog.

HARMINCADIK FEJEZET

Janie már reggel hatkor készen volt. A fodrász megmosta és beszárította a haját, ami lágy hullámokban omlott egészen a válla alá. Egy hosszú, mélylila kaftánruhát választott, ami a térde alatt nyílt szét, és miközben a haját szárították, még a lábkörmét is a ruhához passzoló színűre lakkoztatta. És mindezeket az erőfeszítéseket egy olyan parti kedvéért tette, amit nem is akart megszervezni, de mindebből legalább magabiztosságot nyert ahhoz, hogy ajtót nyisson és az otthonába invitáljon egy csapat félig idegent, akiket csak évente egyszer látott.

A megjelenésén kívül bátorságot tudott meríteni abból a pohár pezsgőből is, amelyet a kezében tartott, valahányszor ajtót nyitott egy újabb vendégnek. De Janie jól tudta, hogy nem szabad túl korán túl sokat innia. Minden évben legalább egy vendég így járt, és biztos volt benne, hogy ez idén sem lesz másként. Sokan voltak közöttük, akik szerették kiélvezni az ingyenalkoholt, amit a főnökük költségén fogyasztottak el.

Janie beengedte Miát a házba, és a konyha felé vezette őt. Majd később kikérdezi, amikor lehetősége lesz rá, de most nem volt más választása, ott kellett hagynia őt egyedül, a folyosón. Ella írt neki Annától, ahol mindkét lánya pizsamabuliban volt, hogy elmesélje, Lottie végigsírta az elmúlt fél órát, mert nem találja a kedvenc mackóját, Blue Tedet.

Janie belépett az étkezővel egybenyíló nappaliba, és odament a sarokban álló kanapéhoz, ahol a lányok aznap reggel iskola előtt tévét néztek; és a mackó persze ott volt, az egyik karfán ült kissé bizonytalanul egyensúlyozva. Janie áttette a díszpárnák elé, készített egy fotót, és elküldte Ellának egy üzenettel: Blue Ted tökéletesen jól van, épp tévét néz. Szeretlek titeket és hiányoztok. Puszi.

Várt egy kicsit, hogy biztos legyen benne, hogy elment az üzenet, és addig bámulta a telefont, amíg meg nem jött a válasz Ellától, hogy köszöni, és hogy a lányai is szeretik őt. Janie elmosolyodott, amikor elolvasta, de hirtelen felpillantott, amikor egy autó sokkal nagyobb sebességgel kanyarodott fel a felhajtóra, mint ahogyan azt Janie szerint illene. Amikor az ablakhoz lépett, és elhúzta kicsit a függönyt, látta, hogy Laura autója az, a kerítés mellé parkolt le vele, az ajtót pedig szélesre tárta, miután leállította a motort. Laura kiszállt, sötét farmernadrágot és szürke blézert viselt. Csinos volt, de kissé alulöltözött a parti többi résztvevőjéhez képest.

Janie visszaengedte a függönyt, de azért jól látta, ahogy az autó ajtajának becsapása után Laura a felhajtó kellős közepén állva, földbe gyökerezett lábbal néz fel a házra. Tekintete először felvándorolt Janie és Harry hálószobájára, majd visszaereszkedett, és a bejárati ajtón állapodott meg.

Janie arra számított, hogy Nate is csatlakozik Laurához. Amennyire csak a helyzetéből fakadóan tudott, megpróbált belesni az autóba, de semmi jelét nem látta Laura férjének. Nem emlékezett rá, hogy volt-e olyan valaha is, amikor Laura nem hozta őt magával, bár az is igaz, hogy gondjaik akadhattak a gyerekfelügyelettel. Talán Janie megtehette volna, hogy azt mondja Laurának, hogy magával hozhatja a gyereket.

Ellépett az ablaktól, mivel már úgysem láthatta Laurát, és a csengő is megszólalt, bár mire Janie odaért a bejárati ajtóhoz, Harry már megelőzte. Ez volt az egyetlen eset, hogy Harry maga köszöntött egy vendéget, és bár Janie biztos volt abban, hogy fogalma sem lehetett róla, hogy Laura áll az ajtóban, mégis egy kicsit túlságosan is kapóra jött.

Janie az étkező ajtaja mögé rejtőzött, miközben a férje beengedte Laurát, és hallotta, hogy a férfi roppant lelkesen üdvözli és tessékeli be őt.

– Nate nem jött veled ma este? – kérdezte.

– Nem. – Laura rövid szünetet tartott, majd megismételte. – Nem. Nem tudtunk bébiszittert találni, szóval… – A mondat befejezetlen maradt.

– Ó, de kár! – mondta Harry olyan hangsúllyal, ami Janie számára egyáltalán nem tűnt őszintének, majd még lelkesebben folytatta: – De legalább te el tudtál jönni. Kerülj beljebb, hozok neked egy italt.

– Köszönöm. Fehérbort szeretnék – válaszolta Laura. Janie visszapillantott az autóra, amivel Laura olyan ötletszerűen parkolt le a felhajtóra, és felmerült benne, hogy vajon Laura nem ivott-e már egy pohárral.

– Hogy állsz a bemutatóval? – kérdezte tőle Harry.

– Haladok – válaszolta Laura olyan szerénységgel a hangjában, ami megütötte Janie fülét, és amiben valami mást is meghallott, amiből arra a következtetésre jutott, hogy a dolgok talán mégsem mennek olyan simán.

– Ez nagyszerű, igazán nagyszerű. Látod? Tudtam, hogy meg tudod csinálni.

– Nagyon remélem, hogy tetszeni fognak neki az ötleteim – mondta Laura. – Mert ha nem… – A mondat ismét félbemaradt.

– Miles Morgant olyan embernek hiszem, akit nem könnyű lenyűgözni – folytatta elhaló hangon.

Janie-ben megállt az ütő. Csak egy pillanatra. A lélegzete is elakadt, majd hangos szusszanással engedte ki a levegőt, és még épp időben dugta ki a fejét az ajtó mögül ahhoz, hogy lássa, amint a férje és Laura eltűnnek a konyhában.

Miles Morgan. Laura olyan lazán ejtette ki ezeket a szavakat. Halvány fogalma sem volt arról, hogy a férfi nevének már az említése is fenekestül felforgathatja Janie életét.

Előbújt a rejtekhelyéről, a hallottak gondolkodóba ejtették. Tehát Harry ismét visszahozta az életébe ezt a férfit. Tényleg nem tudta, hogy ez mit jelent Janie számára? És nem egyszerűen csak visszahozta – Milesnak végez valamilyen munkát. A férfi bizonyára Lymingtonban van. Erre a gondolatra Janie-t kirázta a hideg, a feje pedig kóvályogni kezdett.

Vajon azt tervezi Harry, hogy elhozza őt hozzájuk?

Janie végigpásztázta a konyhát, futó pillantást vetett a férjére, aki körül ott nyüzsögtek a vendégek, egyetlen tömeggé olvadva. Janie belekapaszkodott a mellette levő munkalapba, az ujjaival szorosan megragadta azt, hirtelen minden ereje elhagyta. Oda akart csörtetni Harryhez, és számonkérni rajta, hogy mi történik. Tényleg ennyire nem tartja semmire, hogy azt gondolja, megteheti ezt vele?

Május 16., csütörtök – három nappal a tűz után

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Janie Wood között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: Nem tudom megérteni, hogy miért nem mondta el senkinek, hogy valaki megfigyeli. Hiszen még a férjének sem szólt!

JANIE: Nem. Már mondtam. Nem szóltam senkinek.

MARLOW: És miért nem?

JANIE: Mert… Nem is tudom. Azt hiszem, csak úgy akartam tenni, mintha nem lenne igaz. Nem akartam elismerni, hogy így van.

MARLOW: Nem azért, mert úgy gondolta, a férje nem hinne magának?

JANIE: Nem. Nem emiatt.

MARLOW: De a gyerekei is otthon voltak. Az ő biztonságuk eszébe sem jutott?

JANIE: Dehogynem. Hát persze hogy eszembe jutott. A gyerekek jelentenek számomra mindent.

MARLOW: Janie, muszáj megnyugodnia kicsit.

JANIE: (szünet) A gyerekeim jelentik a világot számomra, de ebben a helyzetben – azt hiszem, úgy éreztem, nincs komolyabb félnivalóm. Nem éreztem fenyegetve magamat. Akkor legalábbis nem.

MARLOW: És van ötlete, hogy vajon miért követhették?

JANIE: Nincs. Halvány sejtelmem sincs.

MARLOW: Beszéljen nekem a Miles Morgannel való kapcsolatáról.

JANIE: (szünet) Nem nagyon van miről beszélni.

MARLOW: De nemrégiben visszatért az életébe. Igazából ez hétfőn történt. A tűz napján.

JANIE: Igen.

MARLOW: Úgy véli, hogy ez véletlen?

JANIE: Azt kérdezi tőlem, hogy úgy hiszem-e, hogy ő volt az, aki követett engem? Talán, igen. Talán ő volt.

MARLOW: Nem úgy hangzik, mint aki nagyon biztos ebben.

JANIE: Ahogy már mondtam, sosem volt lehetőségem rá, hogy megnézzem, ki az.

MARLOW: Janie, túl sok dolog van itt, ami sehogy sem áll össze.

JANIE: Nem gyújtottam fel azt az épületet. Sosem tettem volna ilyet. Hinnie kell nekem.

MARLOW: De azért ott volt. Beismerte, hogy a rakparton volt hétfő este, pedig nem tud más magyarázatot adni, mint hogy az épületet nézte.

JANIE: Tudom. Csak nem tudom, mit mondhatnék még, mert nem tettem semmi mást.

MARLOW: És aztán ott vannak még a többiek is, akik magával voltak aznap este, igaz? El kell mondania nekem. Mi a fenét csinált ott maga velük? Mia Andersonnal és Laura Denninggel? Miért voltak maguk hárman a lymingtoni rakparton hétfőn este, amikor a férje irodája éppen porig égett?

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Woodék partija – három nappal a tűz előtt

Laura megmarkolta a borospohár vékony szárát, miközben megbotlott egy fűcsomóban. Az utóbbi két órában folyamatosan cseverészett, felváltva beszélgetett és töltette újra a poharát, valahányszor valaki megjelent egy újabb palackkal. Mindeközben fél szemmel Miát is figyelte, leste az alkalmat, amikor beszélhet vele.

Mia könnyűszerrel váltogatta a beszélgetőpartnereit, poharat koccintott, nevetve dobta hátra a haját. Jelenleg épp komoly beszélgetést folytatott Mike Lewisszal, felé fordult, sokkal közelebb hajolt hozzá, mint azt Mike szerette volna. Laura az ajkához tartotta a poharát, közben pedig az előtte álló nőt tanulmányozta, próbálta kitalálni, hogy milyen játékot űz.

– Mit nem adnék értük!

– Tessék?

– A gondolataidért. – Patrick mellette állt; Laura észre sem vette, amikor a férfi mellé lépett.

– Á, semmi – mondta Laura.

– Nate nincs ma veled?

– Nem, nem tudott… nem tudtunk bébiszittert szerezni.

– Milyen kár! A lányom bármikor át tud menni, ha szükségetek lenne rá.

Laura bólintott, és kiitta az utolsó korty bort, de az üres poharat továbbra is az ajkánál tartotta, és visszafordult Mia felé. Végül is nem volt olyan nagy kár, mert Nate határozottan nem volt bulizós kedvében, és ha itt lett volna, állandóan a sarkában lett volna, hogy megbizonyosodjon róla, nem kelt zűrzavart.

Akart egyáltalán zűrzavart kelteni? Igazából Laura nem is tudta, mit szeretett volna, hogyan végződjön az egész. Amit viszont biztosan nem akart, az az, hogy minden szem rászegeződjön – hogy mindenki róla beszéljen azután is, hogy a parti már rég véget ért –, azt viszont igenis akarta, hogy ezek az emberek megtudják, hogy milyen ember is igazából Mia Anderson. És Harry partija, ahol mindannyian ott voltak, egyértelműen a legjobb alkalom volt arra, hogy Laura leleplezze őt.

Patrick továbbra is csak jártatta a száját, Laura nem is figyelt rá, csak arra vágyott, hogy elmenjen végre, és egyedül hagyja őt, hogy mehessen és rávethesse magát Miára. És egy italra. Először is szüksége volt még egy italra. Megrázta a poharát, elnézést kért, és amikor visszatért a konyhából, egyedül találta Miát.

Laura vett egy nagy levegőt, kortyolt még egyet a Sauvignon Blanc-ból, ami tényleg nagyon jól csúszott, majd erősen megmarkolta a pohár törékeny szárát, és átlépdelt a teraszon.

– Tudom, hogy hazudsz – mondta Laura Mia hátának, a szavai pedig olyan csendesek voltak, senki nem hallotta őket a közelben állók közül.

– Tessék? – Mia hátraperdült, kérdőn nézett Laurára. – Mit mondtál?

– Jól hallottad – mondta Laura egyenesen. – Azt mondtam, hogy tudom, hogy hazudsz.

– Nem akarom itt lefolytatni ezt a beszélgetést. – Mia gyors pillantást vetett az emberekre, akik csak pár lépésnyire álltak tőlük. Még egyikük sem fordult feléjük, de hamarosan megteszik, feltételezte Laura.

– Én itt akarom – mondta Laura kihívó hangon.

Mia összeszorította a száját, és elindult a pázsiton lefelé, Harry gyéren megvilágított nyári lakja felé, feltételezve, hogy Laura követni fogja őt.

Laura hunyorított; nehéz volt koncentrálnia, amikor annyival sötétebb volt a kertnek abban a végében. Amikor utolérte Miát, kinyújtotta a kezét, amelyikben a poharat szorongatta, és felé bökött vele.

– Tudom, hogy hazudsz – ismételte meg. – Mindent tudok rólad. Nem az vagy, akinek mondod magad.

Mia az alsó ajkát harapdálta, és továbbra is Laurát bámulta, de nem válaszolt.

– Beszéltem Tess-szel. Már sokkal korábban meg kellett volna tennem, ugye?

Miának megrándult az arca.

– És tudod, hogy miért nem tettem? Mert annyira tartottam attól, amit hallanék.

Mia még mindig némán hallgatott.

– Azt mondta, hogy elkezdtek más ügynökségekkel is tárgyalni. Hogy alacsonyan tartsák a költségeket. Csak azért hagyták a Morris & Woodnál a tévés kampányt, mert azt hitték, hogy sokkal nagyobb tapasztalatunk van a reklámkészítésben, mint bárki másnak a környéken, de mint kiderült, most azt tervezik, hogy valami Bournemouth melletti ügynökséghez mennek át. Mondtam Tessnek, hogy jó munkát tudnék végezni neki, hogy versenyképesek lehetnének. Azt mondtam, hogy ha a költségvetés miatt aggódnak, szólhattak volna nekem; hogy bízhatott volna bennem. És tudod, mit mondott erre? – Laura egy pillanatnyi szünetet tartott. – Hát persze hogy tudod, hiszen te adtad a szájába a szavakat, Mia. Tess azt mondta, hogy nem tudta, hogy számíthat-e még rám. Nem gondolta, hogy az ő érdekeiket tartom a szemem előtt, mikor viszonyom van a főnökkel.

Laura haragos tekintettel meredt Miára, aki feszengve nézett vissza rá.

– Még ha így is lenne, pedig nincs – kiáltotta –, mit számítana? Hogyan is befolyásolhatná a munkámat? Csakhogy te tudtad, hogy ez Tess érzékeny pontja, nem igaz? – folytatta Laura, és mutatóujjával Mia felé bökött. – Mert Tess bizalmasan elmondta neked, hogy a férje lelépett a titkárnőjével. Ezért tehát tudtad, hogy ha rá akarod tenni a kezedet a munkámra, ezt a kis cselt könnyedén bevetheted.

Mia átnézett Laura válla fölött. Laurának meg sem kellett fordulnia ahhoz, hogy érzékelje a hozzájuk legközelebb állókra telepedett csendet.

– A többiek figyelnek minket – szűrte Mia a fogai között.

– Miért hazudtál rólam? – folytatta Laura. Mia megrázta a fejét, és elfordult Laurától.

– Áruld el! – Laura most már kiabált, kinyújtott karját ismét előrelendítette, Mia pedig félreugrott előle. – Miért találtad ki ezt a hazugságot? Mit követtem el ellened, Mia?

– Jelenetet rendezel – csitítgatta Mia. – Túl sokat ittál. Ez nem a megfelelő hely vagy idő arra, hogy…

– Ne merészeld azt mondani nekem, hogy túl sokat ittam! – kiáltotta Laura.

A közelükben állók közül valakiből kiszakadt egy szusszanás, de hogy felhördült vagy kuncogott, azt nem lehetett eldönteni.

– Mi a fenét képzelsz magadról, ki vagy te? Berobbantál az életembe, elloptad tőlem a munkámat, és csak úgy állsz itt, ilyen fölényesen, és azt mondod nekem, ez nem a megfelelő alkalom. Ez a megfelelő alkalom, Mia. Pontosan ez. Tudni akarom, hogy mit vétettem neked, ami… Ne merészelj csak úgy elsétálni! – üvöltött Laura Miára, amikor az hátat fordított, és a kert másik végébe indult. Érezte, ahogyan az arca megfeszül, az izmaiban lévő nyomás pedig végighullámzik az egész testén. Olyan öt vagy hat ember állta őket körül, akik figyelték őket, és Laura nem tudta eldönteni, hogy elszörnyülködtek vagy pedig elszórakoztak rajtuk; Laura csak azt látta, hogy Mia rettentően iparkodik eltávolodni tőlük, ezért közelebb húzódott a medencéhez.

Laura kapkodva vette a levegőt, és tudta, hogy ha követi Miát, akkor valószínűleg mindenki észreveszi őket, de abban a pillanatban ez egy fikarcnyit sem érdekelte.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Már majdnem este tíz óra volt, amikor Janie meglátta, hogy Mia és Laura a gyep közepén állnak. Laura egy pohár bort tartott lazán a kezében, közben pedig Mia Andersonra mutogatott. Furcsa módon Janie első gondolata az volt, hogy vajon az egyik Dartington kristálypoharat tartja-e a kezében, mert nem lepte volna meg, ha Harry abba töltött volna italt Laurának. A következő gondolat, ami átfutott az agyán, az az volt, hogy Laura olyan ember benyomását keltette, aki nem állt meg annál az egy pohár bornál, amit a megérkezésekor említett, és egyáltalán nem úgy tűnt, hogy képes lesz hazavezetni. Vajon tényleg azt tervezte, hogy itt hagyja a kocsiját? Hogy reggel visszajön érte, hogy elvigye?

Laura kissé megingott, a lába remegett, miközben megpróbálta visszanyerni az egyensúlyát. Valamikor az este folyamán megszabadult a cipőjétől, és most mezítláb állt, lábujjait belefúrta Janie gondosan nyírt gyepébe.

Mostanra minden vendég félbehagyta a beszélgetést, kizökkentette őket az a jelenet, ami a medence mellett volt készülőben. Janie először nem jött rá, hogy a két nő vitatkozik, de amikor keresztülverekedte magát azokon az embereken, akik szájukat tátva álldogáltak a teraszon, már sokkal jobban képben volt.

Mia úgy állt, mintha nyársat nyelt volna, szeme tágra nyílt, gyilkos pillantással méregette Laurát. A kezében pezsgőspoharat tartott, és Janie már látta is a lelki szeme előtt, ahogy kezét megemelve arcul legyinti Laurát. Vagyis inkább remélte, hogy ezt fogja látni. Mia mindenesetre úgy nézett ki, mint aki meg is tenné.

Ezzel szemben Laura mindenfelé hadonászott a karjával, az arca pedig élénkpiros volt. Apránként egyre közelebb került a medencéhez, és Janie-nek csak most tűnt fel, hogy még mindig nem volt letakarva, pedig Harry megígérte, hogy a parti előtt le fogja fedni. A férjéről szólva, sejtelme sem volt, hogy hol lehet, és kétségbeesetten nézett körül a kertben, azt remélve, hogy Harry talán odajön és véget vet a vitának, még mielőtt elszabadulna a pokol. De nyoma sem volt sehol, ezért Janie elbizonytalanodott, hogy hagyja-e ott ezt a jelenetet, és keresse meg a férjét, vagy lépjen-e közbe ő maga.

Éppen ezen morfondírozott, amikor Laura, a borospoharat mindvégig szorosan tartva, ismét felemelte a kezét, és hirtelen, valamilyen rendkívüli erőtől hajtva, kettétörte a pohár szárát.

Mia pillantása a földre siklott, miközben hátralépett. Janie is követte a tekintetét, de amikor ismét felpillantott, úgy látta, hogy Laura még csak észre sem veszi, hogy beleléphet a törött üvegbe.

Harry még mindig nem volt sehol, a mögötte ácsorgó izgatott tömegben pedig jól hallható moraj futott végig, ezért Janie keresztülvágtatott a gyepen, hogy a két nőhöz jusson. Előrenyúlt, hogy kivegye a féltve őrzött pohár maradványait Laura kezéből, akinek még csak fel sem tűnt, hogy Janie közeledik felé.

– Ez az én Dartingtonom – suttogta Janie, amikor Laura meglepetten hőkölt hátra. A poharakat nászajándékba kapta az anyjától, ez volt az oka annak, hogy az olcsókat készítette elő a vendégeknek, de Harry biztosan nem vette őket észre, ezért vette elő ezt Laurának a bárszekrényből. – Add ide azt a poharat – mondta Janie, és ismét felé nyúlt, de Laura ismét kitért előle, így viszont kissé megnőtt a távolság Mia és őközte.

Janie érezte, hogy a bokája megbicsaklik. Fájdalom nyilallt a jobb vádlijába, és bár megpróbálta visszanyerni az egyensúlyát a kövezeten, amely a medencét szegélyezte, tartott tőle, hogy már túl késő. Érezte, ahogy előrebukik, és képtelen megakadályozni, hogy fejjel előre belezuhanjon a medencébe.

Vágni lehetett a csendet, amikor felbukkant a vízből. A pillanatnyi némaság sokatmondó volt, majd sikolyok ütötték meg a fülét, és a távolból látszott Harry alakja, amint átrohan a pázsiton. Miközben a medence széléhez húzódott, Janie csak arra tudott gondolni, hogy a kéz, amely utánanyúlt, miközben bezuhant a vízbe, egészen biztosan nem segíteni akart, hanem taszított rajta egyet.

Valaki segítőkészen hozott egy törölközőt Janie-nek a nyári lakból. Azt gondolta, hogy Patrick lehetett, de nem volt biztos benne, mert ahogy a vendégek által képzett tömeg kettévált előtte, ő közöttük ment végig.

Janie nem figyelt egyik nőre sem, akik a nyakában lihegtek, és miközben kimászott a medencéből, folyamatosan azt kérdezgették tőle, hogy jól van-e, de érezte, hogy nem tágítanak a közeléből, ahogyan a férje sem, aki – miután ellenőrizte, hogy csak a büszkesége sérült meg – viccesen kihirdette, hogy vége a műsornak, és felszólította az embereket, hogy töltsék újra a poharaikat.

A víz hűse ellenére is forróság öntötte el Janie-t. Mindig csak a házigazda szerepében tetszeleg, gondolta, és összeszorította a fogát, miközben közeledett a hátsó ajtóhoz. Jobban aggódik amiatt, hogy a többiek mit fognak gondolni. Habár ekkorra már legalább a társalgás újra felélénkült, és már nem érezte magán senki pillantását.

Janie bosszúsan vette le a gyönyörű kaftánruhát, és gyorsan felkapott magára egy másikat, mert égett a vágytól, hogy visszamehessen, és megtudja, mi a pokol okozta az egész veszekedést, aminek eredményeképp ő a vízben kötött ki. Amikor bement a szobába, egy pillanatra megtorpant, mert meglátta a férjét, aki az egyik kezével épp a karjánál fogva támasztotta meg Laurát, a másikkal pedig a slusszkulcsát keresgélte a tálban.

– Mit csináltok? – pillantott először Harryre, majd Laurára, aki az előszobába vezető ajtókeretnek támaszkodott, a fejét hátrahajtotta, a szemét pedig félig becsukta.

– Hazaviszem őt – mondta Harry anélkül, hogy felpillantott volna, és tovább kutatott a tálban, miközben Laurát sem engedte el. Végre megtalálta a kulcsait, az I love Daddy feliratú kulcstartó ott fityegett rajta.

– Laurát? – kérdezte Janie csodálkozva.

– Igen. – A kulcsok megcsörrentek a kezében, ő pedig végre Janie felé fordult. Az arca kifejezéstelen volt; majdnem úgy tűnt, halvány sejtelme sincs arról, mennyire nem helyénvaló otthagyni a saját partiját, hogy ezt a másik nőt hazavigye. Vagy csak egyáltalán nem érdekelte.

– Miért? – kérdezte a férjétől, és a fogai összekoccantak, vizes hajából a ruhájára és a hátára csöpögött a víz.

– Mert aligha tud vezetni – mondta Harry halkan, előredőlt, fejével pedig felé biccentett. – Jól gondolom, hogy nem esett bajod, drágám? – tette hozzá egy pillanatnyi habozás után.

Janie hitetlenkedve rázta meg a fejét.

– Inkább hívj neki egy taxit – mondta kimérten.

Harry először kinyitotta a száját, de aztán mégis összeszorította az ajkát, az arckifejezése megenyhült, és megvonta a vállát.

– Nem gond – mondta, és alig láthatóan elmosolyodott. – Nem esik nehezemre.

Janie hirtelen odakapta a fejét. Tényleg azt hiszi, hogy ő emiatt aggódik? Amiatt, hogy ez esetleg kényelmetlen neki?

– Ez a te partid, Harry – mondta lassan. – Nem hagyhatod itt, hogy hazavidd Laurát. Hívj neki egy taxit. – Mindezt olyan tagoltan mondta, mintha egy gyerekhez beszélne, aki nem érti őt.

– Csak két sört ittam – mondta. – És nem fog soká tartani.

Senkinek nem fog feltűnni, hogy nem vagyok itt.

– Nekem fel fog tűnni – felelte Janie.

– Most komolyan, Janie? – Harry megérintette a karját. – Minden rendben lesz. Megígérem, hogy hamar végzek. – A kulcsok továbbra is csilingeltek a kezében. Janie leeresztette a karját maga mellé, hogy elfojtsa a kísértést, hogy kikapja a kulcsokat a férje kezéből. Elképzelte, milyen megnyugvást jelentene számára, ha azt látná, hogy keresztülrepülnek a szobán.

Janie-t elfutotta a pulykaméreg. Ha elmész, Harry Wood… ha el mersz menni… Kinyitotta a száját, hogy elmondja a férjének, mennyire mérges lesz rá, ha kilép a házból, de ő már oda is hajolt hozzá, egy gyors puszit nyomott az arcára, Janie pedig rájött, hogy ha tényleg külön mondania kell ezt, akkor nincs is értelme.

Ha mostanra eljutottak egy olyan szintre, hogy a saját férje számára nem Janie a prioritás, akkor miért állítsa meg őt? Világos volt, hogy ehhez már túl késő.

Janie ismét kilépett az előtérbe, közben Harry újra megragadta Laura karját, és a bejárat felé húzta őt, aztán eltűnt vele. Janie még hallotta, ahogy felberreg a férje autójának motorja, és elnyomja a zene hangjait.

– Igazad van.

Janie megpördült, és meglátta Miát a konyha ajtajában. Elengedte a ruháját, amit eddig gyűrögetett, és lesimította a combján. A tarkóján érzett forróságtól viszketni kezdett, de megállta, hogy ne vakarja meg a bőrét, pedig úgy érezte, mintha hangyák masíroznának rajta.

– Tessék? – kérdezett vissza Janie.

– Igazad van – ismételte meg Mia. – Nem kellett volna ezt tennie. Biztos vagyok benne, hogy ezen gondolkodtál.

Janie szólásra nyitotta a száját, de egy hang sem jött ki a torkán. Nem tudta, hogy más is hallja a párbeszédüket Harryvel.

– Mármint, Laura tényleg részeg, de hazamehetett volna taxival is – folytatta Mia, és jelentőségteljesen nézett Janie szemébe. – Tulajdonképpen én is ezt fogom tenni – tette hozzá, mintha csak azt akarná hangsúlyozni, hogy Harry teljesen nyilvánvalóan favorizálja Laurát. – Egyébként, sajnálom, ami történt. Remélem, jól vagy.

Janie vállat vont.

Mia bólintott, és a bejárat előtti felhajtó felé nézett.

– Az ujja köré csavarta Harryt, nem?

– Mi van? – robbant ki Janie-ből a hitetlenkedés.

– Mármint Laura. Szerintem aligha Harry hibája.

Janie megrázta a fejét, Mia arcát fürkészte, ami teljesen nyugodt volt, de azért nem tudta teljesen elkendőzni a szemében rejlő sötét indulatot.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte bizonytalanul.

– Csak azt, hogy nem mindig a férfiakat kell hibáztatni. Ha elhitetik velük, hogy egy nő érdeklődik irántuk… – Mia elhallgatott, karját széttárta, és tenyerét felfelé tartva megvonta a vállát.

Janie oldalra billentette a fejét, és szétáradt benne a düh, de ugyanakkor leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy megtudja, Mia hova akar kilyukadni.

– Tudod te, miről beszélsz?

– Elnézést! – Mia vékony vonallá szorította össze az ajkát. Úgy nézett ki, mint aki megpróbálkozik mosolyt erőltetni az arcára, de Janie nem volt ebben biztos. Ezzel az estével kapcsolatban minden szürreálisnak tűnt, és ő csak arra vágyott, hogy Mia végre békén hagyja és eltűnjön, ő pedig elkezdhesse nyakalni a pezsgőt, amit mindeddig épp csak kortyolgatott.

Kénytelen volt az alkoholból erőt meríteni, még azelőtt, hogy bármit is valóságosnak érezne az egészből és szembe kellene néznie annak a lehetőségével, hogy a férje megosztja az ágyát azzal a nővel, akit épp most furikázott haza.

– Jó, értem – mondta váratlanul Janie, ahogy a dolgok kezdtek értelmet nyerni. – Ki vagy akadva Laurára. Hát, nem tudom, mi a fene bajotok van egymással, de annak semmi köze nincs hozzám vagy a férjemhez.

– Semmi bajunk nincs egymással Laurával – mondta Mia határozottan. – Jaj, ne haragudj. Természetesen nem akartam túl messzire menni, hiszen meghívtál a csodás otthonodba – folytatta –, bár az az érzésem, hogy máris megtettem. Mindössze azt akartam mondani, eléggé meggondolatlanul, hogy szerintem gyakran sokkal könnyebb a férfiakat okolni, pedig sokszor…

– Nem az ő hibájuk? – szakította félbe Janie. – Ezt akartad mondani?

Mia megint elmosolyodott kissé, és ez alkalommal Janie úgy látta, hogy legalább színleg zavarba jött.

– Tényleg úgy gondolod, hogy ha a férjemnek viszonya lenne valakivel az irodából, akkor őt nem kellene felelősségre vonni ezért? – fakadt ki Janie, és epésen felnevetett.

– Nem, valójában egyáltalán nem így látom – válaszolt Mia, és az arckifejezése most annyira komoly volt, hogy Janie elbizonytalanodott, hogy jól értelmezte-e a szavait. – Szerintem a férfiakat minden egyes tettükért felelősségre kellene vonni.

Mia mélyen Janie szemébe nézett, ő pedig kifejezéstelen arccal meredt vissza rá. Már pár pillanattal ezelőtt is össze volt zavarodva, de most még kevésbé értette, mit akar Mia mondani.

Mia átható tekintete kezdte nyugtalanítani Janie-t.

– Elvégre legalább mi, nők tartsunk össze, igaz? – folytatta Mia. – Habár, mondjuk, ez sem mindig működik. Könnyű egymást hibáztatni, nem igaz?

Janie arca elnyúlt a csodálkozástól.

– Ez az egész Lauráról szól? Mia megrázta a fejét.

– Jaj, dehogyis! Egyáltalán nem, Janie. Amúgy köszönöm ezt a szép estét, de azt hiszem, eljött az ideje, hogy én is hazamenjek.

– Igen, én is azt hiszem – válaszolta Janie. Mia bólintott.

– Talán egyszerűen csak arról van szó, hogy nekem nem megy olyan jól, mint neked, hogy rávegyek másokat arra, hogy azt csinálják, amit én akarok – mondta éppen akkor, amikor a taxija dudált a felhajtón, és ezzel egy időben megérkezett az üzenet is a telefonjára. – Jobb, ha megyek – tette hozzá vidáman.

– Várj! – kiáltott utána Janie, amikor Mia kilépett a bejárati ajtón, és elindult a várakozó autó felé. – Hogy értetted azt, hogy „neked nem megy olyan jól, mint nekem”? – Tekintete idegesen cikázott ide-oda, míg Mia beszállt az autóba, és becsapta az ajtót. Az agya megpróbálta megfejteni a beszélgetésüket, gondolatban újra átfutotta a párbeszédet, és igyekezett összerakni a Mia által elejtett darabkákat, amelyekről most már nyilvánvaló volt, hogy célzott velük valamire. Vajon mennyire ismerte őt?

Az autó elhajtott, Janie pedig visszatért a konyhába, és összerezzent, amikor a pulton hagyott telefonja hangosan jelezte, hogy üzenete érkezett. A készülékért nyúlt, és felvillant egy fotó a kijelzőn, amit Ella küldött a pizsamás önmagáról és a húgáról. Az üzenet ennyi volt: Még mindig ébren vagyunk!!!

Janie szeme megtelt könnyel. Arra vágyott, hogy a lányai ott legyenek vele. Szerette volna, ha ezek a betolakodók eltűnnek a házából.

Mia szavai bizonyítékul szolgáltak arra, hogy a ma esti vendégek mindegyike tudta, hogy a férje készül valamire az ő háta mögött. Janie elnyomta a sikolyt, ami kitörni készült belőle.

Irritálta a nevetésük. A csilingelő poharak hallatán borzongás futott végig a gerincén. Az óvatlanul lerakott tányérokból kihullott morzsa szanaszét hevert a padlóján.

A lányai nem voltak odafent a saját szobájukban, e miatt a falka miatt, akiket a háta közepére kívánt, pedig Janie legszívesebben azt sikította volna, hogy Tűnjetek el a házamból!

Azt kívánta, bárcsak ott lenne a férje, és foglalkozna velük.

Ugyanakkor azt is kívánta, hogy Harry soha többé ne sétáljon be a bejárati ajtajukon.

De mindenekfölött azt kívánta, hogy a férje bárcsak ne hozta volna vissza az életükbe Miles Morgant.

Május 17., péntek

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Janie Wood között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: Janie, szándékában állt megölni a férjét hétfőn este?

JANIE: Nem. Természetesen nem állt szándékomban.

MARLOW: Maga gyújtotta a tüzet a Morris & Woodnál?

JANIE: Nem.

MARLOW: Tudta, hogy a férje az épületben van, amikor odament?

JANIE: Kérem! Nem én tettem!

MARLOW: De magának és Harrynek mostanában gondjai voltak, igaz? És magát látták a rakparton a tűz idején…

JANIE: De én nem… nem tettem semmi rosszat. Könyörgök magának – csak engedjen el, hogy hazamehessek a lányaimhoz. Egyedül vannak. Félnek. Ez az egész nevetséges. Ezt maga is tudja. Nem én voltam.

MARLOW: Tudta, hogy Miles Morgan is bent volt az épületben a tűz idején?

JANIE: Nem. Nem tudtam, hogy bárki is van odabent. Még csak nem is…

MARLOW: Tehát azt állítja, hogy nem tudott róla, hogy akár Miles, akár a férje bent lettek volna az irodában? Hol kellett volna lennie Harrynek hétfő este?

JANIE: Fogalmam sincs. Nem tudom. Mi nem… nem beszéltünk egymással.

MARLOW: A feltételezett viszonya miatt Laura Denninggel?

JANIE: Nem! Nem tudom, hogy volt-e viszonyuk vagy sem. Maga tudja, hogy miért nem beszéltünk. Ezt már egyszer átbeszéltük. Mérges voltam rá a parti után. Meg is kérdezhetik tőle. Nem volt annyira vészes a helyzet köztünk. Kérdezze meg maga. Kórházban van ugyan, de tud beszélni.

MARLOW: Tudjuk, hogy tud beszélni, Janie. És legyen csak nyugodt, beszélni is fogunk a férjével.

JANIE: Jó. Jó, mert tudta, hogy minden rendben van köztünk. Harry tudja, hogy soha nem tennék olyasmit, amiről maga azt állítja, hogy megtettem. Legyen szíves. Kérem – csak tudni akarom, hogy a lányaim jól vannak.

MARLOW: Janie, emlékeztetnem kell magát, hogy gyilkossági ügyben nyomozunk…

JANIE: Igen, tudom. Te jó ég, pontosan tudom.

MARLOW: …és hogy Miles Morgan meghalt.

JANIE: Tudom.

MARLOW: Akkor el kell kezdenie beszélni.

JANIE: (hallgat)

MARLOW: Ugye érti, hogy tudom, hogy mindhárman a rakparton voltak hétfő este, de azt nem tudom, hogy igazából mit csináltak ott? Laura Denning volt az utolsó, aki aznap sértetlenül hagyta el az irodát, nem igaz? Szóval, Janie, ha már azt állítja, hogy semmi köze a tűzhöz, ugye azt azért biztosan meg tudja mondani, hogy Laura mit csinált ott?

JANIE: Már megmondtam. Tényleg nem tudom.

MARLOW: Miért nem ment egyenesen haza a munkából? És miért volt még egy és negyedórával később is a rakparton? És miért nem mondta el a férjének aznap éjjel, hogy tudott a tűzről? Tudja, mit gondolok, Janie? Azt gondolom, hogy történt valami abban az irodában, mielőtt eljött onnan.

JANIE: Ha történt is, én semmit…

MARLOW: Maga semmit nem tud. Ja, tudom. És aztán itt van még Mia Anderson is. Akivel néhány hete együtt ebédelt, de nem ő hívta el magát, ugye, Janie? Mint ahogy azt maga korábban állította.

JANIE: Nem. Azt hiszem, én hívtam el őt.

MARLOW: Mert meg akarta tudni, hogy mit keres a férje cégénél?

JANIE: Nem! Őszintén, esküszöm, hogy egyáltalán nem így volt.

Az ebédem Miával mentes volt minden hátsó szándéktól.

MARLOW: Nem volt ismerős a név: Anderson?

JANIE: Nem – vagyis, ez nem egy ritka név. Nem, akkor még nem sejtettem.

MARLOW: De most már tudja. Miért nem mondja el nekem, hogy honnan ismerte Mia Andersont, még mielőtt a Morris & Woodhoz jött volna dolgozni? Janie? Nem gondolta, hogy rá fogunk jönni?

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Woodék partija – három nappal a tűz előtt

Laura nem érezte úgy, hogy olyan nagyon sokat ivott volna a partin, de azt tudta, hogy ahhoz túl sok volt, hogy hazavezessen. Bal oldalra fordult, és kibámult az anyósülés melletti ablakon, hogy ne kelljen Harryre néznie. Talán többet ivott, mint gondolta. A poharát jó pár alkalommal már azelőtt újratöltötték, hogy meggátolhatta volna. Talán négyszer vagy ötször. Ráadásul ebéd óta nem evett semmit, ezért a bor egyenesen a fejébe szállt, most pedig az autóban elálmosodott és egy kicsit felfordult a gyomra is; az este homályos emlékei kavarogtak az agyában, és beléhasított a gondolat, hogy milyen kínos helyzetbe hozta magát.

Laura csuklott, a kezét pedig a szája elé emelte, még mindig érezte, ahogy az alkohol égeti a torkát. Nem kellett volna elmennie erre a partira. Otthon kellett volna maradnia Nate-tel, hogy befoltozgassa a házasságukon keletkezett réseket, amelyek az elmúlt nyolc hétben gyorsan tovább repedeztek.

Egyáltalán nem kellett volna kiabálnia Miával a hátsó kert közepén. Vajon mindenki őket figyelte? Érezte a hátába fúródó szempárokat, de azt nem tudta, hogy vajon hallották-e is. Nem volt annyira hangos. Vagy legalábbis nem akart az lenni.

Laura megmondta Miának, hogy tudja, hogy hazudik. Hazug, mondta neki. Lehet, hogy többször is mondta. Még az is lehet, hogy mellkason bökte Miát, miközben ezt mondta – nem teljesen tudta felidézni. Csak annyira emlékezett, hogy egyszer csak Janie Wood ott volt mellette, aztán a következő pillanatban már a medencében volt. És Laura még csak meg sem próbálta megakadályozni, hogy beleessen.

Kényelmetlenül érezte magát, amikor Janie kimászott a vízből, a gyönyörű kaftánruhája teljesen átázott, ő pedig elutasította Harryt, aki megpróbált segíteni neki. Harry viszont inkább behúzta Laurát a házba.

Becsukta a szemét és halkan felmordult. Tényleg mindenki azt hiszi a cégnél, hogy viszonya van Harryvel? Ha így volt, arról csak halvány elképzelései voltak, hogy most miket beszélnek.

– Hánynod kell? Ha igen, húzd le az ablakot – rendelkezett Harry.

Miért tuszkolta be Harry a saját autójába? Janie látta őket. Laura tudta, hogy róla beszéltek a konyhában, annak ellenére, hogy a társalgásuk csak homályosan jutott el hozzá. Sohasem kellett volna beleegyeznie ebbe, de egy hazafuvarozásról volt szó, és Harry iparkodott kinyitni az anyósülés ajtaját, és beterelni őt az autóba.

– Nem fogok hányni – mondta csendesen.

Szerette volna kitörölni ezt az éjszakát, visszatérni a legelejére, és mindent máshogy csinálni. Szeretett volna sírni, a fenébe is. Ezt szerette volna. Szeretett volna úgy bőgni, mint egy kisgyerek, akinek az egész testét rázza a zokogás. Könnyek gördültek le az arcán, bár megpróbálta legyűrni őket.

– Nyugodj meg – suttogta neki Harry közvetlen közelről. – Időről időre mindannyian elcsesszük.

– Épp most tettem tönkre a partidat – válaszolta Laura. – Nem kell kedvesnek lenned velem.

– Ezt hagyd abba, Laura.

Összerezzent, amikor megérezte Harry kezét a lábán.

– Ne ostorozd magad emiatt – mondta. A kezét ottfelejtette Laura combján, és finoman megszorította.

– Virágot kellene küldenem Janie-nek. – Határozottan kihúzta a lábát a férfi keze alól, habár így hozzápréselődött az ajtóhoz. – Hogy bocsánatot kérjek.

– Ez szükségtelen.

– Mindenki rólam fog beszélni – sírta el magát Laura újra.

– Ja. De csak egy-két napig. Aztán elfelejtik.

Laura megkönnyebbülten nyugtázta, hogy Harry bekanyarodott az utcájukba, és leparkolt a házuk előtt. Leállította a motort.

Laura felpillantott a befüggönyözött ablakokra, és azért imádkozott, Nate nehogy lenézzen és meglássa őt. Gyorsan kinyitotta az ajtót, és lendületesen kiemelte a lábát.

– Köszönöm, hogy hazahoztál, igazán nem kellett volna – mondta sietősen.

– Laura! – szólt utána Harry, talán kissé túl hangosan is, és elkapta a karját, amitől Laura gyomra görcsbe rándult. Legszívesebben lepisszegte volna, hogy csendesebb legyen, de nem akart udvariatlan lenni valakivel, aki kedves volt hozzá. – Meg fogjátok oldani – mondta. – Ne aggódj emiatt.

– Tessék? – kérdezte, és összehúzta a szemöldökét. Vajon mikor beszélt neki Nate-ről? És mit mondhatott neki?

– Csak beszélj Miával hétfőn, és helyre tudjátok hozni, akármiről is volt szó.

– Ja, Mia. Oké.

– Mit hittél, kire gondolok? – kérdezte. – Idehaza minden rendben van? – A ház felé biccentett.

– Minden a legnagyobb rendben. És nem bántam meg, amit Miának mondtam. – Laura kibújt Harry szorításából, és kicsusszant az ülésből. – Komolyan gondoltam. Hazudik arról, hogy mit keres a cégnél. Tudatosan akarta megszerezni az állásomat. – Még Laura is hallotta a hangján, hogy részegnek és nyafkának tűnik.

Egy pillanatra mintha Harry megrázta volna a fejét, de olyan apró mozdulat volt, hogy Laura nem lehetett biztos abban, hogy jól látta.

– Tudom, hogy nem hiszel nekem, de igazam van – mondta, és becsapta az ajtót, majd a járdán botorkálva a ház felé indult, ahol a bejárati ajtóban már ott állt Nate, mellkasa előtt karba font kézzel. – Te jó ég! – Laura nyelt egyet, hogy megpróbáljon úrrá lenni az idegességén, de nem járt sikerrel. Igyekezett lassan, egyenes vonalban eljutni az ajtóig, és bízott abban, hogy Nate nem veszi észre, mennyit ivott. A kinti lámpa fénye Nate-re vetődött, és Laura látta, ahogyan a tekintete Harryre vándorol, aki még mindig abban az istenverte kocsiban ült. Nem mozdult.

Laura visszapillantott a válla fölött.

– Takarodj már el! – suttogta a főnökének a bajusza alatt.

– Ő hozott haza? – tette fel a kérdést Nate. – A saját partijáról?! – A pillantása visszatért Laurára. – Milyen állapotba kerültél, Laura, hogy a főnöködnek kellett hazafurikáznia?!

– Ne haragudj, én csak…

– Mennyit kellett ehhez innod?! A francnak kellett kocsival odamenned. Minek erőltetted, ha egyszer tudtad, hogy ekkora zűrbe fogsz keveredni?

– Nincs semmilyen zűr – tiltakozott Laura, és kihúzta magát. – Csak túl sokat ittam, hogy magam vezessek haza.

Nate a konyhába húzta Laurát, és töltött neki egy pohár vizet, majd a kezébe nyomta. Nem akarta meginni – biztosra vette, hogy most már tényleg rókázni fog –, de a kezében tartogatta, és minden erejével azon volt, hogy megnyugodjon.

Nate rázta a fejét, miközben Laurát nézte, aki viszont érezte, ahogy a férjéből árad a keserűség. Csak be akart bújni az ágyba, és aludni egy nagyot, ami legalább egy időre megszabadítaná az este borzasztó emlékképeitől, bár ugyanakkor azt is tudta, hogy mennyivel rosszabb lesz, amikor majd holnap reggel élesen beléhasítanak.

– Miért ő hozott haza?

– Nem tudom – vonta meg a vállát Laura. – Taxit akartam hívni, de Harry épp ott volt, ragaszkodott hozzá, hogy hazahozzon, és…

– És ezért otthagyta a saját partiját!

– Igen, tudom. Nem én akartam, hogy megtegye, Nate; felajánlotta, én meg el akartam szabadulni onnan, és…

– Jesszusom! – Nate a fejét rázta, és keserűen felnevetett, ujjaival pedig a hajába túrt. – Ez egyszerűen elképesztő. Te vagy elképesztő.

– Nem történt semmi – kiáltotta Laura. – Ha ezt gondolod, akkor nem is tévedhetnél nagyobbat. Nem tenném. Soha nem lennék képes…

– Most feküdj le inkább – fakadt ki Nate. – Én a vendégszobában leszek. A fiad nincs túl jól amúgy; hányt is – tette hozzá Nate, amikor kifelé indult a konyhából. – Már ha érdekel egyáltalán.

– Te jó ég, hát persze hogy érdekel! – mondta, és Nate után rohant. – Nate! – Karjánál fogva megragadta a férfit, megrántotta, közben pedig véletlenül a szőnyegre löttyintett egy kis vizet. – Ne mondd ezt! – szipogta. – Soha ne mondd ezt nekem! Tudod, hogy törődöm Bobbyval. Mi történt vele?

Nate csak állt, és egy pillanatig Laurát nézte, mielőtt végül lerázta a karjáról a kezét, de amikor megszólalt, a hangja lágyabban csengett.

– Csak hányt – felelte. – De láza nincs. Biztos vagyok benne, hogy nincs miért aggódni. Most pedig feküdj le!

– Fel kellett volna hívnod – mondta Laura halkan.

– Miért? – Nate várt egy kicsit, és rápillantott Laurára. – Mit csináltál volna?

Laura már épp nyitotta a száját, hogy kivágja magát, de rájött, hogy nincs értelme. Nate-nek igaza volt. Mit tehetett volna Bobbyért, amit az apja nem tett meg érte, sokkal jobban annál, mint ahogyan ő tenné? Erősen megfogta a korlátot, hogy stabilan álljon.

– Mert én vagyok az anyja – mondta elhalón, mintha ez lenne az egyetlen dolog, amit fel tud ajánlani, de ahogyan Nate továbbra is hidegen bámult rá, úgy érezte, hogy ez nem elég, így megfordult, és felfelé indult a lépcsőn.

Május 17., péntek

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Janie Wood között, a május 13-i tűzeset után

JANIE: Mikor mehetek el?

MARLOW: Magát gyilkosság gyanújával tartóztatták le. A legjobb, amit jelenleg tehet, hogy elkezd beszélni.

JANIE: Nem tudom, mi mást mondhatnék még. Kérem! A lányaim – szükségük van rám.

MARLOW: A lányairól gondoskodnak. Ahogy mondtam, ha fontosak magának, jobban teszi, ha elmondja nekem az egész történetet.

JANIE: Már elmondtam.

MARLOW: Szerintem még nem, Janie. (sóhajt) Jelenleg úgy látom, hogy ha Miles Morgan nem bukkant volna fel hétfőn ismét az életében, akkor most egyikünk sem ülne itt. (szünet) Mondja el, mi történt, amikor meglátta őt a férje irodájában. Elment vele ebédelni, így volt?

JANIE: (megrázza a fejét) Nem. Nem ebédeltünk együtt. Arra eszméltem, hogy ostoba módon együtt lépdelek Milesszal és Harryvel a rakpart felé, de visszakoztam, mielőtt beültünk volna ebédelni. Kimentettem magam, azt mondtam, hogy el kell vinnem Ella sportfelszerelését az iskolába – hiszen tulajdonképpen azért is mentem oda.

MARLOW: Milyen érzés volt újra látni őt olyan hosszú idő után?

JANIE: Úgy éreztem magam, mint aki… akin már megint átlépnek. Minden idegesített benne: a járása, ahogy az irodában grasszált, mintha az övé lenne az egész. Oda akartam rohanni hozzá, és jól bemosni neki egyet. De persze nem tettem. Már öt év telt el. Ha bántani akartam volna, megtettem volna már akkor. És nem gyújtottam volna fel a férjem irodáját ezért.

MARLOW: De azért mérges volt a férjére, amiért Miles Morgannel dolgozott.

JANIE: Igen. Persze hogy mérges voltam. Mert Harry tudta. Tudta, hogy mit tett Miles Sophie-val. Tudta, hogy milyen bűntudatom volt utána, és ő ennek ellenére is barátkozott vele. Fontosabb volt számára egy jó üzleti partner, mint én és a legjobb barátnőm.

MARLOW: Mondja el, mi történt Sophie-val.

JANIE: (hallgat)

MARLOW: Janie?

JANIE: Tizenegy éves korunk óta barátok vagyunk. A középiskola első napján egymás mellé ültünk le, és elválaszthatatlanokká váltunk. Az érettségi után azonban az életünk különböző irányt vett. Én jogi egyetemre mentem, Sophie egy ingatlanügynökségnél kezdett dolgozni. De otthagyta az ügynökséget, amikor menő klubokban kezdett pincérnősködni, mert ott jobb volt a pénz. Vagyis egy ponton mindkettőnk élete elképzelhetetlen volt a másik számára. Én egy sikeres cég vezetőjének felesége voltam, a két lányunk magániskolába járt, Sophie pedig egy lakásban élt, a pasijának nem volt teljes állása. De még mindig a legjobb barátnőm volt.

MARLOW: És a férje és Miles Morgan az egyik ilyen menő klubba jártak iszogatni?

JANIE: (bólint) De Harry nem volt ott aznap éjjel, amikor Sophie felhívott, amikor sírva kért, hogy menjek el érte. Harry otthon maradt a gyerekekkel, és elmentem Sophie-ért. Azt kérte, hogy egy utcasarkon találkozzunk. Sohasem fogom elfelejteni, hogy nézett ki: a szempillaspirálja csíkot húzott az arcán, egy világoskék kendőt csavart magára, amikor emberek mentek el mellettünk. Tudtam. Amint megláttam, tudtam, hogy mi történt.

MARLOW: Folytassa!

JANIE: Először nem avatott be; könyörgött, hogy vigyem haza. Két nap is eltelt, mire végre bevallotta, hogy munka közben megerőszakolták a klubban. Sophie szégyellte, ami történt. De teljesen megértettem. Éppen elég nőt láttam a bíróságon ahhoz, hogy felismerjem a szégyent, még akkor is, ha mindenki azt mondta nekik, hogy semmi okuk rá, hogy így érezzenek. Ami a legjobban fájt, az az volt, hogy Sophie hozzá volt szokva az őt bámuló férfiakhoz, és azt gondolta, hogy nem érdemli meg, hogy tisztelettel bánjanak vele. Pusztán azért, mert azok plüssbársony székeken ülnek a Savile Row méretre készíttetett öltönyeikben, és olyan italokat rendelnek, amelyek többe kerülnek, mint Sophie óradíja, úgy hitték, hogy úgy bánhatnak vele, mintha őt is megvették volna. De az a fickó aznap este túl messzire ment, követte őt a mosdóba, hozzápréselte magát, és azt mondta neki, hogy tudja, hogy ő is ezt akarja.

MARLOW: Miles Morgan?

JANIE: Igen. Megkérdeztem tőle, hogy látta-e őket valaki, de Sophie nevetett, és azt mondta, hogy persze hogy nem. Annyira el volt keseredve. Szerettem volna megszabadítani mindettől a szörnyűségtől.

MARLOW: És mit csinált?

JANIE: Azt mondtam neki, hogy tennie kellene valamit. Hogy akkor rögtön el kellene mennünk a rendőrségre – még nem telt el túl sok idő. Hogy nem lenne szabad hagynunk, hogy megússza ezt. És tudja, mit mondott erre? Azt mondta: „Egyáltalán nem figyeltél rám, Janie. Természetesen meg fogja úszni. Mindenkinél jobban tudod, hogy mindössze találnia kell magának egy drága női védőügyvédet, és szabadon elsétál.”

MARLOW: Maga szerint magára célozgatott ezzel?

JANIE: Ó, hát persze hogy rám célzott. (nevet) Persze, hiszen épp akkor nyertem meg a legutóbbi ügyemet. Mindenki erről beszélt, és hát tulajdonképpen pontosan azt tettem, amitől Sophie annyira tartott. Megmondta nekem, hogy soha nem szánná rá magát a tárgyalásra, hogy mindent kockára tegyen, de senki ne higgyen neki. Hogy nem hagyná, hogy tönkretegyék az életét, ahogy más nőkét is…

MARLOW: Hadd adjak egy zsebkendőt.

JANIE: (bólint)

MARLOW: Janie, látta a férjét vagy Miles Morgant hétfőn azután, hogy otthagyta őket ebédidőben?

JANIE: Nem.

MARLOW: És esetleg Laura Denning? Mondta talán magának, hogy látta őt az irodában, amikor találkoztak a rakparton hétfőn este?

JANIE: Nem.

MARLOW: Akkor mit mondott magának Laura, mit keresett ott?

JANIE: Őszintén? Nem mondott semmit.

MARLOW: (hallgat) Janie, még mindig fogalmam sincs, hogy mi az, amit nem mond el nekem. Olyannak látszik, mint aki takargat valamit. Vagy fedez valakit. És egyáltalán nem értem, miért folytatja ezt továbbra is – amikor pedig a vádak nagyon súlyosak magára nézve.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Május 13., hétfő – a tűz napja

Hétfőn este Janie nem ment el jógára. Áthívta Annát, hogy vigyázzon a lányokra, azzal az ürüggyel, hogy elmegy, de az igazság az volt, hogy már akkor is tudta, hogy képtelen kétórányi relaxációra, amikor elindította az autót. Különösen így nem, hogy a fejében ezerrel száguldoznak a gondolatok. Arra volt szüksége, hogy elszabaduljon. El akart jönni a házból, mert képtelen volt még egy percet ott tölteni, a lányok miatt azt tettetve, hogy minden rendben van, miközben ez egyáltalán nem igaz. Egész hétvégén ezt csinálta, és mostanra belefáradt. Nagyon fáradt volt, de egyszersmind fenemód fel is volt spannolva.

Előző péntek este Harry fél órával később már haza is ért, de akkorra Janie már ágyban volt. A parti odalent még mindig zajlott, zene és nevetés hangjai szűrődtek fel, úgy szőtték körbe a házat, osontak fel a lépcsőn, és be az ablakon, mint a felfelé kúszó borostyán. Meghányta-vetette az ötletet, hogy tovább marad a vendégekkel, és a pezsgő segítségével átvészeli majd, de aztán Janie rájött, hogy nem akar többé színlelni. Hirtelen az tűnt az egyetlen lehetőségnek, hogy a hálószobájában keres menedéket. Már egyáltalán nem érdekelte, mit fognak gondolni a többiek. Majd Harry megoldja, amikor feltűnik neki, hogy nincs odalent. Kíváncsi volt rá, mennyi időre van a férjének szüksége, hogy észrevegye a hiányát.

Valamikor fel is jött a hálószobába, és bedugta a fejét az ajtón.

– Hát idefent vagy – állapította meg.

Janie alvást színlelt, amikor Harry beljebb lépett, és megpaskolta a paplant, amivel betakarózott, mintha tényleg semmit nem sejtene arról, hogy bármi gond lenne.

– Jól vagy? – kérdezte.

Janie fészkelődni kezdett, úgy csinált, mint aki most ébredt, és rápillantott a férjére.

– Fáj a fejem – hazudta, és visszahajtotta a fejét a párnára. Már veszekedni sem volt kedve, pedig belül majd szétvetette a düh. Úgy érezte, semmi értelme végighallgatnia, hogy Harry azt ecseteli, helyesen cselekedett, amikor hazavitte Laurát, mert valószínűleg a saját önző felfogása szerint el is hitte, hogy így van.

Nem vágyott rá, hogy megmondja a férjének, micsoda önző disznó, mert nem akarta megadni neki azt az elégtételt, hogy azt éreztesse, eléggé érdekli őt ahhoz, hogy veszekedjen miatta.

Tehát úgy evickélt végig a hétvégén, mintha még mindig egy boldog család lennének. Elsősorban természetesen a lányokra gondolt, és így könnyebb volt elkendőzni a mély repedéseket, amelyek a házasságukon keletkeztek, mint megpróbálni befoltozni őket. Mostanra már egészen hozzászokott.

Harry nagy bölcsességében kényelmesnek találta, hogy figyelmen kívül hagyja a tényt, hogy otthagyta a saját partiját azért, hogy hazavigye Laurát. Janie gyomra felfordult Harry Laura iránt érzett rajongása miatt. Janie mindig is tudta, hogy Harry a legelső bátorító szóra azonnal ágyba bújna Laurával, szóval tulajdonképpen nem is számított, hogy valóban megtörtént-e vagy sem.

Scrabble-t játszottak a lányaikkal. Janie vitte őket a különböző programjaikra – balett- és drámaórára szombat délután és két külön buliba vasárnap.

Hétfőn reggel megkönnyebbülten hallotta a bejárati ajtó zárjának kattanását, amikor Harry elindult a munkába. Mire Janie elvitte a lányokat az iskolába, abban bízott, hogy az előtte álló nap elegendő lesz arra, hogy összeszedje a gondolatait. De épp akkor, mikor kifelé tartott az iskola kapuján, Ella futva jelent meg mögötte, és azt kiabálta, hogy megfeledkezett a sporttáskáról.

– Nem láttam otthon – mondta Janie.

– Nem, mert apa kocsijának csomagtartójában van. Anyu, hozd el nekem, légy szíves – kérlelte a lánya. – Szükségem van rá délután a krikettedzésen.

– Időpontom van a fodrásznál – vetette ellen Janie. – Nem fér bele.

– De muszáj. Kérlek! Csak kettőre kell, addigra el tudod hozni.

– Hát jó – sóhajtott fel Janie. – Meglátom, mit tehetek.

– Köszi, anyu. – A lánya arca felragyogott, majd otthagyva az anyját elszaladt, Janie pedig azt kívánta, bárcsak szólt volna Ellának, hogy az ő felelőssége, hogy ne felejtse el a felszerelést. De így most találkoznia kell Harryvel.

Már késő délelőtt volt, amikor eljött a fodrásztól és felhívta a férjét, akinek hagyott egy üzenetet, hogy hívja vissza. De nem volt meglepve, hogy bár ő már odaért a Morris & Wood épületéhez, a férfi még mindig nem kereste.

Harry valószínűleg csak pár pillanattal korábban kaphatta meg az üzenetét, mert amint Janie kilépett a liftből, és a férje meglátta őt, azonnal odasietett hozzá.

– Megyek, hozom a táskát – mondta, megragadta a felesége karját és megfordította őt, közben pedig egyik ujjával megbökte a gombot, hogy hívja a liftet, amely akkorra már elindult lefelé a földszintre.

Ha az volt a célja, hogy gyorsan kitessékelje a feleségét, hát elkésett, mert hirtelen egy hang harsant fel, és a nevén szólította őt.

– Janie Wood! Kíváncsi voltam, hogy összefutunk-e.

Janie karján felállt a szőr a mély, reszelős hang hallatán, amelyet annyira kellemesnek, nyugodtnak és magabiztosnak talált, amikor először találkozott vele. Sőt, talán szexisnek is hitte. Őszintének.

A mellette álló Harry összeráncolta a szemöldökét, a kezével pedig idegesen babrálni kezdett.

– Miles – mondta Janie. Saját magát is meglepte, milyen nyugodtnak hallatszott a hangja. – Nem tudtam, hogy itt leszel.

– Tényleg nem? – grimaszolt, felkapta a fejét, és kérdőn nézett Harryre, miközben oldalba bökte. – Nem szóltál a feleségednek, pedig tudtad, hogy szívesen találkoznék vele? Nos, sebaj, épp időben érkeztél. Mindkettőtöket elviszlek ebédelni.

– Nem mehetek – vágta rá Janie. – Sajnos mennem kell.

– Lárifári. Janie Wood, már öt éve nem láttalak. Ragaszkodom hozzá – mondta. És még mielőtt Janie-nek lehetősége lett volna elutasítania, a lift ajtaja csilingelve kinyílt, Miles betessékelte őt, Harry pedig mögöttük kullogva követte őket.

Ahogy Janie később a detektívnek is elmondta, végül sikerült kihúznia magát az ebédmeghívás alól, mert bedobta, hogy tényleg muszáj visszamennie az iskolához. Ahogy otthagyta a két férfit, Harry felé nézett, de a férje szinte nem is pillantott rá. Az, hogy valaha szerette Harryt, most egészen valószerűtlennek tűnt, gondolta Janie, miközben távolodott tőlük. Most a férje szánalmas gyávasága csak undorral töltötte el, és majdnem felrobbant a dühtől.

Aznap már nem is látta Harryt. Alig tudott a gyerekekre figyelni, amikor elhozta őket az iskolából, hazarohant velük és megetette őket melegszendviccsel, mert ahhoz nem kellett gondolkodnia.

Aznap este a tűz már az irodát pusztította, amikor találkozott a másik két nővel. Először Miával, aztán Laura Denninggel. Ezután minden olyan gyorsan történt.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Épp csak elmúlt este fél nyolc, amikor Laura kilépett a Morris & Wood irodaháza előtti járdára. Tajtékzott a dühtől, vére a fülében zubogott, annyira feszült volt, hogy az ujjai remegtek, és úgy érezte, nem tud uralkodni a saját testén.

Néhány pillanattal korábban semmire sem vágyott jobban, mint hogy otthon lehessen azzal a két emberrel, akik igazán számítottak, de most ott állt az iroda előtt, és megállapította, hogy nem is siet annyira az autójához. Ehelyett ott állt a járdán, az állkapcsa annyira megfeszült, hogy az egész arca lüktetett a fájdalomtól, miközben az agyában folyamatosan kattogtak a kerekek. Gondolatai oda-vissza jártak, mint egy metronóm. Miles Morgan. Harry Wood. Mindannak ellenére, ami az elmúlt két hónapban történt a munkahelyén, az elmúlt fél óra eseményei jelentették az utolsó cseppet a pohárban.

Szombat reggel fél hétkor Laura Bobby sírására ébredt. Egy éles segélykiáltás, ami pengeként hasított bele Laura eleve fájó fejébe. Úton a fia szobája felé megfogott egy nedves kéztörlőt, és odaszorította a lüktető halántékához, közben pedig igyekezett nem tudomást venni a hányingeréről. Ahogy a bor íze visszaáramlott a szájába, azt mondogatta magának, hogy tényleg ez volt az utolsó alkalom, hogy ennyit ivott.

Laura kiemelte a fiát a kiságyból, a mellkasához szorította meleg kis testét, és odavitte őt a hintaszékhez, ami a szoba sarkában állt, leült, és az ölébe ültette Bobbyt is. Rámosolygott a fiára, az arca könnyes volt, bár maga sem tudta, miért fakadt sírva, amikor megfogta a dundi kis ujjacskákat és az ajkához szorította őket.

– Hát szia, gyönyörűm – mondta. – Annyira szeretlek. Tudtad ezt? Jobban szeretlek, mint bármi mást ezen a világon.

Ez volt az igazság. A Bobby iránt érzett szeretete olyan mély volt, amit korábban, a fia születése előtt elképzelni sem tudott. Ő volt a mindene. De akkor vajon miért volt olyan eltökélt, hogy többet akar ennél? Miért érezte úgy, hogy valami hiányzik?

Ezek a gondolatok a következő két napban továbbra is nyomasztották.

Vajon mit mondott el Lauráról az, hogy beismerte, hiányérzetet keltett benne annak a gondolata, hogy fel kell adnia mindent, amiért egész felnőtt élete során dolgozott? Hogy bántja, hogy búcsút kell intenie a karriernek, amit mindig is szeretett azért, hogy meg tudjon adni mindent Bobbynak?

Mindebből arra következtetett, hogy talán még mindig nem szereti őt eléggé.

Miközben mozdulatlanul ült a hintaszékben, mert attól tartott, hogy bármilyen mozdulattól csak még rosszabbul érezné magát, Nate bedugta a fejét a gyerekszoba ajtaján, és megkérdezte Laurát, hogy kér-e egy kávét.

– Nem, nem kérek, köszönöm – mondta neki. A kávénak még a gondolatára is öklendezni kezdett, és tudta, hogy színlelnie kell ahhoz, hogy átvészelje a napot. Színlelni, hogy boldogul, amikor ez egyáltalán nem igaz.

Laura Bobby feje fölött Nate-re pillantott. A férfi fél kezével beletúrt kócos hajába, a másikkal pedig a lábszárát vakargatta. Az arckifejezése merev volt, szemében jól látszott a harag, amit Laura iránt érzett.

Laura szerette volna azt kiáltani neki, hogy jól tudja, hogy a férjének igaza volt. Hogy semmi nem úgy működött, ahogyan azt képzelte. Hogy elcseszte. Hogy továbbra is ezt teszi, és hogy talán lassan itt lenne az ideje, hogy elfogadja, nem kaphat meg mindent – legalábbis anélkül nem, hogy közben bele ne pusztulna. Anélkül, hogy el ne veszítene valamit. Vagy mindent.

Laura tudta mindezt, mégsem mondott semmit Nate-nek. De vajon miért?, gondolta, amikor már a munkahelye előtt állt, a karját pedig keresztbe fonta a mellkasán. Talán azért nem mondott semmit, mert nem akarta azt hallani, hogy ideje lenne csökkentenie a munkaidejét. Hogy búcsút kellene intenie a karrierjének. Talán azért nem, mert még mindig nem állt készen, hogy bármin is változtasson, amikor még mindig nem tudja a teljes igazságot Mia Andersonról.

Mennyire távolinak tűnik bármilyen Miával kapcsolatos gondolat most, hogy egy langyos májusi estén kint ácsorog a szabad levegőn! Más gondolatok elnyomják a Miával kapcsolatosakat, nem hagyják, hogy azok levegőhöz jussanak. Jelenleg Harry töltötte ki minden gondolatát; Harry, akire Laura olyan nagyon dühös volt.

Azonban végül Mia volt az, aki rávette Laurát, hogy bemenjen dolgozni aznap reggel. Amikor Laura aznap későn ébredt fel, és a gyomra még mindig háborgott, bár már két nap is eltelt a parti óta, úgy döntött, hogy küld egy üzenetet Harrynek, megírta neki, hogy otthonról fog dolgozni.

De mire az óra elütötte a delet, már nem tudott koncentrálni, mert a Miával folytatott, félbehagyott társalgás részletei úgy bukkantak fel az agyában, mint egy kirakós darabkái. Laura pontot akart tenni a végére, ezért végül rávette magát, hogy bemenjen a munkahelyére, leszegett fejjel, hogy kivédje az elkerülhetetlen, lesújtó pillantásokat, közben pedig tekintetével Miát kereste, de nem találta sehol.

Amikor ledobta a táskáját az asztalánál, Harry irodájában megpillantotta Milest, és egy másodpercre meghökkent, hogy ott találja, mert nem tudott róla, hogy találkozót beszéltek volna meg. Harry közömbös arcot vágott, de Laura a testtartásából látta, hogy feszült, meg abból, ahogyan egyik kezét az előtte levő asztal lapjára támasztotta. De tekintete nem időzött rajtuk sokáig. Most Mia volt a legfőbb gondja, így tovább kereste őt az emeleten, bekukkantott a tárgyalókba, és megállt, hogy megkérdezze Henrietta Jamest, hogy látta-e Miát.

Minden arra utalt, hogy senki nem találkozott vele, és úgy tűnt, hogy nem is telefonált be az irodába. Laura ránézett az órájára, és arra gondolt, hogy a többiek biztosan nagyon számítottak rá, hogy ő és Mia előadnak valami kis műsort az irodában. Furcsa volt, hogy Mia nem bukkant fel. Még nem volt olyan reggel, amikor ne ért volna be Laura előtt. Valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag ez különösen nyugtalanító volt.

Késő délutánra Laura felhagyott a reménnyel, hogy beszélhet Miával, ehelyett inkább azt várta, hogy Harry és Miles visszatérjenek. Ebédidő óta házon kívül voltak, és nem akart hazamenni, mielőtt tájékoztatták volna a fejleményekről. Nem akarta beismerni, hogy mennyire bosszantotta, hogy nem hívták meg ebédelni, pedig így volt.

Este hatkor Laura írt egy üzenetet Nate-nek, és azt hazudta, hogy a Coopersszel találkozik, ezért egy kicsit később fog hazaérni, mint rendesen. Nem igazán tudta, miért is nem mondta meg neki az igazat. Talán csak nem akarta azt írni neki, hogy Harryre vár.

Este hétkor végre megjelent Harry és Miles. Enyhe sörszag áradt belőlük, amikor a két férfi bement Harry irodájába – Harry odaszólt Laurának, hogy sajnálja, hogy ilyen sokáig elmaradtak, és megkérdezte, csatlakozik-e hozzájuk. Az arckifejezése még keményebb volt, mint aznap reggel.

Laura bólintott. Bobby mostanra már úgyis ágyban van, gondolta, amikor összeszedte a jegyzetfüzetét meg egy tollat. Nate már így is haragudni fog rá.

Követte a férfiakat Harry irodájába. Ha Harry ivott is korábban, jól tudta leplezni. Papírokat pörgetett át az asztalánál, keze gyorsan mozgott, míg megtalálta, amit keresett. Nem nézett fel, amikor Laura belépett.

Ezzel szemben Miles lazán az ajtókeretnek dőlt, karját keresztbe fonta széles mellkasán. Hangja fensőbbséges volt, amikor megszólalt, szavai kissé összefolytak, amikor kimondta őket.

– Laura, örülök, hogy ismét találkozunk.

Laura kényelmetlenül érezte magát attól, ahogyan a férfi mélybarna szemével, felvont szemöldökkel olyan kitartóan bámult rá.

Laura halványan rámosolygott, és visszafordult Harryhez. Alig várta, hogy belefogjanak. El akart szabadulni onnan, és haza akart menni.

Hirtelen megszólalt Harry mobilja.

– Ez furcsa – mondta, amikor magához húzta a készüléket az asztalon. – Elnézést mindenkitől, ezt muszáj felvennem. Anna egy barátunk, ma ő vigyáz a lányokra.

Miles intett a kezével, mintha jóváhagyná, és Harry felvette a telefont, miközben elindult az ajtó felé.

– Szia, Anna! Minden rendben van? – kérdezte, és kilépett az irodából, az ajtót pedig becsukta maga után.

– Üljön le, Laura – mondta Miles, és az egyik karosszékre mutatott, mintha csak az ő irodájában lennének, de ennek ellenére Laura azon kapta magát, hogy a szék után nyúl, leül, és hátradől benne. Miles arca felragyogott, ahogy pont Laurával szemben Harry asztalának szélére telepedett, lábát keresztbe tette a bokájánál, a kezét pedig összekulcsolta az ölénél. Laura érezte, ahogyan a férfi nadrágjának szára a csupasz vádlijához ér, és automatikusan arrébb húzódott.

– Már értem, hogy Harry miért alkalmazza magát – mondta. A szemöldökét ismét felvonta, száját féloldalra húzta. Minél közelebb hajolt, annál jobban lehetett érezni a leheletén a sör szagát, és Laura azt kívánta, bárcsak ne ülne olyan közel.

– Tessék?

– Csak azt mondom, hogy biztosan jó munkát végez, meg minden… – Miles vigyorogva elharapta a mondatot.

Laura idegesen dobolt a szék karfáján.

– Nem értem, mit akar mondani. – Kipillantott az irodából, és látta, ahogyan Harry fel-alá járkál, közben pedig továbbra is telefonon beszél, de kicsit túl távol volt ahhoz, hogy biztonságérzetet adjon Laurának.

– Ugyan már – mondta Miles, és ismét közelebb húzódott Laurához, amíg ismét megérezte, hogy hozzáért a lábához. – Maga és Harry.

– Egyáltalán semmi nincs köztem és Harry között – vágta rá Laura, és fészkelődni kezdett, hogy ismét távolabb kerüljön Milestól. Már nem értette, hogyan is találhatta vonzónak, amikor most, hogy önelégült vigyor terült szét az arcán, a szemöldökét pedig felvonta, Laura már tisztán látta, hogy egyáltalán nem az.

– Tényleg? – bazsalygott Miles. – Akkor ezt talán meg is mondhatná neki. – Fejével Harry felé biccentett.

– Harry tudja, hogy semmi nincs köztünk – teremtette le határozottan, és felállni készült.

– Hohó! Harry figyelmeztetett, hogy milyen tüzes tud lenni! – nevetett Miles, és hátradőlt az asztalon, a kezét mindkét oldalon maga mellé támasztotta. – De részemről ez is rendben van. Kedvelem azokat a lányokat, akik a maguk urai.

Laura szólásra nyitotta a száját, de legnagyobb meglepetésére ráeszmélt, hogy könnyek szöktek a szemébe, a torka pedig összeszorult. Váratlanul eszébe jutott Bobby, és hirtelen elszégyellte magát. Hogy itt ül, és így beszél vele egy férfi, akit nem is ismer. Egyáltalán nem is kellene itt lennie. Otthon kellene lennie a férjével és a kisfiukkal.

Hátratolta a széket, és felállt. Meg akarta mondani Milesnak, milyen aljas embernek tartja, de ha így tenne, azonnal elvesztené az ügyfelét. És talán most jobban is teszi, ha minél gyorsabban kijut az irodából.

– Mit csinál még ilyen későn is idebent, Laura? Egyedül maradt itt, az irodában, és várta Harryt. Ismerem a magafajta lányokat. Úgy tesznek, mintha nem akarnának semmit, de ha engem kérdez, ez csak színjáték.

– Ó, istenem! – suttogta Laura. Nem bírta tovább szó nélkül. A szíve majd’ kiugrott a helyéről. Óvatosnak kellett lennie. Egy olyan ember, mint Miles Morgan tönkre tudja tenni Laura jó hírnevét, különösen ha Harry nem hisz majd neki. – Arra vártam, hogy tájékoztassanak a fejleményekről – mondta.

– Hát, itt vagyok. – A férfi széttárta a karját.

Laura megrázta a fejét, a maga mellé eresztett keze remegett, miközben valahogy eljutott az ajtóig, és a kilincs felé nyúlt. Remélte, hogy kijut innen, hogy a férfi nem veti utána magát, bár Miles még mindig Harry asztalán ült és nem úgy tűnt, hogy menni akar valahová.

– Harry biztosan magát várja valahol – mondta Miles, és kinézett az üvegfalon, teátrálisan kereste Harryt, aki addigra eltűnt. – Jobb lenne, ha szólna a férjének, hogy talán késni fog kicsit. – A férfi elvigyorodott, és Laurára kacsintott.

– Ne merészelje! – robbant ki hirtelen Laurából. – Ne merészeljen arra célozni, hogy megcsalnám a férjemet. Hánynom kell a magafajta férfiaktól – csúszott ki a száján. Arra gondolt, hogy mennyi mindent feláldozott Milesért és Harryért, erre ezt kapja viszonzásképp. Ezt a baromságot kell hallgatnia, amitől úgy érzi magát, mintha semmit nem érne.

Miles összeszorította a száját, és továbbra is Harry asztalán ülve, kihúzta magát. A mosoly hirtelen lefagyott az arcáról.

– Nem fogok magának dolgozni a továbbiakban – mondta Laura nyugodtan.

Már most azon töprengett, hogy vajon meg fogja-e bánni később ezeket a szavakat, de mi más lehetősége maradt? Egy másodpercet sem akart többé ennek a férfinak a társaságában tölteni.

– Ezt jól gondolja – szólt utána Miles, amikor Laura kinyitotta az ajtót. – Nincs semmilyen megbízás, Laura.

Laura megtorpant és megfordult, kérdőn emelte fel a fejét, miközben Miles szemében a győzelem tüze lobogott.

– Valaki más kapta a megbízást. Harry tudja – tette hozzá, felhúzta a szemöldökét, és kihívóan nézett Laurára.

– Ezt nem értem… – mondta, bár minél hamarabb ki akart jutni az irodából.

– A munka, amit a pályázatunkra végez… – Miles nem fejezte be a mondatot, felfújta az arcát, és az égnek emelte a kezét, hogy illusztrálja, a megbízás csak úgy füstbe ment. – Harry még nem robbantotta a hírt, ugye? Nem. Tudom, hogy nem. Ma délután mondta. Azt mondta, aggódik amiatt, hogy maga hogyan reagálna; hogy maga felkapta a vizet valami másik lány miatt az irodában…

– Tessék? – Levegőért kapkodott, felfordult a gyomra attól, ahogyan a férfi kiejtette a szavakat.

– Átfogalmazhatom, hogy maga is felfogja, de a lényeget úgyis érti.

– Nem hiszek magának – mondta dacosan. – Harry nem hagyná, hogy tovább dolgozzak valami olyasmin, ami nem vezet sehová. Ez nevetséges.

– Egyetértek – kuncogott Miles. – Abban bízott, hogy ki tud erőszakolni valamit, hogy megszerez valami szabad prédát. Gondolom, túl csábító volt a lehetőség. – Miles mosolyogva elhallgatott.

Laura hátat fordított neki, a szíve kalapált, amikor elengedte a kilincset, az asztalához sietett és felkapta a táskáját. Végigfürkészte az irodát, hátha meglátja a főnökét valahol, aki időközben eltűnt. Miles Laurát követve kilépett az irodából, az arcszesze illata messziről érezhető volt. Laura felvette a táskáját a földről; amilyen gyorsan csak tudott, a lifthez ment, addig nyomogatta a hívógombot, amíg az egyik lift ajtaja ki nem nyílt.

Harry hazudott neki. Azt mondta neki, hogy vigyáz rá, de nem tette. Rávette, hogy szívét-lelkét beletegye, és sok-sok munkaórát áldozzon egy olyan munkára, amelyről már tudta, hogy valószínűleg semmire nem lesz jó. És mindezt miért? Mert túl mohó volt ahhoz, hogy lemondjon róla – és képtelen volt rá, hogy őszinte legyen vele.

Mióta csak visszatért a munkahelyére két hónappal korábban, nem számíthatott Harryre – vagy legalábbis nem úgy, ahogyan szüksége lett volna rá. Nem fogadta el, hogy soha nem kellett volna átadnia a munkáját a helyettesének. A maga érdekeit nézte, miközben őt pedig rávette arra, hogy annak a fickónak készítsen elő valamit.

Amikor Laura kilépett az utcára, ahol már hűvös volt a levegő, szemrebbenés nélkül felpillantott az épületre, és szétáradt benne a düh. Talán csak felgyülemlett benne mindaz, ami az elmúlt két hónapban történt – a saját maga által hozott áldozatok okozta bűntudat, a jövőtől való félelem –, de akkor Laura csupán egy embert hibáztatott. Harry Woodot. És tudta, hogy egyenesen haza kellett volna mennie a szeretteihez, de abban a pillanatban képtelen volt megmoccanni.

HARMINCHATODIK FEJEZET

Mia rákulcsolta a kezét a poharára, ahogy a bárpultnak támaszkodott. Látta már filmeken, amikor a nők így tettek, és mindig is érdekelte, milyen érzés lehet. Hogy milyen lehet eléggé zaklatottnak lenni ahhoz, hogy az ember egyedül menjen be egy bárba, és gint kérjen tisztán. Hogy milyen lehet egy hajtásra meginni az italt, a poharat pedig odacsúsztatni a pultosnak, kérni, hogy töltse meg újra és újra, egészen addig, amíg az ember még tudatánál van. Amíg, ha csak ideiglenesen is, de ki nem törlődik minden emlék, ami idejuttatta.

Este fél nyolckor odakint még mindig világos volt, a bár pedig, amelyikbe Mia bement, meglehetősen koszos és üres. És ahelyett, hogy megfeledkezhetett volna ezekről az emlékekről, ott kószáltak a gondolataiban, mintha tökéletesen elégedettek lennének azzal, ahol vannak, tudván, hogy élete végéig zargathatják.

Ismét nagyot kortyolt az italból, végigégette a torkát, miközben lecsúszott rajta, és Mia eltűnődött, vajon mennyit kellene még meginnia ahhoz, hogy kiürítse a fejét. Hogy kitöröljön mindent, ami aznap történt.

Már késő délelőtt volt, mire Mia megérkezett a munkahelyére.

Jessnek szüksége volt rá, de Mia nem vette a fáradságot, hogy bárkinek is szóljon, hogy késni fog; Harryn kívül senki másnak nem tartozott elszámolással, de a partija után már ez sem igazán érdekelte. Harry hazavitte Laurát, neki viszont hagyta, hogy taxit hívjon. És túl sokat mondott Janie-nek. A dolgok nem is alakulhattak volna rosszabbul azon az estén.

Mia kezdte azt hinni, hogy már nem lesz képes sokáig megtartani az állását. Valaki hamarosan a nyomába fog eredni – és rá fog jönni, ki is ő valójában. Valószínűleg Laura lesz az, aki olyan volt, mint egy vadászkutya, amelyik szagot fogott. Igazából Mia csodálta őt ezért. Más körülmények között akár barátok is lehettek volna.

Mostanában azonban semmi nem úgy alakult, ahogyan ő eltervezte, és miközben a harmadikra tartott a lifttel, eszébe sem jutott, hogy a helyzet ennél is rosszabbra fordulhat. Pedig így történt, abban a pillanatban, amikor kilépett a liftből.

Amint meglátta a férfit, megroggyant a térde, bele kellett kapaszkodnia egy közeli asztalba, hogy meg tudja tartani az egyensúlyát. Ha készült volna rá, hogy valaha is viszontlátja, talán képes lett volna kezelni a helyzetet. De nem számított rá. És így Mia kirohant az irodából.

Most pedig megkocogtatta az üres pohár oldalát, és hagyta, hogy a pultos újratöltse. A férfi szemmel tartotta őt, kétségkívül azt latolgatta, Mia gondot fog-e okozni neki. Minden joga megvolt hozzá, hogy gyanakodjon, de bármilyen gondot is okozzon Mia az est folyamán, az biztosan nem ebben a bárban fog megtörténni.

Mia nem ment nagyon messzire, amikor aznap reggel kimenekült az irodából. Csak a rakpartig jutott. Nem is tudta, mióta van már ott, fel-alá járkált a macskaköves úton. Tudta, hogy vissza kell mennie dolgozni, de addig nem állt szándékában visszatérni, amíg ő is az irodában volt.

Az alkalmas pillanatra várt, hogy visszamenjen, amikor meglátta őket együtt, ahogy az utcán gyalogoltak – Harry, Janie és Miles –, és beugrott egy kapualjba, még mielőtt bármelyikük is megláthatta volna.

Mia émelyegni kezdett, miközben meghúzta magát az élénkpiros kapunál, ami valakinek a bejárati ajtaja volt. Az ujjai remegtek, miközben belekapaszkodott az ajtófélfába, hogy megtartsa magát, és imádkozott, hogy azok hárman ne lássák meg őt, amikor elhaladnak mellette.

Vajon Miles felismerné, ha észrevennék őt? Mia kételkedett ebben. Eltelt már pár év, és ő megváltozott azóta – sokkal rövidebbre vágatta a haját, és fogyott is –, de nem akart kockáztatni. Megvárta, amíg továbbhaladtak, hál’ istennek nem vették észre, hogy a közelben rejtőzik; és csak azután lépett vissza az utcára, hogy elmentek.

Térde megrogyott, ahogy látta őket távolodni. Mindkét kezét ökölbe szorította az oldala mellett.

Lehet, hogy Miles őt nem ismerné fel, de azért Jesst igen. Annak ellenére, hogy ő most kerekesszékben ült, és csak árnyéka volt egykori önmagának, az arcát biztosan megismerné.

Mia összeszorította a fogát, az állkapcsa már fájt tőle. Itt voltak hát mind. Újra együtt. Miles Morgan és az ő csodás védőügyvédje, aki felmentette őt, még úgy is, hogy pontosan tudta, hogy a férfi mit tett Mia nővérével. Az a nő, aki belegázolt Jess becsületébe, és apróra zúzta a korábban meglevő magabiztosságának minden darabkáját, míg Jess el nem hitette magával, hogy többé már nem elég jó ahhoz, hogy dolgozzon. Amíg lassan eljutott oda, hogy már alig hasonlított egy élő emberre; amíg egy nap túl sokat ivott és túl gyorsan hajtott az autójával veszélyes utakon, mert nem tudott együtt élni azzal, amit Miles tett vele, és amit büntetlenül megúszott.

A nővére mindent elvesztett. Következésképp Mia és az anyjuk is. És eközben Janie Wood itt ment végig az utcán azzal a gazemberrel, és neki továbbra is mindene megvan. Van pénze. Van családja. Büszke arra az ocsmány irodaházra, ami úgy csillogott-villogott ebben a csoda szép városban, mint valami szembántó jelzőfény, mintha az övék lenne mindenki, aki itt él.

Janie volt az, akinek meg kellett fizetnie mindenért.

– Jól van? – kérdezte a pultos, a pillantása az üres pohárra esett.

– Nem – nevetett. – Egyáltalán nem vagyok jól.

De a férfi nem akarta tudni a részleteket. És a gin sem segített; csak arra volt jó, hogy Mia még biztosabb legyen abban, hogy bármire is számított eredetileg, nem jutott semmire azzal, hogy a Morris & Woodnál vállalt állást. Bosszút akart állni, és ennek érdekében össze kellett szednie magát.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

Este fél kilenckor az épületet már a lángok emésztették. Janie az úton botorkált, a rakpart irányába tartott. Kék fények villogtak vészjóslón, a lángok tükörképe a víz felszínét nyaldosta, mintha csak táncolnának rajta, fölöttük pedig szürke füstfelhő gomolygott a levegőben.

Kisebb tömeg gyűlt össze, a The Star nevű kocsmából és néhány közeli étteremből özönlöttek ki, a folyó túloldaláról eléjük táruló látvány mindannyiukat lebilincselte és meghökkentette.

Mia a macskaköves úton futott, arca halálsápadt volt, az ajka szétnyílt, egyik kezét pedig a nyilalló oldalára szorította. Amikor meglátta a tömeget, hirtelen megtorpant.

Laura odakint volt, az épület előtt, földbe gyökerezett a lába, kezét annyira a szájára szorította, hogy a látása is elhomályosult kissé, mintha ezzel valahogy enyhíteni tudna azon a szörnyűségen, ami a szeme láttára kezdett kibontakozni.

Ezután minden annyira gyorsan történt. Egy kéz jelent meg Laura vállán, amitől ő hirtelen hátrafordult, és majdnem elvesztette az egyensúlyát. Mia kapaszkodott belé, az arca kifejezéstelen volt. Janie óvatosan araszolt a két nő felé, egyre közelebb és közelebb.

Amikor mindannyian észrevették egymást, pillantásuk ide-oda cikázott, magyarázatot kerestek arra, hogy a másik kettő mit keres ott. Mindhármuk arckifejezése a pontos tükörképe volt a másik két nő rémületének, és már az is egyértelműnek tűnt, hogy legalább az egyikük biztosan tudja, mi okozhatta a tüzet.

Mia szólalt meg először.

– Ki tette ezt? – Kezével az irodaépület felé intett, mintha szükséges lett volna megmagyarázni, mire gondol. – Te voltál? – Pillantását Janie-re szegezte, állát dacosan felszegte, ujjával pedig rámutatott. Persze ez az egész akár színjáték is lehetett. Nem lehettek biztosak benne.

Janie megrázta a fejét, a szája is tátva maradt a csodálkozástól, amikor Mia mutatóujja Laurára vándorolt.

– Nem! – kiáltotta Laura, egy kissé talán túl erőszakosan, ezért megismételte halkabban: – Nem.

Az igazság az volt, hogy mindannyian ijedtnek látszottak. Mindegyikükkel történt valami aznap és az azt megelőző napokban, és még ha nem is ők gyújtották meg a gyufát, ami miatt Harry irodája porig égett, mindhárman gondoltak arra, hogy esetleg megtehették volna. Hogy talán meg is akarták tenni.

– Te voltál. – Remegő ujjal bökött ismét Janie felé. – Te! – Mia nevetett. – Te tetted, nem így volt? Rohadtul felgyújtottad azt az irodát. El sem tudom hinni, hogy megtetted. Őmiatta? – Most ugyanez az ujj Laura irányába mutatott. – Mert azt gondoltad, hogy viszonyuk volt? Hát tudd meg, hogy nem volt; ami azt illeti, sohasem lett volna képes rá. Csak a bolond nem látja rajta. Janie Laura felé sandított, a tagadás vagy a megerősítés jeleit fürkészte a nő arcán. Már nem volt biztos abban, hogy felkavarná, akármi is a helyzet; de azért jó lett volna tudni az igazat.

Laura megrázta a fejét, és Miára bámult. Minden, amit Mia Tess Willsnek mondott, a színjáték része volt.

– Azt gondolod, hogy viszonyom volt Harryvel? – kérdezte Janie-t.

– Miért, nem volt? – kérdezett vissza Janie színtelen hangon.

– Nem! – kiáltotta Laura. – Egyáltalán nem. Szeretem a férjemet, a családomat… – Laura hirtelen elhallgatott. Nate-nek fogalma sem volt, hogy hol van. Azt hitte, hogy ő a Coopersszel találkozik, de mostanra már akkor is otthon kellene lennie. Gyűlölte, hogy épp annak az embernek hazudozik, akit a legjobban szeret. – Sosem szűrtem volna össze a levet a férjeddel – magyarázta Janie-nek.

Furcsa módon Janie úgy érezte, hogy hinnie kell ennek a nőnek.

– Akkor mit csinálsz még mindig itt? – fordult Mia most Laurához. Valahogy úgy gondolta, azzal, ha magára vállalja a nyomozó szerepét, és kérdésekkel bombázza a másik két nőt, eltereli a figyelmet magáról – totálisan el volt ázva, az agyára köd telepedett.

– Sokáig voltam bent az irodában, és aztán… – Laura elhallgatott, és megfordult, hogy átnézzen a túlpartra, ahol a lángok már az égig nyúltak, a füst pedig túlméretezett, sötétszürke vattapamacsokban gomolygott. Ebben a pillanatban ráeszmélt, hogy nem kellene ennél többet mondania. Tudatosodott benne, hogy ő lehetett az utolsó ember, aki látta őket, és ha elmesélné a történteket a másik két nőnek, kiderülne, hogy lehetett indítéka.

Janie felkiáltott.

– Ő is bent volt? – kérdezte Laurától. – Amíg bent voltál az irodában, ő is veled volt?

– Harry? – Laura sóhajtott, és Janie felé fordult. Természetesen meg kellett mondania neki, hogy ott volt. Hamarosan úgyis mindenki tudni fogja. – Ott volt, de ez… ez már több mint egy órája volt.

Janie szúrós szemmel nézett át a túlpartra, az épületre. Vajon mit csinálhatott Harry odabent? Nem kellett volna ott lennie. Harry és Miles inni mentek – ezt a férje még korábban megírta neki. Emiatt nem ért haza időben, és ő emiatt hívta fel Annát, és kérdezte meg tőle, hogy tudna-e vigyázni a lányokra. Mérges volt Harryre azért, mert felültette őt a miatt a férfi miatt, és mégis…

– Lehet, hogy még mindig odabent van? – kérdezte Janie végül, és Mia ezzel egy időben azt kérdezte:

– Egyedül volt?

– Nem… Ott volt még… – Laurának elcsuklott a hangja. Nagyon rosszul jött ki, hogy ő volt az, aki válaszolni tud a kérdésekre. Most hirtelen úgy érezte, minél több kérdésre tudja a választ, annál gyanúsabbnak látszik.

– Miles Morgan. – Mia fejezte be Laura helyett. És ez nem kérdés volt.

– Igen – erősítette meg Laura, és rápillantott az órájára. – De ahogy mondtam, az már egy órája volt. Egy órával ezelőtt jöttem el – ismételte meg, hogy jól az eszükbe vésse.

Egy pillanatra mindhárman elnémultak. Janie szólalt meg először, miközben közelebb lépett a rakpart pereméhez.

– Még odabent voltak – mondta, és mivel sem Laura, sem pedig Mia nem volt biztos abban, hogy ez kérdés volt-e vagy állítás, inkább nem válaszoltak.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Május 17., péntek – négy nappal a tűz után

Janie szusszanásnyi szünethez jutott. Ujjait először rákulcsolta a műanyag pohárra, amiben a víz volt, azután erősebben megszorította a poharat, majd ismét lazított a fogásán. A vékony műanyag roppanásának hangja megnyugtatta.

Gondolatai állandóan visszatértek a lányaihoz. Szerette volna tudni, mivel foglalatoskodnak, amíg az anyjuk őrizetben van, az apjuk pedig kórházban fekszik, és szinte alig van eszméleténél, az álom és az ébrenlét határán lebeg. Azt is szerette volna tudni, hogy Anna mit mondhatott nekik, hogy vajon mennyit tudnak arról, ami az anyjukkal történik, és hogy vajon elhiszik-e, hogy tényleg képes lenne felgyújtani az apjuk irodáját.

A tudat, hogy Harry életben van, természetesen megkönnyebbülést jelentett, de a napok múlásával ez az érzés egyre halványult, a jövőjük pedig továbbra is bizonytalanul lebegett előtte.

Janie elmondta a nyomozónak, mi történt. Legalábbis egy bizonyos pontig.

– Véletlenül futottunk össze – mondta. – Először Miát láttam meg, aztán észrevettem, hogy megfogja valakinek a vállát. Amikor megfordult, láttam, hogy Laura az.

A nyomozó tudni akarta, hogy mit kerestek ott ők hárman, és hogy megbeszélték-e előre, hogy ott fognak találkozni, de Janie továbbra is kitartott amellett, hogy a legkevésbé sem így történt. És ez igaz is volt.

Azt mondta a nyomozónak, hogy Laura sokáig volt bent az irodában – Janie feltételezte, hogy dolgozott. Mostanra mindenki úgy gondolta, hogy Laura láthatta utolsóként Harryt és Miles Morgant a tűz kitörése előtt Az utolsó, aki Milest még élve látta.

De Marlow továbbra is ragaszkodott ahhoz, hogy van egy hézag, hogy Laura nem tud elszámolni az idejével az iroda elhagyása és a Janie-vel való találkozása között.

– Mit keresett még mindig a rakparton? Miért nem ment haza?

Az volt az igazság, hogy Janie nem tudta, miért nem. Arra sem emlékezett, hogy egyáltalán felmerült-e ez a kérdés. Valószínűleg Mia megkérdezte valamikor, mert ő volt az, aki válaszokat követelt, de abban Janie biztos volt, hogy Laura nem mondta el nekik.

– Nem tudom – válaszolgatta, bár tisztában volt vele, hogy ez milyen gyanúsan hangzik.

És hogy mi a helyzet Miával? Igen, Janie tudta, hogy Mia mivel magyarázta, hogy ott volt a rakparton. Pillanatnyilag elvonta a figyelmét arról a tényről, hogy a férje talán még mindig az épületben van.

Mostanra a nyomozónak sikerült nagyon egyértelműen összekapcsolnia Miát és Janie-t. De Emily Marlow azt követelte, hogy magyarázzák el neki, hogy ők hárman miért nem mondanak el neki mindent. Mert abban biztos volt, hogy így tesznek, de azt mégsem értette, miért nem kezd el beszélni legalább az egyikük.

Az aznap éjjel történtek után Janie arra egyáltalán nem számított, hogy négy nappal később ismételten egy kihallgatószobában fog ülni, és ez alkalommal börtönnel fenyegetik. Marlow-nak igaza volt, amikor azt mondta Janie-nek, hogy nem hagyhatja elfajulni a dolgokat; természetesen a lányai voltak a lefontosabbak számára és miattuk nem kockáztathat semmit.

Marlow egy kiutat fog ajánlani neki – Janie ebben biztos volt. Csak annyit kellett tennie, hogy igazat mond. „Kezdjen már el beszélni, az isten szerelmére!” Épp elégszer mondta ezt neki a nyomozó.

Janie vett egy mély levegőt, erősebben markolta meg a poharat, ami összeroppant az ujjai közt.

Nem vádolhatják meg Miles Morgan megölésével; nem áldozhatja fel az életét azért az emberért, de ugyanakkor hogyan is mondhatná el az igazat?

Amikor meghallotta, hogy nyílik az ajtó, felnézett. Emily Marlow lépett be rajta, az arca elgyötört volt, a homlokát összeráncolta. Nem vette le Janie-ről a pillantását, miközben határozott lépésekkel a széke felé tartott. Még akkor sem nézett félre, amikor leült.

Janie fészkelődött a műanyag széken. Szabadulni akart Marlow tekintetétől, de gyorsan felmérte, hogy valami történhetett. Emily Marlow láthatóan olyan tudás birtokában jött vissza a szobába, amellyel eddig nem rendelkezett, és Janie-nek olyan érzése támadt, hogy a nyomozó talán már pontosan tudja, hogy mi is történt hétfő éjjel.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

Május 13., hétfő – a tűz éjszakája

A szirénák továbbra is hangosan sikítoztak, a mögöttük levő épület pedig lángokban állt. – Honnan ismered Miles Morgant?

– kérdezte Laura. – Úgy hoztad fel a nevét, amikor megkérdezted, hogy Harry egyedül volt-e odabent, mintha arra számítottál volna, hogy ő is ott van.

Mia szeme villámokat szórt, miközben Janie felé fordult. Túl sok gint ivott, az éjszaka történései túlságosan nagy súllyal nehezedtek rá.

– Hat évvel ezelőtt megerőszakolta a testvéremet – mondta, tekintetét arra a nőre szegezve, aki miatt ott volt. A reakciójára várt.

Janie pislogott, egy pillanatra összezavarodott, majd behunyta a szemét, és a fejét rázta, amikor összeállt a kép.

– Jaj, istenem, ne!

– Te mentetted fel. Ott álltál a tárgyalóteremben – folytatta Mia, és közelebb lépett Janie-hez –, és azt mondtad az esküdtszéknek és mindenkinek, hogy a nővérem „magának kereste a bajt”, mert ő egy olyan lány, aki minden héten mással fekszik össze. De igazából tudtad, hogy nem ez volt a helyzet, ugye? – Tovább nyomult előre, amíg az arca már csak centikre volt Janie-étől. – Te tudtad, hogy mit tett.

– A munkámat végeztem. – Janie suttogva ejtette ki a szavakat. Könnyek gördültek le az arcán. Amikor az ajkához értek, a hüvelykujjával törölte le őket. Mia arcát fürkészte, ismerős vonásokat keresett, mert biztosra vette, hogy ő is ott volt a tárgyalóteremben, és figyelemmel kísérte a fejleményeket. Aztán felrémlett neki a magas járomcsont és a sötétbarna szempár, de a haja hosszabb volt akkoriban. Megvan, gondolta Janie: melírozott haja volt, ami a derekáig ért; de a per után Janie nem is gondolt rá, mert Mia is csak egy arc volt a tömegben.

– Hittél neki? – kérdezte Mia. – Tényleg elhitted a hazugságait? Van fogalmad arról, mélyen legbelül, hogy a nővéremnek min kellett keresztülmennie?

– Milest védtem – folytatta Janie. – Muszáj volt…

– A munkádat végezted; igen, tudom, de te hittél neki? Kezdetben Janie hitt neki. Amikor Miles mesélt neki a nőről, aki ugyanott dolgozott, csak két szinttel lejjebb, tisztelettel beszélt róla; mesélt arról, hogy az egész hogyan kezdődött egy este a pubban, a kacérkodó megjegyzésekkel. És Miles azt is elmondta Janie-nek, hogy talán már akkor is tudta, hogy nem volt helyes, és hogy valószínűleg az ő hibája; hogy abba kellett volna hagynia.

Miles azt mondta Janie-nek, hogy Jess Anderson ki volt éhezve a figyelemre, gyakran igényelte, hogy megdicsérjék a munkáját. Miles a tenyerébe temette az arcát, és azt mondta:

– Azt hiszem, tudhattam volna, hogy távol kell tartanom magam tőle. Istenem, bárcsak így tettem volna.

Miles megtudta, hogy az előző hétvégén, egy munkahelyi buli után Jess lefeküdt egy másik férfival az irodából. Épp ilyen munkahelyi bulit tartottak aznap este is, amikor Jess „hirtelen úgy döntött, hogy Miles megerőszakolta”.

A férfi azt mondta, lehet, hogy Jess a hatalommal bíró férfiakat kedveli, és így folytatta:

– Így hangosan kimondva eléggé szörnyen hangzik. Nem mintha nekem lenne hatalmam. – Felnevetett és zavarba jött, de Janie érezte, hogy igenis van neki.

Védőügyvédként csak azt tudta volna mondani Miának, hogy Jess bűnössége vagy ártatlansága irreleváns az eljárás szempontjából. Milesnak joga volt hozzá, hogy Janie a legjobb képességei szerint védje őt, és ő pontosan ezt tette.

De nem tudta elmondani mindezt. Mert undorodott önmagától – ugyanúgy, mint amikor később Sophie megmondta neki, hogy miért nem tudná magát soha rászánni egy tárgyalásra.

Ezért helyette inkább ezt mondta:

– Először hittem neki. De akkor már nem, amikor a bíróságra került az ügy… – Janie elhallgatott és a fejét csóválta.

– Mégis ott álltál a bíróságon és azt hangoztattad, hogy a nővérem nem veti meg az egyéjszakás kalandokat, csak azért, mert egy héttel korábban is lefeküdt valakivel. Mintha ez elég lenne ahhoz, hogy igazolja mindazt, amit az a fickó tett vele. Azt mondtad akkor, hogy Jess munkája veszélybe került, mert Miles volt Jess főnökének a főnöke, ezért inkább előállt az erőszakkal. Azonban nem foglalkoztál azzal a ténnyel, hogy az a másik srác egyidős volt Jess-szel, és ráadásul alkalmanként összejártak.

Mert ez nem illett a képbe, igaz? Lefogadom, hogy ezután el is felejtkeztél a testvéremről – folytatta Mia. – Amint nyertél, továbbléptél, és büszke voltál magadra a jól végzett munkádért, ugye?

– Nem – mondta Janie határozottan, bár nem bízott abban, hogy Mia hinni fog neki.

– Neked mindened megvan – kiabálta Mia. – Mindened.

Semmiben sem szenvedsz hiányt.

– Sohasem felejtettem el a nővéredet – védekezett Janie. – Soha. – De mit mondhatott volna Miának? Hogy a bűntudat, hogy felmentette Milest, mázsás súllyal nehezedett a vállára, habár nem amiatt, ami Jess-szel történt. Hanem amiatt, ami ezt követően Sophie-val is megesett.

Egy nappal azután, hogy Sophie bevallotta, hogy mi történt, Janie kifakadt a férjének, és hisztérikusan azt mondogatta, hogy ha ő nem lett volna, akkor Sophie-nak sem kellett volna keresztülmennie mindezen.

– Te biztosan jól tudtad, milyen ember – mondta Janie Harrynek, habár nem tudta, pontosan mit is vár tőle. Talán, hogy azt mondja, fogalma sem volt; vagy hogy Janie munkáját próbálta védeni azzal, hogy nem mondta el neki az igazat. Mindössze arra vágyott, hogy Harry támogassa őt, de a férfi csak azt mondta:

– Ahogy te is. – És akkor egy pillanatra felvillant valami fenyegető a férje szemében, valami, aminek az volt az üzenete: Ne hárítsd rám a felelősséget.

Janie el akarta mondani Miának, hogy nincs meg mindene, mert abban a pillanatban valami végérvényesen tönkrement közte és a férje között – és ezt azóta sem tudták helyrehozni. De azt is tudta, hogy ez nem jelentene vigaszt Mia számára.

– A nővérem élete miattad ment tönkre. – Mia Janie mellkasának szegezte a mutatóujját. – Elveszítette az állását, és elveszítette az önbecsülését. Most pedig el sem megy otthonról – kiáltotta, a hangja pedig egyre magasabb lett. – Nincsenek többé barátai, nincs semmije. Egy hülye kerekesszékben ül, mert képtelen volt elviselni az életét.

– Úristen! – suttogta Laura, és közelebb lépett. – Mi történt?

– Nekihajtott egy fának. Csakhogy a dolgok nem terv szerint alakultak. Túlélte.

– Nagyon sajnálom – mondta Laura. – El sem tudom képzelni, milyen nehéz lehet ez. – Egy pillanatra elhallgatott. – De Milest kellene hibáztatnod. Ő tette ezt, nem pedig Janie.

– Nem. Miának igaza van – mondta Janie. – Ha nem védtem volna Milest, akkor lecsukták volna. Megkapta volna, amit érdemelt, és esélye sem lett volna mást is megtámadni.

Laura tétovázott. Beugrott neki, ami pár órával korábban történt Harry irodájában, és átsuhant a fején, hogy Janie valahogy megtudta. De nem tudhat róla, ugye? Kizárt dolog. És akármennyire is kínozta Laurát a vágy, hogy megossza a másik két nővel, hogy Miles hogyan viselkedett vele nem sokkal korábban, tudta, hogy ha megtenné, akkor gyakorlatilag bevallaná, hogy oka lehetett arra, hogy felgyújtsa az épületet.

Végül egyszerűen csak ennyit mondott:

– De ha te nem védted volna őt, akkor valaki más tette volna meg.

Május 17., péntek

Első kihallgatás Emily Marlow nyomozó és Mia Anderson között, a május 13-i tűzeset után

MARLOW: A jelen meghallgatás május 17-én, pénteken, 11 órakor zajlik. Mia Anderson, el tudná mondani, kérem, hogy miért jött a rendőrségre ma reggel?

MIA: El akarom mondani magának, hogy mi történt.

MARLOW: Rendben. Folytassa.

MIA: (hallgat)

MARLOW: Mia, maga most helyesen cselekszik. Az, hogy ma idejött, nagy bátorságra vall – ezt nagyon jól tudom.

MIA: (bólint) Ő mit mond?

MARLOW: Ki az az ő?

MIA: Janie Wood. Tudom, hogy még mindig itt van. Nem mondta el önnek, hogy mi történt?

MARLOW: Janie-t épp most hallgatják ki.

MIA: Elmondom az igazat, de előtte tudnom kell valamit.

MARLOW: Mégpedig?

MIA: Az anyám és a testvérem… Velük… Tudnom kell, hogy velük minden rendben lesz.

MARLOW: Ezt hogy érti? Mia, hogy érti, hogy tudnia kell, hogy velük minden rendben lesz-e?

MIA: Csak azért, mert csak én vagyok nekik. Tudom, hogy mi fog történni velem, és… Mindig ott voltam mindkettejük számára, a nővérem balesete után, és nem tudom, hogyan fogják megoldani. Hogy meg fogják-e tudni oldani. Csak nem vagyok biztos benne. Istenem, milyen elcseszett helyzet! Ez egy akkora szar!

MARLOW: Mia, figyeljen rám. Minél többet mond el, annál többet tudok segíteni. Érti ezt?

MIA: (bólint)

MARLOW: Tehát el tudja nekem mondani, hogy mi történt hétfő éjjel?

MIA: (szünet) Én gyújtottam fel a Morris & Wood irodaházat.

MARLOW: És tudatában volt akkor, hogy vannak még az épületben?

MIA: Nem.

MARLOW: Nem tudta, hogy Harry Wood az irodájában volt?

MIA: Nem, sejtelmem sem volt.

MARLOW: Vagy hogy Mr. Miles Morgan vele van?

MIA: Nem. Nem tudtam, hogy van bent valaki.

MARLOW: Mia, meg tudja mondani, hogy miért tette?

MIA: Azt akartam, hogy megfizessenek mindenért.

MARLOW: Janie Woodot is beleértve?

MIA: Igen, őt is beleértve.

MARLOW: És most bevallja, amit tett, mert…

MIA: Most bevallom, mert… Tudja, igazából nem vagyok rossz ember. Sohasem akartam, hogy valami rossz történjen bárkivel is – vagy legalábbis nem így. És most vallomást teszek, mert azt akarom, hogy vége legyen.

NEGYVENEDIK FEJEZET

Május 13., hétfő – a tűz éjszakája

Mia azt akarta, hogy Janie tudja, ő a hibás. Hogy ha ő nem védte volna Miles Morgant, a nővére élete nem hullott volna darabokra. Jess még mindig ugyanaz az életerős, okos, magabiztos nő lenne, aki korábban volt. Még mindig tudna futni és ki tudna menni a házból, valahányszor csak úri kedve úgy hozza.

Meglepődött, amikor Janie azt mondta, hogy Miának igaza van. Hogy egyetért azzal, hogy az ő hibája volt.

– De ha te nem védted volna őt, akkor valaki más tette volna meg – mondta Laura. De Mia nem akart ezzel foglalkozni, mert az elmúlt években végig Janie-t okolta a történtekért, és nem akart belegondolni, hogy esetleg nem a megfelelő emberre volt dühös.

– Figyelj – mondta Laura –, akármi is történt, az iroda lángokban áll, és amennyire tudjuk – itt szünetet tartott, és a háta mögé pillantott –, az is lehet, hogy volt valaki az épületben.

Mia érezte, ahogy a gondolattól kirázza a hideg. A többiek szemében a saját félelmét látta tükröződni.

– Te tetted? – kérdezte tőle egyikük. Úgy gondolta, hogy Janie volt az, de a feje kóválygott, a levegő pedig kezdett elfogyni körülötte.

– Nem én voltam – szólalt meg Laura. – Erre mérget vehettek.

– Hát, nem is én – kiáltott fel Janie. – Szóval akkor te voltál? – Mostanra már szinte üvöltött. – Mia, te tetted?

– Nem – szusszant Mia, szaporán vette a levegőt. Aztán lassított felvételre emlékeztető tempóban kinyújtotta a karját, hogy nehogy elessen, és megragadta Laura karját, hogy visszanyerje az egyensúlyát. A térde megrogyott, alig tudott megállni a lábán.

– Mia, mi történt? – kérdezte egyikük. És aztán: – Ki…? Mia, ki volt az? Mia, a testvéred tette? Mi a franc… – Aztán hirtelen elnémultak, a helyzet mindannyiuk számára világossá vált.

– Ó, te jó ég, Jess! – Mia maga elé motyogott, és azt remélte, hogy a többiek nem hallották meg őt. Bevillantak neki az aznapi beszélgetésük foszlányai, és hogy Jess milyen állapotban volt, amikor azt mondta Miának, hogy hagyja őt békén. – Mit tettél?

Mia természetesen pontosan tudta, hogy mit tett a nővére, de azt is tudta, hogy ez teljes mértékben az ő hibája. Aznap délután, amikor Mia meglátta Milest, Harryt és Janie-t, ahogy együtt mentek a rakpart felé a macskaköves úton, Mia nem egyenesen a bárba ment. Először hazament, és forrongott a dühtől. El akart szabadulni ebből a városból, látni sem akarta az irodát – olyan helyre akart menni, ahol esélye sincs újra látni azt a férfit.

A szíve vadul dobogott, amikor berobbant az ajtón, a táskáját pedig ledobta a konyhában. Megállt az asztal mellett, és némán csapkodta az öklével, miközben próbálta elfojtani a sikítást.

Most mi a francot fog csinálni?

Semmi nem úgy ment, ahogyan remélte. Minden terve, amit gondosan kidolgozott, füstbe ment. Először is Sarah Clifton felmondott; aztán ott volt Laura nyakassága; és most… Hogyan is mehetne vissza ezek után az irodába így, hogy tudja, Harry Miles Morgannel dolgozik. Hogy azon aggódhat minden reggel, hogy aznap vajon szembetalálja-e magát vele.

– Mi történt?

Mia összerezzent Jess hangjától. Megfordult, és látta, hogy a nővére az ajtóból figyeli.

– És ne mondd, hogy semmi, mert látom, hogy van valami.

– Láttam őt – szakadt ki Miából. – Láttam őt. Ma.

Jess szólásra nyitotta a száját, mintha meg akarná kérdezni a húgától, hogy kire gondol, de végül egy hang sem jött ki a torkán.

– Azt a férfit. Azt a… – Hirtelen meggondolta magát. – Miles Morgant. Ma bent járt az irodában.

Jess eltátotta a száját, minden arcizma megfeszült.

– Micsoda??? – kérdezte hitetlenkedve.

– Ott járt. Harry Wooddal volt, és valami üzletről beszéltek, ott nevetgéltek a hülye feleségével, mintha a világon semmi gondjuk nem lenne.

Ha Mia józanul gondolkodott volna, tudhatta volna, hogy ezt nem kellene megosztania Jess-szel, de a gyomra görcsbe rándult, a szíve pedig olyan szaporán vert, hogy egyáltalán nem tudott józanul gondolkodni.

– A feleségével?

– Janie Wooddal – magyarázta Mia. – Ez az asszonyneve. Te Janie Birchként ismered.

Látta, ahogy a nővére arca elnyúlik az iszonyattól.

– Te tudtál erről? – kérdezte. – Te tudtad, hogy ki ő, és mégis…

– Jess elhallgatott, és a fejét rázta. – Ennek ellenére odamentél dolgozni?

– Éppen emiatt mentem oda dolgozni – kiáltotta Mia. – Emiatt fogadtam el azt az állást. Vissza akartam vágni neki, Jess, azt akartam, hogy Janie ugyanúgy elveszítsen mindent, ahogyan te…

– Nem! – kiáltott rá Jess. – Hagyd abba! Ne merészeld! Ne próbálj meg igazságot szolgáltatni!

– Jess? – Mia levegőért kapkodott, és tett egy lépést Jess felé. – Ezt az egészet miattad teszem.

– Miattam? – kiáltotta. – Nem, nem miattam. Rohadtul nem. Ha miattam csinálnád, akkor soha nem kezdtél volna náluk dolgozni. Elmondtad volna, hogy ki ő. Nem kezeltél volna engem úgy, mint egy gyereket. Hogy merted ezt tenni? – emelte fel a hangját. – Hogy merészelted visszahozni őket az életünkbe, vagy felhozni ezt a nevet ebben a házban? – A nővére olyan erősen markolta a székét, hogy beleremegett a keze.

– Jess, már megbocsáss, de nem figyelsz rám. Az volt a célom, hogy bosszút álljak. Azt akartam, hogy…

– Állj le! – sikította Jess, kezét a fejéhez emelte, ujjaival pedig a hajába túrt. – Te nem figyelsz rám. Soha nem akartam tudni, hogy mi van ezzel az emberrel, vagy hol van. Nem akartam tudni róla semmit, mert ha tudtam volna bármit, Isten tudja, mit csináltam volna. Én csak felejteni akartam, Mia.

– De egyikünk felejt…

– És most már nem is tudjuk, igaz? Mert te tettél róla. Kifelé! – kiáltotta. – Csak menj el, Mia! Tűnj el! Hagyj békén!

– Nem hagylak itt ebben az állapotban.

– De igen, itt hagysz – sziszegte Jess. – Most az egyszer azt teszed, amire kérlek.

Miközben a tűz egyre terjedt a háta mögött, Mia végigment a rakparton, és lassan közeledett a testvére felé. Jessnek mindkét keze ökölbe szorult az ölében, és egész teste remegett. Mia lekuporodott mellé, és megfogta az egyik kezét.

– Egy szót se szólj! – suttogta a nővérének, miközben a másik két nő közeledett. – Ne mondj semmit!

Jess átnézett Mia válla fölött, de nem ismerte meg a másik két arcot.

– Mit tettem? – kérdezte végül. – Mia, mi a francot csináltam?

– Pszt! – csitította Mia, és szorosabban fogta meg a kezét. – Ezt most hagyd abba – sürgette, de tudta, hogy már úgyis késő.

– El kell mennem a rendőrségre. – Egyetlen könnycsepp gördült végig Jess arcán. Mia felemelte azt a kezét, amelyikkel még mindig a nővére öklét fogta, és torkában dobogó szívvel letörölte a könnycseppet.

– Nem, nem kell. – A mögöttük megszólaló hang hallatán a nővérek megfordultak.

– Egyikünknek sem kell. – Janie volt az. – Nem teheted meg. – Kicsit habozott. – Ha elmondod nekik, hogy mit csináltál, akkor egészen biztosan lecsuknak, pedig nem ezt érdemled. Egy kicsit sem érdemled ezt, és mégsem fogsz tudni tenni ellene semmit.

Egy pillanatig mindenki némán bámult Janie-re.

– Először is, én nem láttalak itt ma este – folytatta.

Mia csak pislogott, Janie pedig Laurához fordult, aki vett egy mély levegőt, mielőtt végül hozzátette:

– Én sem.

Mia a szája elé tette a kezét, közben az egyik nőről a másikra nézett, majd visszapillantott a nővérére. A gondolatai kavarogtak, de volt valami, amit határozottan eldöntött. Nem fogja hagyni, hogy bármi is történjen a nővérével. És ha ez a két nő készen áll arra, hogy segítsen neki, akkor talán van is egy kis esélyük rá, hogy Jess megússza az egészet.

De ha nem állnak készen rá, ha bármi történik, ami miatt egyikük megtörik – és tudta, hogy ez a legvalószínűbb forgatókönyv –, akkor maga Mia fogja magára vállalni. Mert ha nem tette volna meg mindazt, amit megtett, akkor ez nem történt volna meg.

– Voltak odabent – mondta Jess. – Láttam, amikor kihozták őket.

Janie hirtelen az épület felé fordult, a zsebében kotorászott a mobilja után.

– Basszus! – motyogta, rákoppintott a telefonjára, és a füléhez szorította. – Harry volt az? A férjem volt?

Mia nem tagadhatta, hogy ő maga nem amiatt aggódott, hogy mi történhetett Harryvel, hanem amiatt, hogyha Harry Wood esetleg meghalt, akkor nem bízhatnak abban, hogy Janie tartani fogja a száját.

– Talán nem ő volt – kiáltott Janie után Laura, mert Janie elkezdett szaladni. És Mia mindössze annyit tehetett, hogy imádkozott, hogy ne ő legyen; imádkozott, hogy Harry ne legyen halott, mert neki és Jessnek Janie és Laura volt az egyetlen esélye.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Három hónappal a tűz után

Laura letette a telefont, és az éjjeliszekrényre tette. Mellette ott feküdt Bobby a hátán, mindkét karját magasba emelte a feje mellett. A függönyök be voltak húzva, az ablak pedig nyitva volt, a nyári napfény így is felmelegítette és beragyogta a hálószobát. Kellett egy kis idő, amíg Bobby álomba merült a délutáni alváskor, de Laura nem bánta. Megvárta, amíg elalszik, mielőtt visszahívta volna Patricket, mert tudta, hogy nem gond, ha csak később éri el.

Az utóbbi hónapokban a hálószobája átmenetileg irodává változott. A ruhásszekrény mellett két, egymásra rakott műanyag rekesz állt, tele mappákkal és ügyféladatokkal. Nem volt éppen ideális: el kellene döntenie, hogy hosszú távon mit fog csinálni ezekkel, ha folytatni akarja a munkát. Azon törte a fejét, hogy a kert végében épít egy irodát, vagy átalakítja a vendégszobát, de ez azt jelentette volna, hogy meg kell válnia a franciaágytól, és helyet kell szorítania egy kanapéágynak, de jelenleg Laura nem akart elköteleződni még ezzel kapcsolatban sem. Mert hátha nemsokára, egy nap úgy dönt, hogy egyáltalán nem akar dolgozni.

A mellette fekvő Bobby átlendítette az egyik karját a másik oldalra, apró kis ökle Laura combjának ütközött. Laura lejjebb csusszant az ágyon, és a könyökére támaszkodott, így óvatosan a fia köré tudta fonni magát. Nézte, ahogy a kisfia szemhéja sebesen mozog, és eltöprengett, hogy vajon miről álmodhat, mi játszódhat le a fejében. A gondolatai szép lassan átterelődtek arra a beszélgetésre, amit Patrickkel folytatott le az imént. Most már minél hamarabb el kellett dönteniük, hogy kit vesznek fel.

Furcsa módon nekik, kettejüknek a tűz következtében sikerült közelebb kerülniük egymáshoz. Nem hitte, hogy ez lehetséges, amikor Patrick először hívta fel őt, egy héttel a tűz után, és azt mondta, szüksége van Laurára ahhoz, hogy tovább menjen az üzlet.

– Csak amíg Harry vissza nem tér – mondta, mintha valahogy megtudta volna, hogy nem biztos abban, hogy továbbra is ott akar dolgozni.

Laura még abban sem volt biztos, hogy Harry vissza akar majd térni a munkájához egyáltalán. Laura végül egy héttel a tűz után látogatta meg őt a kórházban, miután Mia vallomást tett, és a kérdezősködés abbamaradt. Akkorra a férfi már többet volt magánál, fogadhatott látogatókat, és habár mindannyian tudták, milyen szerencsés, hogy élve jutott ki, Laura nagyon is tisztában volt vele, hogy Harry mennyire szenved, nemcsak a fájdalom miatt, hanem az égési sérüléseinek látványa miatt is.

Nem maradt sokáig, és ahogy teltek a hetek, a kapcsolatuk leginkább telefonbeszélgetésekre korlátozódott. Laura és Patrick is úgy érezték, hogy Harry próbál távolságot tartani tőlük, és bizonyos tekintetben Laura hálás is volt ezért. Nehéz volt szembenézni vele így, hogy Laura tudta az igazat arról az éjszakáról, Harry pedig nem.

Laura első reakciója az volt, hogy megmondta Patricknek, hogy többé már nem akar a Morris & Woodnak dolgozni. Odébb akart állni, és elfelejteni mindent, ami ide vezetett.

Pár nappal a tűz után Nate a sötét nappaliban ülve talált rá Laurára.

– Beszélj róla – tanácsolta a férfi, és leült mellé. A férje a tűz óta óvatosan járkált körülötte, mintha nem lenne biztos abban, hogy megbízhat-e benne vagy sem. Laura csak akkor látta átsuhanni a megkönnyebbülést Nate arcán, amikor négy nappal később Mia bement a rendőrségre, és vallomást tett.

Laura vágyott arra, hogy Nate higgyen neki, amikor azt mondta, semmi köze nincs az egész ügyhöz. Elmondta a férjének, hogy este fél nyolckor jött ki az épületből, és vissza se nézett. Ez a része igaz is volt. Soha nem lett volna képes porig égetni az irodát; mérges volt, az igaz, de nem őrült meg.

De azt is megértette, hogy nem várhatja a férjétől, hogy higgyen neki, amikor az elejétől kezdve csak féligazságokat mondott neki. Amikor később be kellett vallania, hogy ott volt – mármint a rakparton –, és tudott a tűzről már a másnap reggeli telefonhívás előtt, de túlságosan félt ahhoz, hogy elmondja neki, és volt rá esély, hogy nem derül ki, hogy csak úgy tesz-vesz, mintha nem tudna róla.

Nate magánkívül volt dühében, amiért hazudott neki, de végül megértette, hogy mitől félt.

Laura ugyanis valóban félt. Félt a történtek alakulásában játszott szerepétől, a némaságától, és még mindig emésztette magát az aznap éjjel eseményei miatt. Hogy rájött, Mia mindvégig Janie miatt volt a Morris & Woodnál. És hogy azzal, hogy elvette tőle a munkáját, nem akart ártani Laurának. Laura egyszerűen csak rosszkor volt rossz helyen – a munkája kapóra jött Miának, és rögtön le is csapott rá.

Laura hétfő este is rossz helyen volt. Azt kívánta, bárcsak ne lett volna a rakparton; bárcsak ne tudta volna meg az igazat a tűzről, és bárcsak ne kellene magában tartania mindezt.

Aznap, amikor Nate arra kérte, hogy beszéljen az ügyről, a férfi már nem amiatt aggódott, hogy esetleg ő tette, hanem Laura miatt.

– Mit akarsz, mit mondjak? – válaszolta a férfinak.

– Azt kérem, hogy azt mondd el, ami lejátszódik a fejedben.

Azt kérem, hogy ne zárj ki engem – kérte Nate.

– Nem zárlak ki. – Laura megrázta a fejét, majd felhúzta és karjával átölelte a térdét. Nate erre óvatosan szétfeszítette Laura karját, és megfogta a kezét. – Szoktam beszélni róla – mondta Laura. – Tudod, hogy mit érzek.

– Azt tudom, hogy úgy véled, hogy az a megoldás, ha felhagysz azzal a munkával, amit annyira szeretsz.

Laura halkan felnevetett.

– El sem hiszem, hogy ezt mondod, a történtek után. Most azt javaslod, hogy folytassam? Azt gondoltam volna, hogy örülni fogsz annak, hogy nem akarom.

– Semminek nem örülök, ha nem vagy boldog – válaszolta Nate. – Tudod, hogy sohasem akartam azt, hogy feladd a karriered.

– Nem – mondta Laura csendesen. – Tudom, hogy nem.

– Szerintem meg kellene hallgatnod, hogy mit javasol Patrick, és mi ketten pedig majd meglátjuk, hogy működni fog-e. Dolgozhatsz itthonról, közben pedig foglalkozhatnál Bobbyval, és én is vállalhatnék részmunkaidős munkát.

Válaszul Laura megszorította a férje kezét, a szeme sarkába könnyek gyűltek. Nem érdemli meg Nate-et. Egy kicsit sem; és ő mégis itt volt, visszaváltozott azzá a hűséges férjjé, aki mindig is volt.

Az ezt követő napokban nagyon sok dologról beszélgettek. Laura meghallgatta, hogy a férje valójában hogyan érzett az ő munkaidejével kapcsolatban, cserébe pedig ő is elmondta Nate-nek, hogy ő hogyan érzett Miával kapcsolatban, és hogy ez milyen hatással volt az önbecsülésére.

De Mia most már nem volt képben, ahogyan Nate felhívta erre a figyelmét. Mia jelenleg előzetesben volt, a tárgyalásra várt. És Harry éppen nem volt elég jól ahhoz, hogy vezesse a céget. Amikor Patrick először felhívta Laurát, Harry még kórházban volt; és talán, mondta neki Nate, talán Laura beindíthatná a szabadúszó vállalkozását.

Laura pár napig fontolgatta a dolgot, mielőtt végül felemelte a telefont, hogy felhívja Patricket, hogy rendesen végighallgassa az ajánlatát. Néhány kemény hónapnak néztek elébe, köszönhetően a tűznek – ott volt Mia közeledő tárgyalása, meg azok a döntések, amelyek meghatározzák, mi lesz a Morris & Wooddal.

Patrick egy meglepően őszinte pillanatban elismerte, hogy szüksége van Laurára, ettől a gondolattól pedig Laura szíve kicsit gyorsabban kezdett verni, és hagyta, hogy a férfi arról beszéljen, milyen lehetetlen, hogy nélküle is végig tudná csinálni.

– Harryvel már letárgyaltam ezt, és ő elégedett ezzel – mondta neki Patrick. – Igazából azt szeretné, hogy ott legyél. Azt hiszem, meg kellene tenned ezt érte. – Habár pont ezek a szavak voltak azok, amelyek az ellenkező irányba terelhették volna Laurát.

Harry. Nem tudta eldönteni, mit is érez a férfival kapcsolatban, akiben főnökként úgy bízott. Laura mindig is felnézett rá, sohasem hitte, hogy más oldalon is állhat, mint az övén, de a férfi mégis cserben hagyta. És aztán itt volt még a bűntudat amiatt, ami Harryvel történt, ez pedig időnként erőt vett Laurán.

Azt mondta magának, hogy nem Harry kedvéért fogadja el Patrick ajánlatát; saját maga miatt csinálja. Tulajdonképpen Laura nem volt biztos abban, hogy melyik az igaz. Ehelyett inkább arra koncentrált, hogy hogyan tudná megvalósítani. És most, három hónappal később rájött, hogy működik.

Laura és Patrick az ügyfeleik nagy részét megtartották, és távmunkában dolgoztak velük, egymással pedig szükség szerinti gyakorisággal kommunikáltak. Az utóbbi hetekben Patrick még egy irodát is bérelt, de nem erőszakolta rá Laurára, amikor ő azt mondta neki, hogy még nem áll készen rá, hogy csatlakozzon hozzá, és hogy továbbra is otthonról szeretne dolgozni, hogy a fiával lehessen.

Laura tudta, hogy a dolgok hamarosan megváltozhatnak, és amikor ez bekövetkezik, akkor ő majd kénytelen lesz alkalmazkodni hozzájuk, de egyelőre minden jól működött. És ha őszinte akart lenni, az utóbbi három hónap bizonyos értelemben áldás volt. Az eltelt idő lehetőséget adott neki arra, hogy egyszerre anya és dolgozó nő legyen, és mindkettőt kiválóan végezze.

Nate finoman kopogtatott a hálószoba ajtaján, mielőtt kinyitotta.

– Nem tudtam, hogy még mindig telefonálsz-e – mondta, és odacsúszott az ágy szélére a felesége és a fia mellé, egyik kezét Laura lábára tette. – Minden rendben?

– Igen – mondta Laura. – Igen, azt hiszem. – A férjére mosolygott, a keze után nyúlt, és megszorította. – Köszönöm – suttogta.

– Mit?

– Mindent. Hogy még mindig itt vagy.

Nate felnevetett, lefeküdt Laura mellé, és fél karjával átölelte.

– Hát hol a pokolban lennék? – suttogta.

Laura behunyta a szemét, élvezte a férje és a fiuk megnyugtató közelségét, habár minden alkalommal, amikor ebbe a nyugalmi állapotba került, zakatolni kezdett a szíve, valahányszor eszébe jutott a közeledő tárgyalás. Vagy Mia. Vagy az a tény, hogy mind hazudtak.

Ami pedig Nate-et illette, a történet néhány részletét továbbra is elhallgatta előle; és az óta az éjszaka óta Laura azt mondogatta magának, hogy mindent tisztáznia kell Nate-tel, de minden este azt ígérte magának, hogy a következő este fogja megtenni, majd az azutánin, amíg egyszer csak egy ördögi körben találta magát, amiből nem tudta, hogyan szabadulhatna.

Amint vége lesz a tárgyalásnak, mondta most magának, el fogja mondani a férjének az igazságot Miáról és a nővéréről, és arról, hogy mi történt valójában. És imádkozott azért, hogy amikor eljön ez az idő, a férje továbbra is megértse őt.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

Janie egy csésze teát tett le a férje elé az ebédlőasztalra, és kihúzott egy széket, hogy ő is odaüljön. A saját csészéjét a tenyerébe zárta, a tekintete pedig a kert egy távoli pontjára kalandozott, ahol a lányok épp a trambulinon ugráltak. Korábban azt ígérte nekik, hogy odakint fogják tölteni ezt a napot, és habár az augusztusi zápor már alábbhagyott, mégsem tudtak elindulni otthonról. Még mindig hátravolt három hét a nyári szünetből, pedig a napok valahogy csak úgy elszaladtak mellettük. Janie sajnálta, hogy nem tudtak többet kihozni belőlük.

Természetesen nem tehetett ellene, így, hogy Harry még mindig lábadozott, de nem tudta megállni, hogy ne gondoljon önző módon arra, milyen jó lenne elszabadulni egy hétre, ahogyan azt eredetileg tervezték, mielőtt Ella elkezdi a középiskolát.

A lánya felé fordult, akinek hosszú végtagjai először a levegőbe repültek, amikor a hátára érkezett a trambulinon, de azután rögtön vissza is pattant, és a lábán landolt.

– Mit olvasol? – suttogta Harrynek, az ajkát a csészéjéhez szorította, és aprót kortyolt a túl forró teából.

– Csak egy e-mail az. Patricktől. – Elsötétítette a telefonját, rácsapta a tok fedelét, és átlökte az asztal túlsó felére.

– Minden rendben van? Harry bólintott.

– Úgy tűnik, jó munkát végeznek.

– Aminek örülünk – emlékeztette Janie a férjét.

– Igen. Igen, örülök.

Janie tudta, hogy Harryt nagyon megviseli mindaz, ami a cégével történik. Elég sokszor kellett átbeszélniük ezt az elmúlt néhány hónapban. Harry ügyvédei mindent kézben tartottak, de volt egy halom papírmunka, döntések és beszélgetések, amelyek időnként még túlságosan megterhelőek voltak Harry számára, hiszen még csak két hónappal ezelőtt jött ki a kórházból.

Mindezek tetejébe Janie türelmesen hallgatta, amikor Harry a saját, munkával kapcsolatos érzéseit elemezgette, és két véglet között vacillált. Egyfelől, mondta neki, semmi kedve visszamenni dolgozni – különösen, hogy az a hely majdnem megölte őt.

– Talán ez egy jó lehetőség arra, hogy valami teljesen mást csináljak – mondta. – Használhatnánk ezt a pénzt bármire, amire csak akarjuk. Mondjuk, utazgathatnánk. – Ilyenkor Harry jobb színben látta a világot, és a jelenlegi helyzetük pozitívumaira koncentrált.

– Nem utazgathatunk – válaszolta neki ilyenkor Janie. – Ella már középiskolás.

– De igen, megtehetjük, már hogyne tehetnénk meg – tartott ki Harry. – Semmi nem állíthat meg minket. Semmi nem tart minket Lymingtonban, ha eladom a céget.

Legutóbb egy hete folytatták le ezt a beszélgetést. Harry most még nem akart visszamenni dolgozni, de Janie tudta, hogy a véleménye hamarosan ismét megváltozik, és hogy akkor elölről kezdik ezt a társalgást. És amikor ez eljön, Harry nyugtalanná válik, értéktelennek érzi magát, mintha nem lenne értelme az életének.

– Te ezt nem érted, Janie – mondta neki a férje. – Azt a céget vezettem majdnem azóta, hogy dolgozni kezdtem, és most nézz rám. – Az arcára mutatott, ami sebhelyes volt, és még mindig vöröslött az égési sebektől.

Janie azt akarta mondani neki, hogy persze hogy megérti, de inkább befogta a száját. Vajon mit gondolt Harry, ő min ment keresztül az elmúlt öt évben? Ő ugyanezt élte meg attól a pillanattól kezdve, hogy eldöntötték, otthagyják Londont.

De Harry ezt nyilvánvalóan észre sem vette, és ez talán részben Janie hibája is volt, mert sohasem mondta neki. Mostanra pedig már annyira eltávolodtak egymástól, hogy Janie úgy érezte, talán nincs is értelme, hogy megemlítse.

Ehelyett Janie folytatta azt, amit mindig is tett, és továbblépett, közben pedig a felszín alatt kétségbeesetten kapálózott, a felszínen pedig azt tettette, hogy minden rendben van. Elsősorban a lányok miatt csinálta ezt, mert tudta, hogy nagyon nehéz időszakon vannak túl, így, hogy az apjuk a tűz utáni első hetekben ennyire maga alatt volt, és el sem akarta hagyni a házat. Janie vidám mosolyt erőltetett az arcára, és továbbra is azt mondta nekik, hogy ez egy teljesen érthető és csak ideiglenes reakció, és a saját érzéseit közben mindvégig háttérbe helyezte. Majd foglalkozik azokkal is, amikor sorra kerülnek.

De Janie eljutott arra a pontra, a legutóbbi ilyen beszélgetés után, hogy beszélnie kell valakivel. És végül felvette a telefont és felhívta Sophie-t.

– El akartam hagyni őt – tört ki belőle a vallomás. – Csakhogy így most nem tehetem.

Sophie végighallgatta Janie mondandóját, és amikor befejezte, Janie még hozzátette:

– Tudod, sohasem fogok megbocsátani magamnak.

– Miért? – kérdezte Sophie.

– Ha én nem lettem volna ott, akkor bíróság elé vihetted volna Milest. Nem úszta volna meg, amit veled tett.

Egy pillanatnyi szünet után Sophie így válaszolt:

– Nem. Nem vagyok benne biztos, hogy bíróság elé vittem volna.

– Ezt hogy érted?

– Nem tudom, hogy végig akartam volna-e csinálni, és ennek semmi köze hozzád. Vagy legalábbis nem igazán. Ha őszinte akarok lenni, akkoriban azt mondtam magamnak, hogy a legjobb, amit tehetek, az az, hogy megpróbálom elfelejteni a történteket.

Janie nem válaszolt azonnal. De aztán döbbenten megkérdezte:

– És sikerült?

– Nem – válaszolta Sophie. – De már vége. Miles meghalt – mondta nyersen. – És visszatérve rád meg Harryre, sohasem szabad bűntudatot érezned amiatt, hogy milyen döntést hozol. Csak úgy kell döntened, hogy a legjobb legyen számodra.

Csakhogy ez nem volt ennyire egyszerű. Mert ami jó lett volna Janie számára, az talán nem lett volna jó a lányoknak. És egyébként is, mindent összevetve, hogyan is tehetné meg?

– Mit szólnának az emberek? – panaszkodott a barátjának telefonon keresztül.

Természetesen Sophie azt mondta neki, amit Janie is mondott volna bármelyik barátjának – hogy nem számít, mások mit mondanak; az igazi barátai ki fognak tartani mellette, akármi történjen is. De ezek a közhelyek nem segítettek.

Így aztán Janie tovább figyelte, ahogyan Harry körbe-körbejár, és hallgatta, ahogy azon őrlődik, hogy mit fog csinálni.

A legviccesebb az egészben az volt, eszmélt rá Janie, ahogy ott ültek a konyhában aznap reggel és a lányok továbbra is a trambulinon játszottak a napsütésben, hogy a férje egyetlenegyszer sem kérdezte meg tőle, hogy ő mit szeretne.

Tulajdonképpen, mióta csak Ella megszületett, nem emlékezett egyetlen alkalomra sem, ami róla szólt volna. Mindig minden Harryről szólt.

Végül a férjéhez fordult, és így szólt:

– Beszélnünk kell.

Harry felemelte a tekintetét a telefonjáról, amit időközben újra kézbe vett.

– Azt hiszem, nem voltam teljesen őszinte veled – kezdte Janie. Kezében megremegett a csésze, amit még mindig a szája előtt tartott, és amit végül lerakott az asztalra, de nem engedett el.

– Rendben – mondta Harry gyanakodva.

Janie kinyitotta a száját, de még nem volt teljesen biztos abban, hogy mit is fog mondani. Mert addig a pillanatig nem tudta, hogy ismét fel fogja hozni Sophie megerőszakolásának körülményeit és Miles Morgan szerepét az ügyben.

Becsületére legyen mondva, Harry figyelt rá. És miközben a lányok még egy órán át játszottak odakint, Janie-nek lehetősége volt elmondani a férjének, hogy pontosan mi zajlott az életében az elmúlt öt évben, attól a pillanattól kezdve, hogy megmondta neki, mi történt Sophie-val, egészen addig, amíg rájött, hogy valaki követi őt.

Amikor a mondandója végére ért, felemelte a csészéjét, és megitta a kihűlt teát, közben pedig arra várt, hogy a férje megszólaljon. Nem kerülték el a figyelmét a könnyek, amelyek a férfi szeme sarkában jelentek meg, vagy a kéz, amelyet ő már nem ismert fel, amikor Harry felemelte, hogy a hüvelykujjával kitörölje a könnycseppet a szeméből. A férfi már nem viselte a jegygyűrűjét. Harry akkor is könnyezett, amikor elmondta neki, hogy képtelen hordani, egy héttel a tűz után, bár akkor Janie bámult rá, és azt gondolta, hogy ez aztán igazán a legkisebb problémájuk.

– Miért csak most mondod el ezt nekem? – kérdezte Harry.

Janie szerette volna tudni, hogy a férje mire gondol, amikor ezt kérdezi. Ha már az elején elmondta volna neki, amikor először megtörtént, talán nem ülnének itt, a jelenlegi helyzetben. Ha elmondta volna neki, akkor talán sohasem hozta volna vissza az életükbe Milest. És talán a tűz sem történt volna meg.

Vajon ezt gondolta Harry? Hogy az ő hibája? A férje nem vádolta őt, de Janie nem tudott szabadulni a gondolattól, mert Miles tettei vezettek végül a tűzhöz. Efelől kétsége sem volt.

– Nem is tudom, miért nem – válaszolta végül. – Mérges voltam rád. Azt hiszem, téged hibáztattalak, mert már nem akartam tovább magamat hibáztatni azért, ami Sophie-val történt.

– Azt hittem, hogy ott akarod hagyni a munkádat. Azt hittem, hogy nem tesz boldoggá – folytatta. – Azt hittem – mondta –, hogy jót teszek neked azzal, hogy ide költözünk Lymingtonba, mert te már nem akarsz többé dolgozni azután, hogy…

Janie nem válaszolt.

– Miért nem voltál őszinte velem? – kérdezte Harry.

– Nem tudom – mondta, ezúttal sokkal halkabban. – Csak nem beszéltem veled, és aztán egyik dolog követte a másikat.

Harry a kezébe temette a fejét.

– Sosem mondtad nekem, hogy valaki követ téged – mondta. – De hát miért nem szóltál erről? Ez a lányokra is hatással van. – Amikor a férfi felnézett Janie-re, a szemében félelem tükröződött. Sokkal rosszabbul is alakulhattak volna a dolgok.

– Most már tudjuk, hogy ki volt az – mondta Janie. – És hiszek Miának, amikor azt mondja, hogy sohasem állt szándékában bántani engem vagy a lányokat.

Harry röviden felnevetett, és megrázta a fejét, kezét tompa puffanással ejtette le az asztalra.

– Ez nevetséges; egy szavát sem hiheted el annak a nőnek – válaszolta, és sebhelyes arca eltorzult a dühtől.

– Igazad van, nem hihetem el – vágta rá Janie gyorsan, hogy elejét vegye egy dühkitörésnek. – Nem hiszem el.

Az igazság azonban az volt, hogy valóban hitt Miának. Még ha Mia meg is akarta bosszulni a nővérét, Janie tudta, hogy sohasem bántotta volna őt vagy a lányokat, mert látta Mia szemében, amikor egyik alkalommal meglátogatta őt a börtönben és beszélgetett vele.

De természetesen ezekről a vizitekről sem beszélhetett Harrynek. És egy idő után Janie azt is tudta, hogy valamikor majd fel kell hagynia ezekkel a látogatásokkal, de még nem most. Egyelőre még nem. Most még szüksége volt arra, hogy ezt megtegye.

– Akkor mit akarsz most csinálni? – kérdezte tőle Harry. Arckifejezése ismét megváltozott, most már nem mérges volt, hanem inkább aggódó.

– Vissza akarok menni dolgozni – válaszolta Janie. – Egy ideje már azon gondolkodom, hogy segíteni akarok a nőkön: bátorítani akarom őket arra, hogy beszéljenek a munkahelyi zaklatásról. – Az előző munkájához képest ez hatalmas változás volt, de valahol mégis ugyanazt jelentette. – Meg akarom mutatni Ellának és Lottie-nak, hogy milyen fontos, hogy kiálljanak magukért – folytatta Janie. Meg akarta mutatni nekik, hogy ez sokkal fontosabb, mint olyan férfiakat védeni, akik lábbal tiporják a jogaikat.

Harry lassan bólintott.

– Oké – mondta. – Megértem.

– Nem akarok teljes munkaidőben dolgozni, a lányok miatt…

– Értem.

Janie is bólintott.

– De mi a terved… – Harry hangja elcsuklott, tekintetét Janie-re szegezte. – Mi a terved velünk? Vissza fogod szerezni azt, amiről azt hiszed, örökre elveszett?

Janie elfordult, és azt nézte, ahogy Lottie lekászálódik a trambulin lépcsőjén. Mögötte ott állt Ella, egy labda volt a kezében, és éppen kiáltott valamit a testvérének, amit Janie nem hallhatott. Aztán hirtelen kiesett a labda a kezéből, és tompa puffanással landolt Lottie fején.

Janie összerezzent, és azt várta, hogy a kisebbik lánya könnyekre fakad, de – Janie legnagyobb meglepetésére – nem így történt.

– Janie! – Harry átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a kezét, de Janie ösztönösen arrébb húzódott. Egy pillanatra mindketten elnémultak, az asztalt bámulták, kezük csak néhány centire volt egymástól, bár úgy érezték, hogy áthidalhatatlan szakadék van köztük.

Egyszerűbb volt, amikor nem voltak őszinték egymással, gondolta Janie. Amikor Harrynek nem voltak kérdései, amelyeket neki kellett megválaszolnia, amikor csak hagyta magát sodródni az eseményekkel, és színlelt.

– Nem tudom – mondta.

Harry a szája elé tette a kezét, ujjaival az ajkát dörzsölte. A tekintete Janie-ét kereste.

– Meg akarod próbálni? – tette fel végül a kérdést.

– Nem tudom – ismételte meg Janie, ezúttal halkabban.

Harry megmerevedett. Halálos csend telepedett rájuk. Janie behunyta a szemét. Tudta, hogy még hosszú út áll előtte. Ha most elhagyja a férjét, hogy fog Harry boldogulni? Őt fogja felelőssé tenni? Könyörögni fog neki, hogy maradjon, mert egyedül nem tudja végigcsinálni? El tudta volna képzelni a férjéről, hogy így tesz, de becsületére legyen mondva, Harry végül így szólt:

– Szeretlek, Janie. Azt akarom, hogy boldog légy, és ha velem nem lehetsz az… – Elhallgatott, mire Janie-t a bánat kezdte fojtogatni, a fejében pedig elviselhetetlenül sok gondolat keringett. – Azt hiszem, őszintének kell lennünk egymással.

Janie bólintott. Őszintének kell lennie vele. Talán nem minden tekintetben. Azzal kapcsolatban nem, hogy tovább látogatja Miát, és hogy pénzt ad neki azért, hogy segítsen Jessnek. De végül is őszinte lesz azzal kapcsolatban, hogy mit akar.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

Mia felpillantott, amikor a látogatók beözönlöttek. Mostanra kezdte megismerni őket, és mindig végig kellett néznie mindegyiküket, ahogy beléptek a helyiségbe, mielőtt az anyja végül megjelent volna a sor végén.

Ma öregebbnek látszott, mint korábban valaha is. Törékeny teste még görnyedtebb volt, mint általában, az arca sápadt volt, szemét sötét karikák vették körül, de Mia feltételezte, hogy ő maga sem néz ki jobban. A haja lenőtt, a vállát alaktalan hajtincsek súrolták, a körmét rövidre és egyenetlenre rágta.

– Hogy vagy, kedvesem? – üdvözölte az anyja, és leült.

– Jól – mondta neki Mia, habár mindketten tudták, hogy ez hazugság. – Te hogy vagy?

Az anyja ránézett, és Mia látott valamit átsuhanni az arcán, habár először nem tudta értelmezni.

– Vagyogatok. Ma nem volt olyan szörnyű a forgalom, kevesebb mint két óra volt – mondta, mintha ez valami pluszpont lenne.

– Nem örülök neki, hogy ennyit vezetsz.

– Lárifári – bagatellizálta el az anyja. – Amúgy is egyre inkább belejövök.

– Hogy van Jess? – kérdezte Mia, reménykedve a jó hírekben.

– Még mindig be akar jönni meglátogatni téged.

Mia elfordult, és a többi látogatót kezdte tanulmányozni.

– Nem érti, miért nem engeded meg neki – folytatta az anyja rendületlenül, a hangja kissé élesen csengett, elég élesen ahhoz, hogy Mia visszaforduljon felé. – Én sem értem. Ti ketten mindig olyan közel álltatok egymáshoz. Olyan közel, erre most… – Elhallgatott, a mondat befejezetlenül lógott a levegőben. – Jesst okolod azért, mert itt vagy? – kérdezte az anyja, már nem először. – Elmondhatod nekem az igazat, kedvesem. Megérteném.

Az anyja mindössze csak megértő akart lenni, és ez összetörte Mia szívét.

– Mert mindenekelőtt te sohasem kerested volna a bosszú lehetőségét, ugye? – folytatta. – Soha nem fajult volna idáig.

– Te Jesst okolod? – Szavai nyersebben hangoztak, mint ahogyan szánta. Nem is akarta kimondani őket, csak be akarta fejezni a beszélgetést.

– Mia! – Az anyja hátrahőkölt, kezét a szája elé kapta.

Mia át akart nyúlni hozzá, meg akarta ölelni őt, megmondani neki, hogy nem így értette, de mégis makacsul a székhez szögezve maradt, tekintete a helyiség másik végébe vándorolt.

– Nem ez az oka annak, hogy nem akarom őt látni – mondta végül.

– Akkor kérlek, kedvesem, mondd meg, hogy mit üzensz neki.

Mia megrázta a fejét, az anyja pedig hátradőlt a széken, és nagyot sóhajtott.

– Azt gondolod, hogy Jess nem tudná ezt kezelni? – kérdezte. – Erről van szó? Azt hiszed, nem bírná elviselni, hogy így lát téged. Hát, pedig képes lenne rá. Végül is, én is el tudom viselni – mondta az anyja, a hangja megbicsaklott, az egyik kezét a szívére tette.

– Épp csak elkezdett újra eljárogatni otthonról – mondta Mia csendesen.

– Erről van szó? Attól tartasz, hogy ez visszavetné őt? – Az anyja ismét előredőlt, megpróbált belekapaszkodni valamibe, ami segíthet neki megérteni, hogy Mia miért utasítja el olyan makacsul a testvére látogatását. – Ez nem fog bekövetkezni. Annyira jól halad, ez nem lesz… – Elharapta a mondatát, mintha maga sem lenne biztos abban, hogy elhiheti a saját szavait.

Mia kihúzta magát, karját kettejük közé fektette az asztalra.

– Mondd el, miket csináltatok ezen a héten!

Az anyja összeszorította az ajkát, és egy pillanatig néma maradt, mintha megpróbálná felidézni, hogy miket csináltak. Valójában Mia tudta, hogy azon gondolkodik, mennyit mondjon el neki.

– Mondd csak. Kérlek! – sürgette Mia, mert tényleg tudni akarta.

– Hát a múlt héten piknikezni voltunk a tengerparton. Elmentünk egészen Sandbanksig, azzal a komppal mentünk, amit gyerekkorotokban mindketten annyira szerettetek. – Egy pillanatra elrévedt az emlékeiben, a szeme pedig felragyogott, ahogyan erről mesélt.

Mia bátorítóan bólogatott.

– Jessnek nagyon tetszett ott, de aztán elkezdett esni, szóval visszajöttünk, és beültünk a moziba. Ó, és csütörtökön szerzett nekünk jegyet a színházba. El tudod ezt képzelni? Az egyik londoni darabot játszották a Mayflower színházban. Jess szúrta ki a neten; azt mondta, hogy ezt már évek óta meg akarta nézni.

Mia mosolygott.

– Ez nagyszerű!

De a fény eltűnt az anyja szeméből, amikor megszólalt:

– Nem tűnik helyénvalónak.

– Pedig nagyon is az. Örülnöd kellene annak, hogy Jess akarja mindezt.

– De hogyan örülhetnék neki? Hogyan is lehetnék boldog egy parányit is, amikor te idebent vagy? Nem úgy tűnik, mintha élni tudnám az életemet, így, hogy az egyik lányom börtönben van, ugye? – Amint kimondta ezeket, Mia anyjának arca megnyúlt. – Jaj, édes istenem, nem kellett volna ezt mondanom. Ne haragudj, kedvesem, bocsánat.

– Semmi baj – legyintett Mia.

– De. Igenis van baj. Mi a csudáért akarsz hallani ezekről a dolgokról, amiket csinálunk, amikor te nem… te még csak nem is…

– Tényleg hallani akarom őket. Szeretem tudni, hogy te és Jess mit csináltok. Tudni akarom, hogyan kezdi újra élni az életét.

Nem gondolod, hogy éppen emiatt vagyok itt?, gondolta, habár nem mondta ki hangosan.

– Szóval neked küzdened kell azért, hogy folytassa – buzdította Mia. – Mutasd meg neki, hogy mennyi mindenért érdemes élnie. És tudod, hogy ez nem több annál, amit Jess megérdemel. Legalább azt megérdemli, hogy végre éljen egy kicsit. – Mia szemét elfutották a könnyek, amikor az anyja behunyta a sajátját.

– De mi értelme ennek? – kérdezte nagyon halkan.

– Ezt hogy érted, anya?

– Visszakaptam az egyik lányomat, de elvesztettem a másikat, szóval mi az értelme ennek?

– Anya, nem beszélhetsz így.

– Éppen ezt nem értem. – Megrázta a fejét, kinyitotta a szemét, és tekintetével Mia szemét kereste. – Egyáltalán nem értem. Hogyan lehetséges az, hogy ennyi szeretettel beszélsz a testvéredről, de mégsem akarod látni?

Mia összeszorította a száját, és leszegte a fejét. Nem akarta már megint újrakezdeni.

– Még mindig hagyod, hogy azok a nők meglátogassanak? Mia a fejét rázta.

– Laurát csak kétszer láttam.

Laura még majdnem a legelején látogatta meg őt, és Mia hálás volt a lehetőségért, hogy beszélhetett valakivel arról, ami aznap éjjel történt. Hogy ismét elmondhatta neki, hogy Laura mennyire lekötelezte azzal, hogy hallgatott azokban az első napokban a kihallgatásokon.

Azt is gondolta, hogy Laura azért jött be hozzá, mert újra akarta hallani, ahogyan Mia azt magyarázza, hogy soha nem akart ártani neki. Volt valami nagyon törékeny abban a nőben, akiről Mia mindig is azt hitte, hogy nagyon erős.

Mindössze két látogatás után nyilvánvalóvá vált, hogy már nincs sok értelme beszélgetniük.

– És mi van Janie Wooddal? – kérdezte az anyja.

– Ő járt bent párszor – mondta Mia. – A védőügyvéd, akivel összekötött, egyszerűen csodás. Rendben vagytok még? Úgy értem, kapjátok még azokat az összegeket? – kérdezte Mia.

Az anyja bólintott.

– De ez nincs rendjén, hogy ő küld nekünk pénzt.

– Ő akarta így. És amíg küldi, te csak fogadd el, anya. Te is tudod, hogy nektek szükségetek van rá, nekik pedig nincs.

– Ez nem számít – nevetett fel az anyja. – Nem számít, hogy szükségük van-e rá vagy sem. Nem kellene pénzt küldenie nekünk, különösen nem azok után, ami a férjével történt.

– De anya! – unszolta Mia. – Ezt Janie akarja így; és Jessért teszi, hogy segítsen neki. Csak néhány hónapról van szó, szóval kérlek, ígérd meg, hogy élsz a lehetőséggel.

Mia hálás volt Janie pénzéért és összeköttetéseiért, bár nem tagadhatta, hogy a bűntudatára apellál. Janie reakciója, amikor felfogta, hogy kicsoda Mia valójában, eltörpült az éjszaka többi eseménye mellett, de a későbbi látogatások alkalmával világossá vált, milyen súlyos teherként nyomja a vállát a Jess életének összeomlásában játszott szerepe.

Már harmadszor járt Janie Miánál, amikor bevallotta, hogy Miles ugyanezt tette az ő legjobb barátjával is, és Miának szöget ütött a fejébe, hogy ugyanebben a helyzetben lennének-e, ha az nem történt volna meg. Vajon ugyanennyire támogatta volna-e őket Janie, ha nem gyötörte volna lelkiismeret-furdalás Sophie miatt, és úgy derült volna ki, hogy Mia azon az éjjel, amikor a férje irodája porig égett, rajta próbált revansot venni? Mia valahogy kételkedett ebben.

Janie tudni akarta, miért figyelte őt Mia.

– Mit akartál tenni velem? – kérdezte. – Amikor ott voltál a házam előtt, a lányok pedig… – Nem tudta befejezni a mondatot.

– Nem-nem, sohasem bántottam volna őket – esküdözött Mia.

– Soha nem akartam bántani egyetlen családtagodat sem, vagyis nem így.

Janie lassan bólintott, tekintete kérdőn nézett Miára.

– Akkor miért?

– Meg akartam tudni rólad valamit, bármit, ami segíthetett nekem, hogy megleckéztesselek. Sosem jöttél be az irodába; semmi dolgod nem volt a céggel; igazából senki nem tudott rólad semmit. De az életednek egyetlenegy részlete sem volt, amit ne a pénz vezérelt volna, szóval csak azt tehettem, hogy kitalálok egy módot arra, hogy azt tegyem tönkre, ha tudom… – Mia megvonta a vállát. Az egész olyan gyerekesnek és amatőrnek hangzott most, annyira működésképtelennek; és mégis, sok-sok hónappal azelőtt, amikor meglátta a hirdetést Laura pozíciójára, meggyőzte magát, hogy ez az a lehetőség, amire várt.

– Te és Harry annyira… – legyintett –, nektek megvolt mindenetek. Az életetek olyan csillogó volt, a miénk pedig… – Mia elharapta a mondatot, és felnevetett. – Nem is különbözhetett volna jobban a miénktől. Le akartam rombolni Harry cégét, a hírnevével együtt. Először fogalmam sem volt, hogy hogyan, de aztán amikor Sarah beszélt nekem arról, hogy zaklatják… Csak egy halvány reménysugár volt, de ez elég volt.

– Mike Lewis életét is tönkretehetted volna – mondta Janie színtelen hangon, de nem akarta megdorgálni ezzel, csak megállapította a tényt.

– Tudom. Mindig vannak ártatlan áldozatok – mondta Mia, de közben tudta, hogy ez milyen szívtelenül hangzik. Elfordította a tekintetét. – Az a helyzet, hogy ezzel nem is foglalkoztam, csak neked akartam megfizetni. Tudod, a nőket tényleg máshogy kezelik odabent – tette hozzá, mintha ez valahogyan igazolná a tetteit. – Nem kapnak előléptetést. Harry és a többi fickó, csupa haver, akik szívességeket tesznek egymásnak.

Janie bólintott.

– Azt akartam, hogy bemocskolódjon a hírneve, és emiatt fontos ügyfeleket veszítsen el. Úgy okoskodtam, hogy ha a Coopers hisz nekem… – Mia megrázta a fejét. – Azt hittem, hogy ha elestek a bevételtől, akkor elveszítitek a számotokra legfontosabb dolgot. De mindezek ellenére sajnálom, ami Harryvel történt. Nem ezt akartam… – A mondat ismét félbeszakadt. – A dolgok kicsúsztak a kezemből.

Mia az anyjához fordult, és megismételte:

– Kérlek, csak fogadd el azt a pénzt.

– Rendben. – Az anyja megadóan tartotta fel a kezét. – Úgy lesz.

Mia hátradőlt a székén, és az anyját tanulmányozta. Nem tudta elviselni a gondolatát, hogy az anyja milyen árat fizetett az elmúlt három hónapért, és hogy amikor a tárgyalás elkezdődik, ez csak még rosszabb lesz.

Az anyja végre felé nyújtotta a kezét az asztal fölött, Mia megfogta, és érezte, ahogy az anyja ujjai megszorítják az övéit.

– Bárcsak tehetnék valamit érted. Nem akarom, hogy itt legyél, Mia. – Szeme sarkából könnyek buggyantak ki, és legördültek az arcán. Mia nézte, ahogyan az álláig futnak, majd lecsöppennek az asztalra. – Bárcsak én lennék itt helyetted.

– Ezt nem teheted meg, anya.

– Nem. Semmit sem tehetek – mondta. – Ez az, ami darabokra töri a szívem. Ha tehetném, egy szempillantás alatt helyet cserélnék veled.

– Tudom, hogy megtennéd.

– Azt gondolom, hogy sohasem állt szándékodban megölni azt az embert – mondta, ahogy már több alkalommal is. – Tudom, hogy sohasem tetted volna. Ez csak hirtelen felindulás volt. – Szomorúan mosolygott. – Mindig is heves vérmérsékletű voltál.

– Tudom, anya – válaszolta Mia.

– Kérlek, drágám, kérlek, engedd meg, hogy Jess idejöjjön meglátogatni. Amint meglátod őt, tudni fogod, hogy megbirkózik vele. Kérlek! Tedd meg értem! Aztán már nem foglak nyaggatni.

Mia becsukta a szemét, és alig láthatóan megrázta a fejét.

– Rendben – mondta végül. – Rendben, hozd el Jesst.

De alighogy kiejtette a szavakat, máris kétségei támadtak, hogy jól tette-e.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

Mia nem akarta látni Jesst, de nem azért, mert őt okolta volna, hogy börtönbe került. Ezt a döntést ő maga hozta meg. Mia sokkal inkább attól tartott, hogy Jess bármelyik pillanatban úgy dönt, hogy elmondja az igazat. És ha a testvére meglátja őt itt, akkor sokkal valószínűbb, hogy ez bekövetkezik.

Mia gyakran elgondolkodott azon, hogy az anyja mélyen legbelül tudhatja az igazat, vagy legalábbis sejtheti. Látott valami különös fényt a szemében, amit először nem értett, de később ráeszmélt, hogy ez ugyanaz a tekintet volt, ahogyan gyerekkorukban nézett rájuk. Amikor tudta, hogy az egyik lánya hazudik.

Miának nagyon fájt, hogy az anyja azt hiszi róla, hogy képes lenne arra, hogy felgyújtson egy épületet, de ugyanakkor az is nagyon fájt volna neki, hogy Jess képes volt rá. Kilátástalan helyzet volt.

Mia körbepillantott a helyiségben, ránézett a többi nőre, akik a látogatójukra vártak.

Fogalma sem volt arról, hogy mire számítson, amikor majd meglátja a testvérét. Azonban a tűz éjszakájáról nem akart beszélni; azt akarta, hogy Jess inkább beszéljen neki a mostani életéről: hogy mit csinál, mennyire élvezi, hogy újra él. Mia látni akarta, hogy a testvére szemébe visszatért az élet.

Ugyanakkor azt is tudta, hogy túl sokat kíván, közben pedig nézte, ahogyan az első három látogató belép az ajtón. Amikor észrevette Jesst, ahogyan a biztonsági őr szélesre tárja neki a dupla szárnyú ajtót, visszatartotta a lélegzetét.

Mia felemelte a kezét, hogy integessen, de amikor Jess megfordult, Mia nem csak azt látta a szemében, hogy visszatért belé az élet.

Jess megállt, amikor meglátta őt, az arca sugárzott, a szája sarkában mosoly bujkált. Pislogott egyet, és vett egy mély levegőt, mielőtt újra mozgásba lendült. A szemét egy pillanatra sem vette le Miáról.

Ahogy Mia követte őt a tekintetével, felidézte azokat a dolgokat, amiket az anyjuk mondott a testvéréről: a vágyáról, hogy visszatérjen az életbe; a tengerparti piknikekről, a kirándulásról a sandbanksi komppal, a moziról, a színházról, és hirtelen minden világossá vált számára.

Mia az előtte levő asztal szélébe kapaszkodott. Fel akart ugrani, odaszaladni hozzá, és kitolni a testvérét a helyiségből, még mielőtt Jess elmondhatná neki, ami miatt jött. De ehelyett Mia lefagyott, csak felületesen lélegzett, miközben nézte, ahogyan a testvére felé halad.

Jess egyik dolgot sem azért tette, mert Mia feladott érte mindent. Azért tette őket, hogy a lehető legtöbbet kihozza abból a szabadságból, ami még maradt neki – ezek voltak az utolsó kalandok.

Mia tudta, hogy a testvére miért akarta olyan nagyon meglátogatni őt. Pontosan tudta, hogy mit fog ma mondani neki Jess, és azt is tudta, hogy semmit nem tud tenni ellene, mert látta már korábban is ezt a tekintetet. Sok évvel ezelőtt, amikor Jess még tudott futni, és semmi nem állíthatta meg.

Mia megborzongott. A nővére azért volt itt, hogy megmondja neki, vallomást fog tenni arról, ami aznap éjjel történt. Nyilvánvaló volt, hogy Jessnek egyáltalán nem állt szándékában, hogy hagyja, hogy a testvére a bíróságra kerüljön, vagy hogy magára vállaljon valami olyat, amit nem követett el.

Miközben Mia az elmúlt hat hónapban a börtönben ült, Jess azt csinálta, amiért Mia és az anyjuk az utóbbi öt évben folyamatosan könyörögtek: újra élte az életét. Csak még egyszer, utoljára.

Miának az fájt a legjobban, hogy tudta, Jess nem a saját kedvéért ment a színházba, vagy a tengerpartra vagy bárhova máshova. Az anyja és a testvére miatt csinálta – azért a két emberért, akik a mindent jelentették számára.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mindazoknak a csodás anyáknak, akiket ismerek, különösen azoknak, akiket igazán nagyra tartok, de akik nem mindig veszik észre, hogy milyen remek munkát végeznek – ezt a könyvet nektek ajánlom.

Köszönettel tartozom két fantasztikus barátomnak, Deb Dormannek és Donna Crossnak, akik segítettek nekem Laura, Mia és Janie történetének alakításában. És köszönet a többi barátomnak is, akik folyamatosan támogatásukról biztosítottak. Szerencsés vagyok, hogy itt vagytok nekem.

Köszönöm a kedves olvasóknak, kritikusoknak és könyves bloggereknek is, valamint mindazoknak, akik nem fukarkodtak az idejükkel és a hozzászólásaikkal, hálás vagyok, mert nélkületek nem csinálhatnám azt, amit szeretek. Márpedig igazán szeretem csinálni.

Köszönöm a csodás és tehetséges munkatársaimnak itthon és külföldön: a fantasztikus szuperügynökömnek, Nelle Andrew-nak, aki nélkül teljesen elveszett lennék, és a két szerkesztőmnek, akik folyamatosan lenyűgöznek azzal, hogy képesek minden szerkesztés alkalmával jobbá tenni a könyvet. Emily Griffin és Jackie Cantor, igazán örömtelivé tettétek számomra a könyv megírását.

A nagy-britanniai Century kiadó és az amerikai egyesült államokbeli Gallery kiadó csapatának – köszönöm a segítségeteket a marketing és a PR területén, a korrektúrázásban, a zseniális borítók elkészítésében és a könyv boltokba való eljuttatásában. Szinte el sem tudom hinni, hogy ilyen nagyszerű csapat dolgozik a háttérben, és tudom, hogy a siker komoly csapatmunka eredménye.

És végül köszönöm a családomnak, ezúttal kibővítve Pickle és Toffee cicáinkkal, akik azzal segítenek, hogy ráülnek a laptopomra és megrágják a ceruzák végét.

Anyukámnak, amiért a könyv végére érve sírva hívott fel, hogy elmondja, mennyire büszke rám.

És a csodás férjemnek, aki állandó legnagyobb rajongóm, aki sohasem kételkedik bennem, és aki hajlamos azt hinni, hogy a szereplők őt ábrázolják (Harry nem te vagy, John!).

Természetesen köszönöm két kivételes gyerekünknek is, Bethanynek és Josephnek, ti jelentitek számomra a világot. Sohasem fogok megfelelő szavakat találni arra, hogy elmondjam, mennyire szeretlek titeket, és mennyire büszke vagyok rátok, de higgyétek el, hogy minden egyes nap így érzem. Köszönöm, hogy hagytatok dolgozni, amikor a könyvemmel kellett foglalkoznom, és köszönöm, hogy ilyen kedves, szerető és nagylelkű emberek vagytok.

Tartalom

A TŰZ ÉJSZAKÁJA

Május 13., hétfő

Május 14., kedd

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

Május 14., kedd

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

Május 14., kedd

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

Május 14., kedd

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

Május 14., kedd

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Május 14., kedd

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

Május 14., kedd

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Május 14., kedd

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Május 15., szerda

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Május 14., kedd

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Május 16., csütörtök

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Május 14., kedd

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Május 14., kedd

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Május 14., kedd

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Május 16., csütörtök

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

Május 16., csütörtök – három nappal a tűz után

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Május 17., péntek

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Május 17., péntek

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Május 13., hétfő – a tűz napja

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Május 17., péntek – négy nappal a tűz után

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

Május 13., hétfő – a tűz éjszakája

Május 17., péntek

NEGYVENEDIK FEJEZET

Május 13., hétfő – a tűz éjszakája

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS