Éjfélkor a Fekete Rigó kávézóban

Heather Webber

Kossuth (2023 febr)

Címke: romantikus, regény, mágikus realizmus

romantikusttt regényttt mágikus realizmusttt

Az Éjfélkor a Feketerigó kávézóban mágikus realizmussal átszőtt, szívmelengető és magával ragadó romantikus történet, helyszíne pedig az Egyesült Államok egy bájos déli kisvárosa.

Wicklow, ez az emberléptékűen kicsi település az alabamai hegyek árnyékában terül el. Ide érkezik Anna Kate, hogy eltemesse szeretett nagymamáját, Zét, a Feketerigó kávézó tulajdonosát. Úgy tervezte, hogy csak rövid időt tölt itt, bezárja a kávézót, majd eladja nagyanyja ingatlanát. Ám hiába szánja el magát, hogy nem alakít ki szoros kapcsolatokat a helybeliekkel, és hogy elkerüli az apja családját, Anna Kate-et végül megmagyarázhatatlan módon elbűvöli a különös déli városka, ahonnan anyja sok évvel korábban elmenekült, és a rejtélyes Feketerigó-pite, amelyről az egész város beszél.

Ahogy lassan fény derül a múltra, Anna Kate-nek végül döntést kell hoznia, hogy ez a magányos feketerigó képes lesz-e rendbe szedni törött szárnyát, és megtanulni repülni.

Heather Webber

ÉJFÉLKOR A FEKETE RIGÓ KÁVÉZÓBAN

Mindazoknak, akik boldogan ennének a feketerigó-pitéből.

1

– Nem kezdhetnénk az elején?

– Az elején? Hát, talán a temetéssel kezdődött. Rohadt nagy cécó lett a temetésből, amikor megjelentek a fekete rigók. – Az édes szedres tea kiloccsant kicsit a két befőttes pohárból, ahogy Faylene Wiggins hirtelen az asztalra csapott. – Jaj, nem, nem. Ezt nem írhatja le. Anyám a saját készítésű citromverbéna szappanjával mosná ki a számat, ha megtudná, hogy káromkodtam, és ország-világ olvassa a cikkében.

Az újságíró lapozni kezdett a jegyzettömbjében.

– Nem azt mondta, hogy az édesanyja meghalt?

– Maga nem idevalósi, úgyhogy bocsánatos az értetlensége. Az alabamai Wicklow nem közönséges város, fiatalember. Jó ég, biztosan nem élném túl, ha anya kikelne a földből és elkezdene kísérteni engem egy darab szappannal a csontos kezében. – Bólintott, és ujjával a levegőbe bökött. – Na, akkor jöjjön, amit leírhat.

Anna Kate

Az biztosan nem jó, ha akkora lármával indul a nap, hogy a holtakat is felkeltené.

Mély álomból riadva ültem fel az ágyon. Hajnali negyed hat volt. Egy pillanatig azt se tudtam, hol vagyok. Az érzés ismerős volt, és csaknem olyan megnyugtató, mint a viseltes paplan, amelyet városról városra cipeltem magammal egész vándoréletemben.

Amíg a szememet dörzsöltem és magamhoz tértem, lassan derengeni kezdtek az elmúlt hetek eseményei is. Wicklow. A Fekete Rigó kávézó. A temetés. A madarak. A szomszédok.

Jó ég! A szomszédok.

Nagy levegőt vettem és visszadőltem a párnákra. Fogalmam sem volt, mitől riadtam fel, ugyanis most semmi más nem hallatszott, csak a légkondicionáló berendezés zúgása, az előszobai óra ketyegése és a madarak dalolása. Semmi szokatlan.

Ha létezne kegyelem a világban, ezt a zajt nem a könnyben úszó Mr.

Lazenby okozná azzal, hogy veri a kávézó bejáratát – immáron a harmadik egymást követő reggelen. A kedves öregúr, aki cipeli a gyászát, és csupán a napi betevő pitéjét akarja, én viszont csak a párnát szerettem volna a fejemre húzni még arra a fél órácskára, amíg meg nem szólal az ébresztőm.

De nem. Az artikulálatlan üvöltésre már teljesen fölébredtem, arra a bőgésszerű hangra, amely mintha közvetlenül az első emeleti ablakom alól szólna. Némiképp zavartan félredobtam hát a paplant, és a padlóra csúsztam. A piszkos fenyőpadlón térden mászva az ablakhoz óvakodtam. A hegyek fölött a keleti égbolton már pirkadt, napsütéses és párás tavaszi nap ígérkezett.

Lepillantva kisebb csődületre lettem figyelmes az oldalsó udvarban.

Férfiak, nők, voltak vagy húszan, hatalmas kalapokat és kényelmes cipőt viseltek, és távcsővel a kezükben a vaskerítésnél felsorakozva bámultak a hátsó kert felé. Senkit nem ismertem fel közülük.

Na nem mintha Bostonból való ideérkezésem óta minden itteni lakossal találkoztam volna. Bár határozottan úgy éreztem, hogy igen.

Sűrű hét volt. A végzetes hívással indult, hogy a nagyanyám, Zora „Zé” Callow természetes halállal, ám váratlanul elhunyt. Sebtében Wicklow-ba jöttem, ebbe az apró kisvárosba, amely Alabama északkeleti részén a hegyek árnyékában húzódik meg. Megszerveztem a temetést és találkoztam Zé nagyi ügyvédjével. Majd visszatértem Bostonba, hogy felpakoljam kevés holmimat és felmondjam a szobát, amelyet egy régi koloniális stílusú házban béreltem, csupán egy megállónyira a bostoni Massachusetts Egyetemtől, ahol nemrégiben diplomáztam.

Becuccoltam a kocsimba, mentálisan rákészültem a tizenhét órás vezetésre, aztán megindultam délnek. Ideiglenesen a Fekete Rigó kávézó fölötti kis apartmanba költöztem be. Eltemettem szeretett Zé nagyimat. És vajmi kevés sikerrel igyekeztem elkerülni kedves, ámde lármás új szomszédaimat, akik mindent, de mindent tudni akartak Zé titkáról, a rejtélyes unokáról, Anna Kate Callow-ról.

Azaz rólam.

Az elmúlt pár napban vég nélküli sorokban érkeztek a látogatók, és én egész eddigi életemben nem láttam annyi cukkinis kenyeret, mint most. Minden szomszéd alumíniumfóliával érkezett, ebbe csomagolták a kenyeret, és hozzá anekdota dukált arról, milyen Wicklow-ban élni, hosszú történet Zéről és a kávézójáról, szűnni nem akaró kérdések az életkoromról, neveltetésemről, iskoláimról, anyám négy évvel ezelőtti haláláról és apám kilétéről. A Zé nagyiról szóló történeteket csöppet sem bántam, de a személyes kérdéseket általában hárítottam, különösen azokat, amelyek apámra vonatkoztak. Ebbe még nem tudtam volna belemenni.

Kimerítő, érzelmektől túlcsorduló hét volt, ami után jó ideig látni se szeretnék cukkinis kenyeret.

És akkor most itt van ez a hajnali összejövetel. Egyáltalán, kik ezek az emberek?

Ahogy feltoltam az ablakot, akár egy nedves törölköző, úgy csapott az arcomba a párás, meleg levegő. Az ablak nyikorgással tiltakozott a megduzzadt fakeret ellen.

– Hahó! Hahó!

A saját hangomra megsajdult a fejem, élesen lüktetett a halántékom.

Tegnap a nap nagy részét a kávézó kétfős alkalmazotti gárdájával, Íjas és Jena Barthelemyvel töltöttem, hogy előkészítsük a másnapi újranyitást. Az energikus pár gyorstalpalót tartott nekem abból, hogyan kell üzemeltetni a helyet, megtanítottak mindenre a rendeléstől a leltárig, az árfelirattól az online terminál rendszeréig. Ételeket készítettem és ismerkedtem a menüvel meg a konyha elrendezésével. Finoman szólva is fárasztó nap volt, de Íjas és Jena égre-földre esküdött, hogy elég gyorsan beletanulok.

Most azonban, ahogy hajnalhasadtával itt térdepeltem erős kávé és néma csend után epedve, a héten immár sokadjára tettem föl a kérdést magamnak, hogy ugyan mi a csodáért költöztem akár csak rövid időre is ebbe a pici, kétmegállós alabamai városkába. Semmi közöm ehhez a helyhez. Vissza kellene mennem Bostonba, kitalálni, hogyan költözöm egyórányira nyugatra Worcester mellé, hogy ott augusztus közepén folytassam a Massachusetts Egyetemen az orvosi tanulmányaimat.

Aztán eszembe jutott. Zé.

Egészen pontosan Zé végrendelete.

– Ott! Ott! – kiabálta valaki odalenn hevesen mutogatva valami felé a hátsó kertben. Aztán némiképp szégyenkezve folytatta: – Nem. Csak egy varjú.

A többiek kórusban hurrogtak.

– Hahó! – kiáltottam el magam ismét. De mintha senki meg se hallott volna.

A rövidnadrágom és a trikóm fölé magamra kaptam a köntösömet, és lesimítottam kócos hajamat. A lépcső nyikorgott alattam, ahogy iparkodtam lefelé. A fenyőfa lépcsőfokok az évtizedek használata nyomán sötétek és tükörsimák lettek. Nem esett nehezemre elképzelni, ahogy Zé nagyi suhan le-föl ezeken a lépcsőkön, ami már csak azért is különös, mert sose láttam Zét, amint itt jön-megy. Valójában soha be sem tettem a lábam a Fekete Rigó kávézóba – sem Wicklow-ba, ha már itt tartunk – egészen eddig a hétig.

Wicklow mindig is tiltott zóna volt számomra, a családi parancsolatot anyám, Eden alkotta meg, amikor tizennyolc évesen elhagyta a várost, és megfogadta, hogy soha többé nem tér vissza. Ennek huszonöt éve, és ő akkor még csak hat hete volt várandós velem. Ahogy cseperedtem, időről időre kérdezősködtem Wicklow-ról, a nagyi kávézójáról, az apai nagyszüleimről, akiket anyám teljes szívből gyűlölt, és persze apám tragikus haláláról. Anyám pedig mindannyiszor makacsul hallgatott.

Nem mintha kárhoztatni tudtam volna a hallgatása miatt – elvégre annyi mindent vesztett el Wicklow-ban: élete szerelmét és csaknem a szabadságát is, ugyanis gyilkossággal vádolták meg. Nekem azonban mindig is úgy tetszett, hogy leginkább önmagát vesztette el.

Halkan zúgott a dupla hűtő. A kazettás mennyezetre pillantottam, aztán a kávézó egyik oldalától a másikig a falon végighúzódó feliratra:

Az éjféli ég alatt, Fekete rigók dalolnak, Szerelmes éneket, Pitébe sütve, Az éjféli ég alatt.

Mihelyt képes voltam egész mondatokat kimondani, Zé azonnal megtanította nekem a verset, amit anyám persze rosszallott.

Hétéves koromban egyszer csúnyán összevesztek, amikor anyu arra ért haza, hogy Zé a kávézója nevezetes feketerigópitéjét tanítja nekem elkészíteni. Anyu nyomban a szobámba küldött, de attól én még jól hallottam a veszekedést, ami Wicklow-ról és igen, éppenséggel a feketerigópitéről szólt, amely amúgy egyáltalán nem fekete rigóból, hanem gyümölcsből készül. Anyámtól haragos, keserű szavakat hallottam. A nagyanyámtól könyörgőket.

– Azt akarom, hogy Anna Kate-nek soha többé ne ejts egyetlen szót se a fekete rigókról – mondta anyám. – Ígérd meg!

Anyám pontosan tudta, miért ígérteti meg ezt Zével. A Callow-k büszkék rá, hogy nem szegik meg az ígéretüket. Soha.

Nagyi felsóhajtott.

– Nem titkolhatod előle örökké az igazságot. Tudnia kell. Megérdemli, hogy tudja. Ez az ő öröksége.

– Mivel a lábát se fogja betenni Wicklow-ba, arra sincs szüksége, hogy bármit is tudjon.

– Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy ez nem igaz. Egy nap Wicklow-ban fog kikötni, akárcsak te. A gyökerek visszahúznak oda, ahová tartoztok.

– Ha rajtam múlik, nem.

– Drága gyermekem, bármilyen messzire futsz, akkor sem állíthatod meg.

– Ígérd meg! – ismételte meg anyám röviden és élesen a saját szavait. Egy örökkévalóságig tartott, mire végül Zé így válaszolt:

– Ígérem, hogy nem ejtek több szót a fekete rigókról.

Anyámnak is bőven jutott a makacsságából – Zétől tanulta, első kézből, egészen kicsi korától, és hát a nagyanyám nem az az ember volt, aki meghátrált volna, ha mélyen meg van győződve valamiről.

Aznap este Zé, amikor ágyba dugott, felajánlotta, hogy mesél nekem.

– Ez a történet maradjon köztünk, Anna Kate, rendben? Ígérd meg, hogy senkinek a világon nem beszélsz róla.

Megígértem. Ez volt az első megannyi közös titkunk sorában, és a mai napig őrzöm mindet.

Kezemet a kezébe fogta, és elkezdte a történetet.

– Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy asszonyokból álló kelta család. Ezeknek az asszonyoknak gyógyító erő lakozott a kezében, mindenkinek csak adtak, pontosan tudták, milyen értékes a föld, és gyógyítottak, nyugtattak, vigasztaltak a kincseivel, közben pedig békével és boldogsággal töltötték el az emberek lelkét. Közösen őriztek egy titkot.

– Miféle titkot?

– Egy óriási titkot. – Aztán halkabban folytatta, déli tájszólása finom, meleg takaróként burkolt be. – Ezek az asszonyok azokat a helyeket őrzik, ahol a szellemek az éjféli égbolt alatt rejtett átjárókon ebből a világból a holtak birodalmába kelnek át.

– A holtak birodalmába? Az olyan, mint a mennyország?

– Pontosan, mint a mennyország, kicsim.

Ahogy Zé tovább szőtte a mesét, gyanút fogtam, hogy hangozzon bármily fantasztikusan is ez a történet, a legkevésbé sem valami dajkamese. Őrzők, levelek övezte átjárók, üzenetek odaátról sütemények által.

Abszurdnak kellett volna tűnnie, kifejezetten nevetségesnek. Mégis történelemnek hangzott.

Vagy inkább örökségnek.

Zé becsületére legyen mondva, tényleg nem ejtett több szót nekem „fekete rigókról”, de ez csak szemantikai kérdés. Történetében „a fák őreinek” nevezte a madarakat, amelyek a leírása szerint éjfeketék voltak. Mindent elmondott, amit a fekete rigókról és a küldetésükről meg kellett tudnom – tanításomat aztán az évek során kiegészítette azzal, hogy jártuk a természetet, sütni-főzni tanított, és leckéket adott nekem az életből.

Mintha Zé erre a napra készített volna fel, amikor teljes sötétben tapogatózva két hónapra átveszem a kávézót. Pontosan tudta, hogy eljövök Wicklow-ba, ahogy azt annyi éve előre megmondta anyámnak.

Gondolatban elhagytam Anyut, Zét és a fekete rigókat, kifújtam a levegőt, kinyitottam az ajtót, aztán kilöktem a szúnyoghálóajtót, és kijutottam a hosszú, viharvert teraszra. Az ajtó éles csattanással csapódott be mögöttem, ahogy fa ütközik fának.

A május végi napfelkelte rózsaszínnel barázdált narancsszínbe borította az eget, madarak csiripeltek, a levegő pedig megtelt a reggel friss illatával, amelybe menta és bazsalikom aromája vegyült.

Körbenéztem az egymásba fonódó kavicsos ösvényeken, az emelt kőágyásokon, a gyógy- és fűszernövények, a zöldségek és a virágok kavalkádján, és szinte szó szerint ott láttam a kertben a nagyanyám szívét: mintha minden egyes falevélen ott lett volna a lenyomata, ahogy susogtatta őket a könnyű hegyi szellő.

Amint az oldalsó kert kerítésénél sorakozó idegenek felé tartottam, önkéntelenül is sanda szemmel néztem a terasz lépcsője melletti ágyásban kókadozó két apró cukkinire. A tömegből többen rám mosolyogtak, majd egy idősebb ember szólalt meg, aki elöl, középen állt a kapunál.

Viseltes bézsszínű puha kalapja árnyékot vetett a szemére.

– Jó reggelt, naccsád.

Naccsád. Az elmúlt héten legalább tucatszor szólítottak naccsádnak, és hiába tudom már, hogy a déliek minden nőt így szólítanak, ha udvariasak akarnak lenni, akkor is égnek áll tőle a hajam. Északon a matrónákon kívül senkit nem szólítanak naccsádnak.

A férfi ránézésre a hatvanas éveiben járt, khaki színű cargo nadrágot és hosszú ujjú pólót viselt, „Madárbolond” felirattal. Túrabakancsa inkább illett volna a közeli hegy túraútjaira, mintsem egy kisvárosi kávézó füves udvarára.

– Jó reggelt – mondtam, és azt vettem észre, hogy a friss levegő hatására a fejfájásom alábbhagyott. – Sajnálom, de a kávézó csak nyolckor nyit.

A férfi krumpliorrán tétova izzadságcseppek jelentek meg.

– Ó, mi nem enni jöttünk.

Kezemet a köntösöm zsebébe dugtam.

– Nem? Hát akkor miért vannak itt? Ebben a kertben? Hajnalban? Lelkesedést éreztem a hangjából, ahogy válaszolt:

– Az Öbölparti Madártársaság tagjai vagyunk Mobile városából, és a Turdus merulák miatt vagyunk itt. Látott már?

– Turd… micsodát?

– Fekete rigót? – Úgy mondta, mint aki felmérte, hogy kissé lassú a felfogásom, aztán még a mobiltelefonját is feltartotta, képernyőjén egy fekete rigóval. – Hírt kaptunk, hogy egész sereg Turdus merulát láttak errefelé, pár napja, a temetőnél. Az egyik helybeli azt állította, hogy a fekete rigók azokon az eperfákon fészkelnek ott.

Hátrapillantottam az udvar végében álló, szinte védelmezőnek ható eperfák felé.

Száz évvel ezelőtt az őrzők egy bizonyos családja útra kelt a tengeren túlról, és egy kis déli városba vetette őket a sors. Az átjárót ott ikerfák jelölik. Az ágaik összeérve és egymásba fonódva természet adta alagutat formáznak – éjfélkor aztán az az alagút lesz a kapocs e világ és a mennyei világ között.

Ahogy egyre közelebb ért a csoport, mely láthatóan választ várt tőlem, ráébredtem, előre tudhattam volna, hogy ilyesmi fog történni. Amikor a fekete rigók Zé temetése napján átsuhantak a városon, több turista is meghökkent a látványtól, a helyiek pedig nem győzték bizonygatni, hogy szó sincs valami közelgő Hitchcock-féle csapásról.

Nem kárhoztattam a turistákat a reakciójuk miatt. Normális emberek életében senkinek a temetésén nem jelenik meg egy madársereg, hogy lerója a kegyeletét. Pláne nem fekete rigók, hiszen azok még csak nem is honosak a kontinensen.

A helyiek nemigen ütköztek meg a jelenségen, leszámítva, hogy éppen abban a különös órában látták a madarakat. A fekete rigók a város alapítása óta hozzátartoztak Wicklow-hoz – az itteniek éppúgy megszokták, mint a bíróság épületét, a festői helyszíneket vagy Mr. Lazenby csokornyakkendőjét.

Csak kívülállók furcsállották a létezésüket.

– Naccsád? – szólított meg. – Látott fekete rigókat?

– Igen, láttam őket – feleltem végül. – Nőstényeket. Ők valamivel világosabbak, mint az a hím ott a telefonja képernyőjén.

A csoport felmorajlott. Páran előkapták a mobiljukat és telefonálni kezdtek.

– Ahol nőstények vannak, ott vannak hímek is – rázogatta előttem az ujját.

Legyűrtem a késztetést, hogy én is megrázzam felé az ujjam, és nem szóltam semmit. Nincsenek hímek, és ezt Sir Madárbolond is fölfedezi majd, ha elég időt tölt a környéken.

– Mit gondol, mennyien vannak? – kérdezte. – Meg tudja saccolni?

Összesen huszonnégy, mind éjfekete, mesélte egykor Zé.

– Kéttucatnyian. Újabb moraj szállt fel.

Egy férfira lettem figyelmes, amint kilép a szomszédos hatalmas házból, melyre jól illik találó elnevezése, Dombtető-lak: valóban egy kisebb domb tetejére épült. A férfi a terasz oszlopának dőlve tétován intett felém.

Gideon Kipling, Zé ügyvédje az. Gideon az érkezésem pillanatától kedves volt hozzám, és mivel az elmúlt egy hétben véletlenül sem akart cukkinikenyeret rám tukmálni, megkedveltem őt. Visszaintettem neki, aztán a csoporthoz fordultam.

– Azokon a fákon fészkelnek a fekete rigók? – kérdezte a madárlesők szószólója.

– Nem annyira fészkelnek, nem mondanám. De időnként ott üldögélnek – igyekeztem minél ködösebben fogalmazni.

Például éjféltől egy órán át – amíg elfütyülik a dalaikat. Napközben a legritkább esetben jelennek meg. Mint a temetésen.

Emberünk bozontos fehér szemöldöke összefutott.

– Biztos benne, hogy fekete rigók? Nem szőlőrigók, gulyajárók, hollók vagy varjak? A Turdus merula rendkívül ritka. Ebben az országban alig párszor figyelték meg, legutóbb Cape Codon pár éve.

Ha kérdezte volna, azt is megmondom neki, Cape Codon pontosan hol.

Ugyanis épp ott éltünk, amikor anyám meghalt. Ehelyett azonban ennyit mondtam:

– Biztos vagyok benne. Hiszen ez itt a Fekete Rigó kávézó.

Kétkedés suhant át az arcán, szeme összeszűkült, ajkával elégedetlenkedve csücsörített.

– Nem bánja, ha itt maradunk és figyelünk egy darabig?

Nem tudtam mit felhozni a madárlesők maradása ellen. Figyelhetnek bármeddig, úgyse jönnek rá a fekete rigók valódi kilétére.

– Naccsád, akkor maradhatunk? Fogcsikorgatva válaszoltam:

– Két feltétellel.

– Éspedig?

– Nem szólítanak naccsádnak, és a kerítésnek azon az oldalán maradnak.

Ha megéheznek, a kávézó nyolctól kettőig van nyitva.

– Nagyon köszönjük, na… – Itt köhécselt egyet. – Nagyon köszönjük.

– Szívesen.

Visszaindultam a teraszra, menet közben azonban megálltam a cukkininél, és elnézést kértem az iménti, indokolatlan rosszalló tekintetemért. Ekkor vettem észre, hogy egy sötétszürke szőrű, világos szemű macska ül a kert közepén álló fehér kőpadon, és mustrál engem.

Azt gondoltam, ha Zének lett volna macskája, ez olyan kis érdekesség, amiről értesültem volna az elmúlt néhány napban a megszámlálhatatlan látogató valamelyikétől. Persze az is lehet, hogy a szomszédokat annyira lekötötte, hogy rájöjjenek, ki volt az apám, hogy eszükbe se jutott megemlíteni a cicust. Nem láttam rajta nyakörvet, csücsörítettem hát, és cuppogó hanggal igyekeztem magamhoz édesgetni:

– Gyere, cic-cic-cic.

A macska megdermedt, föltolta a hátát, aztán eltűnt a virágágyásban. Elmosolyodtam. Inkább üdítőnek éreztem, hogy van a városban legalább egy lény, aki nem óhajt megismerkedni velem.

Ahogy baktattam fölfelé a nyikorgó lépcsőfokokon, legyűrtem a hirtelen rám törő késztetést, hogy a kertben rejtőzzem el, és bevonultam a kávézóba, hogy nekivágjak az előttem álló napnak.

2

Natalie

Ha anyám tudná, hova megyek, bizonyára marokra fogná a védjegyének tekinthető gyöngysorát, és csücsörítve tudakolná a mennybéliektől, vajon hol hibázta el egyetlen lánya nevelését.

Seelie Earl Linden földi pályafutásom huszonnyolc éve alatt elég rendszeresen vonta kérdőre a mennybélieket.

Amennyire tudom, a mennyekből eleddig nem érkezett válasz. Ez csak arra volt jó, hogy még nálam is jobban bosszantsa a mamát. Ami nem kis teljesítmény.

Wicklow egyetlen főutcáján, a Babérhegy utcán baktatva egyre szorosabban markoltam a babakocsi fogantyúját. A széles út két oldalán festett falú téglaépületek sorakoztak, üzletek, irodák, lakóházak és néhány étterem. Magas padkájú, ovális elválasztó sáv húzódott végig az út északi végén magasodó, fehér tornyú templomtól egészen a bíróság déli végen álló tömbjéig.

Idestova egy évszázada bájos művésztelepként alapították Wicklow-t, amely büszke volt sokszínű lakosságára. Voltak idősek és fiatalok.

Gazdagok és szegények. Kirívóak és átlagosak. Vidékiek és városiak. Mindőjük közös nevezője volt azonban a művészetek és a varázslatos hegyi levegő iránti rajongó szeretet. A természeti környezet, a lélegzet-elállítóan látványos helyszínek, a különleges üzletek és művészek, valamint a suttogó propaganda, hogy ez a város más, különleges, azt eredményezte, hogy Wicklow hamarosan felkapott turistacélpont lett.

Ami azt illeti, Wicklow nem különösebben izgalmas város.

Ahogy bejártam, óhatatlanul is feltűnt, hogy a négy év alatt, amíg nem laktam szülővárosomban, vagy tucatnyi üzletet és éttermet bedeszkáztak, de még amelyek talpon maradtak is, láthatóan azokat is megviselték a helyi pénzügyi terhek.

Ránézésre felismerem a csontig hatoló kimerültséget.

A tíz évvel korábbi lakhatási válság miatt úgy zuhant bele a város a nehéz időkbe, hogy annak csattanása még most is ott visszhangzott. Házát és műhelyét maga mögött hagyva számos művész és kézműves költözött el innen tehetősebb és népesebb városokba, amilyen Fairhope és Mobile. Mire elindult a kilábalás a gazdasági válságból, a károk már bekövetkeztek.

Wicklow azóta is küszködik. Újabban azonban alakult egy bizottság, hogy megpróbálják újjáéleszteni, ami megmaradt.

A feladat szinte lehetetlennek tűnt, bár látni véltem a bizottság keze nyomát a lámpaoszlopokról lelógó kosarakban burjánzó virágokban, a járdák mentén elhelyezett új, kovácsoltvas szemetesekben, meg abban, hogy a járdák repedéseit befoltozták, a júliusi 4-i ünnepséget pedig színpompás plakátok hirdették. Ahhoz azonban jóval több kell pár rózsaszín petúniánál és új szemetesnél, hogy ebbe a közösségbe új életet leheljenek, de azt el kell ismernem, hogy a bizottság legalább próbálkozik. Az elszántság mélyen gyökerezett ebben a kis hegyi városban.

Lepillantottam a lányomra, hogy rendben van-e. Ollie épp olyan boldog volt, amilyen egy babakocsiban lehetett, a csat szíjrészén babrált, és gügyögött. Könnyen kezelhető baba, és én gyakran irigyeltem az elégedettségét. Túl kicsi volt még ahhoz, hogy megértse, milyen kaotikus és fájdalmas az én világom, és ezért nem győztem elég hálás lenni.

Megfordultam, és ismét átmentem az úton a Fekete Rigó kávézó előtt. A kávézó azon szerencsés vállalkozások közé tartozott, amelyek túlélték a gazdasági válságot. A helyiek kedvelték, nemcsak legendás pitéje miatt, hanem mert, mint sokan mesélték, Zé szívét-lelkét beletette a kávézóba, és megosztotta mindazokkal, akik ott ettek. Hogy nélküle hogy fog fennmaradni a hely, fogalmam sem volt, de próbálkozott.

Már háromszor elhaladtam a bejárat előtt, igyekeztem bátorságot gyűjteni, hogy belépjek. Csupán egy szelet feketerigó-pitét szerettem volna, mielőtt elfogy az aznapi sütés. De valahogy… még nem voltam képes rávenni magam, hogy kinyissam az ajtót. Valahányszor megkíséreltem, anyám arca jelent meg a szemem előtt, elbátortalanodtam, és mentem tovább.

Nagyon régóta tartott, hogy anyámmal szándékosan szembementem, és most szerettem volna magam mögött hagyni azokat az időket. Szerettem volna újrakezdeni. Békét kötni, már csak Ollie kedvéért is.

És talán valamelyest a saját kedvemért is.

Anyám már jó ideje fagyosan távol tartott magától, de nagyjából egy hete mintha az olvadás jeleit mutatná. Olykor kedvesen pillant rám.

Halványan elmosolyodik. Nem akarózott volna megakasztani ezt a folyamatot… Csak hát annyira, de annyira vágytam arra a pitére. Ha igaz, amit mondanak róla, azért, hogy rendbe szedjem az életem, egyszerűen rá voltam szorulva – no meg válaszokra, amikre talán számíthatok általa.

– Natalie Linden Walker! Te vagy az? Máris jó napom van! De jó, hogy látlak, lányom! Mikor is volt, hogy utoljára?

Jaj ne. Csak ne Faylene Wiggins legyen! Bárki más, csak ne Faylene. Ha netán imádkoztam volna, hogy anyám lehetőleg még jó ideig ne értesüljön a piteexpedíciómról, hát most keresztet vethetnék az egészre.

– Jó reggelt, Faylene.

Faylene, a nyugdíjas középiskolai művészettanár igazi szószátyár.

Mindig is úgy ismertem, hogy ömlik belőle a szó, olyan tempóban, mint amikor beletekernek a magnószalagba, és közben levegőt is alig vesz, válaszra meg végképp nem vár. Magas, testes asszony, koromfekete haja divatos bubifazonra vágva, ő maga a hatvanas évei elejét taposta, és több energiája volt, mint nekem kevesebb mint feleannyi idősen.

– Nem is tudtam, hogy visszajöttél a városba, Natalie! – Sebtében megölelt. – Te is a kávézó újranyitására tartasz? Találkoztál már Anna Kate-tel? Tudja a mamád, hogy itt vagy? Mármint hogy itt a kávézónál, nem azt, hogy a városban. Azt nyilván tudja – kuncogott Faylene. – Hol laksz?

Otthon? Csak látogatóba jöttél vagy úgy tervezed, hogy maradsz egy darabig?

A kérdések többségéről tudomást sem vettem, imádkoztam, hogy Faylene feledkezzen meg róluk, ahogy gyakran megesik vele, és így válaszoltam:

– A szüleim vendégházában rendezkedtünk be, és ott fogunk lakni a belátható jövőben. – Isten irgalmazzon mindannyiunknak.

A kisház, ahogy magunk között neveztük, hetven négyzetméteres, két hálószobás, egy fürdőszobás lak, az én komfortérzetemnek túl közel anyámhoz, lévén a hátsó kertjében. Viszont nincs lakbér, és tökéletes hely arra, hogy összerakjam a darabokra hullott életem.

– Doki és Seelie biztosan boldogok, hogy otthon vagy velük. Ó, és persze ő is! Ő lenne Olivia Leigh? – Ahogy Faylene lehajolt a babakocsi előtt, előbukkant reumás térde. – Ugye, milyen kis szépség vagy! Pont, mint az anyukád! Úgy bizony! Milyen idős is?

Ollie rám emelte hatalmas barna szemét; mélységes értetlenség tükröződött benne. Faylene így hat az emberekre. Még a totyogókra is. Lesimítottam Ollie rakoncátlan göndör fürtjeit, és válaszoltam:

– Pár hónap múlva kettő, és leginkább Ollie-nak hívjuk.

– Ollie-nak? Nahát, ilyen cukiságot rég hallottam! És mikor jöttetek vissza a városba? Korábban Montgomeryben laktatok, ugye? Biztosan nemrég, mert nem láttalak mostanában sem a templomban, sem máshol. Mikor is mentél el innen, Natalie? Már négy éve? Vagy öt is? A mamád meg a papád biztosan a fellegekben jár, hogy itthon vagy! Inkább azt csodálom, hogy nem kürtölték még tele a várost örömükben.

A nyugdíjas tanárnő elhallgatott, elmosolyodott, és felszegte a fejét.

Rájöttem, hogy tulajdonképpen választ vár valamelyik kérdésére. A legkönnyebb utat választottam.

– Pár hete lakom itthon.

Három hete, hogy azon a bizonyos napon kényszeredetten megérkeztem magam után húzva a kipufogódobot és a büszkeségemet az 59-es autópályán. E pillanatban egyik sincs javítható állapotban.

– Mit gondol a mamád Anna Kate-ről? – húzta fel sötét szemöldökét Faylene.

– Ki az az Anna Kate?

Faylene meglepetésében eltátotta, majd összezárta a száját.

– Anna Kate Callow? Hát nem hallottad…?

Biztosra veszem, hogy valamikor találkoztam Eden Callow-val, de nem emlékszem rá. Hároméves voltam, amikor Eden elköltözött Wicklow-ból. A nevét viszont épp elégszer hallottam, mire felnőttem, annyi átok hullott rá.

Zét viszont ismertem, bár csak futólag, neki is főleg a hírét.

A Callow-któl – és persze a kávézótól – az összes Linden el volt tiltva. Na, hát ezért volt olyan hallatlanul nagy ügy az én kirándulásom a Fekete Rigó kávézóhoz.

– Mit kellett volna hallanom?

Faylene elnézett mellettem a kávézó irányába, és láttam, hogy kék szeme mögött most valóságos háború dúl. Elvörösödött a nyakáig, a bőre foltos lett.

A kávézó felé pillantottam. Hallottam a szüleimet arról pusmogni, hogy a kávézót Zé rég nem látott rokona nyitja újra, de erről nem sokat gondolkodtam. Ami azt illeti, nem is érdekelt. Csak a feketerigó-pitét akartam. Amíg Zé élt, nem volt bátorságom bemenni és kérni egy szeletet – anyám szemében az megbocsáthatatlan bűn lett volna. Na de most?

Csak kisebb vétség.

Reméltem, hogy még marad a pitéből, mire összeszedem a bátorságom, hogy rendeljek egyet. Arra nem számítottam, hogy az újranyitásra ekkora tömeg jön össze. A helyiség zsúfolásig tele volt helybeliekkel, a kávézó melletti gyepen pedig számomra ismeretlenekből álló tömeg gyülekezett. Valahányszor elhaladtam a kávézó előtt, mind többen érkeztek fényképezőgéppel és kempingszékekkel.

Faylene vörös nyakára helyezte a kezét.

– Hát csak… Úgy gondolom, hogy ő… Vagyis az egész város úgy gondolja, hogy ő a te… – Köhécselt, összeráncolta az orrát. – Talán az lenne a legjobb, ha megismerkednél vele. Nézd meg magadnak.

– Jó – feleltem nem különösebben lelkesen. Ha eszem a tiltott feketerigó-pitéből, közben akár egy Callow-val is találkozhatok. Egyetlen kegyetlen gesztussal minden tiltást áthágok.

Csak be kell mennem, és túl leszek rajta. Fenébe a következményekkel! Anyám majd kérdőre vonja az égieket, aztán napirendre tér.

Végül. Talán.

Bár addig is, a fagyos távolságtartás jégkorszaka valószínűleg teljes fegyverzetében visszatér.

Már a gondolatra is elfojtottam egy sóhajt. Seelie Earl Linden legkedvesebb büntetési módszere az volt, hogy nem áll szóba a bűnössel. Meg kell hagyni, a fagyosság jóval hatékonyabb, mint ha valaha is a fenekemre csapott volna. Szeretném azt mondani, hogy immunissá váltam anyám szótlanságára, de az hazugság lenne, és én nem szeretem a hazug embereket.

Bár tudtam volna, hogy épp egy ilyen emberrel kötöttem házasságot!

A mellkasomba hirtelen beleszúró fájdalomról tudomást sem véve nyári ruhám széles pántjáról lecsippentettem egy láthatatlan szöszt.

– Persze, persze – mondta Faylene. – Szomorúan hallottam, hogy mi történt Matthew-val – folytatta, mintha a gondolataimban olvasna. – Micsoda tragédia! – Fejét rázta, a hatalmas karikák a fülében ide-oda himbálóztak. – Micsoda tragédia! Ilyen fiatalon. – Ciccegett kicsit. – Hogy bírod, mióta elment? Mikor is? Egy éve? Másfél? Körülbelül?

Na, pont ez az, ami miatt három hete rejtőzködtem. Nem akartam Matthew-ról beszélni.

Főleg nem a tragédiáról. Vagy balesetről.

Ha egyáltalán baleset volt.

Dehát ez itt Wicklow. Itt az emberek kötelességüknek érzik, hogy részvétet nyilvánítsanak és kimondják, amit gondolnak. Választ várnak arra a kérdésre, hogy mi történt. És erre nekem nincs válaszom.

Egyelőre.

Faylene előre-hátra hintázott teli talpú szandálján, aztán újra fölszegte a fejét. Válaszra várt.

Nyújtogatni kezdtem az ujjaim, erőnek erejével lazítottam a szorításon, amivel a babakocsi fogantyúját markoltam. Mégis fogcsikorgatva válaszoltam, hogy az állkapcsom belesajdult:

– Egy éve, hét hónapja, három napja és két órája. Körülbelül. Faylene szeme elkerekedett.

– Jaj… Ó, kedveském.

Körém fonva a karját Faylene szorosan magához ölelt, amitől nekipréselődtem hatalmas mellének. Egyszerre citromverbéna-illat és szívből jövő kedvesség burkolt be.

Faylene megsimogatta a hajamat.

– Szegénykém. Én is voltam a helyzetedben valaha. Az én Cyrusom már sok éve elment. Csak szólj, ha bármikor kell egy váll, ahol kisírhatod magad. Ha másom nincs is, jó erős vállam az van.

Csípte a szememet a könny, de kipislogtam.

Csaknem másfél évvel korábban, aznap, amikor lefoglalták a házamat, megfogadtam, hogy nem sírok többé. Épp csak… ettől a nőtől most öt perc alatt több együttérzést és vigaszt kaptam, mint az elmúlt tizenkilenc hónapban a saját anyámtól. Tőle összesen egy művészi elrendezésű virágcsokrot kaptam Matt temetése napján.

– Köszönöm, Faylene. Nagyon jólesik. – Igyekeztem kiszabadítani magam, nehogy szétessek. Matt halála óta keményen küzdöttem, hogy egyben tartsam magam.

– Ez csak természetes, drágám. Természetes. Szólj, ha bármire szükséged van. Szívesen segítek. – Lehajolt Ollie-hoz. – Annyira boldog lennék, ha ez a csöppség játszana Lindy-Louval. Ő az én kisunokám. A múlt hónapban töltötte be a kettőt. Emlékszel a lányomra, Marcyra?

– Persze hogy emlékszem Marcyra. – Kicsi város a miénk. Mindenki ismer mindenkit. És többnyire egymás dolgairól is tudunk. Ahogy tudtam, hogy Faylene mély depresszióba esett, amikor Marcy úgy döntött, Kaliforniába megy továbbtanulni. Jó messzire az anyjától.

Hogy Marcy elment innen, egyáltalán nem volt meglepő. Ha valakire ráfért egy kis Faylene-mentes időszak, hát az egy szem lányára biztosan. Azon viszont tényleg sokan elképedtek, hogy aztán, mikor befejezte a tanulmányait, Marcy végül hazajött.

Én, mondjuk, nem.

Nekem úgy tűnt, hogy a wicklow-i lányok előbb-utóbb hajlamosak visszatérni a gyökereikhez – és az anyjukhoz. Épp csak idő kérdése.

– Lindy-Lou Marcy kislánya. Minden héten nálam van pár napot, és eggyel több kicsi igazán mindegy, ha szükséged van saját időre, Natalie. Én vagyok a környék legjobb bébiszittere, bárki megmondja.

Ollie hatalmas szemmel, teljesen elbűvölve meredt Faylene-re.

Gyanítom, hogy én is pont úgy néztem. Faylene jó példája mindannak, ami miatt visszaköltöztem ide. Azt akartam, hogy Ollie mögött ilyen támogató közösség álljon, és ha ez tolakodó kérdésekkel jár, ám legyen. Megérte a kellemetlenséget.

– Nem tudok eléggé hálás lenni a nagylelkű ajánlatodért, Faylene, de most nem nagyon járok sehova.

– De majd egyre többet fogsz. Biztosra veszem. Sok dolgot lehetne itt csinálni. Jó pár bizottságunk csak vergődik, nem csoda, hogy a város is. Vérfrissítésre van szükség, hogy felélénküljünk. Az egész városnak jót tenne, ha fiatalok jönnének ide. Doki mondta egyszer, hogy te mennyi bizottságban és szervezetben vettél részt Montgomeryben.

Valóban. A történeti társaságtól a Konföderáció Lányain át a Junior Ligáig és a templomi szolgálatig sokfelé ott voltam. Aztán mindennek búcsút mondtam, amikor várandós lettem – jó négy és fél évi próbálkozás után –, most azonban úgy éreztem, jobb lett volna, ha nem vágom el magam mindentől. Az utólagos gondolatok persze mindig keserédesek.

– Csak rikkants, ha szükséged van rám – mondta Faylene –, és én ott leszek. Hát nem Ollie viseli a legcukibb hajpántot? Lindy-Lounak is kell ilyen. Egy cukorfalat az a lány, de olyan kopasz, mint a vén Mr. Lazenby.

Ollie hajpántját épp előző este fejeztem be. Korallszínű szaténból készült bazsarózsa és sifonszirmok díszítették. Ízléses, ugyanakkor mutatós darab.

– Szívesen készítek egyet Lindy-Lounak.

Faylene szeme elkerekedett.

– Ezt a hajpántot te csináltad? Hát persze hogy te csináltad. Seelie fantasztikusan varr, nyilván örökölted a tehetségét. Kész csoda, ahogy anyád a tűvel bánik. A takaróiért ölre mennék. Olyan boldog lennék, ha csinálnál Lindy-Lounak egy hajpántot. Nem is, inkább kettőt. Vagy hármat. Igen, hármat. Különböző színűeket. Mennyibe kerülnek?

– Nem kérhetek értük pénzt tőled… ajándékba adom őket. – Az után az ölelés után ez a legkevesebb.

– Azt nem lehet. Ragaszkodom hozzá, hogy kifizessem. – Résnyire szűkült szemmel hosszan méregette az arcomat. – Mit szólsz ahhoz, hogy az első ajándék, a másik kettőt meg kifizetem?

Szeretném tudni, mit látott Faylene, mialatt olyan tüzetesen méregetett. A büszkeségem romjait? A nevetséges összeget a bankszámlámon? Bármit látott is, hálás voltam a kompromisszumért.

– Áll az alku.

– Remek! – Szélesen elmosolyodott, miközben összekulcsolta az ujjait az álla alatt. – Alig várom, hogy Lindyn lássam őket.

– Megleszek vele egypár…

– Kutya! – kiáltott fel Ollie, és úgy előrehajolt a babakocsiban, hogy csaknem a járdára bukfencezett. – Kutya!

Hátrafordulva egy magas férfira lettem figyelmes, aki felénk tartott, nyakában menő fényképezőgép lógott, hosszú objektívvel. Nyomában egy csoda szép, barna-fehér tarka kutya, valamilyen shetlandi keverék.

Faylene összecsapta a kezét.

– Odanézzenek! Hiszen ez Cam Kolbaugh. De jó, hogy látlak! Mikor futottunk össze legutóbb? Karácsonykor? Na, gyere, adj egy puszit!

– A múlt héten futottunk össze a bíróság melletti parkban. – Mindkét oldalon arcon csókolta Faylene-t. – És ezt te is olyan jól tudod, mint én.

– Ó, hát persze, ott láttalak. Buta fejem! – Könyökével oldalba bökött, és felvonta a szemöldökét. – Legyen már részem valami élvezetben, ugye érted, mire célzok? Cam igazán jóképű, nem tehetek róla.

– Ugyan már, Faylene – mondta Cam. – A végén még elpirulok.

– Na nem mintha sokat mutatna belőle – tért vissza a témához Faylene. – A jóképűségét szőr mögé rejti. Ez bűn! Halálos bűn! Mikor vágatod le a szakállad?

Elmosolyodtam az őszinte rosszalláson, ami kihallatszott Faylene hangjából. Nekem kifejezetten tetszik a szakáll, na nem mintha ennek hangot is adtam volna.

Választ azonban nem kellett adni, hála Ollie-nak, aki fellelkesülve izgett-mozgott és ismét felkiáltott:

– Kutya!

A férfi lekuporodott és így szólt egyenesen Ollie-hoz:

– Rivernek hívják. Szeretnéd megsimogatni?

– Csak óvatosan! – figyelmeztettem.

– Ó, ne aggódj, River nagyon szelíd – nyugtatott meg a férfi, vagyis Cam.

– Nem annyira Ollie-t féltem, inkább Rivert. Ollie még nem mindig tudja felmérni az erejét. Párszor már az én hajamat is csaknem kitépte.

Cam egy pillanatra rám bámult, aztán elnevette magát, közben River fülét vakargatta:

– River rendben lesz.

A kutya megnyalta Ollie kezét, mire a lányom felrikkantott, és River feje felé kapott, hogy megsimogassa.

– Kutya, kutya, kutya.

– Nézzenek oda! Máris összebarátkoztak! – Faylene rám pillantott. – Ismered Camet, a mi hegylakónkat?

– Nem, azt hiszem, nem.

– De buta vagyok! Persze hogy nem. Hiszen csak most jöttél vissza.

Cam nagyjából egy éve költözött ide Tennesseeből.

A férfi felegyenesedett, felém nyújtotta hatalmas, kérges tenyerét:

– Cam Kolbaugh.

– Natalie Walker. – A kezem eltűnt a kezében. Ahhoz képest, hogy milyen erőben lehetett, meglepően gyengéd volt a kézfogása. Mintha direkt ügyelt volna rá, nehogy összeroppantsa az ujjaimat. – Ő pedig Ollie.

– Azaz Olivia Leigh – magyarázta Faylene. – Ez az Ollie a legcukibb becenév, amit valaha is hallottam. Natalie pedig Seelie Linden és Linden Doki lánya. És özvegy. Mármint Natalie. A férje, Matthew Walker valamivel több mint egy éve, hét hónapja és három napja halt meg.

Körülbelül. Tragikus hajóbalesetben.

– Sajnálom. – Cam sűrű, sötét szemöldöke kissé lejjebb süllyedt. – Részvétem.

Körülnéztem, nincs-e a közelben egy szennyvízakna, ahova bevethetném magam. Fejjel előre.

– Köszönöm.

Cam bólintott, aztán lehajolt, hogy megsimogassa Rivert, akit Ollie egyfolytában szeretgetett. Úgy látszott, a kutya szerencsére csöppet se bánja, hogy egy totyogó puszilgatja.

Faylene ezután hozzám fordult.

– Cam Marcy sógora. Marcy férje, Josh és Cam testvérek. Jól megtermett, mackós fiú az a Josh. Mindenképpen meg kell ismerned. Wicklow egyik legmutatósabb rendőre, de nála édesebb alakot még nem láttál. – Közelebb hajolt. – Nehogy elmondd neki, hogy ezt mondtam!

Marcy meg a szuvenírboltot vezeti – megfordult, és az utca túloldalán lévő Mindenes nevű bolt felé mutatott –, azt ott. Feltétlenül ugorj be egyszer, és nézd meg Cam fotóit! Cam természetfotós. Marcy bizományban árulja a fotóit. Gyönyörűek. Elképesztőek! Senki nem tud úgy fotózni, mint Cam. Olyan szeme van…

Míg Faylene így ömlengett, én Cam arcát néztem, és jót szórakoztam, látva az arcvonásain átsuhanó kifejezett zavart, amitől mogyoróbarna szeme mellett finom ráncok jelentek meg, homlokán pedig elmélyültek a barázdák.

Az üzlet élénksárga napellenzőjét nézve azon tűnődtem, vajon Marcy alkalmazna-e. A sürgős teendőim listájának tetején, közvetlenül a feketerigó-pite után az állásszerzés áll. Ekkor az üzlet zárva volt, de a fejemben följegyeztem a listára, hogy később majd betérek ide.

Majd Faylene még hozzátette:

– Mondjuk, jobb, ha sietsz, Marcy nem tudja, meddig sikerül még fenntartania a boltot. Azt remélte, hogy a nyáron több látogatója lesz, természetjárók, akik errefelé túráznak meg bicikliznek, de eddig elég soványka a bevétele.

– Sajnálom. Tudok valahogyan segíteni? – A gyomrom is összeszorult, ahogy a Mindenest kihúztam lehetséges munkaadóim közül. Ha már a soványka bevételről van szó, errefelé a turistáknál csak az álláshirdetés kevesebb.

Faylene megpaskolta a kezem.

– Kedves vagy. Jólesik, hogy segíteni akarsz. Valahogy túlélünk. Ahogy mindig.

Cam fölegyenesedett.

– Hölgyeim, örültem a találkozásnak, de most mennem kell, azt hiszem.

Vár a munka.

– Tényleg? Mesélj! – dörzsölte össze a kezét Faylene. Cam a csuklójára tekerte a pórázt.

– Ritka madarakat láttak a kávézó mögött, és ez a hír futótűzként terjed a madarászok között. Madarász barátaim kerestek meg, hogy készítsek pár felvételt. Nem nagy ügy, de most már mennem kell. Elég jók a fényviszonyok.

– A fekete rigókra gondolsz? – kérdezte Faylene. – Mert akkor még bőven van időd. Napközben nemigen mutatkoznak. Kicsivel éjfél előtt gyere vissza.

– Tudsz ezekről a madarakról? – kérdezte a férfi.

– Cam – válaszolt Faylene a csípőjét oldalra billentve –, Wicklow-ban mindenki tud a fekete rigókról, téged kivéve, ezek szerint. Kicsit gyakrabban lejöhetnél a városba a hegyekből.

Cam rám nézett, én pedig így szóltam:

– Mióta az eszemet tudom, mindig is itt voltak a fekete rigók. Éjfél és egy között jelennek meg. Az övékénél szebb dalokat még nem hallottál.

– Az nem normális. Mármint az éjfél, nem a dalok – jegyezte meg némi kétkedéssel a hangjában.

– Édeském – vágta rá Faylene –, errefelé normális, hogy vannak fekete rigók. Nekem inkább az tűnik hihetetlennek, hogy ennyi év után most ekkora itt a felhajtás. – Lábujjhegyre állt. – De mindig mondom, hogy ajándék lónak ne nézd a fogát. Vagy hát ebben az esetben a madarászokét. Tudatom a látogatóinkkal, hogy a Mindenes tizenegykor nyit.

– Nekünk is mennünk kell Ollie-val – pillantottam a kávézó felé. – Örülök, hogy megismertelek, Cam. Remélem, nemsokára újra találkozunk, Faylene.

– Én is remélem – mondta Faylene. – Minél hamarabb. Marcyval is találkoznod kell. A kislányod meg Lindy-Lou biztosan pillanatok alatt összebarátkoznak.

Barátok jól jönnének. Gyanítottam, hogy nem lesz könnyű hazatérni, de bíztam benne, hogy gyorsan visszaszokom. A régi közegbe. A régi rutinokba. Abba, ahogy annak idején éltem. Aki annak idején voltam.

De rá kellett jönnöm, hogy az lehetetlen. A fájdalom megváltoztatja az embert.

Nem tudtam visszatérni ahhoz, ami régen volt, mert már én magam sem voltam az, aki annak idején elment innen.

És minderről nyomban eszembe jutott az is, miért olyan fontos nekem az a szelet feketerigó-pite. Szükségem volt a válaszokra, amiket általa kapok. Békére. Nemcsak magam, de Ollie miatt is. A lehető legjobb anyja akartam lenni a kislányomnak. Ez azt jelentette, hogy gyógyulást kellett találnom sérült lelkem és elmém számára, nehogy olyanná váljak, mint az anyám, aki az évtizedek dühében és gyászában valahol elvesztette magát, és már csak a saját fájdalmának él.

Lehajoltam, hogy Ollie barnás-vöröses hajának egy meglazult tincsét visszatűrjem a hajpánt alá.

– Köszönj el, Ollie!

– Szia! Kutya! – rikkantotta el magát Ollie vadul integetve. Cam visszaintett, River a farkát csóválta.

Megfordultam a babakocsival, és megindultam a kávézó felé, de pár lépés után lefagytam.

Szükségtelen volt azon aggódnom, hogy Faylene netán elkottyintja anyámnak, merre jártam. Anyám ugyanis ott volt. Összefont karral a kávézó előtt lecövekelve bámult befelé.

Talán ha lassan visszavonulok, sikerül észrevétlen maradnom…

A mama azonban hirtelen felkapta a fejét és jobbra fordult, mintha csak megérezte volna, hogy ott vagyok.

Basszus!

Ahogy a mama felém tartott, igyekeztem uralkodni az arcizmaimon.

Seelie Earl Linden szokás szerint kifogástalanul nézett ki. Elegáns lenvászon nadrágot, ropogós fehér blúzt viselt, a lábán bőrszandál, és hatalmas, fehér kalap fedte vállig érő, hullámos ősz haját, melyen itt-ott még kiütközött az egykori rézvörös árnyalat. Szemét sötét napszemüveg fedte, és nem hiányzott a dupla gyöngysor sem a nyakából.

– Te is úgy gondolod, hogy Olivia Leigh szeme olyankor a legbájosabb, amikor hunyorog? A bőre meg kezd szépen barnulni.

A mama ki nem ejtette volna azt, hogy Ollie, mert szerinte nevetséges dolog így hívni egy kislányt. Még fiúnak hiszik!

Mintha ennek bármi esélye lenne Ollie hosszú haja, dús ajka, ívelt szemöldöke és apró orra láttán. Nem beszélve a nadrágszoknyájáról, a horgolt szegélyű, rózsaszín felsőjéről, melynek zsebét a monogramja díszíti, és persze a szetthez illő rózsaszín szandáljáról.

– Nadi! Sziaszia! – szólalt meg Ollie és integetett.

Nem vettem a fáradságot, hogy elmondjam, Ollie-t bekentem naptejjel, és hogy a napszemüvegét vagy hatszor földhöz vágta, mire feladtam, és az addigra törött holmit a pelenkázótáskába szuszakoltam. Úgyse számított volna. Estére ott lesz a kisházban a széles karimájú babakalap, azzal az elvárással, hogy használni is fogjuk.

– Hát szia, édes bogárkám. – A mama lehajolt, megragadta Ollie kinyújtott ujjait, aztán homlokon csókolta.

Elszorult a szívem, látván, milyen szeretettel viseltet anyám Ollie iránt. Ez olyasmi volt, amiből nekem már nagyonnagyon régen nem jutott részem az anyámtól. És bár az igazság a szívembe szúrt, hálás voltam, hogy Ollie nem ismeri a nagyanyja ridegségét.

És, ha rajtam múlik, nem is fogja megismerni. Békesség, mantráztam. Békesség.

– Elég korán kinn vagytok – jegyezte meg anyám.

Habár a kijelentést – és nem kérdést – anyám Ollie-hoz intézte, aztán mégis rám emelte tekintetét, és úgy nézett felém, mint aki választ vár.

– Hát… könyvtárba indultunk. – Ami tulajdonképpen igaz is. Az volt a terv, hogy Ollie-val könyvtárba megyünk. Mármint a pite után. – Meglep, hogy itt vagy.

Anyámat soha életemben nem láttam a Fekete Rigó kávézó közelében olyan harmincméteres sugarú körön belül. Az utcának ezt a szakaszát mindig is gondosan kerülte, és képes volt kilométeres kerülő utat tenni, nehogy csak egy óvatlan pillantást is kelljen vetnie erre a téglaépületre.

A mama végigsimított a gyöngyein.

– Erre vitt az utam a bizottsági ülésre, csak azért álltam meg, hogy megnézzem, mi ez a csődület.

Jó ürügy, de nem vettem be. Az igaz, hogy a mama a restaurációs bizottság elnöke – amely bizottság feladata, hogy új életet leheljen a közösségbe, és amelyet csak restinek hív a város –, de az üléseket a Coralee Dabadie-házban tartják, kéttömbnyire innen. Szóval alaposan meg kellett tervezni a kitérőt, hogy erre vigyen az útja. Ráadásul a mama arra se tett egyetlen megjegyzést se, hogy én itt vagyok a kávézó közelében. Nagyon gyanús.

A kávézó melletti gyepen tolongók felé bökött.

– Mi folyik itt? Kik ezek? Nem hiszem, hogy az újranyitás miatt vannak itt.

A zsúfolt kávézóban egyszer csak egy ismeretlen alak bukkant fel az asztalok között, tálcával a kezében. Egy nő, nagyjából velem egyidős. Plusz-mínusz egy-két év. Idegen, mégis ismerős. Vajon ő lenne Anna Kate Callow? Egyáltalán nem hasonlított Zére. Zé apró termetű, szőke nő volt, egyenes szálú haját általában copfba fonva hordta, többnyire elegáns szoknyát viselt, hosszú sálat, a fülében fülbevaló lengedezett. Anna Kate magas, talán ő is megvan 170 centi, mint én, göndör haja gesztenyebarna. Lábszárközépig felgyűrt farmer volt rajta, egyszínű lila pólóval. És nem úgy látszott, hogy lenne fülbevalója.

– A fekete rigók miatt. A madarászok odáig vannak. Állítólag ritkaságszámba mennek. Mármint a fekete rigók. Nem a madarászok.

Locsogtam. A mama így hat rám.

Befelé nézett a kávézóba, és úgy markolta a gyöngysort a nyakában, hogy elfehéredtek az ujjai. Azt a gyöngysort a bátyámtól kapta (persze a papa anyagi támogatásával) a legelső anyák napjára, valamikor több mint negyven éve.

Sajnos én nem emlékszem Andrew James Lindenre, a nagyszerű gyermekre, családom – és Wicklow – büszkeségére. Hároméves voltam, amikor Andrew tizennyolc évesen autóbalesetben meghalt. Egyesek engem véletlen gyereknek tartottak, meglepetésnek, akire olyan későn már nem számítottak a szüleim. Ami azt illeti, a mama repesett a boldogságtól, amikor kiderült, hogy úton vagyok, jóllehet errefelé mindenki tudta, hogy Seelie Earl Linden nem sokra tartja a meglepetéseket.

Ez a boldogsága azonban örökre szertefoszlott aznap, amikor AJ meghalt.

– A madarak? Ostobaság! – csattant fel a mama.

– Seelie! Nem hiszek a szememnek, hogy itt látlak a kávézónál! – szólított meg minket Faylene derűsen, amint a közelünkbe ért. – Gondolom, hallottad a pletykát… Eléggé letaglózó, nem?

A mama kényszeredett mosollyal meredt Faylene-re:

– Nem vagyok benne biztos, hogy tudom, mire gondolsz. Faylene nyaka ismét kivörösödött.

– Hát a pletykára Anna Kate-ről…?

A mama továbbra is Faylene-re bámult, az ajka egyetlen, vékony és merev vonallá szűkült.

Faylene elnézett a mama meg én közöttem.

– Jaj, mennem kell. – Előbb balra, aztán jobbra bökött. – Örülök, hogy láttalak titeket.

– Add át üdvözletem Marcynak – mondta negédesen a mama.

– Mindenképpen – szólt még vissza Faylene, miközben sietősen távozott.

– Ez meg mi volt? – kérdeztem, mihelyt hallótávon kívül került.

– Tudod, mennyire utálom a pletykákat, Natalie – tért ki a kérdésem elől az anyám.

Értetlenül néztem körül. Mintha mindenki minket bámult volna, még odabentről is.

– Én megyek. Velem tartotok? A könyvtár útba esik a Coralee-ház felé.

Nagyot nyeltem. Mi is a választásom? Vagy maradok, bemegyek a kávézóba, veszek egy szelet pitét, és megkapom a választ, amire annyira vágyom… vagy fenntartom a törékeny békét darabokra hullott családomban.

– Igen, veled megyünk – nyomtam el egy sóhajt.

A békesség megért annyit, hogy abban a pillanatban az anyámmal tartsunk. De elhatároztam, hogy másnap reggel visszajövök… azért a pitéért.

És akkor talán azt is megtudom, miért érdekel itt mindenkit annyira Anna Kate személye.

3

– Mikor figyelt föl először a fekete rigókra? – kérdezte a riporter. Íjas Barthelemy rúgott egyet hosszú lábával.

– Amióta itt vagyok, ők is itt vannak.

– Mióta dolgozik a kávézóban?

– Huszonöt éve, de a fekete rigók régebb óta itt vannak. Úgy hallottam, hogy csaknem száz éve.

A riporter a szemét forgatta, és lejegyzett valamit.

– Mindig huszonnégyen vannak, mint abban a régi mondókában? Húsz meg négy rigó, Sül a pitében…

– S amikor felvágják, Felcsendül az ének – fejezte be Íjas az idézetet. – Zé egyszer azt mondta, hogy azok a rigók valószínűleg a rokonaik.

– Gondolom, csak viccelt.

– A fekete rigókkal Zé soha nem viccelt.

A riporter tanácstalanul tapogatta a tollát, majd szélesen gesztikulálva így szólt:.

– Nem találja ezt furcsának?

– Egyáltalán nem, de ami nekem furcsa, azt meg talán maga látja másként. – Ezzel fölállt, és a helyére tolta a széket. – Vissza kell térnem a munkámhoz. Kér még szederteát?

– Köszönöm, igen. Ilyen finom teát még életemben nem ittam.

Anna Kate

– Hallom, nemsokára megkezdi orvosi tanulmányait, ifjú hölgy – mondta Mr. Lazenby. Alsó ajka előreállt, álla pedig olyan volt, mintha harcra készülne.

A széke körül köröztem, a szomszédos asztalról szedegettem össze az üres tányérokat és a használt evőeszközt. Egész reggel ölelgettek, cseppet sem tántorított el senkit a merevségem. Hát errefelé senkinek nincsenek határai?

– Így van. Augusztusban kezdődnek az óráim.

Hét hosszú évembe telt, mire elvégeztem az orvosi tanulmányokhoz szükséges alapképzést. Kétszer váltottam intézményt, anyám halála után halasztottam, kifogytam a pénzből… kisebb csoda, hogy végül sikerült egyáltalán lediplomáznom. Az igazat megvallva, már otthagytam volna az egészet, ha nincs az az ígéretem, amit valamikor rég anyámnak tettem.

– Hmm – hümmögött Mr. Lazenby, miközben hosszan és áthatóan méregetett.

Úgy tűnt, különös alkalomra öltözött ki ma reggel, élére vasalt nadrágot, ropogós, legombolt nyakú inget viselt, piros-fehér kockás csokornyakkendővel, de aztán rá kellett jönnöm, hogy neki ez a szokásos, hétköznapi öltözéke.

A nyolcas nyitás óta itt volt, és nem úgy nézett ki, mint aki egyhamar távozni készül, pedig már bőven elmúlt tíz. Ahogy ott ült, kifogástalan úriember volt, a háta szálfaegyenes, ölében szalvéta, és a villáját méregette.

– Valami gond van? – kérdeztem.

– Ennek a pitének nem jó az íze.

– Otis Lazenby – kiabált ki a konyhából Jena Barthelemy. – Tudom, hogy nem akar sértegetni. Az almás pite Zé receptje, és elárulom, hogy díjnyertes.

Jena füle hiperszenzitív lehet, máskülönben nem hallhatta volna meg a kávézó morajában Mr. Lazenbyt.

– Lehet, hogy Zéé, de ennek a pitének az íze nem olyan, mint amit Miss Zé sütött – felelte Mr. Lazenby.

– Azon nem tudunk változtatni, hogy Zé mennybe szállt, igaz? – lépett hozzánk Jena. – Isten áldja a lelkét. Az idők változnak, és így nekünk is változnunk kell, ugye?

– De fogok álmodni ma éjjel is? – kérdezte Mr. Lazenby nem kis aggodalommal a hangjában.

– Nem tudom. Majd az idő megadja a választ, ugyebár – jelentette ki Jena.

Szorongás futott át rajtam.

Amíg a földön vagyunk, nekünk, őrzőknek az a dolgunk, hogy ápoljuk a fákat, gondozzuk őket, és összegyűjtsük a szeretetüket, belesüssük a pitébe azoknak, akik gyászolnak, azoknak, akik hátramaradtak. Tudod, a szeretet köteléke csak erősebb lesz azután, hogy valaki itt hagyja ezt a földet, nem gyengébb. Vannak, akiknek nehezükre esik ezt megérteni, úgyhogy a pite határozza meg, kinek van szüksége üzenetre, emlékeztetőre, ha úgy tetszik; a pitébe sütött szeretet a kapocs a két világ között; és a fa gondozója kézbesíti az üzenetet.

Jena előző nap vállalta, hogy megsüti a feketerigó-pitét, és tudhattam volna, hogy az nem lesz az igazi. A pitét az őrzőnek kell sütnie. Most, hogy Zé elment, a pitesütés feladata rám szállt mint egyetlen élő Callow-ra.

Sajnos nem hittem, hogy Mr. Lazenby megkapja az üzenetet, amire vágyik, de reméltem, hogy valami csoda folytán mégis.

– Hmmm. – Fintorgott egyet a villa felé, aztán a szájába emelt egy falatot.

– Mondd, Anna Kate, mindig orvos akartál lenni? – kérdezte Pebbles Lutz.

A feltornyozott fehér hajú Pebbles Mr. Lazenbyvel szemben ült az étkező nagy részét elfoglaló, tízszemélyes asztalnál. Ezen a reggelen láttam, hogy Pebbles nemegyszer vágyakozva pillant Mr. Lazenby felé, aki mintha tudomást sem vett volna a neki szentelt figyelemről… és érzelmekről.

– Amennyire vissza tudok emlékezni… – mondtam, elkerülve a kérdés lényegét, az akarni részt, s közben újabb tányérokat szedtem össze.

A kávézó valaha kocsiszín volt. Sok évvel ezelőtt Zé építette át az alsó szintjét kávézónak, a felsőt pedig lakásnak. A kávézó a homlokzati üvegajtó és ablakfülkék jóvoltából fényárban úszik. A padló ugyanolyan sötét fenyőből készült, mint a lépcső, a falakat fehérre festett fenyő borította, akárcsak a mennyezetet. A szinte egy légterű helyiség – a konyhát és az étkező részt csupán egy fél fal választotta el – azt a benyomást keltette, hogy ez inkább családi konyha, és nem üzleti vállalkozás.

A helyiség világos volt, napsütötte és tágas, de e pillanatban inkább kicsit túlzsúfoltnak hatott. A nyolc asztal mellett minden széken ültek. Néhányan az ajtóban álltak, várva, hogy bejöhessenek. Egy-két szomszédot is felismertem közöttük. Másokat viszont nem, így azt a fiatal nőt sem, aki babakocsit tologatva mászkált fel-alá a kávézó előtt, és kissé elveszetten tekintgetett befelé.

Megpakolva mentem ki a konyhába, az evőeszközöket és a tányérokat a mosogatóba raktam, és egy szusszanásnyi időre megálltam. Megterhelő volt számomra ennyire intenzíven koncentrálni.

– Jól csinálod, nagyon jól – szólalt meg Íjas a tűzhely mellett.

Alapvetően sápadt arca most vöröslött attól, hogy egész reggel a tűzhely mellett állt. Borús, kékesszürke szeméből kiolvasható volt a törődés.

– Főleg, hogy láthatóan semmiféle vendéglátós tapasztalatod sincs – tette hozzá Jena. – Le vagyok nyűgözve.

Ezek szerint könnyű őt lenyűgözni, mert én magam voltam a totális káosz. A saját konyhámban mindig is jól működtem – a sütés-főzés a véremben van –, de a vendéglátóipari konyháról meg a pincérkedésről gőzöm se volt.

Már három tányért eltörtem, több vizet kilöttyintettem, mint hajlandó lennék elismerni, és sántítottam – égett a lábam, mintha parázson járnék.

– Mindig ennyien vannak?

– Kicsit nagyobb a forgalom a szokásosnál. – Íjas kiemelte a szűrőt a dupla olajsütőből. – Részint a madarászok miatt, részint meg… miattad. Az emberek kíváncsiak.

Kissé hajlott háta volt, gondolom, innen a beceneve. A teste olyan volt, mint egy íj, nyíl nélkül. A szűrőt egy papírtányérra ürítette. A ropogós szalmakrumpli csillogva-gőzölögve ömlött a tányérra. Megsóztam, mielőtt kihűl.

– Tudom. – Számítottam a tömegre. De azért nem ekkorára.

Íjas megfordított egy sor palacsintát, amelyek ott sültek a szupermodern, hat gázégős beépített tűzhely tetején. Zé nyilván nemrégiben felújította a konyhát, és nem spórolt vele.

– Ha szeretnél, ma korán bezárhatunk – szólt közbe Jena. – Te vagy a főnök, senki nem fog veled vitatkozni. – Remény csillant a szemében, miközben szaggatta a sűrű tésztából a linzert. A márványtetejű pultot, amelynél dolgozott, vékony réteg liszt borította. Jenát is. Sötét, húsos orcáját és vékony, egyenes vonalú, fekete szemöldökét fehér por lepte. Ősz tincsekkel tarkított fekete haja magas kontyba tekerve ült a fején.

– Minden rendben lesz. Bírom. – További négy órán át legalábbis. Jena leporolta a kezét.

– A kurázsit örökölted Zétől, annyi bizonyos.

Jena Barthelemy és Íjas Barthelemy tárt – ha nem lisztes – karokkal fogadott a Fekete Rigó kávézóban. Noha úgy tűnt, mindent tudnak rólam és a mamáról, a saját múltjukat olyan formán tárták elém, ahogyan főztek. Egy kis ez, egy kis az. Finoman csepegtették nekem a történetüket. Az ötvenes éveik közepén jártak, és évtizedek óta itt dolgoztak, az után kerültek ide, hogy anyám elment a városból. A pozíciójuk kissé homályos volt, úgy tűnt, mindennel foglalkoznak. Főznek, takarítanak, kertészkednek, felszolgálnak, pénztárosok és karbantartók is.

A mély mosogató fölött kinéztem a dupla szárnyú ablakon az udvar végébe, ahol az eperfák álltak. Rezgő leveleikkel úgy festettek, mintha legyeznék magukat a reggeli hőségben. A még sápadt színű, éretlen termések vékony száron lógtak az ágakról. Íjas csak a szeder nyurga kuzinjának nevezte, mivel a színe és kis dudorokból összeálló felszíne hasonló a szederéhez. Minthogy eperfa gyümölcsét még nem ettem, pár nappal ezelőtt leszedtem egy rózsaszín szemet, de olyan savanyú volt, hogy összerándult tőle az arcom. Jena szerint még vagy három hét, mire beérik, amikor majd teljesen fekete lesz. Akkor lesz édes és lágy az íze.

– Zé büszke lenne rád, ha látná, ahogy teljes erőbedobással dolgozol. – Jena sötét arca ragyogó mosolyra húzódott, ahogy rám pillantott.

Lassan, dallamosan beszélt, amivel engem kissé el is bűvölt. A hirtelen rám törő érzelmeket visszafojtva ennyit válaszoltam:

– Köszönöm, hogy ezt mondod.

Hajlamos voltam mindenkitől lépéstávolságot tartani, mert – érzelmileg – így könnyebb számomra, amikor végül el kell hagynom őket. Úgy tűnt, a mamával folyton becsomagoltuk az életünket és továbbálltunk. Íjas és Jena azonban ez alatt a rövid egy hét alatt, amióta Wicklow-ban vagyok, máris átcsusszant a védelmi rendszeremen. Talán azzal, hogy olyan szívből jövő szeretettel fogadtak, vagy a szemükből sugárzó kedvességükkel, vagy a végtelen türelmükkel, ahogy a kávézó vezetésére tanítottak. De az is lehet, hogy nekem is részem van ebben, a gyásznak és a mentálisan megerőltető feladatnak, és hogy üzletet kell vezetnem, amiről semmit sem tudok egy olyan helyen, ahol senkit sem ismerek. Fel kell hagynom a harc egy részével, ami az érzelmeket illeti. Ők voltak most a legközelebb ahhoz, hogy a családomnak tekinthessem őket.

Jena betette a linzerrel teli tepsit az egyik sütőbe, közben trillázó hangot adott ki.

– Csak mondom, amit látok, édesem.

Ezt tényleg nagyra értékeltem. Hogy összeszedjem magam, szippantottam egyet a levegő illatából és zamatából. Ott volt benne a sötét pörkölésű kávé, a vanília, az újhagyma, a citrom, a fahéj, a kakukkfű és mind mögött egy csipetnyi élesztő. Az illatok Zére emlékeztettek, és ez enyhítette szívem fájdalmát.

Hátrahúztam a vállam, felkaptam a frissen főtt kávéval teli kancsót, amiből utántölthetek a vendégeknek, aztán visszatértem az étkezőbe, a tűzvonalba, és igyekeztem nem leönteni kávéval a vendégeket.

Mialatt a konyhában voltam, betért a kávézóba Faylene Wiggins, és Mr.

Lazenby mellett foglalt helyet. Faylene-nel Zé temetésén találkoztam, és úgy saccoltam, hogy ötvenes évei végén, hatvanas évei elején járhat. Rövid, sötét haja volt, faggató tekintete, és úgy beszélt, hogy nem nagyon hittem, hogy valaha is meg tudom szokni. Zé temetésén végig a közelemben maradt, hárítva a többiek leghangosabb kérdéseit, és nem egy, hanem három cukkinikenyérrel lepett meg.

Felém tartotta a bögréjét.

– Különös. Egész életemben ismertem Zé Callow-t. Együtt nőttünk föl.

Végignéztem a nagyapáddal kötött, szerencsétlen házasságát, azt, hogy megnyitotta a kávézót, hogy életet adott édesanyádnak, és szinte életem minden egyes napján találkoztam vele… de rólad egyetlen szót sem ejtett. – Várakozón nézett rám.

Utántöltöttem Mr. Lazenby bögréjét, nem voltam benne egészen biztos, hogy ez kérdés volt vagy válasz, mindenesetre megjegyeztem, hogy ő az első, aki megemlítette a nagyapámat. Utazó kereskedő volt, hol egyik, hol másik városban állt meg, hogy biztosítási kötvényeket adjon el. Zé azt állította, hogy a sármos, jóképű férfi teljesen levette a lábáról, és megismerkedésük után röviddel elutaztak Gatlinburgba, ahol a kápolnában sebtében összeházasodtak. A varázslat azonban mindössze pár hétig tartott, amikor is a nagyapám újra be volt sózva, hogy útra keljen. Ultimátumot adott Zének: ő vagy Wicklow. A válás után nem sokkal el is hagyta a várost, és soha többé nem látták. Akkor már útban volt anyám, amit a nagyapám is tudott, ő mégis eltávozott innen.

Zé sokszor mondta, hogy az utazás iránti vágy anyámnak a génjeiben van, de abból nem engedett, hogy a gyökerei Wicklow-hoz kötik, és hogy ehhez a városhoz tartozott.

Anna Kate, drágám, ígérd meg, hogy nem kötsz házasságot olyan férfival, aki nem tartja tiszteletben a gyökereidet, és azt, hogy azok mennyire fontosak. Mert a szíved ott van, ahol a gyökereid.

– Furcsa, nem, Anna Kate? – kérdezte Faylene. – Hogy itt nem is tudtunk rólad?

Pontosan tudtam, hogy anyámat és Zét kivéve miért nem tudott senki a létezésemről ebben a városban. A Lindenek miatt. Válasz helyett azonban csak vállat vontam.

Faylene összeráncolta a homlokát.

– Megkérdezhetem, kedvesem, hogy hol rejtőztél ennyi éven át?

Erre legalább tudtam válaszolni.

– Egy kicsit mindenfelé az országban, főleg északon – feleltem, miközben körbementem az asztal körül és újratöltöttem a bögréket. – Sokat költöztem, amíg felnőttem. Anyám utazó nővér volt.

Amikor azt mondom, hogy sokat, kicsit még szépítek is a dolgokon.

Születésemtől tizennyolc éves koromig – amikor a felsőoktatásba kerültem – évente legalább kétszer költöztem. Utána már egy-másfél évet is eltöltöttem egy helyen. A mama sokszor megpróbált megállapodni, otthont teremteni, de a régi szokásokat nehéz megváltoztatni. Végtelenül nyughatatlan lévén, soha sehol nem volt képes hosszan megmaradni.

– Északon? – ismételte meg Pebbles csücsörítve. – Ó, kedveském. Nem tudom, miért tűnt úgy, mintha részvétét fejezné ki.

– Az utóbbi két évben Bostonban laktam – tettem hozzá. Ez volt a leghosszabb idő, amit egy városban húztam le, igaz, ez idő alatt négyszer költöztem. – Ott szereztem diplomát.

A tandíj volt az egyetlen oka annak, hogy Massachusettsben maradtam, máskülönben mostanra már továbbálltam volna. Még meg kellett találnom a helyet, ahol otthon érzem magam – erre nagyon vágytam.

– Igen, ezt hallottam – jegyezte meg Faylene. – Az igazat megvallva, azt hittem, erősebb akcentusod lesz. Azt vártam, hogy úgy beszélsz, mint Kennedy. A Kennedyket mindig nagyon bírtam. Különösen Johnt. Ő volt a legédesebb. Azok a szemek… – Felsóhajtott. – De te egyáltalán nem úgy beszélsz, mint ők.

Mulattatott a hangjából kiérződő csalódottság.

– Soha nem éltem elég időt egy helyben, hogy bármilyen akcentust is felvegyek.

– Részvétem Eden halála miatt, Anna Kate – szólalt meg Pebbles. – Szomorú napunk volt, amikor Zé tudatta velünk a hírt. Trombózis, úgy hallottam.

Az orvosok valóban ezt mondták, de én mindig arra gyanakodtam, hogy anyám megtört szíve feladta. Ami azt illeti, kész csoda, hogy addig is kitartott. Mindig úgy éreztem, hogy apámmal együtt anyám nagyobb része is meghalt azon a réges-régi végzetes napon. És végül a maradék nem bírta tovább.

A helyiségen részvétnyilvánítás halk moraja futott körbe. Erősebben rámarkoltam a kávéskancsó fülére.

– Mindenkinek köszönöm.

– Egyáltalán nem csodálom, hogy Eden utazó nővér lett – jegyezte meg Pebbles a kávéjába kortyolva. – A szíve mélyén mindig vándorlélek volt, már egészen kicsi korában is. Folyton útikönyveket bújt.

– Így igaz – helyeselt Faylene. – Itt mindenki tudta, hogy nincs oda Wicklow-ért. AJ-vel nagy terveik voltak… – Elismerő pillantást vetett felém. – Senkit sem lepett meg, hogy Eden röviddel a baleset után elhagyta a várost.

– Igen, különösen azok után, ahogy Seelie Linden viselkedett vele – mondta Pebbles és hangosan cöcögött hozzá.

Zakatolni kezdett a szívem, és erősen küzdenem kellett a késztetéssel, hogy kihúzzak egy széket és leüljek. Világéletemben szerettem volna tudni, valójában miért is hagyta itt a várost az anyám. A szaftos részleteket. A pletykát, ami miatt Seelie gyilkossággal vádolta az anyámat. Mindazt, amit a mama – és Zé – soha nem mondtak el nekem. Amikor kérdezősködni kezdtem, részleteket akartam megtudni, hogy miért vádaskodik Seelie, mindig csak azt a választ kaptam, hogy a karambol baleset volt, és ennyi.

Az sem segített sokat, hogy anyám egyáltalán nem emlékezett arra a napra – a balesetben fejsérülést szenvedett, aminek következtében törlődtek a rövid távú memóriájából az emlékek.

De – és ez egy elég nagy de – ritka alkalmakkor, amikor anyám beszélt apámról meg a balesetről, mindig feltűnt, hogy a szeme a távolba réved, a szája széle lefelé görbül, ahogy olyankor, amikor titkolt előlem valamit.

Gyanítottam, hogy több lehet ott, mint maga a karambol, és most, hogy itt voltam Wicklow-ban, rájöttem, tudni akarom a teljes igazságot arról, ami azon a napon történt.

Elsősorban pedig az apámról akartam többet megtudni. Róla is sok mindent megtartott magának a mama. Túl nagy fájdalmat okozott neki, hogy beszéljen róla, én meg soha nem nyaggattam túlságosan, mert a szívem szakadt meg érte, ha sírni láttam. Na de most? Eljött az idő.

– Kész rendelés – kiáltott Íjas, kezével a pulton dobolva. Ezt jobban szerette a csengőnél, azt a hangot alantasnak tartotta.

– Elnézést – mondtam kelletlenül az asztalnál ülőknek.

Felkaptam a tányérokat, amiket Íjas odakészített, és ahogy megfordultam, egy idősebb nőt láttam az ajtónál befelé bámulni. Nagy kalapot viselt és napszemüveget. Nem úgy nézett ki, mint aki be akar jönni – habár a bejáratot teljesen elállta. Csak leskelődött.

Valószínűleg egy helybeli, aki igencsak kíváncsi a rejtélyes Anna Kate Callow-ra. Úgy látszik, bámészkodók célpontja lettem. Visszafojtott mosollyal tettem a tányérokat a madarászok elé, akik azért jöttek, hogy harapjanak valamit.

– Na és milyen orvos szeretnél lenni, Anna Kate? – kérdezte Pebbles, ahogy elhaladtam mellette. – Családorvos, mint a nagyapád?

Kezemet a kötényembe töröltem.

– A nagyapám? – kérdeztem, amilyen ártatlanul csak tudtam.

Pebbles a villájára szúrt egy falat kávés szósszal nyakon öntött sonkát, és így szólt:

– Linden doki. Nemigen praktizált nála jobb orvos ebben a városban.

Nagy kár lesz, ha majd nyugdíjba megy.

A kávézó vendégei felszisszentek, kivéve a madarászokat, akiket a tojáson és az édesburgonyából készült szalmakrumplin kívül minden más hidegen hagyott.

Pebbles hirtelen falfehér lett, leejtette a villáját.

– Mármint… – Körülnézett, nyilván szerette volna vis – szaszívni, amit az imént mondott.

Anyám szerint a sötétvörös göndör hajammal, a lefelé metszett szememmel meg a gödröcskéimmel apám, Andrew James Linden kiköpött mása vagyok. Nem csoda, hogy itt mindenki látta a hasonlóságot, különösen az idősebbek, akik még ismerték őt személyesen. Mondjuk, épp ez a hasonlóság volt az egyik oka annak, hogy egész életemben el voltam tiltva Wicklow-tól.

– Még nem tudom, milyen orvos szeretnék lenni. Kell még egy kis idő, hogy eldöntsem – feleltem, óvatosan kikerülve a mindig is tabunak számító kellemetlen témát. Mindenki gyanította, hogy Linden vagyok, de még nem álltam készen arra, hogy igazoljam a pletykát. Addig nem, amíg nem tudom, hogyan kezeljem a Linden családot. Gyakorlatilag egész héten ezen szorongtam. És még nem volt kész tervem.

Amikor anyám elhagyta Wicklow-t, mindent egyetlen kocsiba csomagolt, amit tudott, beleértve a Lindenekkel szemben érzett engesztelhetetlen gyűlöletet. Ezt az ellenséges érzést városról városra cipeltük magunkkal, kicsomagoltuk és szeretettel gondoztuk, míg tovább nem álltunk vele együtt. Anyám halála után aztán én is magammal vittem az ő terheit is.

Amilyen kíváncsi voltam apám családjára – mert persze az voltam –, épp annyira képtelen voltam elfeledni, hogy bántak anyámmal. Hogy gyilkossággal vádolták az után is, hogy a vizsgálatok balesetnek nyilvánították a történteket. Hogy mennyire szégyellték anyámat. Hogy nem engedték oda apám temetésére, nem vehetett búcsút az egyetlen férfitól, akit valaha is szeretett.

És hogy amikor elhagyta Wicklow-t megesküdött, hogy engem soha nem bánthatnak a Lindenek, ahogyan őt bántották. Vagyis nem léphetnek velem kapcsolatba. Soha.

De most itt voltam.

Az pedig, hogy ezen a tenyérnyi helyen el tudjam kerülni a Lindeneket az előttem álló pár hónapban, nemigen megoldható. Már-már őrületbe kergettem magam azzal, hogy elképzeltem, mit mondok majd nekik, amikor végül összefutunk. Mígnem az elmém épsége érdekében elengedtem a problémát. Mert hát egy ilyen találkozásra úgyse lehet felkészülni.

Mr. Lazenby az asztalra csapott.

– De mi lesz ezzel a hellyel? A kávézóval? Mint Zé örököse te vagy az új tulajdonos, jól gondolom?

Mindenki – beleértve a madarászokat is – várakozó tekintettel fordult felém.

Nem tudtam, mit mondjak. Nem voltam örökös… még nem. Mr. Lazenby azonban meg se várta a választ.

– Mi lesz a kávézóval, ha maga elmegy innen, hogy orvos legyen?

Az elmúlt pár napban, amíg a kávézó zárva tartott, épp csak hajnalodott, amikor a bánatos Mr. Lazenby feketerigó-pitéért ácsingózva felvert az álmomból. Ahogy ránéztem, hálát éreztem, amiért most nem úsznak könnyben véreres szemei, de lehetetlen volt nem észrevenni a múlt ködébe révedő kék írisze mélyén ott ólálkodó félelmet a jövőtől… és az édes köteléket, amely már több mint tíz éve halott feleségéhez fűzte.

– De akkor is lesz pite? – kérdezte, miközben kopasz fejét áttörölte egy zsebkendővel.

Fájdalom hasított a mellkasomba. Nem volt szívem megosztani vele a tervemet, hogy amint lejár a kötelezően előírt két hónapom, amit a kávézó üzemeltetésével kell töltenem, eladom az egészet, és a bevételből finanszírozom az orvosi tanulmányaimat.

– Lesz? – követelte a választ.

– Nem tudom, lesz-e pite. – Annyira előre még nem gondolkodtam. Mr. Lazenby összeszűkült szemmel ködös pillantást vetett rám.

– Biztos, hogy maga Zé unokája? Mert én kezdek kételkedni. Még nem is sütött pitét! – mondta, szavai élesen, metszőn csengtek.

Jena termett mellettem, kezében egy kávéskannával.

– Hova tetted a jó modorod, Otis? Hallgassatok már! Hagyjatok nyugtot ennek a lánynak! Ettől a sok kérdéstől már az én fejem is zsong, pedig nem is nekem szóltak. Anna Kate, tarts egy kis szünetet! Menj, szívj egy kis friss levegőt! – Majd az asztalnál ülőkhöz fordult. – Ki kér még kávét?

– Hmmm. – Mr. Lazenby keresztbe fonta maga előtt a karját.

– Köszönöm, Jena. – Valóban friss levegőre volt szükségem, hogy kiszellőztessem a fejemet, és emlékeztessem magamat arra, miért is vagyok itt, miért megyek át ezen az egész tortúrán. Kimentem a kertbe.

Íjas kinyitotta nekem a hátsó ajtót.

– Kérsz egy kis harapnivalót? Gyorsan összedobok neked valamit.

– Köszönöm, nem kérek semmit, Íjas. Mindjárt visszajövök. Csak kell egy perc magamban.

– Maradj csak, ameddig jólesik. Jenával tartjuk a frontot.

Kilépve behunytam a szemem, és a szúnyoghálós ajtó keretének hajtottam a fejem.

A menta erősen illatozott, de valami más is volt mellette a levegőben, amit először nem is ismertem fel. Aztán rájöttem: lonc. Ami azért volt furcsa, mert a kertben egyáltalán nem láttam, hogy volna.

Némiképp értetlenül kinyitottam a szemem, és jól megrémültem, ugyanis egy fiatal nőt pillantottam meg a terasz lépcsőjén ülve.

Ő is megriadt, kecsesen talpra ugrott.

– Bocsánat, naccsád! Nem akartalak megijeszteni. Már megint ez az átkozott „naccsád”! Jó ég!

– Te is madarász vagy? – kérdeztem, bár valószínűtlennek tűnt, már csak az öltözete miatt is: csöppnyi, elnyűtt farmersortot és fekete trikót viselt, porlepte lábán nem volt lábbeli.

A sudár termetű, karcsú nő napbarnított, szeplős arcából hatalmas kék szemmel meredt rám. Hosszú, sötét haját a feje tetejéről hátrafogta copfba, a haja többi rész lazán omlott lefelé. Vékony karja közt vesszőkosarat tartott, mintha csak törékeny újszülöttet ölelne. A kosarat körbe begyűrt, hímzett konyharuha fedte.

Értelmezhetetlen méretű szemével értetlenül pislogott.

– Madarász?

Olyan tizenöt éves lehet, gondoltam, miközben az oldalsó kert felé mutattam.

– Ők ott madarászok, és arra várnak, hogy felbukkanjanak a fekete rigók.

– Ó! Dehogyis, naccsád! Én nem az vagyok. – Az eperfa felé pillantott. – Annyira sajnálom Miss Zét. – Könny gyűlt a szemébe, igyekezett kipislogni onnan. – Jó barátom volt.

– Köszönöm. Ki is…?

– Ja! Summer vagyok. Summer Pavegeau.

– Anna Kate Callow – mondtam, bár sejtettem, hogy pontosan tudja, ki vagyok. A teraszon álló két hintaszék felé léptem. – Gyere, ülj ide!

Elpusztulok, úgy fáj a lábam.

Odaült mellém a másik hintaszékbe. Feljött a teraszra, határozott lépteivel nesztelenül suhant a korhadó deszkákon. Óvatosan leült, a kosarat továbbra is magához ölelte.

– Csinos ez a lapos talpú cipő a lábadon, de ha te szolgálsz fel, nem a legjobb választás. Zé Crocsot hordott és esküdött rá.

– Hát én föl nem veszek Crocsot – fintorodtam el. Summer elmosolyodott.

– Legalább teniszcipő van nálad?

Mindenemet becsomagoltam és magammal hoztam.

– Van egy régi pár. Akkor fölhúzom azt.

– Jó ötlet.

Most én mosolyodtam el – ugyanis az ő ötlete volt.

– Mióta ismerted Zét?

Felfigyeltem rá, hogy Summer ujjai lilák. Szedertől foltosak. Egyik nyáron, amikor a mamával Ohióban éltünk, egy titkos kirándulásunk alkalmával Zével szedret szedtünk. Azokat a lila foltokat persze nem rejthettük el a mama szeme elől, de – a legnagyobb meglepetésemre – egyáltalán nem csinált nagy ügyet a lila kezünkből. Talán azért, mert a szeder volt a kedvenc gyümölcse. Hanem elmosolyodott, és megkérdezte Zét, hogy süt-e gyümölcslepényt abból, amit szedtünk.

Akkor ettem életem legjobb szederlepényét.

– Egész életemben. Tizennyolc éve már. Itt születtem Wicklow-ban, és azóta itt élek.

Tizennyolc? Nem néztem annyinak – de ezt nem említettem neki. Melyik tinédzser szeretné tudni, hogy fiatalabbnak látszik?

– Melegebb időben segítettem Miss Zének rendben tartani a kertet.

Minden héten pár napot jöttem. Sokszor említette, mennyire hiányzol neki, és hogy szeretné, ha idejöhetnél.

Felvontam a szemöldököm.

– Beszélt rólam?

– Állandóan. Meg képeket is mutatott. Ó, de ne aggódj! Én sosem beszéltem rólad egy árva léleknek sem. Ez a mi titkunk volt Zével. Az ő mosolyát örökölted. Nagyon büszke volt a mosolyára, amiről azt állította, hogy az a legjobb tulajdonsága. – Koszos lábára meredt. – Én azonban mindig úgy gondoltam, hogy a jó szíve a legjobb tulajdonsága, bár ezt sosem kérdezte tőlem senki.

Méregettem ezt a lányt, és feltűnt, hogy remeg az álla, mintha azon küzdene, hogy kordában tartsa az érzéseit. Ha ilyen titkot megosztott vele Zé, Summer Pavegeau minden bizonnyal tényleg jó barátja volt.

– Szeretném, ha tudnád, hogy tökéletesen egyetértek veled. Aprót bólintott.

– Mi az a kezedben? – mutattam a kosárra. Őszintén reméltem, hogy nem cukkinikenyér.

Summer óvatosan felhajtotta a konyharuhát, és tizenkét barna héjú tojás tárult elém.

– Miss Zé állandó kuncsaftunk volt, de nem voltam benne biztos, hogy még szüksége van-e erre a kávézónak.

Bár a konyhapulton ott pihent két láda tojás, gondolkodás nélkül rávágtam:

– Persze. Tojásra mindig szükség van. Mennyiért adod?

– Tucatja két dollár és egy szelet feketerigó-pite.

A pite része kicsit meghökkentett, ezért még jobban megnéztem magamnak a lányt. Ekkor tűnt fel valami ismerős szomorúság, ami próbált elbújni a szemében.

– A legjobb alku, amiben valaha részem volt.

Előhúztam a kötényem zsebéből egy marék aprópénzt – borravaló –, és kerestem két egydollárost. Szívem szerint az egészet a kezébe nyomtam volna, de nem tettem. Ösztönösen tudtam, hogy Summer soha nem fogadna el fizetséget a semmiért.

Bizonytalanul nyúlt maszatos ujjaival a pénzért.

– Köszönöm, naccsád.

Egymásnak feszült a két fogsorom.

– Kérlek, ne szólíts naccsádnak. Könyörgök. Az Anna Kate teljesen jó.

– Szerinted holnap is kell majd egy tucat… Anna Kate?

Nem vettem tudomást róla, hogy szinte fájt neki, ahogy a nevemet mondta a „naccsád” helyett, csak ennyit válaszoltam:

– Ha van, akkor megveszem. Látom, szederrel is volt dolgod. Annak is hasznát venném, ha van fölösleg. – Rám tört, hogy lepényt akarok sütni belőle.

Summer szeme izgatottan felragyogott.

– Mennyit akarsz? Negyed kilót? Fél kilót? Két kilót?

– Fél kiló elég lesz. És jól megfizetem a tövisek meg a kígyók miatt.

– Ó, a kígyókat nem bánom. Jobban szeretem őket, mint egyes embereket.

Lehet, hogy Summer a korához képest fiatalabbnak tűnik, de azt kezdtem látni, hogy a hatalmas kék szeme mögött érett lélek lakik. Felálltam.

– Hozom a pitédet. Rögtön jövök.

Sarkon fordultam, és az ajtóban ott állt Íjas. Kezében egy szelet pite dobozba csomagolva, mintha nem először csinálta volna. Átadta nekem a dobozt, és így szólt:

– Nem akartam zavarni, de látogatód jött, feltétlenül szeretne veled beszélni.

Aggodalmas tekintetétől ideges lettem.

– Ki az?

Íjas végigsimított ápolt szakállán.

– Linden doki. Készen állsz a találkozásra?

Hogy készen állok-e? Nem. Nem, nem állok készen. Hogy az ördögbe gondolhattam, hogy jó ötlet lesz improvizálni?

– Anna Kate? Elküldhetem, ha korainak érzed… – ajánlotta Íjas.

Nem hittem, hogy erre a találkozásra valaha is készen leszek, úgyhogy akár túl is eshettem rajta. Nagy levegőt vettem, aztán lassan kifújtam.

– Semmi gond. Kiküldenéd ide? Azt tényleg nem szeretném, ha közönsége is lenne minden szavunknak.

– Persze.

Minden idegszálam megfeszült. Megfordultam, hogy elbúcsúzzam Summertől, és odaadjam neki a pitét.

De ő már nem volt ott.

4

Anna Kate

Leültem. Felálltam. A dobozba zárt süteményt a terasz korlátjára raktam. Vajon miért lépett le Summer? Téptem egy mentalevelet, és szétmorzsoltam az ujjaim között. Az idegeim savas gombóccá gyúrták a gyomromat.

Tudhattam volna, hogy a Lindenekkel foglalkoznom kell, inkább előbb, mint később. Persze hogy a létezésemről szóló pletyka eljutott hozzájuk.

Kisvárosban gyorsan terjednek a hírek.

A szálkás deszkalapokról hullámokban szállt fel a meleg, ahogy fel-alá járkáltam a teraszon. Bár igyekeztem félresöpörni, mégis folyton magam előtt láttam a fájdalmat anyám szemében. A fájdalmat, amely minden költözéssel egyre kifejezőbbé vált, mintha a gyűlölet, amelyet cipelt magával egyik helyről a másikra, helytelenítette volna együttérző természetét, és durvára dörzsölte volna a lelkét.

A szúnyoghálós ajtó nyikordulására eldobtam a mentalevelet, a kezemet pedig a nadrágomba töröltem. Az ajtó éles csattanással tárult ki, nem menekülhettem, riadtan ugrottam fel.

Düh öntött el, megfeszült a vállam, a kezem ökölbe szorult, az állkapcsom összezárt. Lassan megfordultam, hogy végre a szemébe nézzek az örök ellenségnek, akivel sosem találkoztam.

Ott állt előttem a nagyapám, dr. James Dawson Linden.

Nem tudom, mire számítottam. Talán ördögszarvakra. De legalábbis úgy képzeltem, hogy sztereotipikus, pénzes, déli, társasági úriember. Elbűvölően felsőbbrendű, aki kissé lenézi a környezetét. Csíkos öltöny, vékony pamutból. Hátranyalt haj. És szinte második bőreként pipafüst illata lengi körbe.

Első ránézésre ezekből semmi nem jött be. Ahogy ott állt előttem egyszerű öltözetében, leeresztett vállal, félrehajtott fejjel, nagy füleit fedő őszes-fehér hajával, alázat áradt belőle. Vászonnadrágot viselt, hozzá halvány kékeslila, legombolós nyakú inget és kopott belebújós cipőt. Kezét zsebre vágva csak állt, és úgy meredt rám, mintha az arcom minden egyes vonását és göndör hajam minden csigáját az emlékezetébe akarná vésni.

Csak egy férfi volt.

Egy férfi, lesütött barna szemmel, és azt a szemet mintha egy élet szomorúsága csiszolta volna mostani állapotára.

Őszintén nem tudom, meddig álltunk ott egymást méregetve, igyekezve fölfedezni az ismerős vonásokat az idegen arcon. Könnyű volt észrevenni, hogy a szemem alakja az övé, ahogy a gödröcskék is az arcomon. Még a forgó is ugyanaz a választékomnál, ami miatt a hajamat jobb oldalra kell fésülnöm.

Keserűség marta a torkomat, ahogy próbáltam elképzelni, hogyan is nézhetett ki ez az ember ifjúkorában, mert úgy képzeltem, hogy a hajszínét leszámítva apám ennek az embernek a kiköpött mása lehetett.

Nem tartottam tovább a szemkontaktust, hogy végre megtörjem a közénk telepedő kínosságot. A madarászok csevegése az udvarból hol erősebben, hol halkabban hallatszott, de folyamatosan szólt, elnyomva a madarak csivitelését. Apró, barnásszürke madár szállt a lábamhoz, hogy szemrevételezze a szétmorzsolt mentalevelet. Talán egy gébics. Az alapképzésben az ornitológia volt az egyik kedvenc tárgyam.

– Leülhetek? – kérdezte, elég hosszan topogva előtte, hogy odafigyeljek.

Nyikorogtak a lábunk alatt a terasz deszkapalánkjai, ahogy az egyik székhez kísértem. Sápadt volt, a homloka gyöngyözni kezdett.

– Minden rendben?

– Persze, jól vagyok – hessegette el az aggodalmam. – Csak a hőség… Nem hittem neki. És azt sem gondoltam erről a reakcióról, hogy érzelmi kitörés okozná, amiért először lát engem. A nyugtalanság következtében arca elvesztette normális színét, a napbarnított felszín alól kibukkant a rejtőzködő, betegesebb, sárgás árnyalat. A szeme fehérét is mintha leheletnyi sárga színezné. Valami nagyon nem stimmel, gondoltam, talán a mája.

Tekintetem Zé virágoskertjére tévedt, egyenesen a cickafarkra, fehér virágfüzére vonzotta a szemet. Zé sokévnyi titkos tanítása nem volt hiábavaló. Nagy becsben tartottam a tudást, amit tőle kaptam. Általa szerettem meg a gyógynövényekből készült teákat – a saját keverékek készítése nálam inkább szenvedély, mint hobbi.

A cickafarktea ugyan nem gyógyítaná meg Dokit, de valamit segítene, tekintve, hogy jó hatással van a májra. Aztán kiráztam a gondolatot a fejemből. Nem a segítségemet kéri. Nem is érdemli meg a segítségemet.

Ennyit azonban muszáj volt mondanom:

– Hadd hozzak legalább egy pohár vizet. Elvégre mégsem vagyok szörnyeteg.

– Ne, ne. Nem kell. – Megtörölte a homlokát és a felső ajkát a zsebkendővel, amit a zsebéből húzott elő. – Nem maradok sokáig. Ülj le, kérlek.

Vonakodva leültem. Ha ez az ember nem kér vizet, nem fogom erőltetni.

– Sajnálom Zét – mondta. – Jó asszony volt.

Végigmértem, a hamisság jeleit kerestem, de semmi ilyet nem találtam, amitől csak kellemetlenebbül éreztem magam. Abban a hitben nőttem fel, hogy a Lindenek és a Callow-k kölcsönösen lenézik egymást.

És most itt ül Doki, együttérző tekintettel. Aztán ahogy többet gondolkodtam ezen, rájöttem, hogy Zét sose hallottam rosszat mondani a Lindenekre.

Csak az anyám becsmérelte őket.

A felismeréstől összezavarodtam, megborult az általam ismert világrend.

Belém hasított, hogy anyám igen sajátos képet festett a Lindenekről – de vajon ez a kép mennyire volt valós?

Hirtelen megnémultam, egyetlen szó sem jött ki a számon, még egy köszönöm sem az együttérzéséért.

– Van valami, amit megbántál az életben, Anna Kate? – Ingujját könyékig felgyűrte. Kopott bőrszíjas órájának összekarcolt számlapja megcsillant a napsütésben.

– Létezik olyan, akinek nincs? – kérdeztem vissza.

– Valami nagy dologra gondolok. Olyasmire, ami mélyen kikezdi a lelket.

Szél támadt, egy madár ugrált körülöttünk fölszegett fejjel, mintha ő is a válaszomat várná.

– Talán egy – ismertem el az emlékeimbe merülve.

Elkaptam Íjas tekintetét, ahogy a konyhaablakon át kukucskált kifelé.

Dokira mutatott, aztán a válla fölött begörbítette a hüvelykujját. A jelnyelvet úgy értelmeztem, azt kérdezi, akarom-e, hogy kidobja Dokit.

Enyhén megráztam a fejem, mire ő fölemelte a hüvelykujját. Hallani akartam, mi Doki mondandója, hiszen valami nyilvánvalóan nyomta a lelkét.

– Nekem sok van. – Doki arany jegygyűrűjét forgatgatta az ujján. – Túl sok. Mire olyan idős leszel, mint én, esténként már nem a bárányokat számolod az elalváshoz, hanem azt, hogy mi mindent bántál meg. – Önkéntelen szomorú mosoly jelent meg az arcán.

A hetvenes évei elején-közepén járhatott. Mostanság aligha mondhatni öregnek. Idősebbnek gondoltam, mint amennyinek kinézett. Egyetlen családi történetet sem ismertem a Lindenekről. A mama nyilvánvalóvá tette, hogy a családnak arról az ágáról semmiféle kérdést nem tehetek föl, és ebben olyan elszánt volt, hogy tiszteletben tartottam a döntését.

Ahogy Doki ismét a homlokáról itatgatta az izzadságot a zsebkendővel, megszólaltam:

– Gondolom a betegség is arra készteti az embert, hogy alaposabban végignézzen az életén.

Doki egyik bozontos szemöldöke a homlokára szaladt.

– Bizonyára.

Teljesen váratlanul ért a szomorúság, amely úgy zúdult rám, mintha nyakon öntöttek volna vele egy vödörből, és a csontomig hatolt. Mit izgat engem ez az ember, vagy hogy mi baja lehet? Az orrom, szemem csípni kezdte valami, el kellett fordulnom, hogy megküzdjek vele, és inkább a madarászokra irányítottam a figyelmem, akik egy erre bóklászó madarat lestek. A madár egyik szárnya furcsa szögben lógott, talán valamikor eltört. Szegény jószág.

– Nem tudtunk rólad – jelentette ki Doki hosszabb csend után. Szerencsére nem is próbálta tagadni a rokonságot – amitől, belátom, tartottam. Bár állok elébe egy DNS-vizsgálatnak, ha kell.

– Tudom.

– Miért nem szólt nekünk Eden?

– Ezt a kérdést tényleg föl kell tenni?

Tekintete a terasz körül szökdécselő, a faforgács között válogató madárra vándorolt, hüvelykujjával megdörzsölte órája számlapját.

– Édesanyádnak tudnia kellett, milyen sokat jelenthet nekünk egy unoka.

Szerettünk volna ismerni téged. Jogunkban állt tudni rólad.

– Ez komoly?

– Te csak a történet egyik felét ismered, Anna Kate.

Fájdalom csendült ki a hangjából, feszültség, amelynek hatására ismét csak megkérdőjeleződött bennem mindaz, amit valaha is tudtam a Lindenekről.

A szék karfáját markolva válaszoltam:

– Nem ti vádoltátok hamisan gyilkossággal az anyámat? És nem ti tagadtátok meg tőle, hogy részt vegyen annak az embernek a temetésén, akit az életénél is jobban szeretett? Mert szerintem ezek miatt minden jogotokat elvesztettétek, ami valaha is volt. És a történetnek itt vége is van.

– Ez nem ilyen egyszerű, Anna Kate.

– Szerintem meg igen. – Felugrottam. – Be kell mennem. – Megindultam az ajtó felé. A madár rémült csiviteléssel felröppent egy emeleti nyitott ablak felé, és berepült a házba. Összeráncoltam a homlokom – nem voltam tudatában, hogy nyitva volt egy ablak. Remek. Akkor most van odabenn egy madár.

– Anna Kate, várj! Kérlek.

Sóhajtva megálltam, a szemébe néztem, a lábammal topogtam, míg vártam, hogy előrukkoljon valamivel – bármivel –, ami megmagyarázza a megmagyarázhatatlant.

Doki összerándult arccal az eperfák felé nézett.

– Azt hiszem, a megbánás olyan, mint a rák. Belülről kifelé haladva felfal. El kell fogadnom, hogy a múltat nem tudom megváltoztatni. Nem tudom. Senki se tudja. Amit megtettünk, azt megtettük, és nagyon sajnálom.

Ökölbe szorított kezem ujjai a tenyerembe vájtak. Lenyeltem a feltoluló szavakat, keserűen égettek belül, ahogy csúsztak visszafelé. Kicsit megkésett a bocsánatkérés, de… Annyira szívtelen nem vagyok, hogy ne hallottam volna a hangja őszinteségét. Csak azt kívántam, bár anyám hallhatta volna, és nem én.

– Abban tévedsz, hogy a történetnek vége van, Anna Kate. Ez egy új kezdet lehet, ha hagyjuk. Ha te hagyod. De vissza nem mehetünk. – Két kezét a zsebébe mélyesztette, a sarkán hintázott. – Előre viszont igen.

Szeretném megismerni az unokámat. Remélem, te is szeretnél megismerni engem… és az egész családot az apád ágán. Vasárnap négykor vacsorázunk. Ha lehet, szeretném, ha ezen a héten te is ott lennél, és annak rendje-módja szerint megismernéd a családot.

– Köszönöm a meghívást, de nem tudok elmenni. – A kilincs után nyúltam, és azt láttam, hogy odabentről legalább tucatnyi arc bámul felém. Abban a pillanatban mind elfordult.

– Te tudod, Anna Kate – mondta Doki. – Megértem, hogy minket nem akarsz megismerni, de mi a helyzet apáddal? Nem szeretnéd megismerni, ahogy mi ismertük őt? Van egy csomó vázlatfüzet meg fotóalbum. Beszélned sem kell velünk…

Az apád.

Lefagytam, a kezem megdermedt a kilincsen, azonnal felismertem, hogy Doki manipulál engem, belelát a szívembe, és tudja, mit szeretnék… megkapni, amit ő akart nekem adni.

Többet tudni apámról, többet érezni az iránt az ember iránt, aki volt, hogy többet jelentsen nekem, mint ahogy azt valaha ki tudtam fejezni. Bele akartam temetkezni a fotóalbumokba, hosszú órákra, és meghallgatni az összes történetet újra meg újra. De erősnek kellett maradnom. Anyám kedvéért.

– Sajnálom – mondtam határozottan. – Nem tudok elmenni.

Ezzel berontottam az épületbe és becsaptam magam mögött az ajtót.

5

– Evett valaha a kávézóban feketerigó-pitét?

– Hát naná – felelte Mr. Lazenby. – Tizenhárom éven át minden egyes nap. Leszámítva azt az egy-két napot, amikor a kávézó zárva volt. Elég ízletes pite.

– De valójában nem fekete rigóból készül…?

– Dehogy, uram. Rendes pite. – Idős szeme felragyogott. – Többnyire gyümölcsös.

– Semmi különös hozzávaló?

– A Callow-k titkos családi receptje. Ha a hozzávalókat akarja megtudni, nem lesz szerencséje.

A riporter befőttesüveg-bögréjén lecsapódott a pára, hüvelykujjával letörölte.

– Hisz abban a helyi legendában, hogy a pite révén álmában üzenetet kap elhunyt szeretteitől? – Gúnyosan elnevette magát. – Hogy a fekete rigók valójában azokat az üzeneteket – vagyis dallamokat, ahogy a födémen áll – énekelik bele a pitékbe?

Mr. Lazenby fölállt, megigazította a csokornyakkendőjét, kalapját szorosan a fejébe nyomta, karimáját a szemébe húzta.

– Maga még nem evett abból a pitéből, igaz, fiam?

– Nem. Miért?

– Ha evett volna, tudná a választ a kérdéseire, és nem fecsérelné az időmet. Végeztünk.

Anna Kate

– Az a madár bizonyára kiment ugyanott, ahol bejött – jegyeztem meg a lépcsőn lefelé a konyhába menet. Harmadszor álltam neki keresni. – Semmi nyoma.

– Valószínű – hagyta rám Íjas, miközben egy széket az asztalra rakott az étkezőben. – A madarak már csak ilyen kíváncsi jószágok.

Jena egy moppal törölte át a konyhapadlót.

– A mondás szerint is a macskát ölte meg a kíváncsiság, nem a madarat.

Íjas tekintetében fájdalmat láttam felvillanni, kékes színű szeme szinte feketére változott. Őszes szakálla gondosan rövidre volt vágva, ő mégis újra meg újra végighúzta kezét az arcán az álla felé, mintha kiálló szőrszálakat igazgatna.

– Megesik, hogy mindkettőre, nem igaz?

– Elég legyen – mondta Jena halvány mosollyal.

Ahogy megragadtam egy rongyot meg egy üveg tisztítószert, és rájuk néztem, kíváncsivá tett ez a különös feszültség, amit közöttük érzékeltem. Mintha valami emléket idéztek volna fel, valami szomorút.

– Nektek van valamilyen állatotok?

Már előkészültünk másnapra, lassan végeztünk a konyhával. Miután mindent befejeztünk, feltett szándékom volt Summer Pavegeau nyomába eredni. Tartoztam neki egy szelet pitével, és nem akartam volna magammal cipelni a tartozást. Tudtam, hogy sokat jelent neki a pite.

Hogy aztán vigaszt nyújt-e neki ma éjjel, amikor álmodik, abban már nem voltam biztos. Reméltem, de nem tudhattam biztosan, hiszen Jena sütötte. Ma este átveszem a feladatot.

– Ha a veteményeskertben álló műanyag prérifarkast nem számítjuk, nincsen – mosolyodott el Jena. – Az ostobább macskákat elriasztják.

– Hol laktok? A közelben?

– Nem túl messze – válaszolta Íjas. – Pár háztömbnyire.

– Kis, két hálószobás ház a Fűzfa-patak hídjánál – mondta Jena. – Nem valami látványos, de a környék szép, éjjel pedig a patak zúgása olyan, mint egy altatódal.

Hangja úgy ellágyult, hogy az már magában majdnem úgy szólt, mint egy altató.

– Békés lehet.

– Többnyire az. – Jena felnyúlt a felső polcra egy tekercs papírtörlőért, halk nyögést hallatott, majd visszaejtette a karját.

– Jól vagy? – kérdeztem.

– Persze, persze – nyugtatgatott. – Csak egy régi sérülés, ami után igazán soha nem jöttem rendbe. Olykor megfeledkezem róla, ennyi. – Ezúttal bal kézzel nyúlt, és lekapta a papírtörlőt.

– Elmehetnél orvoshoz. Talán még lehet vele kezdeni valamit.

– Mondta a fantasztikus orvos, aki majd leszel. De jól vagyok, kedves.

Réges-rég megtanultam együtt élni ezzel a kis ismertetőjegyemmel. – Megmasszírozta a jobb vállát. – Lindenék biztosan nagyon büszkék, hogy apád nyomdokaiba lépsz, és folytatod a családi hagyományt.

– Jena – sóhajtott Íjas.

– Mi az? – kérdezte, közben letépett egy darabot a papírtörlőből. Valami a szekrény oldalára csöpögött, azt törölte le vele. – Mindenki tudja, hogy AJ Linden orvos akart lenni, mint az apja meg a nagyapja. Jut eszembe, milyen volt ma a találkozás Dokival, Anna Kate? Még nem is tudtam megkérdezni.

Anyám erősen támogatott, hogy apám nyomába lépjek. Aminek volt is értelme. Elvégre a véremben van a gyógyítás, és azzal, hogy követem őt, kötődni tudok hozzá, ahogy sehogyan másként. Szerettem volna, ha apám büszke lehetne rám. Arra azonban gondolni sem akartam, hogy a Lindenek, Doki és Seelie hogyan vélekednek a pályaválasztásomról. Nyilván nem akartam törődni vele.

Egy foltot suvickoltam a pulton a ronggyal.

– Doki meghívott vasárnapra vacsorára. Nemet mondtam. Nemet kellett mondanom.

– Úgy gondolod, hogy nem volt jó döntés? – Jena szelíd, éneklő hangon kérdezte ezt, ráérezhetett a belső konfliktusomra.

Még egy kis tisztítószert löttyintettem a pultra, citrom és levendula illata töltötte be a levegőt.

– Ti a környéken voltatok, amikor a baleset történt?

Íjas elejtette a széket, és az, amikor földet ért, puskaropogásszerű hangot hallatott.

– Lyukaskezű – fakadt ki. – Bocs. A széknek semmi baja. Jena tologatta ide-oda a mopot.

– Nem sokkal a baleset előtt költöztünk a városba – felelte. – Miért kérdezed?

– Anyám mindig kibújt a válaszadás alól, ha a balesetről kérdeztem, meg arról, ami utána történt. Talán a fájdalomtól akart megkímélni. De tudni akarom, mi történt valójában.

– Hát, valamit talán el tudok mondani – kezdte Jena, megindulva felém a felmosóval.

– Jena – figyelmeztette Íjas.

– Hallgass! – válaszolta Jena. – Anna Kate-nek joga van tudni.

– Tudni mit? – kérdeztem.

Íjas sóhajtott, és felkapott még egy széket. Ahogy beszélt, Jena sötét szeme szinte ragyogott.

– Elmondom, amit hallani akarsz. Eden és AJ kutya-macska viszonyban voltak azon a nyáron, mert AJ Alabamába készült, továbbtanulni. Eden nem akart itt maradni. Mehetnékje volt Wicklow-ból, és mindig is úgy gondolta, hogy AJ-jel tart. Csak azt nem tudták kitalálni, hogy fog működni az egész, hogyan fedezik a költségeket, a tanulást, miközben Zé azt akarta, hogy Eden maradjon; emiatt egymás torkának is estek, mármint azért, mert Eden meg menni akart.

Ezt az utóbbit én is tudtam, az ellentét közöttük emiatt soha nem ült el teljesen.

– Végül Zé megenyhült, csak hogy Eden boldog legyen – folytatta Jena –, és még egy kisebb kölcsönt is felajánlott, hogy a gerlepár saját lábra tudjon állni. A terv szépen alakult. Úgy volt, hogy Eden és AJ lakást bérel Tuscalosában. Miután elrendezkednek, Eden munkát keres, és majd beiratkozik nővérképzőbe, aztán nekilátnak megtervezni az esküvőt. Ha pedig befejezik a tanulmányaikat, mennek, amerre kedvük tartja, míg végül majd hazafújja őket a szél meg a sors Wicklow-ba.

– Wicklow-ba? – kérdeztem, mert mindenáron többet akartam hallani.

Mindent hallani akartam. – Miért?

– Tudod, AJ sorsa az lett volna, hogy átvegye az apja praxisát. Az édesanyádé pedig, hát őt ide kötötte volna a sorsa a fekete rigókhoz. Ezért volt hajlandó hagyni Zé, hogy Eden menjen és szabadon röpködjön kicsit. Tudta, hogy végül úgyis visszatér. Hogy vissza kell térnie, mert a lelke soha nem nyugszik meg.

Kibámultam az ablakon, az eperfák felé.

Mindegy, merre kószál az őrző, mindig visszatér, és amíg távol van, nem lesz soha nyugta, mert a lelke a fák gyökeréhez van kipányvázva. Sose lesz igazán elégedett, míg a gyökereihez haza nem tér, ahol vigaszra és gyógyírra lel.

Jena a felmosó nyelére támaszkodott.

– Eden és AJ terve azonban léket kapott, mielőtt ki vehették volna az albérletet.

– Miért? – kérdeztem.

– Seelie miatt.

Miért is nem lepődtem meg egy cseppet sem?

– Amikor Seelie megneszelte, mire készülnek a fiatalok, megfenyegette AJ-t, hogy az ő kontójára nem fog kufircolni. Azt akarta, hogy olyan fiatalon AJ valami férfiklubhoz csatlakozzon, és nem azt, hogy lekösse magát Edenhez. Így hát ultimátumot adott. Vagy a továbbtanulás, vagy Eden.

El sem tudtam képzelni, micsoda nyomás alatt lehetett egy ilyen döntéskényszer miatt. Amikor kénytelen volt választani az álma között, hogy orvos lesz – ami egyúttal a családi elvárás is volt – és a nő között, akit szeretett.

Jena a vödörbe mártotta a felmosót.

– AJ és Eden úton voltak hazafelé az alabamai kampuszról, amikor a baleset történt. Seelie-nek meggyőződése, hogy AJ közölte Edennel, hogy a továbbtanulást választja, nem őt, Edennek erre elborult az agya, és lehajtott az útról.

– Seelie az egyetlen, aki így gondolja – fűzte hozzá sietősen Íjas, miközben felrakott egy újabb széket egy asztalra.

Első alkalommal hallottam ezt a történetet, fájt a tudás, és mély szomorúság öntött el a szüleim miatt.

– Tudjuk… – Mély levegőt vettem. – Tudjuk biztosan, hogy apám tényleg így döntött?

– Nem, naccsád – vágta rá Íjas. – Mivel Eden később abból a napból semmire nem emlékezett. A rendőrség, hála az égnek, balesetnek minősítette a történteket, Seelie azonban a mai napig ragaszkodik a saját verziójához.

Adott körülmények között elnéztem a naccsádot.

– De ha a rendőrség tisztázta anyámat, Seelie miért nem képes elengedni az elképzelését?

Jena válaszolt.

– Technikai értelemben a rendőrségnek nem volt elég bizonyítéka, hogy vádat emeljenek Eden ellen. És bár Seelie szavának van súlya a városban, sokan támogatták Edent. Akinek van szeme, pontosan látta, mennyire szerették egymást AJ-jel. Amint nyilvánosságra került, hogy nem emelnek vádat, Eden elhagyta a várost. Sokan arra számítottak, hogy egy nap majd visszatér, lévén a sorsa az, ami. Rólad persze nem tudtak. Így már érthető, miért maradt távol a várostól édesanyád.

Szórakozottan bólintottam.

– Azt hiszem, megállok a könyvtárnál, miután megjártam Pavegeau-ékat.

A bíróság épületében van a könyvtár, ugye?

– Igen. Az első emeleten. Belenézel a régi újságokba? – kérdezte Jena homlokráncolva.

Elmosolyodtam, hogy így olvas a gondolataimban.

– Talált, süllyed. – Mindent meg akartam tudni, meg kellett tudnom a balesetről. A régi újságcikkek jók lesznek kiindulásnak.

– Akkor jobb, ha igyekszel – mondta Jena. – A könyvtár ötkor zár. Ami még hátravan, azt megcsináljuk.

– Biztos?

– Hát persze – nyugtatott meg Jena.

A rongyot bedobtam a mosókonyhába, és eltettem a tisztítószert.

– Nem is értem, hogyan bírjátok ezt nap mint nap. Elég kimerítő ez a munka.

– Egyrészt nincs mindig ekkora forgalom – jegyezte meg Íjas.

– Másrészt – tette hozzá Jena – Zé mindig felvett alkalmi kisegítőt, ha épp szükség volt rá. Ezt te is megteheted.

– Meggondolom. – Egyelőre elég riasztó perspektívának tűnt, hogy felvegyek valakit. Várok pár napot, meglátom, meddig maradnak a madarászok, aztán eldöntöm, kiteszek-e egy felhívást a kirakatba.

Íjas felrakta az összes széket.

– Megvan a térkép, amin lerajzoltam, hogy jutsz el a Pavegeau-ékhoz?

– Igen. – Előhúztam a farzsebemből, és rámeredtem a kacskaringókra, és próbáltam úgy tenni, mintha képes lennék kiigazodni rajtuk.

– Biztos, hogy ne kísérjelek el? Nem könnyű odatalálni – ajánlotta immár harmadszor Íjas.

– Biztos. Köszönöm. Meg kell tanulnom kiismerni magam errefelé. Jena a sütis pultnak támasztotta a felmosót.

– Pavegeau-ék háza eléggé távol esik a járt utaktól, el van bújva az erdőben.

– Minden rendben lesz. Nagyon jó ez a térkép – füllentettem, és meg is indultam a bejárat felé. – Odatalálok, nem lesz gond.

Jena még utánam szólt:

– Ha odaértél, ne felejtsd el jó hangosan bejelenteni magad, nehogy lepuffantsák a fejed a nyakadról.

Visszafordultam, kíváncsi voltam, hogy viccel-e. Nem viccelt.

– Az emberek errefelé foggal-körömmel védik a birtokukat. – Tágra nyílt sötét szeme tiszteletet sugárzott. – És Aubin fejében nincs minden rendben a balesete óta. Régebben nagyon barátságos volt, de magának való lett, gyakorlatilag teljesen bezárkózott. Nem hiszem, hogy nagyon örülne egy váratlan látogatónak, pláne egy idegennek.

– Aubin? Baleset? – kérdeztem vissza.

– Summer apja – válaszolta Íjas. – Hat téllel ezelőtt szörnyű baleset érte a családot. Rászaladtak egy felfagyásra és lecsúsztak a hegyről. Summeren egy karcolás sem esett, de az anyja, Francie belehalt a sérüléseibe. Aubin csúnyán összetörte magát. A feje és a belső szervei sérültek. A lába azóta se jött rendbe.

– Rettenetes. – A végzetes autóbaleset említésére feltolult bennem a saját gyászom apám miatt, akit nem is ismertem, de elnyomtam, és a kezemben lévő dobozra pillantottam. Még inkább elszántam magam, hogy odaadjam Summernek.

– Szörnyű idők – cöcögött Jena.

– És most mi a helyzet Aubinnal? Jól van?

– Nagyjából – mondta Jena. – De kétségkívül más ember lett. Csöndes, miközben régen a társaság középpontja volt. Óvatos, pedig egykor fittyet hányt minden óvatoskodásra. A városba se jár, csak a felesége sírjához.

Minden áldott nap ott van a temetőben négy órakor, ha esik, ha fúj.

– Dolgozik? – kérdeztem, miközben arra gondoltam, hogy Summer reggel tojást adott el nekem.

– Valaha dolgozott. – Íjas kiemelte a szemeteszacskót a szemetesből, gyors csuklómozdulattal bekötötte a zacskó száját, majd félretette. – Levélkézbesítő volt. A baleset után rokkantnyugdíjas lett, majd irodai pozíciót adtak neki, mivel a rossz lábával nehezen tudott vezetni. De úgy egy hónap után otthagyta.

Jena megérintette a homlokát.

– Mentálisan nem jött eléggé rendbe ahhoz, hogy dolgozni tudjon.

Mostanság abból tartja fenn magukat, amit Summerrel megtermelnek, meg házi készítésű szappant és más kézműves termékeket árul. Egész jól megélnek.

Íjas üres zacskót tett a szemetesbe.

– Már csak egy perc, és mindennel végzek. Hadd menjek veled, Anna Kate. És elkalauzollak.

– Nem, nem – ellenkeztem makacsul. Nem tudtam, korábban miért távozott innen szó nélkül Summer, és nem akartam a felétlenül szükségesnél több embert a nyakára vinni. – Megszoktam, hogy magamra vagyok utalva. Minden rendben lesz.

– De kedvesem – mondta éneklő hangján Jena –, itt vagyunk neked, hogy segítsünk.

– Köszönöm. De már így is nagyon sokat tettetek értem – igyekeztem megnyugtatni őket. – És ha már szóba jött, köszönöm a mai napot. A segítségetek nélkül nem tudtam volna újranyitni a kávézót. – Kinyitottam a bejárati ajtót.

– Nagyon szívesen, kedvesem – mondta Jena. – Nehogy lelövesd magad.

Nagyon megszerettelek.

– Igyekszem. – Intettem nekik, és hagytam, hogy becsukódjon mögöttem az ajtó. Két lépést tettem, majd a térképre pillantva észleltem, hogy rossz irányba indultam. Megfordultam, benéztem a kávézóba, láttam, hogy Íjas a fejét rázza, újra integettem.

Két lépést se tettem, Sir Madárbolond toppant elém.

– Elnézést, hogy zavarom, naccsád – szólalt meg. – Csak meg akartam köszönni, hogy küldött nekünk hideg vizet, teát meg szendvicset. Nagyon kedves magától. A többségünk nem tervezte itt tölteni az egész napot. – Kezet nyújtott. – Zachariah Boyd.

Kezet ráztam vele.

– Anna Kate Callow. Örvendek. És azt hittem, már tisztáztuk ezt a naccsád dolgot.

Inkább elosztogatom az ételt, mint hogy kárba vesszen. És ahogy telt a nap, a madarászok láthatóan kornyadoztak a hőségben. Nem szerettem volna, ha valamelyik elájul a kertemben.

Boyd arca felragyogott.

– Persze! Elnézést.

– És ha most megengedi, mennem kell… – A térképre pillantottam, ismerős tereptárgyakat kerestem.

– Mielőtt elmenne…

– Igen?

– Az a pletyka járja, hogy a fekete rigók csak éjfélkor jönnek elő. Ez igaz?

– Igen, igaz.

Vaskos tokája rezgett, ahogy az eperfák felé meredt, melyek onnan, ahol álltunk, szinte nem is látszottak.

– Dehát a fekete rigók nem éjszakai madarak.

– Vannak dolgok, amiket nem tudunk megmagyarázni, Mr. Boyd. A madarak egy órára tűnnek fel, éjféltől egyig.

Összeráncolt homlokkal az órájára pillantott.

– Nagyon köszönöm, na… – Nem fejezte be, megindult a kerítés felé, ahol egy kempingszéket állított fel azon a ponton, ahonnan a legjobban lehetett látni.

Az udvar tele volt emberekkel, székekkel, plédekkel, kamerákkal, távcsövekkel. Az volt a benyomásom, hogy a nap folyamán a madarászok száma megháromszorozódott. Miközben ott álltam és bámészkodtam, még az idő alatt is érkeztek ketten, kalapban, szemüvegben. Ahogy elmentem a helyszínről, arra gondoltam, éjszaka nem ártana plusz adag pitét sütni.

A bíróság épületéhez érve, amelynek hatalmas udvarán az egyik sarokban játszótér terül el, egy nőt vettem észre, aki a kislányával fogócskázott. Felismertem őket, ők voltak azok, akik délelőtt fel-alá járkáltak a kávézó előtt, de végül nem jöttek be.

– Elkap a mama – mondta a nő, és eltúlzott, botladozó léptekkel megkerülte az ezüstösen csillogó mérleghintát.

Önkéntelenül is elmosolyodtam a pici totyogó láttán, aki húsos, merev lábacskáival, kitárt karokkal egyensúlyozva szaladt, ahogy tudott, át a játszótéren. Boldogan sikongatott. Képtelen voltam visszaemlékezni, milyen volt teljesen gondtalannak lenni, mint amilyen ez a csöppség, de egy pillanatra úgy éreztem, mintha megosztaná velem az örömét. Ezt az ajándékot boldogan elfogadtam, és mentem tovább, Íjas térképén a következő tereptárgyat keresve.

– Hahó! Helló! Várj csak! Te, a pités dobozzal! Anna Kate! – kiáltott egy hang.

Megálltam, lassan megfordultam. A nő a karjába fogta a kislányt és felém baktatott.

– Szia – köszöntött, kissé kapkodva a levegőt.

A kislány arca kipirult, részint a hőségtől, részint az izgatottságtól. Térde és a masszív szandáljából kikandikáló lábujjain maszatos volt finom bőre.

Az anya haja lazán összekötve lógott a tarkóján, tincsei a napfényben csillogó fülbevalója körül göndörödtek. Rózsaszín orcája egészségesen ragyogott, ajkán kevés rózsaszín rúzs. Sárga ruháján sehol egy apró folt.

Hogy képes egy totyogót terelgetni és közben ennyivel összeszedettebben kinézni, mint én?

– Helló! – köszöntem vissza, bár nem tudtam, miért szólt utánam.

– Sziaszia – tapsikolt a kislány.

– Szia – köszöntem neki is. – Szép a virágod.

Piszkos kezét virágos hajpántjához kapta, amely hátrafogta izzadságtól csatakos haját.

– Vijág.

– Nagyon csinos.

A nőre mosolyogtam.

– Nagyon édes.

– Köszönöm. Csupa szutyok, ráfér egy alapos fürdés. Meg rám is. A játszótér nem a kényesek terepe, főleg nem ilyen hőségben.

– Fü!

– Igen, fürdés – mondta az anya a kislánynak. Majd ismét felém fordult.

– Natalie vagyok. Natalie Walker. Ő pedig Ollie. Olivia Leigh, de Ollie-nak hívjuk. Kösz, hogy megálltál. Nem akartam olyan… őrültnek tűnni. De megláttam a dobozt, és gondoltam, hátha. Nagyon szeretnék egy szelet pitét. Ez eladó?

– Bocs. Egy barátomnak lesz. Nem téged láttalak ma délelőtt a kávézó előtt járkálni? Miért nem jöttél be?

Natalie egyik csípőjéről a másikra rakosgatta a kislányt.

– Hosszú történet. Kérhetek egy szívességet? Hadd kérjek!

– Miféle szívességet? – kérdeztem gyanakodva.

– Le! – ficánkolt Ollie, mint akinek hangyák mászkálnak a pelenkájában.

Kezdett világossá válni, hogy a kislány csak felszólításokban tud beszélni.

Ahogy Natalie letette Ollie-t, megkönnyebbülten fedeztem föl, hogy az egyik lábujján kicsit lepattogzott a rózsaszín lakk, fehér szandálját pedig finom por fedte. Talán mégis emberből van, nem stepfordi feleség.

Ahogy Ollie a mérleghinta mellett leparkolt babakocsi felé totyogott, Natalie ezt mondta:

– Eltennél nekem holnap egy feketerigó-pitét? Péntekenként anyám vigyáz Ollie-ra, kilenc előtt nem tudok odamenni a kávézóba. Tartok tőle, hogy addigra meg elfogy mind.

Kétségbeesést pillantottam meg a szemében, és még valami mást is, amitől kissé hátrahőköltem.

– Te… Linden vagy?

– Igen. – Az arcára zavar ült ki. – Natalie Linden Walker. Érdeklődve nyugtáztam, hogy ettől nem tűnt igazán boldognak.

– Miből jöttél rá? – kérdezte, közben gondosan szemmel tartotta a lányát. Ollie lehuppant a porba, és boldogan tologatta egy játék markolót, közben berregő hangot hallatott.

– A szemed alakja és színe. Pár órával ezelőtt láttam ugyanilyen szempárt, amikor betért a kávézóba Linden doki. Mi közöd hozzá?

Most ő hőkölt kicsit hátra, az arcára bizalmatlanság ült ki.

– A lánya vagyok.

– A lánya? – Miért nem mondta nekem soha senki, hogy van egy nagynéném? Zavartnak és dühösnek éreztem magam: még valami, amit jól eltitkoltak előlem, hát odadobtam ezt is, mint egy régi csontot az egyre terebélyesebb családi szemétdombra.

Barna szemével megriadt őzre emlékeztetett, ahogy ezt kérdezte:

– Elment hozzád a kávézóba? Miért?

A beszélgetés leglényegesebb elemére szorítkoztam.

– Meghívott hozzátok a vasárnapi vacsorára.

– A vasárnapi vacsorára – ismételte dermedten.

Kinyitotta a száját, aztán becsukta. Kezét a mellkasára tette, motyogott valamit, amiben volt mama és szívroham. Elnézett mellettem. Aztán megint rám.

– Hogy őszinte legyek, teljesen össze vagyok zavarodva, Anna Kate.

Micsoda nap! Előbb az anyám ólálkodik a kávézó körül, aztán az apám meg be is megy? És meghív téged vacsorára…?

Izzadni kezdett a tenyerem.

– Ott volt az anyád a kávézónál?

– Igen, kukucskált befelé, mint egy felderítő, miközben évtizedek óta még csak rá se nézett az épületre se. Bocs – mondta, és hirtelen kedvesen rám mosolygott. – Csapongok. Csak megleptél. A vasárnapi vacsora szigorúan családi esemény. Legalábbis mindig is az volt. Meghívni egy Callow-t…

A fejét rázta, mintha elgondolni se tudná, milyen hallatlan ez a dolog.

Aztán elkerekedett a szeme, rózsaszín arca elvörösödött.

Elsimított a ruháján egy láthatatlan ráncot.

– Milyen képtelen helyzetet teremtettem! Nagyon sajnálom, ha kellemetlenséget okoztam neked, Anna Kate.

Elnevettem volna magam, ha nem látom, milyen nyomorultul érzi magát a gondolattól, hogy megbántott.

– Visszautasítottam a meghívást, ha ettől könnyebb.

– Nem könnyebb. Nem szoktam így fecsegni.

– Nyilván meglepődtél.

– Pontosan – bólintott. – Meglepődtem. Összezavarodtam. Ahogy tetszik. Köszönöm a megértést.

Világos volt, hogy ő sem tud semmit. Fogalma sincs róla, hogy az unokahúga vagyok. Tizenöt kilométeres körzetben Natalie és Ollie Walker lehet az a két ember, aki nem tudja, hogy AJ lánya vagyok, és csak azt szerettem volna tudni, vajon hol bujkáltak az elmúlt egy hétben.

Megannyi kérdést láttam Natalie arcán, de világos volt, hogy jobbnak látja, ha nem teszi fel őket. Mondhattam volna, hogy örültem a találkozásnak, sarkon fordulok, és megyek tovább, de végtelenül elegem volt a titkolózásból, és Natalie megérdemelte, hogy tudja az igazat.

– Mit tudsz rólam?

– Valójában semmit a neveden kívül, meg azt, hogy Zé rokona vagy, és te veszed át a kávézót. Miért?

– Zé unokája vagyok.

Sötét szemöldöke a homlokára szaladt.

– Az unokája? Nem is tudtam, hogy van unokája. Nagy levegőt vettem.

– És Doki meg Seelie unokája is.

– Mármint… várj! Micsoda? – Natalie-nak leesett az álla.

– Anyám, Eden várandós volt, amikor elhagyta Wicklow-t.

Natalie úgy vizsgálta az arcom, mintha lézerrel tapogatta volna le. Szeme tágra nyílt, levegő után kapkodott.

– Ó! Jó ég! Mennem kell.

Többet nem szólt, Ollie-hoz rohant, a babakocsi fogantyújára akasztott hátizsákba dobálta a játékokat. Még fel se ocsúdtam, Natalie felkapta Ollie-t, és visszatért hozzám.

– Sziaszia! – szólalt meg Ollie, ahogy közelebb értek.

Natalie átkarolt és kissé kínosan szorosan átölelt. Ollie is beszállt, húsos karját a vállamra tette. Nem nagyon tudtam, hogyan reagáljak, csak álltam, kicsit kényelmetlenek voltak ezek az érzelmek.

Natalie elmosolyodott és így szólt:

– Nem is mondtam, Isten hozott a családban, Anna Kate.

Meghökkentem.

– Köszönöm.

– Most tényleg mennem kell, beszédem van anyámmal. Szia. Ollie felém intett a karjával.

– Szia!

Az ujjaimmal intettem vissza.

Isten hozott a családban.

Mindig is azt szerettem volna, ha normális, közönséges családban növök fel. Két szülő, kisállat. Nagyszülőknél alvás. Olyan házat, ahol az ajtófélfába karistolt vonalak jelzik, hogyan nőttem totyogó koromtól tinédzser koromig. Kertet, ahol lehet növényeket nevelni, és nem cserépben a kicsi erkélyen, mert a tömbházak lakásainak nincs saját udvara. Vasárnapi ebédet, amikor több generáció az asztal köré gyűlik. Nagy családi nyaralásokat, amikor mindenki összejön, nagyokat nevetünk, vitatkozunk és szeretjük egymást.

Az én gyerekkorom alapjaiban volt más, mint amilyen minden bizonnyal Natalie-é volt, és emiatt irigység lett rajtam úrrá. Nem mintha rossz gyerekkorom lett volna, nem volt az. Szeretetben nőttem fel. Volt ruhám.

Volt mit ennem. Sokfelé jártam, megtanultam gondoskodni magamról. De mindig úgy éreztem, hogy elcsaltak tőlem valamit, amit mindenki más készpénznek vesz.

Mialatt becsatolta Ollie-t a babakocsiba, Natalie még odakiáltott nekem:

– Ne felejts el félretenni nekem egy szelet pitét! Holnap megyek érte. Aztán megindult a járdán, félig sétálva, félig futva.

A hegy lába felé fordulva nagy levegőt vettem, és kezdtem megbánni, hogy visszautasítottam Doki meghívását, bár erről igyekeztem tudomást sem venni.

6

Anna Kate

Eltévedtem.

Ami azt illeti, itt legalább nem volt olyan rossz eltévedni. Arany-narancs murvával szórt földúton álltam, felületén repedések, mint egy túlsült mézeskalács tetején. Szellő söpört végig a völgyön, megtörve a nyirkosságot, fenyőillattal vegyes tiszta, friss levegőt hozva magával.

Égre törő tölgyek, fenyők és feketediófák vetettek hosszú árnyékot. Az utat szegélyező, magasra nőtt gyomok és fű között színes vadvirágok nyíltak, lepkék röpködtek egyikről a másikra. Zének hála, gyakran találtam békére a fák között. Amennyire vissza tudok emlékezni, valahányszor ellátogatott hozzánk, kiszöktünk az erdőbe, és a természet csodáira okított. Nagy szeretettel osztotta meg velem a hagyományos orvoslás alternatíváit, amiket a növények, bokrok, fák és virágok nyújtanak – mindazt, amit anyám akkorra már elfelejtett.

– A Callow-k mindig is gyógyítók és gondozók voltak, Anna Kate, de ne feledd, hogy az emberek fizikai és mentális gyógyításának számos módja létezik.

Ezt a szemléletet csepegtette belém, valahányszor találkoztunk és beszéltünk. Anyám elzárkózott a holisztikus gyógyítástól, ami örök konfliktus forrása volt anya és lánya között, és ez a konfliktus már azelőtt elkezdődött, hogy megszülettem, én pedig az eltérő filozófiák közötti érzelmi kötélhúzásba csöppentem.

Egy sólyom, kihasználva egy felszálló áramlatot, magasra emelkedett, az erdő sűrűjében egy cinege figyelmeztető jelzést adott le.

– Madárka – szólaltam meg. – Nyugi. Csak erre visz az utam.

De ettől a madár nem nagyon nyugodott meg. Sőt, mintha még hangosabban szólt volna a dí-dí-dí.

Az öklömmel megtöröltem a homlokomat, majd ismét ránéztem a térképre. Elhaladtam a hat postaládás állvány mellett, amely enyhén elhajolt jobbra, mintha nyomban eldőlne, ha nehezebb levelet helyeznek bele.

Jobbra fordultam a feketediófánál, melyet a közepétől kettéhasított egy villámlás. Ahogy mentem tovább, négy földút mellett is elhaladtam, kettő balra indult, kettő jobbra, és fölfelé kanyarogtak a hegyen. Az ötödik úton aztán befordultam jobbra, ennek kellett volna Pavegeau-ék hosszú felhajtójának lennie. Húsz perce sétáltam már, közben két elágazást is megnéztem, kipróbálva mindkét lehetőséget, de a házat nem találtam.

Sehol nyoma sem volt emberi jelenlétnek, kivéve egy mély keréknyomot; gyanítottam, hogy valamilyen négykerekű jármű hagyta maga után.

Ahogy bandukoltam, a napsugarak meg-megcsillantak egy-egy fekete kőkupacon, én meg reménykedtem, hogy hamarosan látok valamit, ami ismerős, de minél tovább gyalogoltam, egyre inkább egyformának tűnt minden körülöttem. Minden bokor, minden fa, minden keréknyom a porban.

Megakadt a szemem egy borbolyabokron, hamvas barkáján, tudtam, hogy a teája segít sárgaság esetén, amiről megint rögtön eszembe jutott Linden doki. Sóhajtottam egyet, rászóltam magamra, hogy ne aggódjam már miatta, aztán mentem tovább, magam mögött hagyva a barkákat.

A cinege hangja felerősödött, és egyszerre levélzörgést hallottam, amitől tudatosult bennem, hogy nem miattam ideges a madár. Mozdulatlanná dermedtem, bekukucskáltam a fák közé. Lassan hátrébb húzódtam a fák vonalától. Bármi váltotta is ki a zajt, biztosan nagyobb lehetett, mint a szaladgáló mókusok, és utam nagy részében velem tarthatott.

Elhessentettem egy legyet az arcomból, visszaléptem, igyekeztem eltávolodni, hogy szembenézzek a legrosszabbal. Veszett mosómedve. Vaddisznó. Élnek Alabamában medvék?

Sikerült úgy frászt hoznom saját magamra, hogy amikor egy páfránnyal sűrűn benőtt részről méltóságteljesen előjött egy szürke macska, sikítva ugrottam egyet.

Kiélveztem egy kicsit az eltúlzott reakciómból adódó viccességet, és rájöttem, hogy a fekete-szürke bundájú, világoskék szemű macska épp úgy néz ki, mint az, amelyik reggel Zé kertjében üldögélt.

A macska, mint aki fittyet hány a világra, felém lépkedett, majd elment mellettem, de még csak a bajsza se rezdült.

Úgy három méterre tőlem megállt. Leült. Hátrafordította a fejét, rám nézett. Újabb pár lépést tett. Újra leült. Visszanézett.

– Miaú.

Talán csak a képzeletem, talán a hőség okozta kimerültség tette, de megesküdtem volna, hogy a macska hangjából valami türelmetlenség csendült ki.

Ahogy tettem felé egy bizonytalan lépést, ő hátrébb húzódott. Fura táncunkat addig folytattuk, mígnem magasra emelte a farkát és megindult a földúton.

Kötelességtudón követtem, és húsz perc múlva az ösvény kiszélesedett, napfény árasztotta el. Kicsit előrébb aszfaltutat pillantottam meg.

A macska visszavezetett az úthoz, amin bejöttem.

– Hát jó – mondtam neki. – Köszönöm. Akkor most talán jobb, ha visszamegyek a városba. – Tekintettel arra, hogy azt legalább tudtam, hol van.

A macska azonban nem balra, hanem jobbra ment tovább. Néhány lépés után megállt, leült. Várt. Rángatózott a füle, és egy sebhelyre lettem figyelmes, talán egy régi harci sérülés nyoma.

– Rendben, ezek szerint nem megyünk vissza a városba. Vezess.

Ahogy az út szélén ballagtunk, magamban sorra vettem a napszúrás jeleit. A zavar és a hallucináció valóban ott vannak a tünetek között, viszont nem szédültem, és nem fájt a fejem. A pulzusom normális volt, most, hogy tudtam, nem egy vaddisznó támadt rám. De a napszúrás esetét azért nem tudtam teljesen kizárni.

Végtére is egy macska útmutatására hagyatkoztam. Ha ezt nem tekintjük zavart állapotnak, akkor mit?

Nem sokáig gyalogoltunk így, amikor egy közelgő autó zaja arra késztette a macskát, hogy bevesse magát az erdőbe. A motorzaj egyre erősödött, a kocsi hangszórójából áradó, dübörgő basszus társult hozzá. Lehúzódtam az út szélére, és a dombon egy porlepte, piros platós terepjáró bukkant fel. A zene halkabb lett, a terepjáró lassított, majd megállt mellettem. Azonnal felismertem. A szomszédomé, Gideon Kiplingé volt. Ő jött ki értem nem egészen egy hete a birminghami reptérre.

Az ablakok le voltak húzva, Gideon áthajolt az utasülés felőli oldalra.

– Jól vagy, Anna Kate? Kicsit… megviseltnek látszol.

Nagyjából el tudtam képzelni, hogyan festhetek. A hajam és a pólóm rám tapadt az izzadságtól. Az arcom lángolt. Hol riadtan, hol kimerülten nézhettem.

– Egy időre eltévedtem, de… – Az erdő felé pillantottam. A macska sehol sem volt. – De már nem vagyok eltévedve. Legalábbis azt hiszem.

Gideon szája sarkában mosoly játszott.

– Ha a városba akarsz menni, nem jó felé tartasz.

– Pavegeau-ékat kerestem. Hoztam egy szelet pitét Summernek.

– Elvigyelek? Innen már nincs messze, de elég nehéz megtalálni, ha nem tudod, hol keresd.

Finoman szólva.

– Igen. Köszönöm.

Belülről kinyitotta az ajtót, arrébb rakott egy iPadet meg pár üveg mézet, én meg beszálltam. Becsatoltam magam, a kezem fejével megtöröltem a homlokomat, és sóhajtottam egy nagyot.

– Mindig ilyen párás a levegő? Sebességbe tette a terepjárót.

– Kilenc-tíz hónap ilyen az évből. Itt a hegyekben egy kicsit hűvösebb, mint odalenn.

– Hűvösebb? Viccelsz? Hogy bírják itt az emberek? Úgy érzem, mindjárt leolvad a hús a csontomról.

– Lesznek, akik majd kioktatnak arról, hogy igyál eleget, használj légkondit vagy ventilátort, de az az igazság, hogy… – Ahogy ezt mondta, erőteljesebb lett az akcentusa, amely normál beszélgetésben nem volt olyan feltűnő.

Tetszett, ahogy a déli szerepét játszotta.

– Micsoda?

– Édes teával éljük túl, és panaszkodunk, ilyen egyszerű. Leginkább édes teával, ha őszinte akarok lenni.

Anyám sok mindent feladott, amikor elment Wicklow-ból, de az édes teát mindig is szerette, azzal nem hagyott fel. Ahhoz egész éven át volt nálunk hozzávaló.

– Jó, ezt észben tartom.

A terepjáró hátsó ülésén különféle horgászcsalik hevertek, egy láda cukkini, pár összehajtogatott póló és nadrág, két pár lábbeli – egy pár tornacipő és egy vászoncipő – meg egy poros fekete táska.

– Hogy ment az első nap a kávézóban? – kérdezte Gideon.

Arra gondoltam, amikor legutóbb ültem ebben a járgányban. Gideon mély, lágy hangján ismertette velem Zé végakaratát. Hogy ha örökölni akarom az ingatlant, hatvan napon keresztül itt kell élnem Wicklow-ban, és üzemeltetnem kell a kávézót. Akkor fogok örökölni, ha ez az idő letelt.

Onnantól azt teszek a tulajdonnal, amit akarok, és már meg is kértem Gideont, hogy kezdjen ingatlanosoknál tapogatózni.

Még most sem hittem el Zé feltételeit. És ha már elkezdtem volna a tanulmányaimat? Vagy teljes állásban dolgoznék? Cseppnyi lelkifurdalása se volt, amiért elvárta tőlem, hogy két hónapra felrúgjam az életem?

Belül nevettem. Persze hogy nem volt lelkifurdalása. Zé mindig is vissza akart hozni engem Wicklow-ba, mióta csak az eszemet tudom. A végakaratával elérte, hogy ez így is legyen.

Zé aztán sose adta fel.

– Hát, voltak kisebb nehézségek – mondtam Mr. Lazenby tirádájára, no meg az eltört tányérokra és poharakra gondolva –, de összességében rendben lement.

– Idővel, gondolom, egyre könnyebb lesz.

– Mire megszokom, el is megyek.

– Én nem lennék ebben olyan biztos. Wicklow tudja, hogyan láncoljon magához, ha már egyszer itt vagy.

Vajon miért érzem ezt valamiféle fenyegetésnek? Amire végképp semmi szükségem sincs. Augusztusban kezdem az orvosi egyetemet. Már a kauciót is letettem az albérletre, ahova augusztus elsején költözöm be. Az úti célom, ahogy Jena mondaná, már ki van jelölve. És nem egy Íjas-féle, kézzel felskiccelt, nehezen értelmezhető térképen. Minden pontosan el van tervezve, még ha most előre nem látott kitérőt tettem is Wicklow-ba.

– Velem is ez történt – folytatta. – Hat éve, hogy Huntsville-ből errefelé bicikliztem, és Wicklow azóta nem ereszt.

Közelről látszott, hogy már nem egészen fiatal. Harmincas évei elején-közepén járhatott. Szeme sarkában halvány ráncok húzódtak akkor is, ha épp nem nevetett, száját pedig erőteljes árkok keretezték a friss borosta alatt. Rövid, homokszínű haját a jobb halántékánál őszes szálak tarkították, szeme csaknem olyan borostyánárnyalat volt, mint a méz mellettünk az üvegekben.

– Hallom, Linden doki ma beugrott hozzád. Ezek szerint tud rólad.

Még csak nem is tettem úgy, mint aki meglepődik azon, hogy Gideon hallott róla. Ebben a városban gyorsan terjednek a hírek.

– Tud. – Fölemeltem egy üveg mézet, hogy témát váltsak. Nem akartam Dokira gondolni, a párbeszédre meg főleg nem. – Vannak méheid?

Futólag végigmért.

– Nincsenek. Egy kliensemnek vannak. Mézzel szokott fizetni.

Hálás voltam, hogy nem erőltette a Doki-témát. Forgattam a hőségtől fölmelegedett üveget, néztem, ahogy a napsugár játszadozott a színével. A számlákat persze ebből nem lehet fedezni, de ilyen fizetséget én sem bánnék. Olyan szép.

– Vigyél egy üveggel. Vagy kettővel. Nekem van bőven. Cukkinire nincs szükséged?

– Nincs! Mármint köszönöm, nem kérek. Zé kertjében is van pár tő.

Kattogott az irányjelző, Gideon jobbra fordult a keskeny földútra, melyet szinte teljesen elrejtettek az ámbrafák lelógó ágai. Nem voltam benne biztos, hogy ha el is jövök eddig a dombon, egyáltalán észrevettem volna.

– Zé nagyon értett a növényekhez.

Ágak karistolták a terepjáró tetejét, ahogy végigdöcögtünk a keskeny úton, én meg lenyeltem feltoluló szomorúságom, amely épp olyan sűrű volt, mint a méz, amelyet még ekkor is a kezemben szorongattam.

– Így igaz.

Kutyaugatás hallatszott kintről, Gideon így szólt:

– Ez Ruby. Nagyon helyes, de felugrál, úgyhogy védd magad.

A felhajtó egy irtásba futott, ahol egy tejcsokiszínű kutya ugrándozott. Kis kunyhóra számítottam, így meglepett, hogy meglehetősen nagy, körbe verandás épülethez érkeztünk, melynek fémtetején napelemek sorakoztak. A bejárat előtti lépcsőn egy férfi állt, egyik kezében mutatós, kézzel faragott sétapálca. Sehol egy lőfegyver. Hála Istennek.

– Ő Aubin. Találkoztál már vele?

– Nem, de Íjas és Jena mesélt róla egy kicsit.

– Bemutatlak. – Gideon leállította a motort. – Szeretnéd, hogy itt maradjak és majd visszavigyelek a városba?

– Nem szükséges. Most, hogy már tudom az utat, könnyen visszatalálok.

– Nem szeretném, ha az én lelkemen száradna, ha ráolvadsz az aszfaltra. Kinyitottam az ajtót.

– Minden rendben lesz. Köszönöm.

– Hát jó. – Gideon kipattant a kocsiból, Ruby egyenesen odaszaladt hozzá és körbeugrálta. Gideon megsimogatta, aztán megkerülte a kocsit, és odaállt az én oldalamra.

Aubin szájából kilógott valami pálcika, úgy beszélt.

– Nem vártalak, Gid. – Felém pillantott, határozottan biccentett. – Naccsád.

Visszafogtam egy sóhajt az üdvözlésre és én is biccentettem.

Ruby odaszaladt hozzám, szaglászott, ugrándozott. A dobozt feltartottam, nehogy elérje, és igyekeztem megakadályozni, hogy fellökjön.

Aubin kivette a pálcikát a szájából, a hátsó zsebébe dugta, közben éleset füttyentett. Ruby azonnal odaszaladt hozzá és leült. Farka ide-oda járt a földön, porfelhőt kavarva.

– Remélem, nem baj, hogy beugrottunk. Anna Kate Summert keresi. – Gideon gyorsan bemutatott, majd hozzám fordult. – Biztos, hogy ne várjalak meg?

Ránéztem.

– Biztos. Köszönöm, hogy megmentettél.

– Bármikor, Anna Kate. – Aztán intett Rubynak, és bepattant a terepjáróba. A kutya még utánaeredt, ahogy elhajtott Gideon a porfelhőben.

Aubin az arcomat kutatta világos, zaklatott szemével.

– Gyere fel a verandára a nap elől.

Valamiért idős embernek képzeltem Aubin Pavegeau-t. Talán a neve miatt. De ránézésre legföljebb a negyvenes évei közepén járhatott. Dús, sötét, erős szálú haja a homlokába lógott. Egy fejjel magasabb volt nálam, vékony, de izmos alakjára ráfeszült kék pólója. Farmerja túl bőnek hatott, ki tudja, talán lefogyott mostanában, vagy a rossz lába miatt jobban szerette az ilyen bő fazont.

– Callow a neved? Követtem fel a lépcsőn.

– Igen.

– Milyen idős vagy?

Magam előtt láttam, ahogy a fejében összeadja a kettő meg kettőt, és kijön neki az igazság, hogy ki vagyok.

– Huszonnégy.

– Értem.

Bár bicegett, léptei határozottak és biztosak voltak. A veranda egy részét beépítették. Aubin kinyitotta nekem az ajtót. Előrementem, közben láttam a szúnyoghálós ajtón az apró szakadásokat, hogy a keretről itt-ott lepattogzott a napszítta festék, a mennyezet pergett lefelé, a padlódeszkák meglazultak. Kis faasztal mellett két szék állt, egyetlen porszem sem volt rajtuk. Az asztalon egy könyvtári szakácskönyv hevert, mellette egy kancsó, benne a feléig lilásvörös tea, a kancsó falán lecsapódott vízcseppek, egy befőttesüvegben pedig jégkockák.

– Foglalj helyet. Rögtön jövök, hozok még egy poharat.

Egy munkapadon a falnak támasztva néhány kézzel faragott eszköz sorakozott. Készülőfélben lévő sétapálcák és sétabotok álltak a veranda egyik oszlopának támasztva.

Aubin egy perc múlva visszatért, hatalmas kezében hosszú poharat hozott. Botját a ház falának döntötte, leült és töltött a teából.

– Szép munkák – szólaltam meg egy mozdulatot téve a faragások felé.

Az egyik sétabot fogantyúja úgy festett, mint Ruby feje.

– Köszönöm. Apámtól tanultam. Fafaragó volt, egy boltot is vitt a városban, amíg még fenn lehetett tartani. Pár éve távozott közülünk.

– Sajnálom.

Válaszul megérintette a fejét, majd átnyújtotta nekem a poharat, amit az imént töltött meg.

Körülnéztem.

– Summer itthon van? Hoztam neki egy szelet pitét. Reggel ott felejtette a kávézóban.

– Ma délután szedret szed.

– Ó. Akkor ezt itt hagyom, ha nem gond, és nem is zavarok tovább.

– Ne szaladj el – szólt Aubin a kezemben lévő pohár felé mutatva. – Az a tea nem fogy el magától, és neked, úgy látom, nem is árt egy kis folyadék.

Úgy éreztem, két liter vizet is meg tudnék inni, és még akkor is szomjaznék.

– Köszönöm. – Belekortyoltam a teába, kissé bizonytalanul, mert nem tudtam, milyen, de aztán úgy éreztem, ilyen finomat még nem ittam. – Szeder? Finom.

– Majdnem egy hónapig tartott, mire elkészült a tökéletes recept.

– Minden perce megérte. – Még egyet kortyoltam, próbáltam azonosítani az összetevőket. – Van benne méz is?

– Igen, naccsád. De a különleges ízét – mondta előredőlve, hangját elmélyítve – a gránátalmaszirup adja meg.

Még egyet kortyoltam, és most, hogy már tudtam, mit keresek, éreztem is.

– Eszembe nem jutott volna gránátalmaszirupot használni. Tökéletes kiegészítő.

– Van pár gránátalmafám hátul, én magam csinálok belőle szirupot. Itt az erdőben többnyire azt használjuk, ami a kezünk ügyében van. – Ezzel előhúzta a zsebéből a pálcikát, és újra elkezdte rágni.

Ámbrafaág, állapítottam meg. Zé mondta egyszer, hogy természetes fogkefe, de úgy láttam, Aubin esetében inkább csak egy szokásról van szó, nem másról.

– Jegyzetelnem kellene. Szívesen szolgálnék fel ilyet a kávézóban.

– Szóval te vetted át a Fekete Rigót?

– Egyelőre igen. De nemsokára visszamegyek Massachussettsbe, orvosi egyetemre.

– Orvosi egyetemre. Nem mondod! – szólt Aubin és csöppet sem hallatszott meglepettnek. Szemüvegkerete fölött fürkészett. – A szemed az édesanyádé. A színe, a ragyogó zöld, pont, mint Edené.

– Ismerted az anyámat?

Elkapta a tekintetét, és Ruby felé fordult, aki épp ekkor nyargalt át az udvaron.

– Régen ismertem. Az édesapádat is. Mi tagadás, pont úgy nézel ki, mint AJ.

Szorosan markoltam a poharat, a hideg a tenyerembe szivárgott. A szüleim, ha élnének, az idén lennének negyvennégy évesek. Aubin, ha jól tippeltem az életkorát, ugyanolyan idős lehet.

– Mennyire ismerted őket?

– AJ-jel együtt nőttünk fel. Onnantól, hogy járni kezdtek Edennel, időről időre hármasban lógtunk.

– Akkor jó barátok voltatok? – Úgy szerettem volna olyanokat találni, akik jól ismerték a szüleimet, akik mesélni tudnak róluk. Akik nem Lindenék. Meg akartam tudni, milyen emberek voltak a szüleim.

– Tulajdonképpen mi a barátság? – Aubin hangja feszültté vált, nem nézett rám. Csak ült, végigsimított a rossz lába combján.

Láttam a szemében a fájdalmat, és tudni szerettem volna az okát – a múlt vagy a baleset volt az? –, de nem tudtam rávenni magam, hogy magyarázatot kérjek. Egyszerre kifosztottnak éreztem magam, a teáspoharat az asztalra tettem.

– Most már tényleg mennem kell.

Úgy tűnt, Aubin egyáltalán nem bánja, hogy indulok. Megmarkolta sétabotját, az ajtóhoz kísért, és kinyitotta.

– Köszönöm a teát.

Épp csak leértem a lépcsőn, Aubin utánam szólt:

– Anna Kate?

Visszanéztem rá, és belesajgott a szívem, ahogy ott állt, csodás botjára támaszkodva, és sötét szeme bűnbánatot tükrözött.

– Mondd… Boldogan nőttél fel? – kérdezte. – Anyád boldog volt?

Nem akartam túl sokat gondolkodni ezeken a kérdéseken. De a hangom elárulta az érzéseimet, csaknem előtörtek, ahogy visszakérdeztem:

– Tulajdonképpen mi a boldogság, Mr. Pavegeau?

7

– Van, aki semmit nem akar a pitétől – mondta Summer Pavegeau. A füle mögé tűrt egy tincset. – Például a papám. Ő mindig azt mondja, ne bolygassuk a múltat.

A riporternek feltűnt, hogy a lány ujjai szedertől maszatosak.

– De te nem így gondolod?

Summer az ablakon át a hegyek felé nézett, mintha keresne valamit, amit csak ott talál meg.

– Nem – válaszolta –, de én vigaszt találok a múltban. Ő meg csak szomorúságot.

A riporter ráhúzta a tollára a tetejét.

– Miért?

Summer ismét a riporterre emelte a tekintetét.

– Azt hittem, a fekete rigókról írsz cikket.

– Úgy tűnik, kicsit elkalandoztam – felelte a riporter mosolyogva. Summer bólintott.

– Wicklow-ban ez gyakran megesik az emberekkel.

Natalie

Azután, hogy az a leleplező találkozásom volt Anna Kate Callow-val, egyenesen hazarohantam.

Se a mama, se a papa nem volt otthon. Mivel későre járt, és egyikük sem kimondottan éjjeli bagoly, tudtam, hogy bármelyik pillanatban hazaérhetnek. Ilyen tájt szívesen lazítottak egy koktéllal meg egy desszerttel a teraszon, olyan állandó szokásuk ez, mint a napnak, hogy lemegy.

Elhatároztam, hogy megvárom őket. Bár már elmúlt hét óra, és Ollie-nak ágyban lett volna a helye, nem akartam válasz nélkül maradni Anna Kate-tel kapcsolatban. Mióta tudtak róla a szüleim? Abból ítélve, hogy a mama milyen furcsa volt reggel a kávézónál, nem régóta. Így viszont teljesen érthető a viselkedése – próbálta megnézni magának Anna Kate-et, miközben nekem nem akart semmit elárulni. Ismerős minta – fontos ügyekben gyakran megesett, hogy a mama semmit nem árult el nekem.

Miközben értettem, hogy miért akart mindenáron megóvni mindenféle fizikai és érzelmi bántódástól, azzal, hogy ennyire merev volt ebben a kérdésben, ő maga lett számomra a legfőbb veszélyforrás. Nem voltam benne biztos, hogy tisztában van vele, milyen károkat okozott nekem. Vagy csak mindaddig nem érdekelte, amíg biztonságban vagyok.

Ami Anna Kate-et illeti, odáig voltam az örömtől, hogy termett valaki anyám családfáján, aki majd minden bizonnyal átvesz valamennyit a Mama révén rám nehezedő nyomásból. Ha ez a valaki történetesen egy hozzám hasonló korú fiatal nő, annál jobb. Ifjabb koromban nehezen barátkoztam, mert minden esetben Seelie Earl Linden jóváhagyására volt szükség hozzá. Rég megtanultam elzárkózni a lehetséges játszópajtásoktól, csak hogy megkíméljem magam a kínos helyzettől, amikor azt kell mondanom, hogy aznap nem tudok átmenni hozzá.

Meg semmikor máskor.

Ollie bársonyosan puha hajába túrtam, miközben felolvastam neki, ő pedig a mellkasomhoz bújt. Összegömbölyödtünk a kipárnázott kanapén, beszippantottam az Ollie feje körül lengedező édes babasamponillatot. Ezt az időszakot szeretem a legjobban Ollie-val. Ilyenkor elcsendesedünk, ő pedig még inkább szeretni való és bújós, mint egyébként.

Órák teltek el azóta, hogy hazaérkeztünk, és miután megetettem és megfürdettem Ollie-t, leginkább olvastam, építőkockával és játékdömperrel játszottam, olykor pedig ellenőriztem, nem ég-e valahol lámpa a főépületben, vagyis a nagyházban – bár amíg ott éltem, inkább fogháznak hívtam, mivel szinte börtönnek éreztem.

Ollie lassan pislogott, szemhéja egyre nehezebb lett, és én ismét hálát adtam a csodáért, hogy ő a lányom. Hogy élvezhetem apró teste melegét, érezhetem a szívverését a karomon, és megmártózhatom az ártatlanságában és a puszta örömben, hogy létezik.

Markolókkal, kotrógépekkel és dömperekkel díszített könnyű, rövid pizsamájában mélyebbre fúrta magát az oldalamba, fejét a mellkasomra hajtotta. Építő korszakát élte, és madarat lehetett vele fogatni, amikor megtalálta magának ezt a pizsit az áruház fiú osztályán. Sok extrára nincs pénzem, de ezt a darabot nem lehetett ott hagyni. Persze nem vesztettem el teljesen a kontrollt: a kelleténél egy számmal nagyobbat vettem, hogy sokáig tudja hordani.

Annak idején én nem hordhattam volna ilyen pizsamát. Egészen tinédzser koromig kizárólag monogrammal ellátott pamut hálóingeim voltak, cakkos szegéllyel és fodros kézelővel. Disney-hercegnők, szőrmók kiscicák és más cukiságok, vagy amit a mama gagyinak gondolt, szóba se jöhettek. Attól meg végképp a jóisten mentsen meg, hogy fiúk számára tervezett pizsamát viseljek. Anyám alatt menten megnyílt volna a föld is.

Ollie egyre mélyebbeket lélegzett. Halkan becsuktam a könyvet és félreraktam. Magamhoz öleltem a testét, arcomat a hajába nyomtam.

Ilyenkor fordult elő a leggyakrabban, hogy Matt felbukkant a gondolataimban. Ollie pár hónapos volt, amikor Matt meghalt, és gyűlöltem, hogy ő ezeket a pillanatokat nem élheti át – akkor is, ha ő döntött így.

Összeszorult a mellkasom a gondolatra, hogy szándékosan hagyott itt bennünket.

Nem volt más választása? Vagy volt?

Kényszerítettem magam, hogy egyenletesen lélegezzem. Ezt a trükköt egy terapeuta tanította nekem Montgomeryben, ezzel tudom megakadályozni, hogy a szorongás pánikrohammá terebélyesedjen.

Beszívom a levegőt, benn tartom. Kifújom a levegőt, úgy maradok. Egy perc elteltével valamennyit enyhül a fájdalom a mellkasomban, már csak szurkál, nem préselődik össze.

Megkaphatom a válaszokat, amelyekre annyira vágytam. Ha igaz a legenda, a feketerigó-pite elárulja nekem, amit tudni akarok. Holnap megeszem a pitét, és éjjel, valamikor éjfél után álmomban üzenetet kapok Matt-től.

Üzenetet, amely reményeim szerint mindent megmagyaráz a halálával kapcsolatban. És ezzel végre lezárhatnám a múltat és megtalálhatnám az olyannyira vágyott békémet. Addig mélyeket lélegzek, és igyekszem túlélni a soron következő napot.

Nehéz volt nem belelátnom Mattet Ollie-ba. A ragályos nevetésébe és abba, amilyen barátkozó volt. Ollie az ő része volt, és mindennél jobban szerettem volna, ha ő is láthatja azt a csodát, akit együtt teremtettünk. Akit a szerelmünk teremtett.

Néztem az alvó kislányomat, és elcsodálkoztam, milyen kevés kell ahhoz, hogy boldog legyen. Munkagépes pizsama, egy új könyv a könyvtárból, és nincs nála boldogabb gyerek a világon.

A gyomromban tátongó űr keletkezett, mint mindig, ha a boldogságra gondoltam. Bármit megtennék, hogy Ollie megmaradjon ilyennek – aki tökéletesen elégedett, és mit sem törődik az őt körülvevő bántalmazó világgal.

Hiszen ezért voltam itt, nem igaz? Felnőtt nőként gyakorlatilag a szüleimmel éltem. Hálás voltam, hogy segítenek, persze, de gyötrődtem is, amiért ilyen fordulatot vett az életem.

Mielőtt a bánkódás nyúlbarlangjába pottyantam volna, arra kényszerítettem magam, hogy ne gondolkozzam olyasmin, amit nem tudok megváltoztatni. Egész életemben másokra hagytam, hogy gondoskodjanak rólam. Előbb a szüleimre, aztán Mattre, majd ismét a szüleimre. Le kellett állnom azzal, hogy a hiányosságaimon kesergek, és neki kellett látnom kitalálni, hogyan válhatok önellátó, független nővé – Ollie érdekében. Nem málészájú, hanem erős anyára van szüksége. Akinek vannak képességei.

Mindezt persze sokkal könnyebb mondani, mint megcsinálni. Ettől a gondolattól új erőre kapott a fájdalom a mellkasomban.

Ahogy magamban énekeltem az ABC-dalt – ezt a trükköt is a terapeutám tanította, és a gondolataim átfókuszálása a célja –, a tekintetem egy nagy dobozra tévedt, amely az ajtó mellett állt, a tetejére üzenet volt ragasztva, anyám kézírásával. Korábban csak behoztam, és belül az ajtó mellett ledobtam, nem akartam vele azonnal foglalkozni. Amúgy is pontosan tudtam, mi van benne: napellenző kalap Ollie számára. Tudván, hogy a mama köszönetet vár a legközelebbi találkozás alkalmával, jobbnak láttam megtekinteni az ajándékot, ha netán kvízkérdéseket tenne fel a színére, méretére és díszítésére vonatkozóan.

Óvatosan letettem Ollie-t a kanapéra, mellé tettem egy díszpárnát, ha forgolódni kezdene. A dobozt a konyhát a nappalitól elválasztó pultra helyeztem, és leszedtem róla az üzenetet. Anyám kifejezetten büszke régimódi, hurkolt, kalligrafikus írásképére.

NATALIE!

STACIA DABADIE PONTBAN KILENCKOR ÉRKEZIK REGGEL. KÉRLEK, OLIVIA LEIGH LEGKÉSŐBB HÁROMNEGYED KILENCRE LEGYEN KÉSZEN.

M

Nem sokkal azután, hogy ideköltöztünk, a mama felajánlotta, hogy péntek délelőttönként vigyáz Ollie-ra. Csak ketten vannak ilyenkor együtt. Eddig voltak játékmackó-pikniken a parkban, és átautóztak Fort Payne-be gyermekszínházi előadásra. Persze hálás voltam, hogy van egy kis időm magamra, de azért féltem is ezektől a reggelektől. Nem volt ínyemre, hogy Ollie hosszabb időre kikerül a látókörömből, és a mama szabályainak se szívesen tettem ki őt.

Az elmúlt héten egyszer átsuhant a fejemen, hogy leülök a mamával, hogy véget vessek ezeknek a kiruccanásoknak. De még nem volt hozzá erőm, mert tudtam, hogy ha ezt megtenném, a mama megbántódna, és megtörne a tűzszünetünk szépen alakuló folyamata.

Mivel békét akartam, inkább lenyeltem a békát.

De mi dolguk van holnap Stacia Dabadie-vel, Coralee unokájával?

Vajazókéssel felvágtam a ragasztást, és kinyitottam a dobozt. Rózsaszín, fodros kalap volt benne, rózsaszín fürdőruha, szívecskés rózsaszín strandtörölköző és egy flakon naptej. 50-es faktorszámú.

Epe gyűlt a torkomba, ahogy egyenként kiraktam a doboz tartalmát a pultra. A kezem kihűlt, majd jéghideggé vált, amint eszembe jutott, hogy a mama az előző heti vasárnapi vacsora közben megemlítette, hogy Stacia Dabadie a helyi közpark tavánál vízimentőként dolgozik a nyáron, és ez milyen csodálatos.

Én persze azonnal másról kezdtem beszélni abban a hitben, hogy a mama csak meggondolatlanul hozott fel ilyen témát.

Persze tudhattam volna, hogy nem. Mennyire tudhattam volna!

Seelie Earl Linden ritkán mond bármit is meggondolatlanul.

Liftező gyomorral kiterítettem a törölközőt a pultra, félbehajtottam, aztán négyrét, nyolcrét, míg végül már túl vaskos lett ahhoz, hogy tovább tudtam volna hajtogatni. Visszatettem a dobozba. A fürdőruhát is előbb kétrét hajtottam, majd négyrét, nyolcrét, aztán rózsaszín kötél lett belőle. Azt is a dobozba raktam. Majd a kalap következett. A naptejet óvatosan az egész kellemetlen rózsaszín kupac tetejére helyeztem, becsuktam a dobozt, egymásra hajtva a füleket, míg jól le nem zártam. Aztán felkaptam a dobozt, kiléptem a keskeny verandára, és olyan messzire hajítottam, amennyire csak tudtam. Átrepült a medencét körbevevő biztonsági kerítésen, és alig pár centire az alulról diszkréten megvilágított, finoman hullámzó víztükörtől, döccenve megállapodott a betonhatású járólapokon.

Amint visszafordultam a házba, észrevettem, hogy fények gyúltak a fogházban, és a szüleim a konyhában tettek-vettek.

Adott hangulatomban az vált volna leginkább a javamra, ha bemegyek, és magamra zárom az ajtót.

Ehelyett bekukucskáltam Ollie-ra, aki békésen szendergett a kanapén, és úgy döntöttem, hogy ott hagyom őt. Csak pár percet leszek távol. Épp csak annyi időre, hogy anyámmal egyszerűen, világosan és lényegre törően tudassam az úszóleckékkel kapcsolatos álláspontomat.

Csöndesen becsuktam az ajtót, végigballagtam az ápolt pázsitot keresztülszelő, kővel kirakott ösvényen, el a tearózsák mellett, aztán fel a hátsó verandára vezető három lépcsőfokon.

Dühömben minden gondolatom, amely Anna Kate Callow körül forgott, kiment a fejemből, de nyomban visszatértek, ahogy meghallottam anyám hangját a nyitott teraszajtón át.

– Meg se tudtam rendesen nézni magamnak, annyian nyüzsögtek a kávézóban, akiknek nem volt jobb dolguk.

– Be is mehettél volna – mondta apu fakó hangon, mintha különösen fáradt lett volna.

– Ne légy nevetséges!

– Minél tovább halogatod a találkozást, annál nehezebb lesz mindkettőtök számára.

– Nem fogok alkalmat adni arra, hogy az egész város még évekig csámcsogjon rajtunk. Csak azt akartam a saját szememmel látni, hogy igaz-e, amit mindenki mond. Hogy az a lány úgy néz ki, mint AJ.

Egy szekrény nagy zajjal becsapódott.

– Igen, úgy néz ki. Ma délelőtt beugrottam, és magam néztem meg a lányt.

Anyám hangja dermesztő lett, amit nagyon is jól ismertem.

– Hogy mit csináltál?

– Beszéltem vele, és meghívtam vasárnapra vacsorára.

Némi fagyos csend állt be, mielőtt a mama megszólalt volna:

– És ez hogy jutott eszedbe? Nem is tudjuk, ki ő, miféle, és mik a szándékai. Az is lehet, hogy a pénzünket akarja.

– Az unokánkról van szó – mondta apám feszült hangon. – Nincs semmi kétségem.

– De naiv vagy! Én addig nem hiszem el, míg nem látok egy DNS-tesztet.

– Egyetlen pillantás elég, hogy megtudd az igazat. A DNS nyilvánvaló a szeme alakjából, a gödröcskékből az arcán, a haja színéből. Amúgy olyan a haja, mint a tied, csak göndörebb.

Újabb ellenséges csend következett.

– Ha ez igaz, ha igaz, legyen átkozott Eden Callow! Hogy merészelte ellopni tőlünk azt a lányt? Hogy mehetett el a városból stikában, az éj leple alatt anélkül, hogy bárki is tudott volna a gyerekről?

– Elég! – üvöltötte el magát apu.

Valami nagyot csapódott. Talán egy ököl az asztalon. Lefagytam a deszkapadlón, aztán lábujjhegyen az ajtóhoz óvakodtam. Soha életemben nem hallottam a papát felemelni a hangját. Mindig higgadtan viselkedett. Ha valami nem tetszett neki, fölhúzta az egyik szemöldökét, vagy fagyosan nézett, esetleg csücsörített.

– Velem ne kiabálj, James Linden. Ki nem állhatom.

– Végeztem – vágta rá a papa eléggé felfűtött hangon. – Egy rossz szót sem akarok hallani Eden Callow-ról. Ebben a helyzetben nem őt illeti a vád.

A mama keserűen fölnevetett.

– Hanem kit, ha szabad érdeklődnöm?

– Minket – mondta apu. – Ahogyan AJ halála után viselkedtünk Edennel, akár egyirányú menetjegyet is válthattunk volna neki Wicklow-ból. Nem csoda, hogy távol tartotta tőlünk azt a gyereket.

A mama alig kapott levegőt.

– Neked elment az eszed. Teljesen.

– Nem. Végre tisztán látom a dolgokat. Eden semmi mást nem csinált, csak szerette a fiunkat, mi pedig képesek lettünk volna felakasztani az első fára. Gyászolt, épp úgy, ahogy mi is gyászoltunk. És te pontosan olyan jól tudod, mint én, hogy AJ is ugyanúgy szerette Edent. Össze akartak házasodni! Imádkozom, hogy odafönt ne tudja, hogyan bántunk azzal a szegény lánnyal, miután ő itt hagyott minket. Hányingerem lesz, ha arra gondolok, cserben hagytuk AJ-t.

– Az a nő megölte a fiunkat! – mondta a mama olyan rideg hangon, hogy belevacogtam.

– Azt nem tudjuk – kötötte az ebet a karóhoz apu. – A bizonyítékok csakis azt támasztották alá, hogy baleset volt.

A mama gúnyosan elnevette magát.

– Nem is voltak féknyomok a helyszínen. Ez épp elég lehetett volna bizonyítéknak. Eden meg se próbálta megállítani a kocsit. Nem fékezett.

– Ez a legjobb esetben is kétséges bizonyíték. Bármi történhetett, ami miatt Eden nem fékezett. Várandós volt. Lehet, hogy leesett a vérnyomása és elvesztette az eszméletét, de más korai terhességi tünet is lehetett.

– Tudom, hogy gyilkosság volt.

– És ha nem, Seelie? Mi van, ha tévedsz?

Visszatartottam a lélegzetemet. Biztosra vettem, hogy anyu a saját elképzelése szerint még életében nem tévedett. Neki mindig igaza van. Mindig.

Anyu jégcsapokként döfte a szavakat:

– Hidegvérrel gyilk…

– Fejezd be! – kiáltott rá apu. – Ezt nem hallgatom meg még egyszer. Világos? Elvesztettük AJ-t. Most a lányát is el akarod veszteni? Mert én nem. Ezért hívtam meg vacsorára, és mélységesen csalódott vagyok, hogy nem fogadta el a meghívást.

– Hála legyen az Úrnak, hogy legalább valakinek megmaradt a józan esze – szólt anyu.

Apu nagyot sóhajtott.

– Addig fogom újra meg újra kérni, míg el nem fogadja a meghívást.

– Természetesen nem fogod.

– Természetesen fogom. Ideje felhagyni a vádaskodással és elkezdeni a gyógyulást. – Majd csendesen folytatta. – Azt javaslom, Seelie, nézz mélyen a körülbástyázott szívedbe, hogy meglásd, mi az, ami igazán fontos az életben. Én most megyek aludni. Megfájdult a fejem.

Hallottam egyre halkuló lépteit, elképzeltem, ahogy a hátsó lépcső felé tart. Az utolsó szavai visszhangoztak a fejemben, különösen az, amit a mama szívéről mondott.

Életem nagyobb részében úgy véltem, hogy a mamának egyáltalán nincs szíve, hanem valami kemény és szúrós valami van a helyén, olyasmi, mint az ámbrafa száraz termése. Csak akkor kezdtem gyanakodni, hogy talán lehet benne valami melegség, amikor tanúja lettem, hogyan bánik Ollie-val.

– Natalie Jane – csattant fel anyu. – Te meg mit keresel itt?

Úgy belevesztem a gondolataimba, hogy nem is hallottam, amint közeledett felém.

Körülnézett.

– Hol van Olivia Leigh?

– Alszik.

A mama összeráncolta a szemöldökét.

– Akkor jobb lesz, ha visszamész hozzá. El sem tudom képzelni, mi lehet olyan fontos, hogy magára hagytad őt.

Már azelőtt is dühös voltam rá, hogy ezt a szúrást bevitte volna, de most a talpamtól a fejem búbjáig fortyogott bennem a harag.

– Azért jöttem, hogy megmondjam, Ollie nem ér rá holnap reggel. Sőt egyetlen más reggelen sem, amikor stikában el akarod vinni úszni.

– Milyen teátrális vagy! Stikában? Nem hinném. A napnál világosabban megmondtam a múlt hét végén, hogy Stacia idejön.

A mama mindig is jól értett ahhoz, hogy kiforgassa a szavaimat.

– Engem nem kérdeztél meg az úszóleckékről. Ebben biztos vagyok, mert nemet mondtam volna. Úgyhogy felhívod Staciát, és lemondod az egészet. Ollie nem fog úszóleckét venni. Sem holnap, sem a következő pénteken, sem semmikor.

– De igen, Olivia Leigh úszóleckéket fog venni.

– Nem, nem fog. – Ökölbe szorított kezemet a combomnak nyomtam. – Azt gondoltam volna, hogy ha valaki, te biztosan megérted ez ügyben az álláspontomat.

– Natalie, pontosan azért kértem fel Staciát, mert értem az álláspontodat. Csak úgy előzhetjük meg, hogy Olivia Leigh vízbe fulladjon, ha megtanul úszni.

Émelyegni kezdett a gyomrom.

– Matt tudott úszni. Attól még vízbe fulladt. Ollie akkor nem fullad vízbe, ha bele se megy. Ha nincs víz, nem fullad bele.

– És mi lesz, ha kikerül a látómeződből? Ha valahogy eljut a medencéhez? Vagy a szomszéd medencéjéhez. Vagy a Fűzfa-patakhoz, ami a ház mögött folyik. Neki az a legjobb, ha meg tudja védeni magát.

– Te nem tudod, mi a legjobb neki. Nem kerül ki a látómezőmből. Soha nem történt ilyen.

– Valóban? – A mama igazságtudata teljében célirányosan a kisház felé nézett, és fejét felszegve csücsörített.

Hátrafordultam. Ollie jött felénk a kerti úton. Jó ég!

– Sziaszia, mama! Sziaszia, nadi! – Karjával integetve totyogott felénk, ragyogott a mosolya a szürkületben.

Vad görcs mart a gyomromba.

– Ezt majd valamikor máskor fejezzük be.

– Nem. Ezt most befejezzük. Az én házam, az én szabályaim, az én medencém. Nem hazardírozok Olivia Leigh biztonságával. Úszóleckéket vesz Staciától, és holnap reggel kezdi. Ha ezzel valami problémád van, Natalie, akkor nem muszáj itt laknod. De ezt magad is tudod. Az elmenekülésben elég jó vagy.

Megnyikkanni se tudtam. Sarkon fordultam, felnyaláboltam Ollie-t, és megindultam vele a kisházba.

Félúton járhattunk, amikor hallottam, hogy a mama ennyit mond:

– Háromnegyed kilenc, Natalie.

Elfojtottam egy frusztrált sikoltást, felszaladtam a fedett verandára, kinyitottam az ajtót, és mindenemet megfeszítettem, hogy ne csapjam be magam mögött. Nem akartam, hogy Ollie megrémüljön.

Fél órámba telt, mire lenyugodtam, és végre ágyba bújtam. Az érzelmeim teljesen összekuszálódtak, miközben a nappaliban fel-alá mászkálva igyekeztem elejét venni a pánikrohamnak.

Igaz, az első reakcióm az volt, hogy elmenekülök. Mindig ez volt az első reakcióm. Olyan messzire kerülni anyám elnyomásától, amilyen messzire csak lehet. De amíg férjhez nem mentem, addig soha nem voltam távol túl hosszan.

Montgomeryben boldog fészekrakó voltam, elzárt buborékban éltem Matt-tel és Ollie-val hármasban. Apám rendszeresen látogatott bennünket, anyám azonban nem sokat foglalkozott velem, miután összeházasodtam valakivel, akinek a személyét ő nem hagyta jóvá. Talán ha tízszer láttam azok alatt az évek alatt, amíg távol voltam, abból az egyik alkalom Matt temetése volt.

Csak miután Matt meghalt, akkor ült le a por, akkor nyílt ki a szemem. Hirtelen ráébredtem, milyen magányos lettem… mindentől és mindenkitől elzárkóztam.

Ha valamit nem akartam, hát azt, hogy Ollie ugyanígy el legyen zárva.

Amikor három hete visszaköltöztünk Wicklow-ba, azt mondtam magamnak, hogy soha többé nem menekülök el. Hogy bármit megteszek a családom békéjéért, azért, hogy Ollie mögött szilárd háttér legyen.

De így nem tudtam élni. Olyan… fojtogató volt ez az élet. Így nem ment.

Úgy gondoltam, kell lennie valamilyen középútnak.

Sok-sok mászkálás és töprengés után kiötlöttem egy tervet, amely reményeim szerint az ideális megoldás lehetett. Keresek egy lakást a városban, amit inkább önmagam megőrzésének és nem menekülésnek értékeltem. Wicklow-ban maradok, Ollie-nak továbbra is lesz családja, lesz körülötte egy közösség, amit annyira szeretnék neki, miközben én kikerülünk anyám kontrollja alól.

De először is az első lépés: munkát kell találnom. Pénzre volt ugyanis szükségem. Sajnos, amíg nincs elég pénzem ahhoz, hogy elköltözzem, nincs más választásom, mint hogy anyám szabályai szerint játszom, és hagyom, hogy Ollie részt vegyen azokon az átkozott úszóleckéken.

Keserűség marta a torkom, ahogy kiosontam és lopva végigsuhantam a medencéhez vezető, halványan kivilágított ösvényen. Kis, görbe szárnyú barna madár ült egy vasrúdon és figyelt engem, ahogy kinyitottam a kaput. Békák brekegtek, tücskök ciripeltek hangosan, mintha csak engem pletykáltak volna ki, mialatt összeszedtem a dobozt, amelyet korábban áthajítottam a kerítésen.

A dobozzal a kezemben a ház felé menet minden erőmet össze kellett szednem, hogy ne vegyek tudomást a szinte ellenállhatatlan késztetésről, hogy azonnal keltsem fel Ollie-t, pakoljam össze azt a keveset, amim van, cuccoljak be a tragacsomba, és tűnjek el ebből a városból.

És soha, de soha ne térjek vissza.

Anna Kate

A kávézó melletti gyepen legalább ötven ember várt a fekete rigókra. Talán több is. Bambuszfáklyák világítottak, páran hordozható grillt is felállítottak, a levegőt áthatotta az izgalom.

Rövid időre abbahagytam a tésztanyújtást, hogy egy pillantást vessek rájuk. Forró teát szürcsöltem, kedvenc saját készítésű kamilla-menta keverékemet, amelyet általában lefekvés előtt szoktam inni.

A pulton álló aszalóban aznapi gyűjtések száradtak Zé kertjéből: citromfű, kasvirág és menta. Ha kiszáradnak, légmentesen lezárom őket, amíg nem készítek belőlük valami teakeveréket, és így a gyógynövények tökéletesen megőrzik az aromájukat és jótékony hatásukat.

A tésztához visszatérve Linden dokira gondoltam, betegesen sápadt színe úszott be a gondolataimba, Natalie-val, Ollie-val és Ollie apró markolójával együtt. De leginkább anyámra gondoltam, és igyekeztem a huszonöt évvel ezelőtti helyébe képzelni magam.

Tizennyolc éves korára már elég kemény életet tudhatott magáénak.

Elvesztette a férfit, akit szeretett, és azzal vádolták, hogy ő ölte meg.

Elhagyta ezt a várost, és mindent, amit ismert. De ahogy itt álltam a konyhában, és körbelengett a leveles, vajas pite illata, eltűnődtem, vajon jobban fájt-e neki, hogy itt hagyta ezt a várost, mint az, ha maradt volna.

Ahogy jött, úgy el is múlt ez a gondolat. Mert ha igaz is az elméletem – hogy az anyám boldogabb lett volna itt akkor is, ha a Lindenek közelében kell élnie és meg kell küzdenie velük –, nem hagyta volna el a várost a büszkesége, a szégyene, de még a Wanderlust miatt se, ahogy Pebbles nevezte.

Miattam hagyta el a várost. Mert elszánta magát, hogy távol tart azoktól az emberektől, akik hite szerint ártottak volna nekem. Fizikailag talán nem. De mentálisan igen. És érzelmileg.

Ásítással küzdve elhessegettem Linden doki szomorú szemének képét, és igyekeztem az előttem álló feladatra összpontosítani. Közelgett az éjfél, és én szándékosan ébren maradtam, hogy meghalljam a fekete rigók énekét, és nem is kicsit voltam izgatott.

Ahogy a sodrófát ide-oda gurítottam a pitetésztán, nyújtottam, alakítottam, a fejemben Zé hangját hallottam. Tízesztendős voltam, amikor végül megtanított pitetésztát készíteni.

– Óvatosan, kicsim. A túl vastag tészta nem sül át rendesen. Senki nem szereti, ha nyers a pite alja. A nyers tészta mindig szerencsétlenséget jelent.

– Kezét puhán és határozottan az enyémre tette a sodrófán, úgy irányította a mozdulataimat. – Ha pedig túl vékony a tészta, akkor megég, és senki nem akar szenet enni, amikor édességre vágyik.

– Nagyi, honnan lehet tudni azt, hogy mikor jó? – kérdeztem. Rám mosolygott, kékeszöld szeme csillogott.

– Callow vagy, Anna Kate. A Callow-k ismerik a pitét. Ez a tudás ott van benned legbelül. Tudni fogod. Meglátod.

Éreztem, hogy egy könnycsepp legurul az arcomon, a kezem fejével letöröltem, nem akartam, hogy ma éjjel elragadjanak az érzelmeim. Már hat pitével elkészültem, de nem nyughattam, úgy döntöttem, mivel van bőven szedrem – az este egyszer csak ott volt egy vödörrel a teraszon –, csinálok még egyet.

Végeztem a tészta nyújtásával, tudtam, hogy olyan tökéletes, amilyen csak lehet. Volt valami a tészta súlyában, rugalmasságában, textúrájában, ami olyan bizonyossággal árulta el nekem, hogy készen áll a sütésre, mintha szavakba öntötte volna.

Gyengéden félbehajtottam, aztán még egyszer félbe, és egy üveg pitesütőbe helyeztem. Széthajtogattam a tésztát, és nekinyomtam az üvegnek, tökéletesen beleigazgatva a sütőedénybe, kicsit túlnyújtva a szélén. Az előre elkészített szedertöltelékbe mártottam egy kanalat, amely bár jó volt, úgy gondoltam, hogy nem elég jó. Zavaró érzés volt, minden egyes piténél rám tört. Valami hiányzott.

Az sem segített, hogy Mr. Lazenby szavai visszhangoztak a fejemben.

Ennek a pitének nem olyan az íze, mint Miss Zé pitéjének.

Valóban nem – én magam is éreztem. Épp elég Zé-féle pitét ettem ahhoz, hogy tudjam. Amikor csak nálunk járt, mindig sütött nekem pici pitéket, csak nekem, és nagy szeretettel mutatta meg, hogyan készülnek. Az almás, az áfonyás, a barackos, a cseresznyés. Megannyi változat.

De amit én csináltam ma este, azoknak nem olyan volt az íze.

Fogtam egy tiszta kanalat, belemerítettem a töltelékbe, majd a számba helyeztem, és hagytam, hogy az íz szétáradjon a nyelvemen. Valami hiányzott – egy aroma, amit nem tudtam beazonosítani.

– Most fordulj el! – mondta mindig Zé, mielőtt rátette a tésztát a minipiték tetejére.

– Miért, Zé nagyi?

– Mert most adom hozzá a titkos összetevőt.

– Titkos? Mi az? – kérdeztem kíváncsian. Zé lehajolt.

– Megígértem a mamádnak, hogy nem árulom el neked, de te már tudod, mi az.

– Nem, nem tudom! Esküszöm, nem tudom.

– De tudod. Egy nap össze fogod rakni, Anna Kate, ha majd nagyobb leszel.

– És ha nem?

– Ott lesz egy sereg asszony, aki segít neked, ígérem.

– Adj valami fogódzót! Léccííííí! – mondtam teátrálisan. – Ugye nem valami olyasfajta butaság, hogy szeretet?

Lisztes ujjával megfricskázta az orromat.

– De igen, pont az. A titkos összetevő a szeretet, kicsim. A legtisztább szeretet. Most fordulj el, és ne feledd – ezek a piték a mi kis titkaink, amikről nem tudhat a mama.

Lehet, hogy kicsi voltam, de valahányszor elfordultam, tisztán hallottam egy lezárt tető pukkanását. Ezt a hangot bárki felismerte volna, aki csak egyszer is kinyitott egy teli üveg dzsemet. A szeretet biztosan nem adott volna ki ilyen hangot. És hát Zé nem szegte volna meg az anyámnak tett ígéretét, úgyhogy biztosan tudtam, hogy ezzel a szeretet-dologgal csak ugrat.

Frusztráltan bemerészkedtem a spájz mélyére, és átkutattam a fűszeres és kivonatos polcot. A tekintetem végigszaladt a szegfűszegen, a fűszerkeverékeken, a szerecsendión, a vanílián, a mandulán és a citromon.

– Mit tettél abba a pitébe, Zé? – kérdeztem a polcokat fürkészve.

Nem lehet valami közönséges összetevő, különben könnyen kiszúrnám.

Elég kifinomult az ízlelésem. Behunytam a szemem, felidéztem az összetéveszthetetlen pukkanást, amit a lezárt tető hallat az üveg felbontásakor. A rejtélyes összetevő tehát nem konzervdobozban vagy csavaros üvegben van.

Elfordultam a fűszerektől, szemügyre vettem a befőttesüvegeket, többségükben Zé által eltett dolgok voltak. Szilva, szőlő, paradicsom, uborka, kukorica, málna, cékla, rebarbara, borsó, okra. Mindegyik magas befőttesüvegben volt, én azonban kisebb üveget kerestem, akkorát, amekkorát Zé elrejthetett a szoknyája zsebében, olyasmi méret, mint a bébiétel vagy a lekvárkóstoló.

De hiába keresgéltem.

Tudomást sem véve az érzésről, hogy valami nem megfelelőt csinálok, befejeztem a szedres pitét és beraktam a sütőbe. A többi pite már hűlt, a pultban volt, várta a másnapi kuncsaftokat. Az órára pillantottam, összetakarítottam és elmostam az edényeket. Még csak tizenegy múlt.

Ha minden jól megy, nem egészen egy óra, és előjönnek a fekete rigók az eperfák közötti alagútból, eléneklik a dalaikat – az üzeneteket a Holtak országából – azoknak, akik ma ettek egy szelet pitét. Míg azok az emberek alszanak, megálmodják az üzenetet, amely nekik jelent valamit, és amelyet a szerettük küld nekik.

Egy perccel éjfél előtt kinyitottam a hátsó ajtót, és beáramlott az izgatott tömeg lüktető energiája. Majdnem minden lámpát lekapcsoltam, nekidőltem a márványborítású konyhaszigetnek, és várakoztam. Pontban éjfélkor, amikor a fekete rigók megjelentek, a madarászok hangos huhogása töltötte be az udvart.

Az idegenek reakciójától váratlanul könny gyűlt a szemembe, ködös tekintettel figyeltem, ahogy a madarak szoros kötelékben a magasba törnek. A hátsó kert fölött körözve egészen alacsonyra ereszkedtek, amivel ó-kat és hűhá-kat csaltak elő a tömegből, aztán egymás után letelepedtek a fák ágaira.

Huszonnégy fekete rigó.

Az oldalsó ablakon át villogó okostelefonokat vettem észre a sötétben. A madarászok kísérteties csendben maradtak, ahogy a madarakat lesték, mintha még reménykednének valamiben. Valószínűleg hallottak az éjféli dalokról, és azt várhatták.

– Gyerünk! – biztattam a rigókat. – Énekeljetek!

De a madarak nem szólaltak meg, csak ültek és nézelődtek. A sötétben is magamon éreztem a tekintetüket.

Ahogy telt az idő, és csak hallgattak, én meg egyre rosszabbul éreztem magam. A percek csak peregtek. A madarak hamarosan visszatérnek a levelek övezte alagútba.

– Mit csinálok rosszul?

De már akkor tudtam, amikor feltettem magamnak a kérdést. Ösztönösen tudtam.

A hiányzó összetevő. Rá kell jönnöm, mi az.

Egy nap össze fogod rakni, Anna Kate, ha majd nagyobb leszel.

Most már jóval nagyobb vagyok, de fogalmam sincs, továbbra sem. A csüggedtség könnyei csípték a szemem, ahogy néztem a felröppenő, magasba szálló, majd leereszkedő madarakat, és láttam őket eltűnni arrafelé, ahonnan jöttek.

A madarászok tapsban törtek ki.

Halálos fáradtan felaraszoltam a lépcsőn, és azt terveztem, hogy fogat se mosok, inkább azonnal ágyba dőlök, de a hálószobámba érve azt láttam, hogy az ablakom résnyire nyitva van.

Azt hittem, korábban, amikor a betolakodó gébicset kerestem, már ellenőriztem minden ablakot, de úgy látszik, ez kimaradt. Az ablakhoz léptem, kinéztem. A kertben a madarászok még kitartottak, lelkes csevegésük betöltötte az éjszakát. Ahogy elkezdtem lehúzni az ablakot, meghökkenve vettem észre, hogy az ablakpárkányon ott ül két fekete rigó.

Egyik madarat sem láttam még ennyire közelről – ritkán hagyják el a fák környékét. Hirtelen remegve letérdeltem, hogy közelebbről szemügyre vegyem őket, közben pedig az esti mese visszhangzott a fejemben, amelyet valaha Zé mesélt nekem.

Csak akkor lesz belőle a fák őrzője, amikor a családból egy őrző eltávozik, és csak a szeme színét viszi magával. Összesen huszonnégyen röpködnek az éjfekete őrzők a két világ között. Üzenetet hoznak azoktól, akik már eltávoztak, és édes dalokban adják át a gyászolóknak. De azok a dalok olyannyira nem e világiak, hogy csak álomban érteni őket.

Egyszer csak meghökkenve vettem észre a madarak szokatlan szemszínét – a sötét pupillát keskeny színes csík fogta körbe. A gyenge fényben nem tudtam kivenni, pontosan milyen színű is, de az volt a gyanúm, hogy az egyiké zöld, a másiké kékeszöld. Anyám és nagyanyám szemszíne.

Potyogni kezdtek a könnyeim, és nem tudtam elég hálás lenni, hogy Zé esti meseként megosztotta velem az örökségemet. A Callow-k valami hihetetlen dolog oltalmazói és őrzői. Az a huszonnégy fekete rigó mind az ősöm – nők nemzedékei, akik valami csodás dolgot védelmeznek.

Ott lesz egy sereg asszony, aki segít neked, ígérem, mondta Zé. Nem túlzott.

– Mit csinálok rosszul a pitével? – kérdeztem a madárpárt.

A madarak biccentettek, komor szemmel néztek rám, aztán felszálltak, és elrepültek a hátsó udvarba, hogy csatlakozzanak a többi őrzőhöz.

Tisztában voltam vele, hogy nem tudják megmondani, hiszen nem tudnak beszélni. Csak énekelni. És hogy álmomban sem kapnék üzenetet, még akkor sem, ha megennék egy tucat pitét. Zé mondta egyszer, hogy őrzőnek lenni azzal a hátránnyal jár, hogy saját üzenetet nem lehet énekelni. Csak másokét. Mégis azt gondoltam, valami jelet tudnak nekem adni, de ahogy eltűntek a szemem elől, csak a szomorúság maradt velem a gyomromban, meg a szememből potyogó könnyek.

A gyász szeszélyes társ. Olykor távoli és tartózkodó. Máskor olyan túláradó, hogy nehéz normálisan gondolkodni tőle. Hirtelen változik a hangulata, fárasztó vele érzelmileg lépést tartani.

Ilyen alkalmakkor, amilyen ez is volt, úgy éreztem, hogy egész életemben gyászolni fogok.

Talán mert így is volt.

Egy ideig ültem a sarkamon, még sokáig reménykedtem benne, hogy visszatérnek a madarak, de aztán fölkeltem a földről. Becsuktam az ablakot, bemásztam az ágyba, úgy éreztem, a világ teljes súlyával horgonyoz az ágyhoz.

Magamra húztam a paplant, az elnyűtt huzatot az arcomba húztam, behunytam a szemem. Hallottam, hogy a madarászok nagy hangon tárgyalják ki a fekete rigókat. Ahogy elaludtam, úgy ébredtem reggel. Az ablakom alól beszűrődő ricsajra.

8

Natalie

Megszakításokkal aludtam, és arra ébredtem, hogy egy dallamos női hang a nevemet ismétli.

– Natalie. Natalie.

Felriadtam a félelemtől, hogy nem vagyok egyedül a hálószobámban, megdermedtem.

– Natalie, az apád haldoklik.

Felültem az ágyban, vakon a baseballütőért nyúltam, amelyet az ágytámla mellett tartok. Zakatolt a szívem, ahogy a szemem lassan hozzászokott a beszűrődő kora reggeli fényhez. Az ablak épp csak annyira volt nyitva, hogy a hegyi szellő megrezegtette a könnyű függönyt. A sötétítők rendben voltak, ott nem jöhetett be senki.

Ledobtam magamról a paplant, kisurrantam a szobámból, gyorsan ellenőriztem Ollie-t, akinek a szobája közvetlenül az enyém mellett helyezkedett el. Takarója a földön volt, ő maga mélyen aludt a kiságyában, kis keze a feje fölött pihent. Finom, egyenletes légzése egy pillanatra megnyugtatott.

Ellenőriztem a szekrényt, az egyetlen lehetséges búvóhelyet, de semmi rendkívülit nem találtam. Végigfutottam a kisházon, átkutattam minden zugát. Sehol senki.

Már nem szorítottam olyan erősen az ütőt, a falnak dőltem, vártam, hogy csillapodjon bennem a zaklatottság. Adtam magamnak még egy percet, aztán visszatértem Ollie szobájába.

Letérdeltem, visszatettem rá a paplant – a takaróját, vagy ahogy ő hívta, a takót – és egy kis ideig figyeltem a lélegzését.

Kicsit megpihentettem az ujjaimat a paplanján. Anyám ajándéka volt Ollie-nak, ő maga készítette Ollie babaruháiból. A mama sok hasonló takarót készített, így AJ-nek is – de annak nyoma veszett a balesete után, amelyben életét vesztette –, meg sok ilyet csinált barátoknak és család-tagoknak is.

Nekem azonban soha. Már dolgozott azon, ami az enyém lett volna, amikor AJ meghalt, és azután, mint szinte minden más a világában, ez is megszűnt létezni.

Ujjaim végigszaladtak az anyagon, megpihentek kicsit a sarkánál a frottírnégyzeten. Eszembe ötlött, ahogy Matt tartja az újszülött Ollie-t behajlított karjában, mint egy focilabdát, Ollie fejecskéje pedig hatalmas kezében pihen. Olyan volt az apja izmos karjában, ahogy pislogott rá, mint egy kis mogyoró.

– Úgy néz rám, mintha valami rosszat tettem volna – mondta Matt.

– Talán csak nem érti, hogy mi a csoda történt vele. Gyengéden megpuszilta Ollie puha homlokát.

– Ne félj, drága kislányom. Itt a papa.

Megsajdult a szívem, ahogy elhúztam az ujjam a szövetdarabról, amely abból a ruhából volt, amelyet Ollie aznap viselt.

Félretoltam az emléket, visszatértem a hanghoz, amelyet hallottam.

Valósnak tűnt. De nem lehetett az, hiszen a házban nem volt senki.

Belül.

Lehetséges, hogy valaki odakintről szólt? A nyitott ablakon át bekiabált?

Belebújtam egy rövid nyári ruhába és szandált húztam. A felkelő nap fényesen ragyogott a horizonton, amikor kiléptem a verandára, hogy körbenézzek, nem járt-e valaki az imént a kisház környékén.

A nagyházban már égett néhány lámpa, többek között a konyhában is.

Ami nem meglepő, mivel a szüleim korán kelők. Ha láttak volna betolakodót, a papa már rég kinn lenne a puskájával.

Eltűnődtem, hogy nem anyám hangját hallottam-e, de a gondolatot éppolyan gyorsan elvetettem, mint ahogy felötlött bennem. Ahogy azokat a szavakat kimondták, leginkább Hófehérke éneklő beszédére emlékeztetett. A mama egyáltalán nem énekelve beszél. Soha nem is beszélt úgy. Még akkor se, ha énekelt. Puskaropogásszerűen pattognak a szavai, ami tökéletesen megfelel a szigorú kontrollra való hajlamának, ahogy az egész életét éli.

A hálószoba ablakához mentem, a harmat eláztatta a lábamat. A tücskök elhallgattak. A nedves füvön a sajátomon kívül nem láttam lábnyomokat, az ablak alatt a mulcs háborítatlan volt, helyenként pókháló lepte.

Harmatcseppek kapaszkodtak a puszpáng és az illatozó rózsabokrok leveleibe.

Elégedetten vettem tudomásul, hogy csak nyolclábú betolakodók jártak erre, és tornáztatni kezdtem a nyakam, hogy kilazítsam a vállamban a görcsöt. Bizonyára álmodtam azt a hangot. Más magyarázatot nem találtam.

– Natalie?

Szökkenve megfordultam, készenlétbe helyeztem a baseballütőt.

Megkönnyebbülten lélegeztem ki, minthogy apám állt velem szemközt. Magasba emelte a kezét.

– Hú, megadom magam.

– Bocs. – Leeresztettem az ütőt, és arra koncentráltam, hogy lelassítsam a szívverésem. – Belemerültem a gondolataimba, nem hallottam, hogy jössz.

– Mi van?

Apám üdének látszott, nemrég zuhanyzott, már felöltözött, hogy munkába induljon: vasalt nadrágot és legombolt nyakú, világoskék inget viselt. Haját hátrafésülte a homlokából, a reggeli fényben nyirkos barna haja feketének tűnt. Ahogy megszárad, majd fölfelé áll, göndörsége úrrá lesz a szelídítésen.

– Valami zaj felébresztett – mondtam. – Kijöttem meggyőződni róla, hogy senki se mászkál itt.

Az apád haldoklik.

Rekedtes hangon tettem hozzá:

– De azt hiszem, csak rosszat álmodtam.

Miközben erősen arra összpontosítottam, hogy megtaláljam a lehetséges betolakodót, érzelmileg teljesen átitatott a rejtélyes üzenet. Persze hogy rossz álom volt. Méghogy az apám haldoklik? Nem. Az lehetetlen. Úgy néz ki… Alaposan szemügyre vettem. Úgy néz ki, mint mindig. Hála Istennek.

Szórakozottan mutattam a saját lábnyomomat a fűben.

– Senki nem járt itt rajtam kívül.

Apám átölelte a vállam, és megindult velem a bejárat felé.

– Úgy látszik, még most is kísért az a rémálom. De igazán felhívhattál volna, ahelyett, hogy egyedül üldözöl idekinn egy mumust.

Odabújtam apámhoz. Kisebb koromban sok időt töltöttem az oldalához tapadva, míg ő könyveket olvasott fel nekem, egyiket a másik után. Ez volt a kedvenc közös időtöltésünk: beleveszni egy másik világba azokon a könyvlapokon. Mindig is úgy gondoltam, hogy apám könyökhajlata a legbiztonságosabb hely a világon.

– Papa, ha minden egyes rémálmom miatt felhívnálak, nem lenne egy nyugodt éjszakád.

Ahogy ezt kimondtam, rögtön meg is bántam. Még ha igazat mondtam is, nem szeretem mások elé tárni az érzelmi pakkomat. Főleg nem apám elé. Az én problémáim az enyémek, és csakis az enyémek. Nem akartam, hogy aggódjon miattam.

Apám megtorpant.

– Hogyan tudok neked segíteni, Natalie?

– Te már így is nagyon sokat segítettél nekem… és Ollie-nak.

Mindketten tudjuk, hogy meg kell tanulnom elég erősnek lenni és a saját lábamra állni, és ha ez azt jelenti, hogy hajnalhasadtakor mumust üldözök, akkor azt teszem.

Miután Matt meghalt, találtam olyan munkát, amit éjszaka tudtam végezni otthonról. Helyi áruház képviseletét otthonról ellátni elég hitvány meló, de így Ollie-val maradhattam, és a számláim egy részét is ki tudtam fizetni. A többit meg… hát azt apám fedezte.

Az elmúlt pár évben mindent ő állt, amit én nem tudtam, és cserébe csak annyit kért, hogy töltsünk vele valamennyi időt. Gyakran elugrott hozzánk Montgomerybe és elvitt minket ebédelni vagy vacsorázni, ami, ha őszinte akarok lenni, csak további ajándék volt az ő részéről, és nem fordítva.

Amikor meglátogatott minket, a mamáról soha nem esett szó – és még ekkor sem voltam benne biztos, hogy a mama tudta-e, mennyivel támogatott minket a papa Matt halála után.

Azt gyanítottam, hogy nem.

– Segítséget kérni nem azonos a gyengeséggel, Natalie. Az inkább az erő jele.

– Kedves tőled, hogy ezt mondod, papa. – Annyira jellemző rá, hogy igyekszik megbékíteni a hibáimmal. – De nem kérhetek állandóan. Azt sem tudom visszafizetni, amit már eddig tettél értem.

– Az nem kölcsön volt, Nat. Segíteni akartam neked.

– Tudom, de én mégis úgy érzem, hogy a hálánál többel tartozom neked. Egy kis ideig csend volt, mintha a papa emésztgetné a szavaimat.

– Van egy ötletem, hogyan törleszthetnél. Felmentünk a lépcsőn a verandára.

– Remélem, nem pénzt akarsz, mert pénzem az nincs. Hacsak nem vesszük figyelembe Ollie játék pénzét a játék kasszában. És ha az megfelel, remélem, nem baj, hogy kicsit össze vannak rágva. Azok a műanyag pénzek messze a legjobb rágókák.

A papa elmosolyodott.

– Nem pénzt kérek.

– Akkor mit? – Nagyjából bármit kérhetne tőlem.

– Amit mindig. Időt. Maradj itt egy darabig. Fél évig. Egy évig. Adj magadnak esélyt, hogy megismerd ezt a helyet. És esélyt ennek a helynek, hogy megismerjen téged.

Egyetlen oka lehet, hogy ma reggel ezt kéri tőlem.

– Hallottad, hogy vitatkoztunk a mamával az este.

– Nehéz lett volna nem hallani.

Szerettem volna azt mondani, hogy a mama kezdte, de inkább az ajkamba haraptam, nem akartam az egészet újra felkavarni.

– Időt kérek, Natalie. Megadod nekem?

Nagyon is jól ismert, pontosan tudta, hogy az első reakcióm a menekülés. A fogház felé pillantottam. Világosan láttam a mama arcát a mosogató fölötti ablakban. Minket nézett.

– Tudom, hogy nincs – és nem is lehet – mentségem anyád számára – mondta a papa –, de tegnap este nagyon kiborult, és aztán az egészet rád öntötte. Van miért emésztenie magát mostanában.

– Anna Kate miatt. Igen, tudom. Meglepetés csillant a szemében.

– Tudsz Anna Kate-ről?

– Bár jobban szerettem volna, ha tőled vagy a mamától szerzek róla tudomást, igen, tudok róla. Tegnap találkoztam vele a parkban. Kedves lánynak tűnik.

– Sajnálom. Várni akartunk azzal, hogy elmondjuk neked, amíg biztosat nem tudunk.

– Tagadhatatlan, hogy Linden. – Bár eltartott egy darabig, mire megláttam a hasonlóságot, de csak azért, mert egyáltalán nem kerestem. Soha eszembe nem jutott, hogy valahol a világban létezhet egy unokahúgom. AJ még csak tizennyolc volt, amikor meghalt.

– Igen, abban a pillanatban tudtam, amikor tegnap személyesen is találkoztam Anna Kate-tel. – Papa kicsit fölemelte az állát, valahova a távolba nézett. – Anyáddal ma akartunk beszélni veled.

Az ütő fejével a lábamat lapogattam.

– Akkor most már tudod, hogy nem szükséges. Már tudom. És ha már így szóba jött, szerintem kedves gesztus volt tőled meghívni Anna Kate-et.

– Ezt csak mi ketten gondoljuk így. Anna Kate nem fogadta el a meghívást.

Visszafordítottam ellene a szavait.

– Adj esélyt Anna Kate-nek, hogy megismerje ezt a helyet. És esélyt a helynek, hogy megismerje őt.

A hely szón, ezt mindketten pontosan tudtuk, a mamát értjük.

– Anna Kate most biztosan le van terhelve – tettem hozzá. – Időre van szüksége, hogy megszokjon bennünket.

A papa szemét szomorúság futotta el.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ebben az esetben az idő nagy segítségünkre lesz. Ami a múltban történt… Anna Kate a legrosszabbat gondolja. És igaza is van.

Mind ez idáig Eden Callow nevét csak elátkozni hallottam, és soha nem gondolkodtam el azon, hogy a szüleimnek vajon joguk volt-e elüldözni azt a fiatal nőt. Egyszerűen elhittem az ő igazságukat, hogy Eden ölte meg AJ-t, és annyiban hagytam az egészet.

Az ő igazságukat ismertem. De az lett volna a teljes igazság?

Azok után, hogy este kihallgattam a szüleim beszélgetését, immár mindent kétségbe vontam, amit eddig tudtam Edenről. Továbbra is a lábam fejét lapogattam az ütővel.

– Nem könnyű túllépni a múlton, főleg úgy, hogy úgy tűnik, tévedtetek Edennel kapcsolatban, és rosszul bántatok vele. Szerintem most az a fontos, hogy megmutassátok Anna Kate-nek, kik vagytok most, mert a hozzá fűződő viszonyotok nem azonos azzal, ami régen történt. Hanem az lesz majd, ami ezután történik.

A papa a nagyház felé nézett.

– Bár ilyen egyszerű lenne az egész, Natalie.

Ahogy elfordította a fejét, a kelő nap megvilágította az arcát, és a szeme alja egészen sötét volt. Ott voltak azok karikák korábban is?

– Nem mondtam, hogy könnyű lesz.

Felemelte az állát, erőltetett mosoly ült az arcára.

– Mennem kell. Találkozunk ma még?

– Én itt leszek.

– És holnap?

Eltartott egy kis ideig, mire felfogtam, miért érdeklődik olyan kitartóan a hollétem felől.

– Holnap is… Egy darabig nem megyek sehova, papa. Ígérem.

– És egy év múlva?

– Ne kísértsd a szerencsédet. Nem fogok határidőt mondani. Megölelt.

– Jól van. Beérem azzal, amit kapok.

– Köszi, hogy kijöttél és rám néztél. – Szorosabban öleltem, mint szoktam, és összeráncoltam a homlokom. Nem fogyott? Beszippantottam az illatát, szappan és menta érződött… meg még valami, amit nem tudtam azonosítani. Valami szúrós, keserű és teljesen ismeretlen.

– Amikor csak akarod. Én mindig itt vagyok, ha szükséged van rám. Elengedett, és egyszerre kirázott a hideg.

– Jól vagy?

– Miért kérdezed?

Az apád haldoklik.

– Csak hogy biztosra menjek. Mivel még egy darabig itt maradok. – Igyekeztem könnyednek hatni, de én is hallottam, hogy az aggodalom feszültsége nagyon is hallhatóan átüt a hangomon.

Erre határozott mozdulattal leugrott a verandáról, és látványosan megriszálta magát.

– Úgy nézek én ki, mint akit elhagyott az ereje? Ne aggódj miattam, Natalie.

Ahogy távolodott tőlem, ráeszméltem, hogy valójában nem válaszolt a kérdésemre. Néztem utána, mígnem eltűnt a fogház verandájának ajtaja mögött, aztán sarkon fordultam, és bementem, hogy felébresszem Ollie-t és elkezdjük a napunkat.

Ahogy a vállamra emeltem a baseballütőt, azt hajtogattam magamnak, hogy nem verhet gyökeret bennem az aggodalom – hogy csak rossz álom volt. Semmi több. A papa rendben van. Rendben van. Teljesen rendben.

Tudnám, ha haldokolna az apám… Nem igaz?

Anna Kate

Reggel korán keltem, még mielőtt az ébresztő megszólalt volna. Ezúttal minden csöndes volt odakinn, és pontosan tudtam, hol vagyok.

Wicklow-ban a fekete rigókkal.

Az előző nap után teljesen kimerültnek kellett volna lennem, de különösmód mégis kipihentnek éreztem magam. Amikor felültem, az első gondolatom a kávé volt. Bár kissé megszállottja voltam a gyógynövényteáknak, a napomat mindig kávéval indítottam. Hamarosan azonban a szedren kezdtem töprengeni, amit Summer hagyott nekem. Zé gyümölcslepénye tökéletes reggelinek tűnt. Ugyan az este már nem volt érkezésem elkészíteni, de most volt rá időm.

Sietősen lezuhanyoztam, felöltöztem, a hajamat esetlen kontyba fogtam. Mielőtt lementem volna, körbenéztem a kis lakásban. Zé minimalista volt, ami megmutatkozott abban is, hogy kevés bútora volt, dísztárgyak meg egyáltalán nem foglaltak nála helyet. Ugyanakkor a művészi érzéknek nem volt híján. A nappaliban a falakat padlizsán-színre festette. Süppedős kanapéja mentazöld, egyetlen fotelján a virágos kárpit megannyi színben pompázott. Konyhafülkéje épp csak alapfelszereltségű, de rájöttem, hogy talán azért, mert Zé bizonyára inkább odalent főzött. Hálószobája falát a zsenge tök sárga színe fedte. Ragyogó fehér függönye és ágyneműje csak fokozta a nyári hangulatot. Becsuktam az ajtót, végigmentem az előszobán, hogy cipőt húzzak. Az én hálószobám fala derűs zöld volt, leginkább a mentalevél színére emlékeztetett, és ugyanolyan fehér drapéria járt hozzá, mint Zé szobájában. Az egész lakás csupa szín, mégis a természetet juttatta eszembe. Olyan volt, mint Zé.

Elhúztam a függönyt, hogy kinézzek a madarászokra. Többségük elment, de páran a hálózsákjaikban maradtak a kertben. Észrevettem Sir Madárbolondot, távcsővel a kezében bóklászott. Meglepett, hogy nem ment vissza Mobile-ba.

Csak amikor megfordultam, akkor tűnt fel, hogy a másik oldali ablak párkányán, a sarkánál hever valami zöld. Meghökkenve toltam fel az ablakot, letérdeltem, és azt láttam, hogy az a zöld egy levél. Apró kő fogta le.

Elmosolyodtam, óvatosan fölemeltem. Rájöttem, hogy a fekete rigók végül mégis adtak valami jelet. Az este arrafelé biccentett az a két madár, ahol most a levél volt. De a sötétben a könnyeimen át akkor nem láttam.

Óvatosan forgattam a kezemben a törékeny levelet. Öt karéja volt, a csúcsaik szívre emlékeztettek. Ennek a levélnek a széle, mintha valami kellemetlenség érte volna, barnulni kezdett, és mélyen belül bennem valami a segítségére akart sietni.

Eperfáról származott a levél.

Gyorsan a tornacipőmbe bújtam, leszaladtam a lépcsőn, át a konyhán, ki a hátsó ajtón, amely magától becsapódott mögöttem. Sietősen átvágtam a gyepen az eperfákhoz, és nyomban láttam, hogy az éjjel jó pár éretlen gyümölcs lepottyant. Fehér, zöld és rózsaszín bogyók hevertek a fa alatt. A levelek barnulni kezdtek, szélük befelé pöndörödött.

Lehajoltam, ujjamat a földbe fúrtam. Nem a vízhiány okozta a bajt. A talaj ugyan száraz volt, de nem kiszáradt.

Összezavarodva és kissé idegesen álltam ott, tudván, hogy a rigók jó okkal hagyták ott nekem a levelet az ablakpárkányon.

Egy nap össze fogod rakni, Anna Kate, ha majd nagyobb leszel.

Ahogy Zé hangja ott csengett a fülemben, meg is nyugodtam.

Behunytam a szemem, igyekeztem felidézni az esti mesék összes olyan részét, amelyben szó volt az eperfákról.

A két világ közötti szeretet teszi lehetővé, hogy az átjáró nyitva maradjon, Anna Kate, kicsim. Szeretet nélkül a fák elsorvadnak és meghalnak.

A szeretet. Ez a szó járt a fejemben, ahogy az eperfák alatt állva néztem fölfelé a szomorú levelekre és a lecsüngő bogyókra.

Amíg a földön vagyunk, nekünk, őrzőknek az a dolgunk, hogy ápoljuk a fákat, gondozzuk őket, és összegyűjtsük a szeretetüket, belesüssük a pitébe azoknak, akik gyászolnak, azoknak, akik hátramaradtak.

Összegyűjtsük a szeretetüket és belesüssük a pitébe. Felnyújtóztam, a kezembe fogtam egy csomó termést.

A titkos összetevő a szeretet, kicsim. A legtisztább szeretet.

Hátravetettem a fejem, sóhajtottam egyet, hogy milyen nehéz a felfogásom. Zének igaza volt – pontosan tudtam, mi a titkos összetevő, épp csak időbe telt, mire összeraktam.

– Bocs! – kiáltottam bele a leveles alagútba. – Hosszú hetem volt.

Ahogy leszedtem az egy csomóban növő termést, egy pillanat alatt elapadt a lelkesedésem. A bogyók ugyanis kemények voltak és zöldes-rózsaszínűek. Éretlenek. Ezeket nem süthetem bele a pitébe, mert az úgy ehetetlen lesz. Arra gondoltam, hogy talán szirupot főzhetnék – ha teszek hozzá cukrot, élvezhetők lesznek ezek a bogyók.

Egy próbát megért.

Ezzel azonban nem ért véget minden aggodalmam. A tekintetemmel felmértem a fákat, és bár még rengeteg gyümölcs volt rajtuk, összességében még egy hónapnyi pitére se elég, nemhogy egy egész évre.

Vajon hogy csinálta Zé?

Aztán eszembe jutott a pukkanás, amit akkor hallottam, amikor nekem készített pitét.

Hát persze! Befőzte a bogyókat. Továbbra is a markomban szorongatva az éretlen gyümölcsöket, visszaszaladtam a kávézóba. Odaintegettem Sir Madárbolondnak, a cukkininek megígértem, hogy majd kap egy kis gondoskodást, aztán felszaladtam a lépcsőn, be a konyhába. Átkutattam a spájzot, a hűtőt és az összes szekrényt. De eper eltéve sehol nem volt.

Csípőre vágtam a kezem, az állkapcsomat összeszorítottam és nagy levegőt vettem. A lényegre már rájöttem. Ha Jena és Íjas megérkezik, megkérdezem őket, mit tudnak az eperről. Egyelőre nekilátok az eperszirupnak, amit a mai sütéshez fogok használni.

Amit előző este sütöttem, azok sajnos közönséges piték voltak, és már a gondolatra is összerándult az arcom, hogy majd kezelnem kell Mr. Lazenby csalódottságát. És persze a sajátomat is, amikor rájövök, hogy a fekete rigóknak aznap éjjel se lesz mit énekelniük.

De holnaptól minden más lesz. Hirtelen azt kívántam, bár vége lenne a napnak, pedig épp csak hajnali hat volt.

Nekiálltam kávét készíteni, nem feledkezve meg Íjas tanításáról, hogy a csoda-kávémasinával, amelynek három kannája van, hogyan kell kávét főzni.

Amikor elkészültem, megmostam az epret, és nekifogtam leszedni a bogyók szárát, aminél unalmasabb munkát talán még sose végeztem. Ami azt illeti, olyan borzalmas, hogy egy idő után félretettem az egészet azzal, hogy majd később folytatom. Ha már lesz bennem elég kávé.

Töltöttem magamnak egy csészével, és előszedtem a szederlepény hozzávalóit. Egy serpenyőben cukrot hevítettem, kukoricakeményítőt, szedret, citromlevet és vaníliát adtam hozzá, aztán addig főztem, amíg elég sűrű lett ahhoz, hogy rátehessem a lepény tetejére.

Amint a lisztet mértem, kopogást hallottam a hátsó ajtón, és a mosogató fölötti ablakon át kipillantva Gideon Kipling arcát láttam meg.

Intettem neki, hogy jöjjön be.

– Elég korán fenn vagy. Ugye nem zavartak a madarászok?

– Dehogy – mondta az ablakon át az oldalsó udvar felé nézve. – Nagyon lelkesek, nem igaz?

– Hát azok, szó, ami szó. Mi van a kezedben? Egy üveg méz volt az.

– Láttam, hogy már ébren vagy, és azt gondoltam, hozok neked abból a mézből, ami fölött úgy csorgattad a nyálad tegnap.

– Nem is csorgattam a nyálam. Ahhoz túlságosan ki voltam száradva. Gideon elnevette magát.

– Valóban. Persze, ha nem kéred…

A kötényembe töröltem a kezem, aztán az üveg felé hajoltam.

– Majd most csorgatom a nyálam. – Nagyon tetszett a színe. – Olyan szép. Köszönöm.

– Van egy olyan érzésem, hogy jó hasznát veszed.

– Egészen biztos. Most főtt le a kávé. Kérsz?

– Hogyne! – Odament a polchoz, ahol a bögréket tartjuk, és levett magának egyet. Aztán a fridzsiderhez lépett és elővette a tejszínt – látszott, hogy pontosan tudja, hol keresse a dupla hűtőben.

Megkevertem a szedres elegyet, lekapcsoltam a tűzhelyet, aztán fogtam a kávéskancsót. Állammal a bögre meg a tejszín felé böktem.

– Gyakran jártál itt?

Kezét a csípőjére tette, és kicsit meghökkentnek tűnt, mint aki most eszmél rá, hogy mit csinált.

– Bocs. A megszokás. Hetente többször is előfordult, hogy nyitás előtt kávéztam Zével. – Körbejáratta a tekintetét, és a szeme végül a fekete rigós feliraton állapodott meg. – Hiányzik.

Meglepetés érzése szaladt végig rajtam, ahogy kitöltöttem neki a kávét.

– Nem is tudtam, hogy ilyen közel álltatok egymáshoz.

– Zé jó barátom volt.

– Sajnálom. Nem tudtam. – Szomorúság töltötte be a mellkasomat. Bólintással nyugtázta, amit mondtam.

– Honnan is tudhattad volna.

Valamiért mégis úgy éreztem, hogy tudnom kellett volna. Gideonról.

Meg Zé és Summer kapcsolatáról is. Belém szúrt a kirekesztettség érzése, ami elég különösnek tűnt, hiszen korábban egyáltalán nem bántam, hogy kimaradok Wicklow-ból. Mindig elfogadtam, hogy számomra Wicklow tiltott hely, ahova soha nem látogatok el, és ahol számomra tiltott emberek élnek, akikkel soha nem is fogok találkozni.

Csak hát másképp alakultak a dolgok.

Kiűztem a fejemből ezeket a gondolatokat, újabb adag kávét töltöttem magamnak.

– Örülök, hogy megosztottál velem valamit. Jó tudni, hogy barátok voltatok Zével. Olyan… megnyugtató.

– Valóban? Akkor miért ráncoltad össze hirtelen a homlokod?

– Ez nem miattad meg Zé miatt van, hidd el. Csak egy pillanatra elhatalmasodott rajtam az érzés, hogy cukkini-kenyeret kell neked sütnöm.

Gideon nevetve egy kis tejszínt löttyintett a kávéjába, de azzal már nem bajlódott, hogy el is keverje. Lassan fehér felhővé terebélyesedett a sötét folyadék felszínén, miközben Gideon ezt mondta:

– Látod, Wicklow máris megfogott téged. Megmondtam, hogy így lesz.

– Aligha. – Folytattam a lepény készítését, cukrot, sót, sütőport, végül pedig írót adtam a liszthez és a vajhoz.

Gideon nekidőlt a mosogatótálcának.

– Jó ez a kávé. Zét juttatja eszembe.

– Ennek így is kell lennie. Jena megtanította nekem, hogy csinálta Zé a kávét. – Örömmel vittem tovább a hagyományát, az már más kérdés, hogy furcsán kívülállónak éreztem magam.

– Mi készül?

– Szedres lepény.

– Tudtad, hogy egyfolytában mosolyogsz, amikor a hozzávalókat méred? Rápillantottam.

– Tényleg?

– Minden egyes hozzávalónál. Azért tűnt föl, mert amióta Wicklow-ban vagy, most láttalak először mosolyogni. Ami nagy kár, mert kedves a mosolyod.

Hirtelen átszaladt rajtam egy érzés, és csaknem kiesett a kezemből a fakanál, amellyel a tésztát kevertem, de igyekeztem tudomást se venni róla.

– A főzés és a sütés örömet szerez nekem.

– Ez amolyan családi vonás?

– Igen. A legjobbtól tanultam. – Összeállítottam a lepényt, a hússzor húszas tepsit betettem az előmelegített sütőbe, majd Gideon felé fordultam.

– Nem vagy éhes? Mit szólnál egy omletthez?

– Kösz az ajánlatot, de mennem kell. Viszont örökké hálás leszek, ha marad nekem abból a lepényből.

– Tisztességes ár a mézért.

Gideon megitta a kávéja maradékát, kiöblítette a bögrét és berakta a mosogatógépbe.

– Ha lesz egy kis időd, szükségem lenne…

Nem fejezhette be a mondatát, ugyanis valaki verni kezdte a bejárati ajtót.

Mr. Lazenby nyomta az üvegnek az arcát, amitől úgy hatott, mintha minden egyes ránca megvilágítást kapott volna.

– Miss Anna Kate! Beszélnem kell magával! Kifújtam a levegőt.

– Mi a baja? – kérdezte Gideon.

– A pite – feleltem megindulva a bejárat felé.

– A pite? – hallottam Gideont motyogni a hátam mögött.

– Miss Anna Kate – kezdte rá Mr. Lazenby, mihelyt ajtót nyitottam –, nem jó a pite. Nem volt álmom.

– Tudom. Jöjjön vissza holnap.

– És mi lesz a mai pitével? – kérdezte elkerekedett szemmel.

– Az se lesz jó. Ma nem is fogok pitét árulni – mondtam ki a hirtelen ötlettől vezérelt döntésemet. – Holnaptól minden visszazökken a régi kerékvágásba. A holnapi viszontlátásra. – Mosolyt erőltettem az arcomra és becsuktam az ajtót.

Visszafordultam Gideonhoz, de ismét dörömböltek az ajtón. Sarkon fordultam.

– De éhes vagyok – nyöszörgött Mr. Lazenby az ablakon át. – És nagyon jó illatokat érzek.

Egy pillanatig haboztam, aztán kinyitottam az ajtót. Ez a legkevesebb, amit megtehetek egy bánatos öregemberért.

– Kedves lány maga – mondta, amint elhaladt mellettem, egyenesen a konyhasziget felé tartva, ahol Gideon már egy csészébe kávét töltött neki.

Üdvözölték egymást, aztán Gideon megindult a hátsó bejárat felé.

– Köszönöm a kávét. Majd beszéljünk, Anna Kate.

– Várj! Elkezdtél mondani valamit.

– Várhat.

– Biztos? Gideon bólintott.

– És ne feledkezz meg a lepényemről.

Az ajtóig kísértem, nekidőltem a félfának.

– Gideon? Tudom, hogy nem vagyok Zé, de reggel hat körül általában már idelenn vagyok, ugorj be, ha netán szeretnél egy Zé-féle kávét.

Felragyogott a szeme.

– Szavadon foglak.

Ezzel elindult, le a lépcsőn, át Zé kertjén a hátsó udvar felé. Megfordultam, és a kezemet dörzsölve így szóltam, Mr. Lazenbyhez:

– Amíg a lepényre vár, nem akarná azzal múlatni az időt, hogy leszedi az eperről a szárat?

9

– Eredetileg miért jött a városba, uram?

– Mert Turdus merulát figyeltek meg itt, ami ritkaságszámba megy – válaszolta Zachariah Boyd, büszkén feszítve, hogy jól látható legyen a pólóján a „Madárbolond” felirat. – Én vagyok az Öböl Menti Madártársaság elnöke. Szívesen látunk új tagokat.

A riporter gondosan leírta a társaság nevét és webcímét, megjegyezve, hogy jól fog jönni a cikkéhez.

– Meddig tervez Wicklow-ban maradni?

Mr. Boyd megvakarta ápolt fehér szakállával benőtt állát.

– Még nem tudom. A fekete rigók miatt jöttem… de a pite miatt maradok.

Natalie

Nem maradtam otthon végighallgatni a mama ömlengését Ollie úszóleckéjéről. Amint átadtam módfelett vidám lányomat a szintén módfelett vidám anyámnak, azonnal elhagytam a terepet.

A város lüktetett. Egy kis csoport körbejárt és plakátokat rakott ki a közelgő július negyedikei karneválról. Felismertem bennük a mama resti bizottságának tagjait, így letértem az utamról, hogy ne kelljen beszélnem velük. A legkevésbé sem akartam belebotlani Coralee Dabadie-be, és főleg nem akartam vele arról csevegni, hogy Stacia úszóleckét ad Ollie-nak. Erre gondolni se nagyon akartam, nemhogy beszélni róla olyasvalakivel, akivel évek óta nem is találkoztam.

A Babérhegy utcán végig álltak a kocsik, a ferde parkolóhelyek nagy részét elfoglalták. A levegő vibrált valami morajtól, amit tegnap még nem észleltem, a Fekete Rigó kávézónál pedig, ahova tartottam, még nagyobb tömeg verődött össze. Megeszem a pitét, körülnézek a városban, nem keres-e valaki munkaerőt, aztán hazamegyek.

Kínzással ért volna fel, ha otthon maradok és végignézem Ollie úszóleckéjét. Nagy levegőt vettem, és azt ismételgettem, hogy a lányom jó kezekben van. A mama szereti Ollie-t, nem hagyná, hogy bántódása essen.

Mármint szándékosan biztosan nem. De balesetek előfordulnak.

Nem. Ebbe az utcába nem sétálok be. A mama és Stacia keze között Ollie nem fog vízbe fulladni.

Nem fog vízbe fulladni.

Erősen küzdöttem a késztetés ellen, hogy visszacsörtessek a medencéhez, magamhoz ragadjam a lányomat, és soha többé a közelébe se engedjem. Hirtelen szédülés fogott el, egy villanyoszlopba kellett kapaszkodnom, hogy egyensúlyban tartsam magam. Matt képe tűnt föl előttem, kísértetiesen fehér arca úszott a szemem elé, aztán el onnan és megint vissza, mígnem egészen élesen láttam magam előtt, a legapróbb részletekig, szinte áttetsző arcán a horzsolást. Homályos kék szemét.

Felpuffadt bőrét.

Amikor kihúzták a Martin-tóból, ahol két nappal korábban eltűnt, és azonosítanom kellett őt, alig ismertem meg. Az emlék ellen azzal védekeztem, hogy behunytam a szemem és összeszorítottam az állkapcsom, így kényszerítve magam, hogy itt a város közepén rá ne hányjak az út mentén virágzó lila és rózsaszín petúniákra.

Még akkor is a villanyoszlopba kapaszkodtam, amikor valami nedveset és síkosat éreztem a kezemen, és egy torokhangú nyöszörgést hallottam.

Rémülten kinyitottam a szemem. River, a shetlandi keverék állt a lábamnál, bámult fölfelé. Nedves orrával a karomat böködte, aztán még egyszer végignyalta a kezem.

– Jó érzékkel veszi észre, ha valakit legyűr a stressz – mondta a hegyi ember, Cam Kolbaugh. Lehajtotta a fejét, hogy a szemembe nézzen. – Jól vagy?

– Igen, kösz. – Köhögéssel igyekeztem kitisztítani a torkomból az ott rekedt szorongást. Meglapogattam a villanyoszlopot. – Csak ellenőriztem, hogy elég biztosan áll-e a lábán ez az oszlop. De igen.

– Jó tudni. Akkor most már akár el is engedheted. Zavaros volt a fejem.

– Arra gondoltam, hogy még egy kicsit fogom. Meg akarok győződni róla, hogy biztosan nem megy sehova. Egy-két perc elég is lesz.

Cam letérdelt, miközben lehúzta a válláról a hátizsákját, és beletúrt.

Előhalászott egy termoszt és felém nyújtotta.

– Víz. Tele van. Nincs benne fiúvírus.

– Nem vagyok szomjas. De azért köszi.

A sarkára ült, előkapta a fényképezőgépét és lefotózott.

– Ezt most miért csináltad?

Egy pillanatig a képet tanulmányozta, homlokát ráncolta, a szeme összeszűkült. Fölállt, megmutatta a gép képernyőjén a képet.

– Semmi színed nincs. Ilyen fehér arcot még életemben nem láttam.

– Akkor igazán szerencsésnek mondhatod magad. – Néztem a képet, amit az imént készített rólam, és nem tudtam vitatkozni azzal az állítással, hogy kísértetiesnek hatottam. És ijesztő voltam. Majdnem olyan volt a színem, mint Matté ott a tóparton. És most megint ott volt előttem az arca, üresen bámult rám. Megtántorodtam.

Cam megragadta a karomat.

– Na jó. Gyerünk! Velem jössz.

Egy közeli padhoz vezetett és leültetett. River a térdemre helyezte az állát, szomorú szemét le sem vette rólam. Amikor megállíthatatlanul remegni kezdtem, Cam közelebb húzódott hozzám, átölelte a vállam, és magához szorított, magától értetődően, mintha nem is először tenné ezt velem. A másik kezével megfogta a bal kezem, és szorosan tartotta hatalmas, erős tenyerében. Ezt az érintkezést a személyes terembe történt durva behatolásnak kellett volna érzékelnem, elvégre Cam számomra szinte teljesen idegen. Hatalmas, túlerőben lévő idegen. Mégis, a teste melege és az ereje úgy áradt szét bennem, mint valami nyugtató balzsam.

A lélegzetemre összpontosítottam. Egyszerre csak egy levegő, ahogy a terapeuta tanította, mikor először tört ki rajtam a pánik. Eltartott jó pár percig, de a remegés megszűnt. A hányinger még nem múlt el teljesen a gyomromból, de már tudtam kontrollálni. A fejem lüktetett, de már nem szédültem.

Cam elengedte a kezemet, megvakarta River fülét.

– Milyen állapotban van a pad? Áll olyan biztosan, mint a lámpaoszlop? Sikerült egy halvány mosolyt eleresztenem.

– Nem hiszem, hogy egyhamar összeomlik. A szemembe nézett.

– Jó tudni.

– Kösz, hogy vigyáztál rám – mondtam.

– Nincs mit.

– Jaj, ezt Rivernek mondtam.

Cam elnevette magát, hosszan és élettelin.

– Gondolhattam volna. – És amilyen magától értetődően ölelt át, most úgy vette le rólam a karját. A hátizsákjával meg a fényképezőjével babrált.

– És neked is köszönöm. – El akartam magyarázni, mi történt, lehetőleg úgy, hogy azért a durva részletekbe ne menjek bele. – Az volt…

– Nem tartozol nekem magyarázattal. A traumatikus élmények olyan érzelmi sebeket hagynak maguk után, amelyek nehezen gyógyulnak.

Mindenkinek megvan a maga módszere a felépülésre. – Felállt, a kezét nyújtotta felém.

A tenyerébe csúsztattam a kezemet, és felnéztem rá.

– Neked mi a módszered? – kérdeztem, mert ösztönösen tudtam, hogy tapasztalatból beszél.

– Elrejtőzöm a hegyekben.

– Az jobb, mint az enyém.

– Sokáig tartott, mire rájöttem, mi működik. Te is rá fogsz jönni. Most merre tartasz? Veled megyek.

Tiltakozni akartam, hogy most már megleszek magam is, de az az igazság, hogy élveztem a társaságát. Volt benne valami nyugodt erő, amit irigyeltem.

– A Fekete Rigó kávézóba. Elindultunk a kávézó felé.

– Felkapott hely – mondta. – Rengetegen keresik fel a rigók miatt.

– Szerintem én is a fekete rigók miatt megyek oda.

– De azt ugye tudod, hogy éjfél előtt nem jönnek elő? Nagyon látványosak, mondhatom. Életemben nem láttam még ehhez foghatót. A hideg is kirázott, amikor felbukkantak, gyakorlatilag a semmiből.

River egy lépéssel előttünk haladt, a farkát csóválta, ahogy a járókelőket körbeszaglászta. Jó lett volna, ha Ollie velem van. Élvezte volna a kutyával töltött időt.

– Ó, én nem a madarakat akarom meglesni. Nekem a segítségük kell. A gyógyuláshoz.

Rám nézett, zavar ült ki mogyoróbarna szemébe.

– A segítségük?

– Ezek szerint nem hallottál a pitéről.

– A pitéről?

– A feketerigó-pitéről? Hát az… különleges. És arra számítok, hogy a segítségével megszabadulok a démonomtól.

Anna Kate

Nem maradt sokáig csöndes és nyugodt a reggelem. Fél tízre megtelt a Fekete Rigó kávézó. Minden asztal tele volt, az ajtó előtt pedig a háztömb hosszában állt a sor. Nem tudtunk elég gyorsan főzni és felszolgálni, és egy ponton attól tartottam, elfogy minden ennivalónk. És még csak pitét se tudtam kínálni, mivel azt még nyitás előtt szétosztottam a korán érkező madarászok között.

Ledobtam egy tálca sült krumplit az asztalra, majd körbementem, hogy utántöltsem a kávét. Mr. Lazenbyn, Pebblesön és Faylene-en kívül senkit nem ismertem, de az elcsípett beszélgetésük alapján csak azért voltak itt a városban, mert látni akarták a fekete rigókat.

Mr. Lazenby lassan három órája itt tartózkodott, és valahányszor arra mentem, hogy újratöltsem a bögréjét vagy letegyek egy tálcát, mindig eperszárakról morgott valamit. Mintha arra kértem volna, hogy egy egész fa teljes termését szárazza le, nem pedig egy maréknyi gyümölcsöt.

Íjassal és Jenával már beszéltem az eperről, de azonkívül, hogy Zé minden évben nagyon várta a szüretet, nem sok mindent tudtak. Soha nem látták, hogy befőzte, feldolgozta vagy lefagyasztotta a gyümölcsöt, vagy bármi mást csinált volna vele azontúl, hogy amikor megérett, leszedte. Soha nem is készített eperrel semmilyen süteményt, amit azért furcsállottam.

– Elkészült rendelés – dobolt Íjas a pulton.

Sietve a konyhába mentem, a kávéskancsót leraktam, és felkaptam két tálcát, teli vándorsütivel, ami egy kukoricalisztből készült palacsinta, Íjas receptje szerint, hozzá almapüré jár, a nap specialitása.

– Köszönöm, Íjas.

– Hogy bírod? – kérdezte.

Meglepő módon jól bírtam. Talán azért, mert többen voltak a madarászok, mint a helybeliek, így nem rám irányult a teljes vendégsereg minden figyelme. Csak pár kérdés hangzott el az életemmel kapcsolatban, szóval a hírek maguktól is körbejárnak a városon. És csak két tányért és egy bögrét ejtettem le.

– Jobban, mint tegnap.

Jena visszafojtott egy ásítást és újabb tálca sütit tett a sütőbe. Egész reggel ásítozott, azt mondta, korábban kelt a szokásosnál, mert egy barátjáról gondoskodott. Attól sem lett jobb a helyzet, hogy ezen a délelőttön kettős feladata volt: a konyhai teendők mellett a felszolgálásban is segített.

– Holnap meg még jobban fog menni, majd meglátod. Jól illesz erre a helyre.

Ebben nem voltam biztos, tekintve, hogy arról sem volt fogalmam, mi az a vándorsüti, de jó volt azt érezni, hogy nem vagyok teljesen kívülálló.

Ahogy vittem ki a tálcákat, észrevettem Natalie-t odakinn a tömegben.

Integetett, amikor meglátott, én meg a hátsó ajtó felé mutogattam neki. Kilépett a sorból, aztán eltűnt a kávézó mellett. Féltem megmondani neki, hogy aznap nem lesz pite.

– Csak nem…? – Faylene felállt, aztán visszaült. – De igen. Natalie az. – Felém fordult. – Ismered Natalie-t?

A helyiek felmorajlottak, de a madarászok állandó csevegése elnyomta a pillanat kínosságát.

– Tegnap találkoztam vele. A parkban.

Mr. Lazenbyre pillantottam, mintha még ő is teljesen felvillanyozódott volna.

– Mit akart? – kérdezte.

– Igen – szólt közbe Pebbles. – Mesélj! A kötényembe töröltem a kezem.

– Nem sok mindent. Arra kért, hogy tegyek el neki egy szelet pitét.

– Pitét? Ó! – Faylene a szívére szorította a kezét. – Drága, drága gyermek! – Az asztalnál ülők felé fordulva mindenkihez szólt, a madarászokat is beleértve. – Natalie férje egy évvel, hét hónappal és négy nappal ezelőtt halt meg. Körülbelül akkor. Szörnyű, tragikus baleset volt. Belefulladt a Martin-tóba, és a mentők két napig nem találták a holttestét.

Szomorú moraj futott végig az asztalnál ülők között, nekem könny gyűlt a szemembe, pedig nem is ismertem azt az embert. Aztán rájöttem, hogy nem is érte fáj a szívem, hanem Natalie-ért. És a kis Ollie-ért. Pontosan tudom, milyen apa nélkül felnőni.

Mr. Lazenby megigazgatta zöld csíkos nyakkendőjét.

– Erről meg is feledkeztem.

– Nem is tudtam, hogy Natalie visszatért a városba – szólalt meg Pebbles. – Vajon meddig marad? Mennyi idős is a kislánya?

– Még nem egészen kettő – felelte Faylene. – És nem hiszem, hogy sokáig itt maradnak, hacsak nem változott meg gyökeresen Natalie és Seelie viszonya. Tűz és víz az a két nő; különösen azok voltak Natalie tinédzserkorában.

– Dühös lesz a pite miatt – mondta Mr. Lazenby, mintha most fogta volna fel a mondandómnak azt a részét. Aztán felragyogott a szeme. – Ma még tartson ki, Anna Kate. Azt mondta, holnap már jó lesz a pite. Eltesz nekem egy szeletet? Hajlandó vagyok felárat fizetni.

Mögötte Pebbles olyan hevesen rázta a fejét, hogy attól tartottam, még agyrázkódást kap. Csöppet se sajnálta az öregurat, amiért nem kap túlvilági üzenetet szeretett, megboldogult feleségétől.

– Sajnálom, Mr. Lazenby – mondtam, és nem is nagyon volt bennem emiatt rossz érzés. Tudtam, hogy már hajnalban ott fog toporogni az ajtó előtt, és rengeteg pite lesz, amiből válogathat. – Érkezési sorrendben szolgálunk ki. Ez a kávézó szabálya.

– Bezzeg Miss Natalie-nak eltesz egy szeletet – méltatlankodott Mr.

Lazenby.

– Családtagok kivételt képeznek a szabály alól – feleltem, és elmentem az asztaltól. De azt még hallottam, hogy Faylene felkiált.

– Családtagok? Hallottátok? Anna Kate tényleg Linden. Tudtam én!

Tudtam!

– Mindannyian tudtuk – zsörtölődött Mr. Lazenby.

Mosolyogva léptem a hátsó ajtóhoz, hogy üdvözöljem Natalie-t.

– Bocs a felfordulás miatt. Kicsit nagy itt a nyüzsgés.

– Kicsit? – szólalt meg Natalie. – Kész őrültekháza.

– Kit nevezel te őrültnek? – kérdezte Íjas.

– Helló, Íjas – mosolygott szélesen Natalie. A férfi odalépett hozzá, szeretettel átölelte.

– Nem hittem volna, hogy valaha is idebenn üdvözöllek ebben az épületben.

– Változnak az idők – mondta Natalie árnyalatnyi szomorúsággal a hangjában.

– Így van – hagyta jóvá ünnepélyesen Íjas. – Rég nem láttunk.

– Nagyon hiányoztál – tette hozzá Jena könyökével félretolva az útból Íjast, hogy ő is megölelje Natalie-t. – Hol van az édes kicsi lányod?

– Ollie ma anyával van.

– Hát nem aranyos? – örvendezett Jena.

Natalie nem válaszolt, összeszorított ajkakkal mosolygott és hümmögött kicsit.

A haját ugyanúgy viselte, mint előző nap, a nyakánál oldalt egybe fogva, a fülében ugyanaz a kis aranygomb fülbevaló, és semmi más ékszer nem volt rajta. Virágos nyári ruhájának felső része csónaknyakú, a derekánál széles öv fogta össze, laza A-vonalú szoknyarésze Natalie térde körül libegett. Fekete saruszandálja frissen csillogott, és ahol a lábujján a körömlakk tegnap le volt pattogva, mára átfestette.

Minden ízében kulturált déli szépség benyomását keltette, kezdve a tökéletes tartásától a sminkjén át a ruházatáig, valami oknál fogva mégis úgy éreztem, hogy ez csak a felszín, és hogy ő maga, ahogy előző nap említette is, teljesen össze van zavarodva. Belül legalábbis.

– Az a rossz hírem, hogy ma egyáltalán nincs pite – mondtam gyorsan. – Nagyon sajnálom. Nem jó a receptem. A jó hír az, hogy rájöttem, miért nem jó, és holnap már lesz.

Figyeltem a Natalie arcán átfutó érzelmeket, ahogy a csalódás átváltott elfogadásba és… megkönnyebbülésbe?

– Elteszel nekem holnap egy szeletet? – kérdezte.

– Persze.

– Kösz. Azt hiszem, mennem kell. Állást nézek, amíg Ollie-t lefoglalja anyám. Nem tudtok valakit, aki alkalmazottat keres?

Íjas megsimogatta a szakállát, ahogy szokta, gyors mozdulatokkal lefelé.

– Nehéz idők járnak ránk mostanság. Senki nem jut eszembe, aki embert keres.

Natalie arca összerándult.

– Talán Fort Payne-ben – szólt közbe Jena. – Oda az út is elég jó.

– Inkább helyben szeretnék valamit, ha lehet – jelentette ki Natalie két kezét szorosan összefűzve. – Ahova gyalog is el tudok jutni.

– Hmm – hümmögött Jena, tekintete átsiklott rám. Sötét, ceruzavonásnyi szemöldöke felszaladt, fejével Natalie felé bökött.

Személy szerint Natalie ellen semmi kifogásom sem volt, de mégiscsak egy Linden. Nem voltam benne biztos, hogy nap mint nap szívesen látnám itt. Túl nagy érzelmi teher…

De aztán Natalie szemébe néztem, kétségbeesés vibrált benne, amiből pontosan megértettem, mennyire akar valami munkát – mekkora szüksége van rá.

Segítségre szorult. A bennem lakozó gyógyító, a gondviselő nem tudott elfordulni és továbblépni, akkor se, ha Natalie történetesen Linden.

A fenébe is.

Nagy levegőt vettem.

– Amíg a madarászok itt tanyáznak, hetente pár napon szükségünk lesz egy kis segítségre a felszolgálásnál. Ha esetleg érdekel. Alkalmi munka.

Csak amíg a madarászok nem telnek el a fekete rigókkal és szedik a sátorfájukat. – Vagy én teszem ugyanezt. Amelyikre előbb kerül sor.

Jena szája a füléig szaladt, én meg igyekeztem nem forgatni a szememet. Natalie arca felragyogott, kezét a mellkasára szorította.

– Érdekel. De őszinte leszek. Felszolgálóként nincs semmiféle tapasztalatom. Viszont gyorsan tanulok és nem ijedek meg a kemény munkától.

Akár azt is mondhatta volna, hogy allergiás a kávéra, a pitére és az emberekre, valószínűleg akkor is felajánlom neki az állást. A Callow-k vérében ugyanis ennyire benne van a segíteni akarás.

– Akkor épp olyan képzett vagy, mint én – válaszoltam. – Mikor kezdesz?

– Ma – mosolyodott el Natalie. – Most rögtön.

– Nem akarok ünneprontó lenni, de mi lesz Ollie-val? Van, aki vigyáz rá? – kérdezte Jena. – És… Seelie? Amit a kávézó iránt érez, nem hinném, hogy beleegyezik abba, hogy itt dolgozz.

Natalie kihúzta magát, szálfaegyenes lett és megmerevedett.

– Hát… nem tudom. Ennyire előre még nem gondolkodtam. Van valaki, aki talán vigyázna Ollie-ra… – Tekintetét az étkező felé irányította, és láthatóan megenyhült. Aztán egy pillanat alatt ismét megdermedt. – Az anyám az más kérdés. De elég idős vagyok már ahhoz, hogy saját döntéseket hozzak.

Ha a „saját” szónál nem akadt volna el egy kicsit, azt gondoltam volna, hogy Natalie most adja nekünk a függetlent, de elakadt, és így inkább azon gondolkodtam el, vajon mennyi saját döntése lehetett az életében.

Semmi közöm hozzá, szóltam rá magamra. Annál is inkább, mert Natalie a Linden család sarja. Most még inkább szükségem volt rá, hogy szokásomnak megfelelően tartsam a lépésnyi távolságot. Jóllehet azzal, hogy munkát adtam Natalie-nak, megszegtem az elhatározásom, de ezzel vége is van. Natalie az alkalmazottam. Barátságos leszek vele. Ennyi.

Íjas halkan füttyentett.

– Nézzenek oda, felnőttél. Mintha csak tegnap lett volna, hogy csöpp kisgyerekként segédkeztél nekünk a kertben.

– Egyszer mindenki fel kell hogy nőjön, nem igaz?

– Ki előbb, ki később – nézett ránk a válla fölött Jena, miközben kivette a sütőből a tepsit.

– Mit szólnál ahhoz, hogy ma segítesz nekünk, és meglátod, egyáltalán tetszik-e a munka, aztán ha kitaláltad, mi legyen, folytatjuk? – javasoltam.

– Jó ötlet – bólintott határozottan Jena, majd lekapott egy kötényt a hátsó ajtó melletti fogasról és odadobta Natalie-nak. – Isten hozott a Fekete Rigóban. Most ideje nekilátni a munkának. Várnak a vendégek.

– Köszönöm, Anna Kate, hogy megadod nekem ezt az esélyt – mondta Natalie és megölelt.

Sóhajtottam, én is megöleltem őt, de gyorsan ki is bontakoztam a karjai közül.

– Szívesen.

A vendégek többsége közömbös volt irántunk, de voltak néhányan, akik minden mozdulatunkat árgus szemmel figyelték. Faylene a szemét dörzsölte. A könnyei és Natalie ölelése között valahol mélyen bennem fájni kezdett valami, és erre a fájdalomra nagyon is jól emlékeztem.

Mindig ezt éreztem, valahányszor barátokra tettem szert egy-egy új helyen, mert tudtam, hogy végül el kell válnom tőlük. Pár hónap, fél év, egy év múlva, de ilyen-olyan okoknál fogva mindig mennem kellett, és mindig fájt. Egy ízben, amikor Anyuval egy kis, pennsylvaniai városba költöztünk, ahol középiskolába jártam, elhatároztam, hogy nem kötök barátságot senkivel. Azt terveztem, hogy fél évig magányos leszek, és így megkímélem magam a bánattól. A döntés azonban elég rosszul sült el, mert az a szomorúság, amit amiatt éreztem, hogy megtagadtam magamtól a barátokat, még annál is rosszabb volt, mint ott hagyni őket, amikor eljön az idő.

Az évek során kialakítottam azt a módszert, hogy lépésnyi távolságot tartok, ami hosszú időn át egész jól működött. Barátságos voltam, de nem voltak barátaim. Így is fájt a távozás, de nem annyira. A hátulütője persze az volt, hogy viszonylag magányosan telt az életem. Ez azonban nem volt túl nagy ár az érzelmi jóllétemért.

Itt, Wicklow-ban jobban kellett ügyelnem, nehogy túlságosan kötődni kezdjek. Más se hiányzott volna a gyászomhoz, mint az a szívfájdalom, amikor majd elhagyom a várost.

Nagy levegőt vettem, félretettem a gondolataimat és visszatértem a munkához. A pluszkéznek köszönhetően gyorsan kiszolgáltuk az ebédelő tömeget. Natalie egész jó felszolgálónak bizonyult: kedves volt, erős és gyors. Azt a meghökkenést, hogy a helyiek itt látják őt dolgozni, sokkal jobban kezelte, mint ahogy nekem sikerült volna, bájosan nevetett a záporozó kérdéseken.

A leggyakrabban az merült fel, vajon az anyja tudja-e, hogy Natalie hol van.

Ezt hallva, no meg visszagondolva Íjas megjegyzésére, hogy nem hitte volna, hogy valaha is ebben az épületben üdvözölheti Natalie-t, azon tűnődtem, hogy a Fekete Rigókávézó Natalie számára is éppolyan tiltott zóna volt-e, mint az én számomra.

Ahogy Natalie mondta, változnak az idők. És ezzel nagyon is egyet kellett értenem.

10

Anna Kate

Egy órával zárás után nekivágtam, hogy felkeressem a Babérhegy utca déli végében a bíróság mészkő épületét. Az udvara szabadtéri amfiteátrumnak ad otthont, koncerteket, filmvetítéseket, színházi előadásokat szoktak oda szervezni, és ott van az a játszótér is, ahol előző nap belefutottam Natalie-ba. Íjas és Jena szerint a bíróság épületében található a város összes hivatala, a rendőrség, két bírósági tárgyalóterem és a könyvtár, ami az én úti célom volt.

Az amfiteátrumnál három ember tevékenykedett, a vetítővásznat szerelték fel az esti „Mozi a holdfényben” eseményre, melynek keretében a Pán Pétert fogják vetíteni. A széles faajtók közé kifeszített méretes molinó hirdette a július negyedikei karnevált. Lesz ott vidámpark, finomságok minden mennyiségben, zene, kézműves termékek, és persze tűzijáték – mindezt a bizonyos Restaurációs Bizottság finanszírozza. Feltűnt, hogy a gyepen megrendezendő további eseményeket is ugyanaz a bizottság pénzeli.

A bírósággal szemközt egy kis motel állt, neonvörös felirat hirdette, hogy MEGTELT, vagyis nincs kiadó szobájuk. A környéken ezenkívül csak egy mosoda tartott nyitva, meg egy olasz étterem, amely sok helybeli szerint a város legjobb pizzázója. Azt persze senki nem említette, hogy ez valójában a város egyetlen pizzázója, de ezen azért nem nagyon lepődtem meg. Nem kellett sok idő, hogy rájöjjek, a wicklow-iak inkább arra összpontosítanak, amijük van, és nem arra, amijük nincs.

A bíróság keleti oldalán több üzlet is működött, egy kisebb vegyesbolt, egy barkácsszaküzlet meg egy gazdabolt. Azokra a házakra, amiket innen láttam, ráfért volna egy kis törődés: tetőjavítás vagy festés. Vagy mindkettő. A kerítések düledeztek, a fű túl magasra nőtt.

Ahogy a lépcsőhöz értem, egyenruhás rendőr jött ki a bíróság épületéből és ajtót nyitott nekem. Magas volt és izmos, hordó mellkasú, széles vállú, az orrát pedig valószínűleg egyszer-kétszer betörték már. A csípőjéről fegyver lógott, a vállán, erőteljes álla mellett mikrofon csücsült. A fején sötét sapkát viselt, ami árnyékba borította világoskék szemét.

– Te vagy Anna Kate, ugye? – mosolygott rám, és felém nyújtotta nagy kezét. – Josh Kolbaugh vagyok. Faylene Wiggins veje.

Persze, tudhattam volna, már pusztán Faylene szakszerű leírásából, hogy tudniillik Josh jól megtermett, mackós fiú. Tényleg elég mackós.

Grizzlyméretnek mondanám.

– Marcy férje vagy, ugye? Josh csak mosolygott tovább.

– Igen, naccsád. Gyorsan tanulsz. Gondolom, egy csomó emberrel találkoztál az elmúlt héten. Nem könnyű követni a neveket meg az arcokat.

Ez a „naccsád” számomra lassan ölő méreg.

– Sokat segít, hogy nem egészen négy órával ezelőtt Faylene részletekbe menően mesélt nekem rólad, Marcyról meg Lindy-Louról. – Gyakorlatilag lyukat beszélt a hasamba, és valahányszor ott hagytam, hogy mást szolgáljak ki, visszatértemkor ott folytatta, ahol előzőleg abbahagyta.

Eléggé megnehezítette számomra a barátságosság politikáját.

– Vagy úgy. Akkor mostanra valószínűleg jobban ismered az életemet, mint én magam.

– Azt azért nem. De talán a jövő hét végére már igen.

– Nem kétlem. – A szeme csillogása jó humorérzékről árulkodott. – Bemész? Mit keresel? Segítsek? Kész labirintus ez az épület, feliratok meg nem nagyon vannak.

– A könyvtár?

– Menj erre egyenesen – igazított útba –, az első folyosónál fordulj jobbra, a következőnél balra, fel a lépcsőn, és ott lesz a sarokban. Nem fogod elvéteni.

– Egyenesen, jobbra, fel, balra, sarokban. – Beléptem az ajtón. – Értem. Josh a fejét rázta.

– Egyenesen, jobbra, balra, fel, aztán a sarokban – magyarázta, jobb kezével megtámogatva mondandóját, mintha activityznénk.

Reméltem, hogy ez a mostani kirándulásom nem úgy sül el, mint az előző délutáni, különben majd nagy erőkkel indulhatnak a keresésemre.

– Megtalálom – mondtam magabiztosabban, mint amilyennek éreztem magam. – Köszi.

– Nincs mit – tisztelgett. – Legyen jó napod, Anna Kate.

Becsukódott mögöttem az ajtó, magamba szívtam az öreg épület szagát, amelyből kiéreztem a viaszt, a port, a történelmet meg egy kis penészt is. A papucsom csattogása a márványpadlón visszhangot vetett a mahagóni falburkolaton. Jobbra fordultam, aztán balra, aztán fölmentem a lépcsőn. És valóban ott volt a könyvtár. A kétszárnyas ajtó egyik fele ki volt támasztva műanyag ékkel.

Belépve azonnal otthon éreztem magam, mintha közeli barátaim lennének a magas fapolcokon sorakozó, színes gerincű könyvek a régi papír szagával, a dohossággal, az emlékekkel. Sokat üldögéltem könyvtárakban – afféle szentélyek voltak számomra, ahol az iskola után töltöttem az időmet, amíg anyu haza nem ért a munkából.

A szolgálati pultnál egy középkorú nő ült, szőke haját rózsaszín tincsek tarkították. Közeledtemre felkapta a fejét.

– Segíthetek?

– Jó napot. Igen. Van a könyvtárnak régi napilapgyűjteménye?

– Az attól függ – felelte kikapcsolva a monitort, immár minden figyelmét nekem szentelve. – Milyen régi lapokat keres? A kilencvenes évek végén egy árvíz csaknem mindenünket elmosta. Lassan összeszedegetjük, amit tudunk, de vannak jelentős hiányok.

– Huszonöt évvel ezelőttieket szeretnék.

A nő különös tekintettel nézett rám, majd így szólt:

– Véletlenül nem az augusztusi számokat?

– Honnan tudta?

– Bár azt mondhatnám, hogy látnok vagyok, de sajnos erről szó nincs.

Különben már nyertem volna a lottón, és nem itt dolgoznék a könyvtárban. Na nem mintha nem szeretném a munkámat – tette gyorsan hozzá, és még körbe is nézett, nincs-e a közelben a főnöke. – Jöjjön.

Követtem, és közben azon tűnődtem, vajon neki is van-e valami köze Faylene-hez – elég hasonló módon beszélt.

Visszanézett rám, és így szólt:

– Folyamatban van az újságok digitalizációja, de meglehetősen unalmas munka, és sajnos nincs is rá elég pénzünk. Azok a lapok, amiket abból az évből sikerült megmentenünk, már mikrofilmen vannak. Ismeri a mikrofilmolvasót?

– Már láttam ilyet. Az számít?

– Több, mint amit egyesek, akik idetévednek, elmondhatnak magukról – válaszolta halkan nevetve. – Elég könnyű használni. Hamar megtanulja.

Megannyi könyvespolc között vitt az utunk, elhaladtunk egy folyosón, ahol csak DVD-k és Blu-ray filmek vártak kölcsönzésre, aztán a gyermekrészleg következett, ahol épp meseolvasás zajlott. Elmosolyodtam a gyerekek láttán, kis arcukon látszott, hogy teljesen elvarázsolta őket, amit egy nő nagy beleéléssel olvasott fel nekik egy bizonyos Eddie-ről, aki elvesztette a játék mackóját. Vissza kellett fognom magam, nehogy én is leüljek mesét hallgatni.

Elég sok időt töltöttem könyvtárakban ahhoz, hogy rájöjjek, nem is olyan csöndes helyek ezek, mint hisszük. Szinte mindig vannak könyvtárosok, akik egymással sutyorognak. Hallani a szőnyegen a léptek tompa puffanását, a lapozás neszét, a gyerekek meg eleve hangosak, még nem ismerik a négy fal közötti hangerőt. A fűtő vagy hűtő berendezés morog. A dallammá egyesülő többféle zaj szinte balzsam volt, ami simogat és megnyugtat.

Amint közeledtünk egy olyan részhez, ahol zárt helyiségek sorakoztak – a kiírás szerint tanulócsoportok vagy közösségi találkozók céljára tartották fenn, és le lehetett foglalni őket –, a cserfes könyvtáros így szólt hozzám:

– Várnia kell. Azt a filmet, amit szeretne, épp olvassák – mutatott az ablakon át a helyiségbe, ahol egyetlen mikrofilmolvasó volt, egy asztal, két szék és egy fénymásoló.

Amikor megláttam, ki ül az összekaristolt asztalnál a kép ernyőt bámulva, nem hittem a szememnek.

Natalie volt az.

Ő pedig bizonyára megérezte, hogy figyelik, mert felkapta a fejét.

Nyakáig elvörösödve kelletlenül integetett nekem.

– Ó, maguk ismerik egymást? – kérdezte a könyvtáros.

– Ő a nagynéném – mondtam olyan fesztelenül, ahogy csak tudtam.

– Natalie a nagynénje? – Összefutott a szemöldöke. – Maga Matt rokona?

– Matté?

– Bár nem hiszem – folytatta apró nevetéssel. – Matt Natalie férje. Volt. Nyugodjék békében. – Fejét oldalra döntve az arcomat méregette. – De ha nem Matt révén családtag… Jó ég! Maga Anna Kate?

A kisvárosok újra meg újra lenyűgöznek.

– Igen. Anna Kate Callow vagyok.

A könyvtáros megragadta a kezem, de nem azért, hogy megrázza, hanem hogy a kezében tartsa. Szorosan körbefogta.

– Mary Beth Sheehan. De jó, hogy megismertelek. Zé csodálatos asszony volt, nyugodjék békében. Gyakori látogató volt itt, nagyon hiányzik. Micsoda megrázkódtatás volt, mikor megtudtam, hogy van egy unokája! Együtt jártam iskolába az édesanyáddal. Amikor itt hagyta a várost, senkinek fogalma sem volt róla, hogy várandós. – Cöcögött. – Micsoda tragikus történet.

Nem tudtam eldönteni, mire gondol: arra, hogy anyám várandós volt, arra, hogy elhagyta a várost, vagy anyám vagy Zé halálára. De talán erre mindre.

Próbáltam kiszabadítani a kezemet, de Mary Beth szorosan fogta. A szorítást még kevésbé viseltem jól, mint az ölelést.

– Barátok voltatok a mamával?

– Nem mondanám. Eden hallgatag volt. Sok mindent magába zárt. Nem volt „legjobb barátja”, hacsak nem tekintjük annak AJ-t és Aubint.

Találkoztál már Aubin Pavegeau-val? Manapság szinte remeteként él. – Halkabbra fogta a hangját. – Évekkel ezelőtt szörnyű autóbalesete volt, elvesztette a feleségét – nyugodjék békében –, és azt nem tudta kiheverni. AJ-jel mindenesetre együtt nőttek fel és szívbéli jó barátok voltak. Amikor AJ randizni kezdett Edennel, magától értetődött, hogy onnantól mindhárman barátok lettek. Olyan a szemed, mint Edené. Ugyanaz a szép zöld szín. Ó! De jó, hogy találkoztunk!

– Köszönöm. – Végre sikerült kiszabadítanom a kezemet, és az ajtó felé nyúltam. – Nem akarlak feltartani, gondolom, van más dolgod, majd Natalie megmutatja, hogyan kell használni a mikrofilmolvasót. Ha bármi gondom van, megkereslek.

– Persze, persze – mosolyodott el Mary Beth. – Tudod, hol találsz meg. Ja, és nagyon, de nagyon örülök, hogy itt vagy Wicklow-ban. Meg fogod szeretni. Tudom. Gyere oda hozzám, amikor elfelé mész, kiállítok neked egy olvasójegyet. – Örömében teljes testében megrázkódott, aztán sarkon fordult és elballagott.

Mikor végre kinyitottam az ajtót és beléptem a terembe, Natalie arcára gunyoros mosoly ült ki. Nagy levegőt vettem, aztán kieresztettem.

– Ó, kedveském – mondta Natalie negédesen.

– Mary Beth rokona Faylene-nek? Ugye rokona?

– Unokatestvére. Az édesanyjaik testvérek voltak, de Faylene anyja már elég régen meghalt.

– Nyugodjék békében – mondtuk egyszerre, és önkéntelenül elnevettük magunkat.

Ahogy Natalie mellé húztam egy széket és leültem, arra gondoltam, nem is emlékszem, mikor nevettem utoljára. Jó érzés volt.

Bár most már arra akartam koncentrálni, amiért jöttem, nem állhattam meg, hogy Natalie-nak legalább ennyit mondjak:

– Biztos, hogy hallottad, amikor Mary Beth az imént megemlítette a férjedet, meg korábban Faylene is mondta a kávézóban. Igazán sajnálom.

Natalie keze ökölbe szorult, aztán kiengedte.

– Kedves, hogy ezt mondod, Anna Kate, de erről nagyon nem szeretek beszélni. – Elfintorította az orrát. – Leginkább azért, mert őszintén remélem, hogy Matt nem nyugszik békében.

Fájdalom jelent meg Natalie arcán. Ez annyira nem vágott egybe mindazzal, amit eddig megtudtam róla. Rögtön sejtettem, hogy Matt Walker valamilyen módon szörnyű fájdalmat okozott neki. Máris meggyűlöltem azt az embert.

– Értem. Akkor remélem, hogy apró darabonként rohad örök mocsokban.

Rám nézett, nagyon lassan elmosolyodott, olyan ragyogó mosollyal, hogy a szeme melegséggel telt meg, és olvadt csokiszószra emlékeztetett. A vállát leengedte, eltűnt belőle a feszültség.

– Rég nem hallottam ilyen kedveset. – Felnevetett. – És nem kellett volna azt mondanom, amit mondtam. Csak most már jó ideje a gyász düh fázisának a foglya vagyok.

– Értelek – mondtam. – Ismerem az érzést, de neked valamivel több okod van a haragra, mint nekem.

Most meg mit csinálok? Ez már túlságosan is barátságos gesztus volt. De nem tudtam megállni, muszáj volt segíteni neki, hogy túljusson a fájdalmán.

– Ha bármikor beszélni szeretnél…

Callow-nak lenni olykor egész egyszerűen borzalmas. Senkinek nem kellene segítenem.

Senkinek.

Az a hülye örökség.

Natalie tudomást sem véve a belső küzdelmemről az asztal mellett kinyújtóztatta hosszú, napbarnított lábát. Lapos sarkú szandál volt rajta, de munka közben egyáltalán nem panaszkodott, hogy fáj a lába, pedig láttam, hogy a bal lába kisujján csúnya vízhólyag nőtt. Kezdtem azt hinni, hogy mégis a stepfordi feleségek közül való.

– Köszi, Anna Kate. Talán majd egyszer elmondom. De nem ma. Vagy holnap. Vagy holnapután.

– Nyár végéig ráérsz. Csak akkor kezdek az orvosin Massachusettsben.

Az még sok idő.

A szemöldöke a homlokára szaladt.

– Orvosi? Gondolom, háziorvos leszel.

Tudtam, miért mondja ezt. Mert apám is háziorvosnak készült, úgy volt, hogy Linden doki mellé jön, és tovább viszi a praxisát.

– Még nem tudom. – A háziorvosi pálya nem nagyon vonzott. Őszintén szólva a hagyományos orvoslás általában nem vonzott. – Jobban érdekel az integratív orvoslás, mint az oszteopátia vagy a homeopátia. – Anya ugyan nem értene egyet velem, de számomra ez volt az egyetlen lehetséges út az orvosin.

Natalie bólintott, de nem kerülte el a figyelmem, hogy a homlokát ráncolja.

– Mi az? Nem hiszel a természetes gyógymódokban?

– Ugyan! Én hiszek benne. – Kezét a mellkasára szorította.

Feltűnt már ez a mozdulata – olyankor csinálja, amikor nagyon elszánt.

– Kitalálom. Apád nem hisz benne.

– Sem az anyám, sem az apám. Azt hiszem, egyszer-kétszer a „kuruzslás” szót is használták ezzel kapcsolatban.

– Még szerencse, hogy ez nem az ő döntésük. – És egyszerre értelmet nyert előttem, hogy anyám miért zárkózott el a holisztikus orvoslástól. Egy egész cukkinitövet tennék rá, hogy apám se hitt a természetes gyógymódokban. Anyám az örökségét is megtagadta apám kedvéért.

Nem csoda, hogy ebben a kérdésben sosem voltak egy hullámhosszon Zével.

– Nagyon igaz – jegyezte meg Natalie. – Fontos, hogy a saját utadat járd.

Mindezt olyan meggyőződéssel jelentette ki, hogy úgy éreztem, inkább magának mondja, mint nekem. A saját dolgoddal törődj, Anna Kate, mondtam magamnak, lenyelve a következő tucatnyi kérdést. Natalie gyermekkorának minden részletét ismerni szerettem volna: hogy hogyan élt a Lindenek között, honnan ismerte Íjast és Jenát, de persze a legjobban arra vágytam, hogy amit csak lehet, mindent megtudjak apámról. Muszáj volt témát váltanom.

– Kicsit meglep, hogy itt talállak – jegyeztem meg. A cikkre pillantott, amelyet épp olvasott.

– Úgy érzem magam, mint a kisgyerek, akit rajtakapnak, amint sütit csen a kamrából.

Elolvastam a címet, amely a képernyőn épp ki volt nagyítva.

WICKLOW BÜSZKESÉGE AUTÓ BALESETBEN ÉLETÉT VESZTETTE

Közelebb hajoltam, úgy tanulmányoztam Andrew James Linden arcát. A képen úgy nézett ki, mintha az egyik végzős képe lett volna. Széles mosolyát gödröcskék keretezték. Lefelé tekintő kék szeme huncutul csillogott, orrát és az arcát szeplők pettyezték. Rövidre nyírt vörösesszőke haja divatosan tüskésre volt zselézve.

– Anyámnak alig egy-két fotója volt róla. Ezt sose láttam.

– Furcsa, hogy nem volt neki több. Évekig jártak együtt, nem?

– Három évig. A középiskola második évétől. – A képre meredtem, magamban lehetetlen dolgokat kívántam. – Anyám nem szeretett fotózni. És azt se szerette, ha őt fotózták. A szüleidnek van róluk közös képe?

– Én biztos, hogy nem láttam olyat.

– Persze, ha lett is volna, anyámat nyilván letépik róla. Kis szünet után Natalie csak ennyit mondott:

– Valószínű.

Csodáltam, hogy meg se kísérli szépíteni a dolgokat.

– Miért olvasod ezeket a régi cikkeket? Natalie hátradőlt a székén.

– Abban a hitben nőttem fel, hogy Eden gyilkos volt, de megúszta.

Folyton ezt hallottam. Aztán tegnap este fültanúja voltam, hogy a szüleim vitatkoznak, és apu azt állítja, hogy a karambol baleset volt. A mama azt mondta, gyilkosság volt. Nem sok mindent tudok arról, hogy mi történt azon a napon – totyogó korú voltam –, de nyugtalanító a tudat, hogy a karambol talán mégiscsak véletlen volt. A szüleimtől nem akartam kérdezősködni, inkább ide jöttem információért. Sajnos a cikkek többsége elég elnagyolt. Visszatérő fordulat, hogy „az esetet még vizsgálják” – tette hozzá, ujjaival mutatva az idézőjelet.

Átfutottam a cikket. Verőfényes nyári napon történt, hogy egy mellékúton haladva a kocsi lesodródott az úttestről és egy fának ütközött. Az utas, Andrew James Linden azonnal életét vesztette. A sofőrt, Eden Callow-t súlyos sérülésekkel kórházba szállították. Az előzetes jelentések szerint sem drogot, sem alkoholt nem fogyasztott a sofőr, és a sebesség sem játszott szerepet a balesetben. Érdekes adalék, hogy a kocsi apámé volt. De akkor miért anyám vezetett?

– Igaz, hogy Eden nem emlékezett az ütközésre? – kérdezte Natalie. – Anyám mindig azt mondta, hogy Eden számára elég kényelmes ez az amnézia.

– Igen, igaz. Csak azt tudta, amit mások mondtak neki. Tudod, miért anyám vezette a kocsit?

– Fogalmam sincs. De anyám meg van győződve róla, hogy veszekedtek, mert AJ tovább akart tanulni, itt hagyva Edent, aki dühében lehajtott az útról azzal a céllal, hogy mindkettőjükkel végez, de ő végül túlélte.

Jena ugyanezt mesélte.

– Anyu mindig is azt kívánta, bár ő se maradt volna életben. Ha nem lettem volna én, szerintem már jóval hamarabb szerét ejti, hogy apám után menjen. Az életénél is jobban szerette őt, és mivel én apám része vagyok, szeretett engem annyira, hogy fölneveljen, amíg már tudok gondoskodni magamról.

Győzködtem magam, hogy ez az információ a történethez tartozik, és nem túlságosan személyes, de úgy éreztem, hogy ez valójában hazugság.

Natalie a karomra tette a kezét.

– De ugye nem… Ugye nem lett öngyilkos?

– Szándékosan nem. De nem járt orvoshoz, és nem törődött a figyelmeztető jelekkel, a vérröggel, amely aztán az infarktusát okozta. Arra jutottam, hogy a szíve eleget gyászolt, és egyszerűen feladta. De az a helyzet, hogy mindig azt állította, szándékosan soha nem tudott volna ártani apámnak. Hogy szerették egymást és össze akartak házasodni. Arra nem emlékezett, hogyan ütköztek a fának a kocsival, de azt tudta, hogy baleset volt.

– A baleset után miért hagyta el olyan hamar Wicklow-t? Anyám mindig azt mondta, hogy a bűntudata miatt.

Hogy hogyan tudtam ennyire megvetni egy olyan nőt, akivel még csak nem is találkoztam, rejtély volt számomra.

– Miattam hagyta el a várost. Mit csináltak volna a szüleid, ha megtudják, hogy AJ gyermekével várandós?

Natalie elsápadt.

– Teljes körű gondnokságot akartak volna szerezni fölötted.

– Pontosan. Megvolt hozzá a pénzük, a hátterük, a kapcsolataik, és kellően kétségbe voltak esve…

Natalie fáradtan sóhajtott.

– Mondd csak, Anna Kate… Várakozón néztem rá.

– Te miért vagy most itt? Miért akarod látni ezeket a régi cikkeket? Az asztallapon egy tintapacát dörzsölgetve így válaszoltam:

– Nagyjából ugyanazért, amiért te. Többet akarok tudni. Anyám ritkán beszélt a balesetről, de amikor mégis…

– Igen?

– Valahogy mindig úgy éreztem, van még ott valami. És azt gondolom, jogom van megtudni, mi történt valójában azon a napon.

– Ha valakinek joga van ehhez, az te vagy. És most?

– Esetleg a rendőrségi iratokban vannak még további részletek?

– Lehetséges. De ez huszonöt éve történt. Jóval azelőtt, hogy a rendőrőrsöket számítógépekkel felszerelték volna. A papír alapú jelentéseket vajon megőrzik ennyi ideig?

Apám mosolygós arcát néztem a képernyőn, és megint elfogott a szomorúság.

– Nem tudom, de ki fogom deríteni.

11

– Elnézést! – szólt a riporter az asztalok között tüsténkedő fiatal nőhöz.

– Segíthetek? – kérdezte a nő, fiatalságtól csillogó barna szemmel, amelyben mégis szomorúság ült, és a riporter ebből arra a következtetésre jutott, hogy nehéz élet lehet mögötte.

– Arra gondoltam, hogy talán itt maradnék éjszakára, és megnézném magamnak azokat a fekete rigókat. Úgy láttam, a motel tele van. Van valami más hely a környéken?

– Van pár hely, ahol meg lehet szállni – felelte a nő. – Körbekérdezek, és mondom, mik a lehetőségek.

– Én itt leszek.

Natalie

– Hatvanhat, hatvanhét. – Bámultam a kupacnyi pénzt az asztalon. Csaknem hetven dollár borravalót szedtem össze a kávézóban az órabéremen túl, amit Anna Kate fizetett.

És ez csak a kezdet.

Öt dollárt Ollie perselyébe raktam, húszat a tárcámba, a többit meg eldugtam egy régi, fém órásdobozba, amit azután az alsóneműs fiókomba rejtettem. De gyorsan észbe kaptam, hogy valószínűleg ez az első hely, ahol egy betörő kutakodna, úgyhogy kivittem a fürdőszobába, a mosdókagyló alá. A samponok, szappanok és fürdőszobai játékok között sokkal biztosabb helyen van.

Körülnéztem, és találtam egy olyan, egy hálószobás lakást a városban, amiért havi négyszáz dollárt kértek, rezsi nélkül. Kéthavi bérleti díjat letétbe kell helyeznem, ennyit össze kell szednem, mielőtt egyáltalán arra gondolok, hogy kiköltözöm a kisházból – és egyúttal elmenekülök anyám vasmarkából. És persze majd találnom kell teljes munkaidős, állandó munkát is.

Nagy levegőt vettem, hogy legyűrjem a kezdődő pánikot. Emlékeztettem magam, hogy azon ráérek később is aggódni, találok-e másik munkát. A gondolat, hogy saját fészket teremtek, annyira megigézett, hogy kivettem a húszast a tárcámból, elővettem az órásdobozt, és kicseréltem a húszast tízesre. Aztán a tízest egy ötösre.

Ollie a nappaliban üldögélt a padlón zöld Csingiling-jelmezben, amit anyám vett neki a ma esti mozilátogatásra. Ahogy a kockákkal megrakott billenőplatós teherkocsiját tologatta a kis szőnyegen, cseppet sem tűnt fáradtnak, noha már közelgett a lefekvés ideje.

Kihasználva a pillanatot csak néztem, ahogy játszik, és hálát adtam a szerencsés csillagzatomnak, hogy nem történt semmi dráma a délelőtti úszólecke alkalmával. A mama szerint Ollie úgy lubickolt a vízben, mint egy halacska, és az úszólecke után még sokáig a medencében maradt vele. Az önelégültséget, amellyel mindezt a tudtomra adta, igazán megtarthatta volna magának. Minden erőmet össze kellett szednem, hogy megőrizzük legalább a béke – mégoly hamis – látszatát, és ne nyissam ki a számat.

Hanem csak mondjak köszönetet a mamának, amiért egész nap vigyázott Ollie-ra.

Még egy mély levegőt vettem, hogy elcsitítsam hirtelen támadt émelygésemet, és legyűrjem a dühömet. Ollie rendben volt. Boldog volt. Élt. Nem esett baja, nem sérült meg.

De vajon hány lecke kell ahhoz, hogy ne aggódjam azért, mert Ollie vízközelbe kerül? Mennyi idő kell, hogy elmúljon a bénító félelem? Mert egyelőre erre esélyt sem látok.

Az elülső ablakon át észrevettem, hogy apám közeledik a kisházhoz, és hirtelen arra gondoltam, mégsem tartok a szüleimmel a bíróság udvarára az esti vetítésre.

Könnyebb útnak látszott otthon maradni. Könnyebbnek, mint kezelni a részvétnyilvánításokat és a kérdéseket a mama fagyosságáról.

Még mielőtt apu kopoghatott volna, kinyitottam az ajtót, mire ő belépett, és a kezembe nyomott egy műanyag bevásárlózacskót.

Belekukucskáltam.

– Mi ez?

– Nyitásérzékelő az ablakra. A mai reggel után arra gondoltam, ez talán segít, hogy nyugodtabb legyél.

Aztán lehajolt és kitárta a karját, Ollie pedig odaszaladt hozzá.

– Napa! – kurjantott Ollie.

Ez volt a saját rövidítése a „nagypapára”. Kezdtem megtanulni, milyen találékonyan gyártanak szavakat a totyogók.

– Nahát, csak nem te vagy a legcsinosabb, akit ma láttam? – mondta Ollie-nak, megrázogatva a jelmez szoknyájának pillekönnyű szirmait. – De tudod-e, mi hiányzik? – Ezzel előhúzott a zsebéből egy kézzel faragott, összekaristolt, zöld traktort, melynek festését a használat és az idő jelentősen elhalványította.

Ollie arca felragyogott.

– Tattor!

– Ez a traktor még az enyém volt, amikor gyerek voltam, aztán AJ kapta meg. Arra gondoltam, ideje, hogy valaki olyan kapja meg, aki annyira fogja szeretni, mint mi szerettük.

Ollie boldogan leborította a kockákat a billenőplatós teherkocsijáról, aztán ráállította a traktort a platóra. Most a kettőt együtt tologatta a szőnyegen, no meg át az útjába eső kockákon.

Elöntöttek az érzelmeim. Hát ezért költöztem haza, emlékeztettem rá magam. Ez az, ami miatt megéri a bosszúság és harcok anyámmal. Hogy Ollie-nak meglegyenek ezek a kis kötődései a családhoz. Ha Montgomeryben maradok, a szeretett traktor ott porosodik tovább AJ hálószobájában a polcon. De így, hogy visszajöttünk, egy darab apámból és a bátyámból helyet kap Ollie szívében. És az enyémben is.

– Köszönöm – mondtam, és igyekeztem uralkodni a hangomon. – Mint látod, Ollie máris megszerette.

Apu a sarkán hintázott. Ez biztos jele annak, hogy valami nyomja a lelkét. Vártam, míg végül megszólalt.

– Hallom, ma pincérkedtél egy kicsit.

– Inkább sokat pincérkedtem. Tömve volt a kávézó. – A textildarabokkal babráltam, amiket a pult tetejére terítettem. Azt terveztem, hogy miután Ollie-t ágyba dugtam, nekilátok elkészíteni a hajpántokat Faylene-nek. – Akkor már a mama is tudja?

– Hatan felhívták, hárman e-maileztek neki, és még egy csokor virágot is kapott aggodalmas barátoktól. Mindezt tizenegy előtt.

Olykor lebecsülöm a kisvárosokat.

– Pedig a mama egy szót se szólt, amikor meghozta Ollie-t.

– Jobban örültél volna, ha szól? – Mivel nem válaszoltam, folytatta. – Mégis mit művelsz, Natalie? Miért dolgozol a kávézóban, amikor pontosan tudod, anyád mit fog érezni emiatt?

Átforrósodott a bőröm.

– Csak egy szelet pitéért mentem oda, de ma nem volt. Azért maradtam ott, mert nagyobb szükségem van a munkára, mint a mamának a büszkeségére.

Isten a tanúm, hogy volt idő, amikor örömmel hoztam volna anyámat kínos helyzetbe, de ez már a múlt. Békét akartam, és elég sok mindent hajlandó voltam ezért feladni.

Mondjuk, ezt nem.

– Ha pénzre van szükséged…

– Arra van szükségem, hogy a saját pénzemet megkeressem.

– Értem – mondta egy idő után apám. – És Ollie-val mi lesz?

– Megállapodtam Faylene Wigginsszel. – Rendkívül nagyvonalú tőle, hogy hetente pár napot vigyáz Ollie-ra. Vagy öt percig vitatkoztunk azon, hogy fizetek érte – ugyanis ingyen akarta csinálni –, de végül beleegyezett, hogy elfogad tőlem pénzt. Messze nem annyit, amennyit manapság gyermekfelügyeletért vagy napközbeni gondozásért egyébként fizetni kell, de mégis egy olyan összeget, amitől nem érzem úgy, hogy potyázok. – Faylene pár napon vigyáz az unokájára, szóval Ollie-nak még pajtása is lesz, akivel játszhat.

– Tudod, hogy megkérdezetted volna anyádat.

Makacsul keresztbe fontam a karomat magam előtt. Megkérdezhettem volna anyámat. Talán meg kellett volna kérdeznem. De nem akartam. Ilyen egyszerű – vagy bonyolult. De nem bocsátkoztam vitába a döntésemről apámmal, inkább mással hozakodtam elő.

– Micsoda hülyeség, hogy valaki virágot küldött a mamának. Virágot!

Atyavilág!

Apám elmosolyodott.

– Még együttérző üzenet is volt hozzá.

– Ugye csak viccelsz?

– Sajnos nem.

Kitört belőlem a nevetés. Ha nem nevetem el magam, tuti eldurran a fejem.

– Igazán nem akarok nektek csalódást okozni, de én nem látok semmi rosszat abban, hogy a kávézóban dolgozom. Sem abban, hogy megismerem Anna Kate-et. Hiszen családtag. Elég volt ebből a régi ellenségeskedésből a Callow-kkal.

Ollie áttolta a traktort a lábunkon, majd fel a dohányzóasztalra. Közben valamit gügyögött a saját nyelvén, egyáltalán nem érdekelte a körülötte zajló küzdelem.

Annyira vágytam arra, hogy ilyen béke legyen a fejemben. Ezúttal apám tért ki a vita elől.

– Egy szelet pitéért mentél a kávézóba? Feketerigó-pitéért?

– Igen – feleltem, de hallottam a hangomban a védekező tónust. – Nem kell ebből olyan nagy ügyet csinálni.

– Ki csinál belőle nagy ügyet? – kérdezte apám könnyedén. Nyilván neki is feltűnt a ki nem mondott mentegetőzés.

Ollie most a kanapé támláján tologatta a traktort, én pedig minden igyekezetemmel arra összpontosítottam, ami jó az életemben.

Apu ismét hintázni kezdett a sarkán, a kezét zsebre vágta.

– Ma délután úgy esett, hogy beszéltem egy Fort Payne-i kollégával. Ha akarod, jövő csütörtökön tud téged fogadni – mondta.

Gyanút fogtam.

– Miféle kolléga?

– Terapeuta.

– Milyen terapeuta?

– Gyászterapeuta.

Összecsaptam a kezem, és könyörögtem a jóistenhez odafenn, hogy adjon nekem elég türelmet.

– Már jártam terápiára.

– Talán ideje, hogy újabb terápiába kezdj – felelte nyugodtan. – Te magad mondtad, hogy még most is rémálmok gyötörnek. És hallottam, hogy délelőtt a városban pánikrohamod volt.

– Elég sok mindent hallottál ma. Ki mondta? – Nehogy kiderüljön, hogy ő is kapott virágot!

– Mit számít? Csimpaszkodtál a lámpaoszlopba falfehéren vagy nem? Lángolt az arcom zavaromban.

– A csimpaszkodás azért enyhe túlzás. Csak fogtam a lámpaoszlopot.

Kicsit szorosan.

– Mikor kezdődtek újra a pánikrohamaid?

Nem akartam bevallani, hogy el sem múltak, ezért csak megvontam a vállam.

Sokatmondó tekintettel nézett rám.

– És ne feledkezzünk meg a tegnap esti összetűzésedről se anyáddal…

– Ami a kontrollmániájáról szólt, és nem volt semmi köze az én gyászomhoz.

– Valóban?

– Az úszóleckékről nekem kellett volna döntést hoznom. Csakis nekem, és nem másnak.

– Egyetértek – mondta apám.

– Akkor miért nem álltál mellém az este, amikor hallottad, hogy vitatkozunk?

– Mert Ollie érdeke, hogy megtanuljon úszni. Összezavarodva bámultam rá.

– Most akkor kinek az oldalán állsz? Mert mintha nem lennének egyértelműek a jelek.

– Nem választok oldalt. Segíteni próbálok.

– Hát nem úgy néz ki. – Igyekeztem csendes és szelíd hangon beszélni, nehogy Ollie észrevegye a feszültséget a levegőben. Úgy tűnt, nem érzékeli, de közben azt játszotta, hogy egymásra rakja a kockákat, csak hogy utána lerombolja az új játékával azt, amit épített.

– Nem érted, Natalie? Hagytad, hogy a félelmed döntsön helyetted. Nem gondolkodtál el azon, amit Ollie mamájaként pedig tudtál, hogy mi lenne a legjobb a kislányodnak. Hiszen tudod, hogy az jó dolog, ha Ollie megtanul úszni. De te hagytad, hogy a félelmed irányítson.

A szavai, no meg a tudat, hogy igaza van, recés élű, rozsdás késként hasítottak belém. Elfordultam, máskülönben azon nyomban sírva fakadok. Márpedig rég megfogadtam, hogy nem sírok többé. A könnyek semmi másra nem jók, csak arra, hogy úgy érezzem, én is mindjárt megfulladok.

– A tegnap esti vita miatt – mondta a papa – anyád nem hibáztatható. És te sem. A baleset volt az oka, amiben meghalt az az ember, akit annyira szerettél. Talán jó lenne, ha beszélnél erről valakinek részletesebben is.

Átölelt, a kezében egy névjegyet tartott.

Homályosan láttam csak, de megnéztem, mielőtt elvettem volna.

– A gyász úgy meg tudja változtatni a személyiséget, hogy az ember magára sem ismer, és az is lehet, hogy szeretni sem tudja magát. Nem akarom, hogy ez megtörténjen veled. Vagy Ollie-val.

Úgy éreztem, amit mond, az nem csupán tanács, hanem magyarázat.

Anyám teljesen megváltozott AJ halála után, de ő soha nem kért segítséget, hogy feldolgozza a gyászát. Másmilyen lett volna az életem, ha kér? Vagy azok után, hogy meg kellett élnie a gyermeke elvesztése miatti fájdalmat, már nem volt visszaút?

Apa szorosabban ölelte a vállamat.

– A gyógyulást nem egy szelet pitében fogod megtalálni, Natalie. A gyógyulásnak belülről kell kezdődnie. Megteszed, hogy elmész a terapeutához?

Képtelen voltam megszólalni, csak bólintottam. Felhívom.

– Öt perc múlva indulunk – mondta apu. – Velünk tartasz a bírósághoz? Ha az volt a szándékom, hogy kihúzom magam a mozilátogatás alól, most volt itt az ideje, hogy megtegyem. Nagyon is otthon akartam maradni, de apám bölcsessége betalált. Mi a legjobb Ollie-nak? A lányomra pillantottam, ahogy a Csingiling-jelmezben az összekaristolt játék traktort úgy szorongatta, mintha a világ legértékesebb holmija lenne.

Talán az is volt.

Kezembe fogtam a névjegyet, visszanyertem a hangom.

– Pár dolgot be kell pakolnom, az még néhány perc. Ne várjatok, ha indulnotok kell.

– Várunk rád, Natalie – mondta csöndesen az ajtó felé menet. – Mindig vártunk. Mindig várni fogunk.

Anna Kate

Szombat éjfél felé járt, forró teát kortyolgattam, és igyekeztem nem stresszelni magam.

Ma négyféle feketerigó-pitét árultam, összesen tizenkét tepsivel.

Megemeltem a mennyiséget, mert tegnap késő délután kaptam egy fülest Mr. Boydtól. Megemlítette, hogy az összes déli madarásztársaság körében híre ment a fekete rigóknak, és hétvégére sokan idelátogatnak, hogy láthassák a ritka madarakat. Reggel teljes létszámban meg is érkeztek, úgyhogy délre már egy morzsányi sütemény sem maradt.

És mindegyik pitében ott volt a titok, egy teáskanálnyi eperszirup, ami magában elég rettenetes, a pite töltelékében viszont gyakorlatilag észre se venni, csak ha valaki kifejezetten keresi.

Nekem erőteljesen átjött az eper íze, mintha csak azt kutatták volna az ízlelőbimbóim, és reménykedtem, hogy a szirup elég lesz ahhoz, hogy éneklésre bírja a fekete rigókat. Az volt az érzésem, hogy a valódi titkos összetevő az érett eper, csak azt nem tudtam, hogy volt képes Zé egész évben használni. Egyelőre a szirupnak is elégnek kell lennie.

Hogy megtette-e a magáét, azt az éjjel megtudom.

Az ablakon át azt láttam, hogy a gyülekező madarászok éppolyan izgatottnak tűntek, mint én – izegtek-mozogtak és furcsán elcsendesedtek.

Képtelen voltam nyugton maradni, legszívesebben főztem volna valamit, de nem akartam összemaszatolni a tiszta konyhát. Már megsütöttem a holnapi tizenkét pitét – almásat, őszibarackosat, szedreset és rebarbarásat. A tökéletes aranybarna, leveles tésztájukkal ott pihentek az üvegpultban.

Inkább elmostam a teáscsészémet, és azzal foglaltam el magam, hogy a mosókonyhában rendezgettem a törlőrongyokat, háromszor átnéztem a raktárkészletet, és gondoskodtam róla, hogy a mellékhelyiség kifogástalan állapotban legyen.

Végre, végre! Tizenkettőt ütött az óra.

Benn minden villanyt lekapcsoltam, de a hátsó udvart halvány fénybe burkoló külső világítást égve hagytam. Beálltam a szúnyoghálós ajtóba. Tücskök, szöcskék és békák igyekeztek túlharsogni egymást, szentjánosbogarak villództak a kertben mint megannyi varázslatos szikra.

A sűrű, párás levegő meg se rezzent, amikor a fekete rigók előbukkantak leveles alagútjukból, és úgy érzékeltem, hogy ma este hosszabban köröztek az égen, ritmikusan magasba szállva és aláereszkedve, mintha táncot lejtettek volna, amelyre csak ők képesek. Légi balettet mutattak be.

Ahogy a fekete rigók leszálltak, minden elcsendesült az éjszakában, a szentjánosbogarak fénye elhalványodott, a rigók pedig… dalolni kezdtek.

Szelíd dallamokat, édes melódiákat. Szöveg nélkül is történeteket meséltek a dalaik szeretetről, életről, nevetésről, szomorúságról, reményről. Emelkedő és ereszkedő dallamok zengtek, akár egy beszélgetés, érzelmi töltetük emlékeket hívott elő bennem, anyámról, saját magamról, ahogy állunk egymás mellett a mosogatónál, öblítjük el az edényeket és közben a hétvégét tervezgetjük. Zét juttatták eszembe, ahogy kéz a kézben sétált velem erdei ösvényeken a sűrűn nőtt fák alatt, ahol a levegő a föld szagától nehéz.

Amíg ezt az éteri szimfóniát hallgattam, mintha megállt volna az idő, és miközben hosszú idő óta először békére talált a lelkem, fájdalom ült a mellkasomra, és elszorult a torkom.

Amikor a fekete rigók befejezték mennyei dalaikat, a madarászok tapsviharban törtek ki. Én meg becsuktam és bezártam az ajtót, és könnyes szemmel fölmentem a lépcsőn. Még jó ideig vártam, reménykedtem, hátha ismét megjelenik a két zsivány rigó, de nem bukkantak fel.

Még akkor is körbevett a béke érzete, amikor ágyba zuhanva behunytam a szemem, és próbáltam nem aggódni amiatt, hogy milyen nehéz lesz majd itt hagyni ezt a varázslatos várost.

12

Anna Kate

Másnap reggel a kertben guggoltam, lábamnál kosár, a napi termést szedtem bele.

– Látom, megbocsátottál nekem – mondtam a terasz lépcsőjéhez legközelebb eső cukkinitőnek. Levettem egy apró termést, gyönyörű zöld héja a bágyadt reggeli fényben még élénkebbnek hatott, mint később a szikrázó napsütésben. Milyen szép vagy! Mit készítsek belőled? Frittatát? Ropogóst? – A cukkinikenyéren kívül bármit szívesen fogyasztok belőle.

Úgy döntöttem, hogy nem fogom elátkozni a cukkiniket, inkább nevelgetem őket. A két tő szépen fejlődött. Alig pár nap elteltével már nem látszott rajtuk a korábbi gyengélkedés, egészen felélénkültek. Növésben még mindig kicsit elmaradtak, de bíztam benne, hogy hipp-hopp utolérik magukat és egészségesek lesznek. A levelek közül megannyi narancsszín virág kukucskált ki.

Miközben tovább szüreteltem a cukkinit, uborkát, tököt és rebarbarát, teljesen kikapcsoltam az oldalsó kertben táborozó madarászok moraját. Többen is engedélyt kértek tőlem tegnap, hogy sátrat verhessenek, amit meg is engedtem, mások lakókocsikkal szerettek volna beköltözni, amihez viszont nem járultam hozzá. A kert már így is úgy nézett ki, mint egy kemping, még csak az hiányzott volna, hogy azok a járművel is beparkoljanak. Viszont Pebbles Lutz felajánlotta, hogy a háza mögötti rétre beállhatnak lakókocsikkal, és ezért csak húsz dollárt kért egy éjszakára. De már az a terület is lassan megtelt.

A kertben körbejárva kelletlenül húzkodtam ki az ujjasmuharokat, és megállapítottam, hogy erre több időt kell szánnom, hogy jól csináljam. Zé bizonyára mindennap órákat töltött a kertben csak azért, hogy rendben tartsa. Ránéztem a paradicsomokra és a két árva kukoricára, aztán megálltam a cickafark előtt.

Linden doki ma reggel megint beugrott a kávézóba és megismételte a meghívást ma délutánra. Visszautasítottam, mire azt mondta, pár nap múlva megint eljön, és meghív a jövő vasárnapi vacsorára. A lábát is lejárhatja felőlem. Akkor se fogok elmenni.

Végül megérkeztem az eperfákhoz, és mosollyal nyugtáztam, hogy a levelek simák, nem göndörödik be a szélük. Itt-ott megmaradt a barnaság a levélcsúcsokon, de még pár dal, és a fák visszanyerik pompájukat. Szedtem néhány marék epret, a leginkább rózsaszín terméseket, hogy újabb adag szirupot készítsek. Ahogy visszaindultam a kávézóba, karján kosárral Summer Pavegeau jött felém az oldalsó kapu felőli kerti ösvényen.

– Jó reggelt, naccs… Anna Kate.

– Szia, Summer. Korán fölkeltél.

Világoskék ruhát viselt, ami kiemelte napsütötte bőrszínét és azokat a hatalmas kék szemeit. Hosszú haja csillogott a reggeli fényben, ahogy a napsugarak visszaverődtek róla. Lábán bőrszandál volt, de ahogy ott lépdelt, úgy nézett ki, mint aki legszívesebben lerúgta volna magáról, hogy mezítláb menjen tovább.

– Vasárnap általában korán jövök, még a templom előtt.

– Világos. Köszönöm a tojásokat, amiket az elmúlt napokban hagytál itt a teraszon. Gyere be, odaadom az árát. Pitét is kérsz?

Remény csillant a szemében.

– Most már jó?

Utánam jött a lépcsőn, be a konyhába.

– Azt hiszem. – Persze nem tudhattam biztosan, amíg Mr. Lazenby meg nem érkezik. Ő volt a tesztszemély. – A rigók mindenesetre újra énekelnek.

A kosarat a pultra raktam, ránéztem a lassúfőzőre. Éppen kenőcsöt készítettem Natalie-nak a vízhólyagokra, és az edényt használtam, hogy felgyorsítsam a folyamatot.

Könny csillant meg a szemében.

– Akkor igen, naccsád, kérek egy szeletet, ha van elég.

Elengedtem a fülem mellett a naccsádot, és hátrapillantottam a tizenkét tepsi pitére.

– Az attól függ, hány szeletet szeretnél. Elnevette magát, aztán körülnézett.

– Mitől van itt körömvirágillat?

– A kalendulás macerátumtól. – A lassúfőzőhöz léptem. A Calendula officinalist közönséges körömvirágként ismerik. – A körömvirágszirom hatóanyagai jól gyógyítják a bőr betegségeit és sérüléseit. – Egyebek mellett. Teaként például emésztési problémákon is segít.

– Király! – mosolyodott el Summer. Én is így gondoltam.

Aztán résnyire szűkült a szeme, amint a kosaramba pillantott.

– Ugye tudod, hogy azok a rózsaszín eprek savanyúak?

– Igen, tudom. Szirupot készítek belőlük, jó sok cukorral, hogy édes legyen.

– A szirup is finomabb, ha érett az eper – mondta lassan, mint aki úgy akar helyesbíteni engem, hogy közben nem kritizál.

– Az még legalább egy jó hét, mire beérik az eper, nekem viszont most van rá szükségem.

Kivettem a kosárból, ami még benne volt, és reméltem, hogy Summer nem kérdezi meg, mire is kell. Nem voltam benne biztos, hogy elárulhatom a titkos összetevőt valakinek, aki nem családtag.

– Ja, a pitéhez?

Majdnem elejtettem a cukkinit.

– Honnan tudod?

Nagyon lassan hamiskás mosoly terült szét az arcán.

– Egyrészt érzem az ízét a pitében. Másrészt az utóbbi években Zé engem alkalmazott, hogy segítsek neki leszedni, leszárazni és befőzni az epret. – Összeráncolta a homlokát. – Mondjuk, a szárazás az egy rémálom.

– Várj csak! Azt mondtad, befőzni?

– Persze. Zé több évre valót tárolt el kicsi üvegekben. Nagyon cukik, mármint az üvegek, csak irtó sokáig tart összeszedni és kigőzölni őket. Csodálom, hogy nem abból használsz a szirupodhoz – jegyezte meg, mintha tehénlepényt készítenék, és nem valami ehető dolgot.

– Sehol nincs eperbefőtt. Kerestem. Íjas és Jena se látott olyat soha.

– Jaj, nem. Bocsánat. Erre nem is gondoltam. Zé azt állította, hogy a kávézóban az eperbefőtt éri a legtöbbet, úgyhogy nem szerette volna, ha az emberek tudnak róla. Elrejtette az üvegeket. Amikor láttam, hogyan csinálod a pitét, eszembe juthatott volna, hogy mondjam. Megmutatom, hol vannak.

Rögtön furcsállottam, hogy Zé nem árulta el Íjasnak és Jenának az eper rejtekhelyét, miközben Summerre rábízta ezt az információt. Mesélt rólam a párnak, ahogy Summernek is, de akkor az eperről miért nem beszélt nekik?

Követtem a kamrába Summert, aki becsukta magunk mögött az ajtót.

– A biztonság kedvéért.

Értetlenül mentem vele tovább, nem tudtam, miért visz a kamrába, amikor megmondtam neki, hogy azt már átkutattam.

– Hess az útból, Anna Kate. Summer mögé húzódtam.

– Én már átkutattam a kamra összes zegzugát… – kezdtem, de elállt a szavam, Summer ugyanis megragadta a polcnak az ajtó felé eső szegélyét, és húzni kezdte. A plafonig érő polc kicsusszant, és feltárult egy titkos helyiség.

Leesett az állam.

– Rejtekajtó?

– Igen, naccsád. – Summer belépett a sötétbe és villanyt gyújtott. – Csak Harry Potter-kamrának hívom ezt a helyet, nyilvánvaló okokból.

Elmosolyodtam. Mert Harry a lépcső alatti szekrényben lakott. Ahogy beléptem Summer után a titkos kamrába, feltűnt, hogy ferde a mennyezete – ez a helyiség is a lépcső alatt helyezkedett el. Hosszú volt és keskeny, az egyik falnál kombinált hűtő állt, egyébként a fal nagy részét polcok fedték. A legtávolabb eső falnál befőzéshez szükséges holmikat – üres üvegeket és tetőket – halmozott fel Zé, amúgy a polcokat kis üvegekben tárolt eperbefőtt töltötte meg. Kézbe vettem egy üveget és a fény felé tartottam.

Summer hátrébb húzódott, amíg befogadtam a látványt.

– Minden üvegbe két evőkanálnyi eperpép került, és vízből és cukorból készült egyszerű sziruppal van tartósítva.

Vagy ezer üveg sorakozhatott a polcokon. Talán több is. Zé úgy pakolta el őket, hogy nehéz volt megmondani. A gondolatra, hogy mennyi szeretet szorult ebbe a kicsi helyiségbe, könny szökött a szemembe.

– Egy-egy szüret alkalmával közel ötszáz üveggel készül. Egy üveg hat pitére elég – egy teáskanálnyi egy tepsihez, mivel három teáskanál tesz ki egy evőkanalat. A teáskanálnyi szerintem kevés, de Zé azt mondta, hogy bőven elég.

A mellkasomhoz szorítottam a kis üveget.

– Summer, el sem tudom mondani, mit jelent ez nekem.

– Bocs, hogy korábban nem gondoltam erre.

– Jobb későn, mint soha – nyugtatgattam. – Viszont Íjas és Jena mindjárt itt van, talán jobb lesz visszazárni a titkos kamrát.

De eldöntöttem, hogy este még visszamegyek, és végre úgy készítem el a feketerigó-pitét, ahogy azt Zé is szeretné.

Summer sebtében kioktatott, hogyan nyílik a rejtekajtó, én meg ott helyben megegyeztem vele, hogy az idén is segít leszüretelni az eperfákat, amikor eljön az ideje.

Épp belevágtam az almás pitébe, hogy szeljek egy szeletet Summernek, amikor Íjas és Jena megérkezett a hátsó ajtón át.

– Hol bujkáltál, Summer? – kérdezte Íjas, miközben lekapott egy kötényt az ajtó melletti fogasról. – Napok óta nem láttunk.

Ahogy Íjas a fején keresztül húzta magára a kötényt, elsodorta a bal füléről a haját, így lettem figyelmes egy apró sebhelyre a fülkagylója felső részénél.

– Nem is bujkáltam – mondta Summer elkapva a tekintetét.

Becsomagoltam neki a pitét, és azon tűnődtem, mi lehet furcsa reakciójának az oka.

Jena a fejéhez kapott.

– Ugye nem azért, mert Natalie itt dolgozik?

Mintha eleve dallamos beszéde még lágyabbá vált volna. Summer a hátsó ajtó felé pillantott.

– Mennem kell.

– Ó, édesem – ingatta a fejét Jena. – Natalie csak Natalie. Adj neki egy esélyt!

Átnyújtottam Summernek a sütisdobozt.

– Ezt nem értem. Nem kedveled Natalie-t?

– Nem az, hogy nem kedvelem – mondta Summer. – Nem is nagyon ismerem.

– Nem te vagy az egyetlen, akinek gondja van a Lindenekkel – szólt közbe Jena.

– Mit tettek veled, Summer? – kérdeztem.

– Velem? Velem semmit. Apuval…

– Seelie nem nagyon szíveli Aubint se – mondta Jena. Elöntött a pulykaméreg.

– Szível egyáltalán valakit?

– Nem sokakat – mosolyodott el Jena. – De Summer, édesem, Natalie nem azonos az anyjával.

Summer vállat vont és másfelé nézett.

– Úgy tűnik nekem – szólalt meg Íjas, miközben a tűzhelyhez lépett, hogy előmelegítse –, mintha ebben a városban egy csomó ember cipelné magával a múlthoz kötődő fájdalmait. Talán ideje lenne elengedni azokat a fájdalmakat, és elkezdeni a gyógyulást.

– Egyetértek – mondta Jena.

– Könnyebb beszélni az elengedésről, mint megcsinálni – jegyeztem meg a karomat összefonva magam előtt.

Summer egyetértően bólintott. Jena megpaskolta az arcomat.

– De édesem, az elengedés kell ahhoz, hogy repülni tudj.

Szavai még akkor is a fülemben csengtek, amikor a tárcámért mentem, hogy kifizessem Summert, mielőtt elindul. Többnapi tojásszállítmány árával tartoztam neki, meg a szederével is, amit a minap itt hagyott.

– Ez túl sok, Anna Kate – mondta, mikor a kezébe nyomtam a pénzt.

– Dehogy sok! Akkora adag szedret hoztál! Meg a tojások. Ne vitatkozz! Összeharapta az ajkát, aztán elmosolyodott.

– Köszönöm. Jól jön az a kis pluszpénz az egyetemen.

– Egyetemen! – kiáltott fel Jena. – Nem is tudtam, hogy itt hagysz minket. Hova mész? És mikor?

– Az Alabamára – felelte szégyenlős mosollyal Summer. – És augusztusban.

– Hajrá Bama! – csapott a levegőbe az öklével Íjas.

– Hát ez fantasztikus! – ujjongott Jena. – De jó neked! Apád biztosan boldog.

– Büszke. Büszkébb, mint amúgy – mondta Summer.

– Mit fogsz tanulni? – kérdezte Jena.

– Még nem tudom biztosan. Ökológiát? Erdészetet? Valami kinti dolgot.

Azt nem tudom elképzelni, hogy egész nap egy irodában üljek bezárva.

Visszagondoltam arra, amikor először találkoztam Summerrel. Maszatos ujjai vöröses-lilás színben játszottak, a lába csupa kosz volt. A természetben a helye, ez nem vitás.

– Még van időm eldönteni – folytatta. – Az első évben általános képzést kapok, csak utána veszem fel a fő szakom.

Íjas beletörölte a kezét egy konyharuhába.

– Szólj, ha segítség kell a költözéshez.

– Rendben – mondta Summer. – Köszönöm.

Aztán elbúcsúzott, és már elindult kifelé, de hirtelen visszafordult.

– Ezt majdnem elfelejtettem odaadni, Anna Kate. – És átnyújtott nekem egy borítékot. – Apám küldi.

– Mi ez? – kérdeztem, és ahogy megfordítottam, megláttam rajta szálkás kézírással a nevemet.

– Nem tudom. Csak azt mondta, hogy feltétlenül adjam oda neked.

Viszlát! – Ezzel kiment, a hátsó ajtó meg becsapódott mögötte.

– Jaj, tényleg meg kell javítanom már! – szólt Íjas, kicsit közelebb araszolva hozzám.

– Valóban – hagyta jóvá Jena, és ő is odasomfordált mellém. – Na, mit kaptál, Anna Kate?

Elnevettem magam azon, ahogy ott álldogáltak mellettem leplezetlen kíváncsisággal.

– Csak egy módja van, hogy megtudjuk. – Becsúsztattam az ujjamat a boríték füle alá, és felhajtottam. Csak egy vonalas lap volt benne, háromrét hajtva. Kivettem, fogalmam sem volt, mire számítsak. Amint megláttam, mit írt rá, úgy éreztem, csodálatos ajándékot kaptam.

A boldogság kortyai, csak neked, Anna Kate. Aubin

Alatta gondosan részletezve a szederteája receptje.

Átfutottam, egyetlen részletet sem tévesztve szem elől, majd arra kaptam fel a fejem, hogy valaki dörömböl a főbejáraton.

Mr. Lazenby nyomta az arcát az üvegpanelhez.

– Azt hiszem, téged keres, Anna Kate – kuncogott Jena.

Nagy levegőt vettem, megpróbáltam olvasni Mr. Lazenby arckifejezéséből. Ha az eperszirup működött, a pite, amit tegnap evett, álmot hozott neki az éjjel, megidézve szeretett feleségét.

Láttam, hogy könnyes a szeme, nehéz szívvel nyitottam neki ajtót.

– Nem működött?

Leeresztette az állát, belépett, karjával körülfogott, szorosan magához ölelt.

– Nagyon is működött, Miss Anna Kate. Köszönöm.

Én lepődtem meg a legjobban, hogy viszonoztam az ölelését.

13

– Ugye a közelben lakik?

– A hegyekben. Egy faházban a Patak-dombon – válaszolta Cam Kolbaugh.

– Remek természetfotókat lehet itt készíteni. – A riporter lefirkantott valamit.

Cam megigazította a fényképező pántját.

– Az egyik legjobb terep.

– Sikerült már lefotóznia a fekete rigókat?

– Igazán éles képet még nem tudtam készíteni – fordította a képernyőt a riporter felé.

– Elmosódott, homályos. Azért, mert éjjel készült?

Cam megnyomott egy gombot, a képernyő elsötétedett. Tekintetét a kávézó hátulja felé, az ablakon át az eperfákra irányította.

– Nem hiszem.

Natalie

– Egyszerűen lemondom – pufogtam, mialatt rohamléptekkel haladtam a kisháztól a felhajtó végében parkoló kocsimhoz.

Húzós nap volt.

Ami azt illeti, húzós hét.

Egy hete küzdök anyám fagyosságával, amit azzal érdemeltem ki, hogy nem őt kértem meg, hogy vigyázzon Ollie-ra, amíg a kávézóban dolgozom. Vagyis ez már csak hab volt a tortán, mivel először is azért fagyott meg köztünk a levegő, mert elvállaltam azt a részállást.

A kávézóban mindig volt vendég – olyanok, akik a fekete rigók miatt jöttek. Bevallom, azt hittem, hogy ez a dolog pár nap alatt le fog csengeni, de most úgy tűnik, egyre többen lesznek.

Már Ollie másnap esedékes úszóleckéje miatt is aggódni kezdtem, és minden erőmmel azon voltam, ne képzeljem magam elé, amint Ollie víz alá merül és többé nem jön fel.

Ráadásul még ott van az időpont ma délutánra a gyászterapeutával Fort Payne-ben, ami szintén riasztó. Az elmúlt napokban háromszor is azon a ponton voltam, hogy lemondom, és most is azon agyalok.

A gondolat, hogy Mattről beszéljek, már önmagában olyan érzéseket kavart fel bennem, amelyeket szívesebben tartok lefojtva. Könnyebb úgy. A hét folyamán nem győztem kivédeni a pánikrohamokat, amitől mostanra eléggé elhasználódtam.

Ha nincs az apám, talán már ismerném a válaszokat, amelyek békét hoznak az életembe.

A gyógyulást nem egy szelet pitében fogod megtalálni, Natalie. A gyógyulásnak belülről kell kezdődnie.

Hogy anyámnak szándékosan csalódást okozok, az egy dolog, arra azonban nem tudtam rávenni magam, hogy ugyanezt megtegyem az apámmal, úgyhogy próbáltam megszívlelni, amit mondott. Nem ettem pitét, és kértem időpontot a terapeutához. Kis lépések.

Ha ez az alkalom a terapeutával bármilyen módon és formában segít abban, hogy jobb anyja legyek Ollie-nak, már megérte. Azt a legkevésbé sem szerettem volna, hogy Ollie tanúja legyen egy pánikrohamomnak.

Pedig az utóbbi időben erre jó esélye volt. Ugyan még magamnak sem akartam bevallani, de segítségre volt szükségem.

Mostanában sokszor láttam a kocsim mellett a kerítésen üldögélni azt a kis barna madarat, amelyik most is ott volt, és úgy látszott, csöppet sem zavarja a jelenlétem, békésen tisztogatta görbe szárnya alját a csőrével. A szeme melletti fekete mintázat úgy nézett ki, mintha szemöldököt rajzolt volna magának. A gondolat, hogy a madár sminkeli magát, hirtelen jobb kedvre derített.

A felhajtót szegélyező, rózsaszín virágba borult labdarózsa édes illatával betöltötte a levegőt. És ez lényegesen kellemesebb volt a szalonna, a kávé, a süti és a csirkesült szagánál, amit a munkából hoztam haza magamon.

Sehogy se akarózott a terapeutához mennem úgy, hogy a kávézó szaga árad belőlem, ezért értékes perceket szántam zuhanyzásra. Mivel arra nem maradt időm, hogy rendes frizurát csináljak, még nedves hajamat befontam, aztán könnyű hosszú szoknyát és ujjatlan blúzt vettem magamra. A legszélesebb szandálomat húztam a lábamra, hogy ne dörzsölje gyógyulófélben lévő vízhólyagjaimat. A balzsam, amit Anna Kate-től kaptam, csodát tett, de a friss bőr még nagyon vékony volt.

Bár gyorsan rendbe szedtem magam, máris késésben voltam. Mivel Wicklow-ban minden gyalogtávra volt, már egy hónapja egyáltalán nem vezettem a kis fehér kocsimat. Meg is látszott rajta, hogy elhanyagoltam. Az előző éjszaka esett, amitől a kocsira tapadt por és pollen elmaszatolódott, így a karosszéria úgy nézett ki, mintha egy impresszionista festő keze nyomát viselné magán. Nem emlékeztem, mennyi benzin volt még benne, és akkor a leszakadt kipufogódobról nem is beszéltem.

Leguggoltam, bekukucskáltam a lökhárító alatt, és láttam, hogy valaki – valószínűleg apám – egy műanyag edényt helyezett a kocsi alá, hogy felfogja a csepegő olajat.

Mindig ő takarította el utánam a rumlit.

Gyors döntést hoztam – a kipufogó majd ellesz, nem volt időm vacakolni vele. Úton a városba megállok a benzinkútnál, és amíg tankolok, megkérek valakit, hogy töltsön olajat a motorba.

Minden rendben lesz. Rendben lesz.

Teljesen rendben.

Arcomat a kezembe temettem, nagy levegőt vettem, hogy összeszedjem magam, és biz’isten még mindig éreztem az ujjaimon a hikorifával füstölt szalonna szagát.

Reszkető női hang szólalt meg a közelemben.

– Nehogy lemondd a találkozót, Natalie.

Felkaptam a fejem, körülnéztem. De nem láttam senkit.

– Hahó!

Lassan körbefordultam, tekintetem körbejárt a környéken, alaposan szemügyre véve azokat a helyeket, ahová elrejtőzhetett valaki. De amennyire meg tudtam ítélni, pár madarat és méhet leszámítva magam voltam.

Lúdbőrös lettem. A hang, eszméltem rá, ugyanolyan volt, mint amelyik a múlt héten felébresztett.

Az apád haldoklik.

Mindent megtettem, hogy elfeledjem azt a felkavaró kijelentést, és rossz álomnak tudtam be. De most… Már nem tudtam biztosan, mi folyik itt.

Meglehet, túlhevültem, és szórakozik velem az elmém. Tényleg hőség volt, a levegő pedig párás.

Aggodalmasan hátranéztem, kezdtem azt hinni, hogy a lelkiismeretem szólt azon a hangon. Ami apám egészségi állapotát illeti, azt persze nem nagyon tudtam ebbe az elméletbe illeszteni.

A fogház felé pillantottam. A legutóbbi vasárnapi vacsora alatt leginkább apámat vizslattam, nem veszek-e észre rajta betegségre utaló jeleket. De látszólag egészséges volt. Ha nagyon kukacoskodni akarok, a bőrszíne nem volt az igazi, de nem tudtam eldönteni, hogy azért-e, mert egész nap golfozni volt, és lehet, hogy kicsit megkapta a nap, vagy valami más oka volt.

Viszont mást is észrevettem, bár csak azért, mert figyeltem. Az étvágya messze nem a szokásos volt. Kisebb adagokat szedett magának, és csak turkált az ételben. És mintha Ollie-t is lassabban emelte volna fel, mint szokta, mintha fájdalmai lettek volna.

Amikor rákérdeztem, az étvágytalanságát a stresszre fogta, a fájdalmat meg a golfra.

Ha nem ismerném, megesküdtem volna, hogy hazudik.

De ő nem hazudik. Ez egyike azon tulajdonságainak, amiket a legjobban szeretek benne.

Mégis, mire aznap este hazaértem, már nem tudtam semmibe venni a görcsöt a gyomromban, hogy valami nincs vele rendben. Hogy ennek Anna Kate-hez van-e köze vagy valami máshoz… azt nem tudtam.

– Ostoba! – szólt a hang szinte operai magasságban.

Úgy hallatszott, mintha a kocsi vezetőoldala felől, a kerítés mellől jönne, de ott nem volt senki, csak a bokrok és a kényeskedő madár.

– Megyek – jelentettem ki hangosan, és nyilvánvalóan bosszúsan.

A kulccsal a kezemben a teremtőhöz fohászkodtam, hogy induljon el az autó. Egyre valószínűbbnek látszott, hogy pár percet késni fogok. Ami, most, hogy jobban meggondoltam, nem is olyan rossz. Tetszett a rövid bemutatkozó ülés gondolata. Bemegyek, felszínesen szót ejtünk a dolgaimról, aztán eljövök. Csak semmi mélyfúrás és semmi fájdalom.

Nyitva hagytam az ajtót, hogy kiszellőzzön a kocsiból a forró, állott levegő. Becsusszantam a volán mögé, és olyan perzselő hőség csapott meg, hogy egyszeriben felnyögtem, és nyomban ki is akartam ugrani. A retikülömet az utasülésre dobtam, áthajoltam fölötte, hogy letekerjem az ablakot, azt reméltem, majd átfúj a kocsin valami könnyű szellő. Abban a pillanatban a hurrikán is üdítő lett volna. Az ablak félúton elakadt, de nem volt időm küzdeni vele.

Izzadság lepte el a homlokom, ahogy a slusszkulcsot betoltam.

– Kérlek, indulj el! Kérlek, kérlek!

A motor köhögött, mint az asztmás a parfümös részlegen az áruházban, de nem indult el. Nagy levegőt vettem, ismét megpróbáltam ráadni a gyújtást, épp csak megnyomtam a gázpedált, hátha segít, ha csak kevés üzemanyagot kap a motor.

Sajnos semmi nem történt, csak a kocsit járta át a benzinszag.

Magamban tízig számoltam, megint elfordítottam az indítókulcsot. A motor köpködött, aztán lefulladt, és égett olaj szaga szivárgott a szellőzőrácsokon át. Kihúztam a kulcsot, közben elátkoztam a jövő hetet is. Ha kigyullad a kocsim, az nekem biztosan nem lesz jó, és bár nyilván megérdemelném a gyors, tűz általi halált, mégsem szerettem volna, ha bekövetkezik.

Matt halála után úgy kuporgattam össze a pénzt, hogy megvegyem ezt a használt kocsit. Jóval azután, hogy a korábbi két, sokkalta menőbb kocsinkat visszavették. Ez a kis autó egészen alap modell volt. Botváltóval és veszettül nyikorgó kuplunggal. Se elektromos ablak, de még rádió se volt benne. De az enyém volt.

Felnyitottam a motorháztetőt és belenéztem, noha sejtelmem sem volt róla, hogy tulajdonképpen mit is keresek. A mama menten infarktust kapott volna, ha meglátja, hogy benézek a motorháztető alá, hát még ha azt is látja, hogy a motort babrálom. Szinte hallottam, ahogy teszi a megjegyzéseit, hogy mit ad enni a családjának az autószerelő, ha magunk tartjuk karban az autónkat, és hogy mit szól ahhoz a lelkiismeretem, hogy ki akarom venni a falatot kisbabák szájából. És arról még szó sem esett, hogy összekenem magam.

Amikor felnyitottam a motorháztetőt, nem nagyon tudtam, mire számítok, de arra biztosan nem gondoltam volna, hogy épp az akkumulátor tetején ott csücsül majd egy sebtiben összedobott madárfészek. A fészekben pedig egyetlen, leginkább foltos kavicsnak látszó pettyes tojás lesz.

Még ha el is tudtam volna indítani az autót, a fészket semmi szín alatt nem dobtam volna ki onnan. Addig biztosan nem, amíg ki nem kel a fióka és el nem hagyja a fészket.

Vagyis a kocsim még jó ideig nem megy sehova. És hát nyilván én sem.

Behunytam a szemem, vártam, hátha az az éneklő hang majd megmondja, hogy ugyan most mit tegyek, ha már úgy tudott egzecíroztatni korábban. De helyette kutyaugatásra lettem figyelmes. Amely egyre hangosabban és egyre közelebbről hallatszott.

Kikukucskáltam a motorháztető mögül. A felhajtón egy macska nyargalt felém, nyomában – hunyorítottam – Riverrel, Cam Kolbaugh kutyájával.

Mindkét jószág maximális sebességgel száguldott, az egyik ugatott, a másik morgott.

– River! Megállj! Lábhoz!

River elé ugrottam, megpróbáltam elkapni a nyakörvét, ő meg ugrándozott körülöttem. A macska – szerintem környékbeli kóbor macska, de mintha már évtizedek óta itt csellengene – behúzódott a lökhárító alá, folyamatosan fújt és hegyezte a fülét.

River a macska után vetette magát, hasát a földre eresztette, mintha katonai gyakorlaton venne részt egy akadálypályán.

– Nem! – Benéztem a kocsi alá. – Lábhoz!

Továbbra is szűköltek, de hál’ Istennek, mindkét állat elkerülte az olajos edényt, és a kocsi másik oldalán, az utasoldali ajtó mellett bukkantak fel. A macska ismét nekiiramodott, rohant a kocsi körül körbe-körbe, River a sarkában.

Már úgy éreztem, hogy teljesen kész vagyok ettől a lármától, amikor a fülsiketítő kórust kerékcsikorgás fejelte meg. Cam parkolt le a terepjárójával a felhajtó végében.

– River – kiáltotta el magát, és sprintelni kezdett. – Ül!

A macska visszatért hozzám, aztán beugrott a kocsiba, fel a vezetőülésre. Gyorsan becsaptam az ajtót, mielőtt még River utána vethette volna magát.

River továbbra is vad ugatás közepette sáros mancsát az ajtónak támasztva a hátsó lábára állt, hogy az ablakon át benézzen a kocsiba. Az egy csapásra lenyugodott macska önelégülten szemlélte, River miként csorgatja a nyálát az ablakra. Előbb az egyik füle állt fel, majd a másik is, és azon egy hegre lettem figyelmes. Talán egy korábbi kutyás összetűzés emléke. A macska az oldalára dőlt, aztán a mancsával simogatva az orcáját mosakodni kezdett.

Megragadtam River nyakörvét, és erősen tartottam mindaddig, míg Cam rá nem csatolta a pórázt.

– Ül!

River felpillantott Camre, aztán végtelenül lassan, mint aki ezt akarja most a legkevésbé, leült.

– Mi volt ez? – kérdezte Cam a kutyát.

River meg csak lihegett és csóválta a farkát. Majd Cam hozzám fordult:

– Hazafelé tartottunk, és útközben River egyszer csak kiugrott a nyitott ablakon át. Nem értem, mi vette erre rá. Soha nem csinált ilyet.

A kocsi belsejébe mutattam.

– A macska vette rá.

De addigra a macska eltűnt. Körülnéztem.

– Nyilván kiugrott az utasoldali ablakon.

Cam a szakállát vakargatta, és értetlenkedve megjegyezte:

– River nem szokott macskákat üldözni.

– Biztos, hogy a macska provokálta őt, igaz, River? – simogattam meg a fejét.

Cam elmosolyodott. Sárfoltos túranadrág volt rajta és átizzadt, szintén sárlepte kék ing.

– Ne biztasd, hogy rendjén való, ha macskákat üldöz! – Majd a felnyitott motorháztető felé bökött. – Valami gond van?

– Ha nálad a gond a katasztrófa szinonimája, akkor igen. A motorházba pillantva Cam füttyentett egyet.

– Úgy tűnik, befészkelte magát egy lakásfoglaló, és ez csak a kisebbik baj.

– Én aztán nem kárhoztatom őt. Azóta, hogy egy hónapja ide parkoltam, egy tapodtat se mozdultam el innen a kocsival.

– Ez a te kocsid? – kérdezte megint kissé zavartan, de most mintha némi lesújtó kritika is lett volna a hangjában.

– Igen. Miért? – És csípőre tettem a kezemet.

– Csak kérdeztem – vágta rá.

– Várj csak! – Megfogta a tojást. – Ez egy kavics.

– Mi van?

– Ez egy kavics – nyújtotta felém.

– Hogy került a fészekbe?

– Azt nem tudom, de a madár igencsak csalódott lesz, hogy nem kel ki belőle semmi. – Ezzel óvatosan visszahelyezte a kavicsot a fészekbe. – De fészek ide vagy oda, ezt a kocsit csak elvontatni lehet innen.

Sóhajtottam egyet.

– Az én hibám, hogy korábban nem ellenőriztem, de nem volt rá szükségem.

– Most viszont igen?

– Időpontra megyek Fort Payne-be… Vagyis mentem volna. Már késésben vagyok. Mire meg kölcsönzök egy kocsit, már le is jár az időm.

– Na gyere! – bökött a hüvelykujjával a háta mögé. – Elviszlek. Nekem itt a kocsim. Menjünk!

– Ezt igazán nem fogadhatom el tőled.

– Miért? Nem is akarsz odaérni?

Szó, ami szó, ez a kérdés elég jól betalált.

– Rámegy a délutánod.

– Nekem is van ott némi teendőm, amit halogatok egy ideje. Elintézem, amíg dolgod van. Tulajdonképpen te teszel nekem szívességet azzal, hogy nem halogatok tovább.

A szemébe néztem, és egy ideig tartottuk a szemkontaktust. Azt akartam mondani, hogy kösz, nem, aztán menni Faylene-hez Ollie-ért és hazatérni. De közben izgatottságot éreztem a bőröm alatt, valami böködött és arrafelé taszigált, hogy azt tegyem, ami helyes.

– Ha ez a helyzet, akkor veled tartok, hogy elintézd a dolgodat.

Cam elnevette magát, felkapta a kocsi üléséről a táskámat, aztán egy percbe se telt, és már úton voltunk. A terepjáró újabb modell volt, csomó extrával, és önkéntelen mosolyra késztetett, ahogy a saját tragacsomhoz hasonlítottam.

River kettőnk között foglalt helyet, fejét a lábamra hajtotta, és mindenáron az ujjaimat akarta nyalogatni. Nyilván ő is érezte rajta a szalonnaszagot.

– Hova vigyelek? – kérdezte Cam.

Előhúztam a táskámból egy papírdarabot, és felolvastam a címet.

– Egészségügyi központ. Rám nézett.

– Jól vagy?

Megdörzsöltem River fülét, ahol a szőrre kis sárdarabok tapadtak.

– Fizikailag igen. Határozottan bólintott.

– Terapeutához mész?

– Azt hittem, elég volt a terápiából, és nem nagyon akartam már visszamenni, de… – Vállat vontam. Nem is értettem, miért mondom el ezt neki. Talán mert úgy látszott, érti, min megyek keresztül. Amiről pedig másoknak leginkább fogalma sem volt.

– Én úgy gondolom, nem árthat, ha visszamész. Viszont segíthet, nem igaz?

– Te jártál valaha is terapeutához?

– Persze. Az egységnél kötelező volt, de én önszántamból is folytattam, miután eljöttem.

– Az egységnél?

– Bocs, azt hittem, tudod. Itt szokták tudni, pedig nem nagyon beszélek róla.

– Kisváros… – mondtam együttérzőn.

– A különleges erőknél voltam. – Sötét szomorúság telepedett a szemébe. River megmozdult, fölemelte a fejét a lábamról. Orrát Cam combjának nyomta.

Cam reakciójából ítélve itt le kellett volna állnom a kérdésekkel, de kíváncsi voltam erre az emberre. Hogyan lett a jól képzett katonából természetfotós?

– Mennyi ideig szolgáltál?

– Hét évig. – Megsimogatta River fejét. – Három éve léptem ki.

A hangja olyan üresen csengett, hogy belesajdult a szívem. Csak sejtéseim voltak, mi mindent tett azért, hogy megvédje magát és életben maradjon.

– Megbántad? Azt, hogy katonának álltál?

Cam az útra szegezte a tekintetét. Úgy nézett ki, mintha magában megvitatná a válaszát, végül ezt felelte:

– Azt nem bánom, hogy az országért harcoltam és megvédtem a katonákat, akikkel együtt szolgáltam. De azokkal az évekkel kétségkívül többet vesztettem, mint nyertem. Jó barátaim estek el a harcokban, és végső soron ráment a házasságom is.

Az égvilágon semmit nem tudtam mondani, amivel segíthettem volna neki. Ezzel tisztában voltam. Hiszen jól tudtam, mi a gyász, és mit jelent megpróbálni továbblépni. De épp ő mutatta meg nekem a minap, hogy olykor azzal is vigaszt nyújthatunk, ha csak ott ülünk a másik mellett.

– Tudok egy jó kis padot, ahol jól lehet üldögélni és bámészkodni.

Szívesen üldögélek veled, amikor csak szükséged van rá.

– Észben tartom, és köszönöm, Natalie.

– Amikor csak akarod, Cam.

Egy darabig némán ültünk egymás mellett, végül River ismét a lábamra hajtotta a fejét, visszatérve a szalonna szagomhoz.

– Ti meg iszapbirkóztatok?

– Úgy nézünk ki, de nem. Kora reggel a Martin-tónál jártunk, fehérfejű rétisast fotózni. Van ott egy csodás fészek. Egy kicsit belemerültünk a munkába, igaz, River?

Nyomban kivert a hideg verejték. Liftezett a gyomrom és forgott velem a világ. Szorosan lehunytam a szemem, hogy ne lássam magam előtt Matt felpuffadt arcát.

– Natalie? Ne tartsd vissza a lélegzeted. Attól csak rosszabb lesz. Kapkodtam a levegőt, közben éreztem, hogy Cam a karomra teszi meleg, erős kezét.

Kavicsok pattogtak az alváznak, ahogy Cam a terepjáróval lassított és lehúzódott az útról.

– Lélegezz lassan és mélyeket. Nyugi. Jó. Jól van. Beszív. Kifúj.

Igyekeztem a légzésemre koncentrálni, közben hintáztam az ülésen, és éreztem Cam kezét a hátamon, ahogy gyengéden, körkörös mozdulatokkal masszírozta.

– Meséltem már neked azt a történetet, amikor Joshsal elszöktünk otthonról egy buliba a városba? Én tizenhat voltam, ő tizenöt, és az egész suli erről a buliról beszélt. Mindenki ment. Anyánk valahogy megneszelte a dolgot, és megtiltotta nekünk, hogy mi is elmenjünk. Egyedül nevelt minket, elég nagy szabadságot hagyott nekünk, de aznap este valami miatt nem akart engedni.

Kinyitottam a szemem. Cam egészen közel hajolt hozzám, a szemében vakmerőség csillant meg. Kezével még ekkor is a hátamat masszírozta.

– Persze nem tudott minket eltántorítani. Anyu korán kelő, tíz után nem nagyon maradt fenn soha. Ráadásul füldugóval alszik, és semmire nem ébred fel. Joshsal úgy gondoltuk, hogy nyert ügyünk van. Éjfélkor kimásztunk a vendégszoba ablakán, a ház hátsó részén. Egy haverunk jött értünk és elvitt minket a buliba. Öt perce voltunk ott, amikor elszabadult a pokol. Vagy száz kölyök volt együtt. Valaki elkezdte beverni az ablakokat. Aztán rendőrök jöttek és szétoszlatták a tömeget. A zsaruk elfogták a haverunkat, aki odavitt minket, úgyhogy Joshsal futásnak eredtünk, soha gyorsabbak nem voltunk. Órákba telt visszagyalogolni.

Kezdett megnyugodni a gyomrom, és a szédülésem is enyhült.

– Végül hazaértünk, megkerültük a házat. Csakhogy az ablak zárva volt. Nem tudtuk kinyitni. Egyiket se. És ahogy ott minden erőnkkel próbáltunk bejutni a házba, egyszer csak egy rendőr bukkant fel. Valaki bejelentést tett, hogy gyanús alakok akarnak betörni hozzánk.

Rámosolyogtam Camre – fanyar humora egészen magával ragadott.

– Szólj, ha már meséltem – mondta, meleg tekintete felért egy öleléssel. Megköszörültem a torkom.

– Pontosan tudod, hogy csak a múlt héten találkoztunk, úgyhogy semmit nem meséltél még nekem. Szóval ne hagyj tudatlanságban.

Cam megcibálta a szakállát.

– Ó, persze. Csak úgy érzem, mintha mindig is ismertelek volna. Hol is tartottam? Ja, persze. A rendőrnél. Nem hitte el nekünk, hogy ott lakunk. Anyu meg nem nyitott ajtót, hiába kopogtunk. Ahogy mondtam is, alszik, mint a bunda, amíg hajnali ötkor meg nem szólal a belső vekkere. A rendőr bevitt minket az őrsre és egy cellába dugott. Még csak nem is telefonálhattunk. Dél körül Josh már pityergett, biztosra vette, hogy anyu kinyír minket, ha megtudja, hol vagyunk. Én meg próbáltam rájönni, hogyan szökhetnénk meg a cellából. – Cam kihúzta a kezét a hátam mögül, hátrapillantott, aztán elindult.

– És? – kérdeztem, magamat meg arról győzködtem, hogy nem hiányzik a keze a hátam mögül. – Rájöttél, hogyan szabadultok ki?

– Három tervem is volt. De végül nem volt rájuk szükségünk, mert anyu bejött értünk. Egy szót se szólt, csak megvárta, hogy kiengedjenek bennünket. Volt fölöttünk ventilátor, amúgy az volt az egyes számú menekülési útvonal, azon át hallottuk meg anyu hangját.

– Ő hívta ki rátok a zsarukat – mondtam.

– Hogy lehetsz ekkora poéngyilkos? Honnan tudtad? Elnevettem magam.

– Onnan, hogy tinédzserkoromban egyszer anyám ugyanezt megcsinálta velem.

Cam szemöldöke a homlokára szaladt.

– Pedig nem úgy nézel ki, mint aki elszökdösött otthonról. Választhattam, hogy elszököm vagy megfulladok.

– Hát hogy nézek ki?

Cam szája sarka megrándult.

– Nem is tudom. Olyan pedánsnak és jól neveltnek. Aki tudja, melyik villa hova kerül az étkezőasztalon. Gyanítom, hogy a ruháidba bele van hímezve a monogramod, van egy csomó kalapod, és hogy lányegyletnek is tagja voltál. Valószínűleg ezt otthonról hozod. Nyakláncot ugyan nem láttam rajtad, de lefogadom, hogy otthon több is van neked. Lojális vagy, adakozó, és meg akarsz felelni másoknak. Jó kislány vagy. Az, hogy kimászol az ablakon, legalább olyan meglepőnek tűnik, mint ha azt mondtad volna, hogy a Marsról származol.

Bosszantóan pontos leírást adott, a nyakláncokat is beleértve. Azért nem hordom őket, mert túlságosan anyámra emlékeztetnek.

– Vagy tévedek? – kérdezte.

– Abban, hogy a Marsról származom? Igen. Bár néha úgy érzem magam.

– Mint például most. – Az is igaz, hogy valaha ilyesfajta lány voltam. És azt hiszem, még most is van bennem belőle valamennyi. De ma már nem vagyok olyan biztos benne, hogy ki is vagyok. – Erről igazán nem akartam beszélni, ezért gyorsan folytattam. – Mondjuk úgy, hogy a tinédzserkorom… tele volt megpróbáltatásokkal. Akkor csak azért nem tartóztattak le, mert apám közbelépett, mielőtt a rendőrtiszt elvitt volna. Azt mondta, ebből tanultam. – Aztán majdnem egy hétig nem szólt anyámhoz, ezúttal ő tartott mosolyszünetet.

– Na és tanultál belőle?

– Nem. Miért, te igen?

– Igen, naccsád. Soha többé nem szöktem ki. És Josh se. De az én történetemnek ezzel még nincs vége.

Érdeklődve néztem rá.

– Nincs?

– Látod, azt hitted, hogy egy kedves felnőtté válós történetet hallasz, pedig ez valójában egy szerelmi történet.

Elmosolyodott.

– A rendőr másnap visszajött hozzánk, hogy ellenőrizzen minket, és meggyőződjön róla, hogy a törvényszegésünk után mindketten visszatértünk a helyes útra. Aztán a rákövetkező napon megint benézett hozzánk. Meg az utána következő napon is. Végül anyu meghívta vacsorára, és aztán nem is ment el tőlünk többé. Összeházasodtak, és a mai napig boldogan élnek Key Westben.

A szívemre szorítottam a kezem.

– Ó! És milyen gyakran dörgölöd az orra alá, hogy bezzeg, ha akkor éjjel nem szöktök ki Joshsal…

– Amilyen gyakran csak tehetem.

– Hát, ilyen jó történetet talán még nem is hallottam. Köszönöm.

– Szívesen. – Rám pillantott. – Nem akarod elmondani, mi rémített meg az imént?

Nem annyira. De közben meg úgy éreztem, magyarázattal tartozom neki azok után, amit most értem tett, hogy a szavaival megnyugtatott.

Elfordultam, az ablakon át az elsuhanó tájat néztem, aztán megszólaltam.

– A Martin-tóba fulladt bele a férjem. Viharba került és felborult a csónakja. Balesetnek minősítették, de…

– De?

– Nem vagyok benne biztos, hogy az volt.

– Gyilkosságra gyanakszol?

River elaludt az ölemben, halk horkolása betöltötte a teret.

– Nem, semmi ilyesmi. Azt gondolom, hogy öngyilkosság lehetett.

– Miért gondolod ezt?

Örültem, hogy nem próbál vigasztalni, és nem próbál lebeszélni az elképzelésemről. Az érveimet akarta hallani. Könnyebb volt a részletekre figyelni, mint az érzéseimre.

– Csak a halála után tudtam meg, hogy szerencsejátékos volt. Előtte fogalmam sem volt róla. Éveken át titkolta előlem. Hazudozott. A munkája miatt sokat utazott, így könnyen tudta leplezni.

– Kaszinózott?

– Leginkább. De online is játszott. És hát végül maga alá temette ez az egész. A házunkat még egy jelzáloggal megterhelte, amiről persze nem tudtam, és akkor már árverés előtt állt. Elverte a tartalékainkat. Kimerítette a hitelkártyakeretet. A barátainak is tartozott. A halála előtt egy héttel pedig elvesztette az állását, amiről szintén nem tudtam. A halála után gyakorlatilag mindennap kiderült valami, legalábbis úgy tűnt. Bolond voltam, hogy teljesen ráhagytam a pénzügyeket, de ezt mindig is így csináltuk.

A szüleim is, meg az ő szüleik is. Bosszantott, amikor rájöttem, hogy én is ilyen könnyen belecsúsztam ezekbe a nemi szerepekbe. Hogy is hagyhattam, hogy így legyen? Hiszen nagyon is jó érzékem van a pénzügyek kezeléséhez… mégis Mattre hagytam. Méghozzá örömmel, én meg közben rendben tartottam a házat, és minden igyekezetemmel próbáltam teherbe esni.

– Nem vagy bolond – mondta Cam. Keresztbe fontam a karomat.

– Nem kellett volna úgy megbíznom benne.

– Nincs szerelem bizalom nélkül, Natalie. Nem volt okod rá, hogy ne bízzál benne. Vagy tévedek?

Egyszerre fojtogatni kezdtek az érzelmeim. Megráztam a fejem.

– Volt életbiztosítása?

– Igen. Akkor kötöttük, amikor a házat vásároltuk. Csak kiválasztottunk egyet azok közül, amiket az ügynök ajánlott.

– És fizetett a biztosító?

– Csodával határos módon igen. Bár közel sem annyit, ami Matt tartozásait fedezte volna. A házat nem sokkal a temetés után elárverezték, a kocsikat visszavették. Amit csak lehetett, eladtam, de végül csődöt kellett jelentenem.

Apám ugyan könyörgött, hogy költözzek haza, de nem akartam anyámmal szembenézni. Ollie-val egy kis stúdiólakásba költöztem, amit apám talált nekünk, és nekiláttam pályakezdő állást keresni, minthogy korábban soha nem dolgoztam. Ráadásul diplomám sem volt, mivel végzés előtt két évvel abbahagytam a tanulmányaimat, hogy összeházasodjak Matt-tel, és otthon maradjak háztartást vezetni.

Anyám foggal-körömmel harcolt az esküvő ellen, azt hajtogatta, hogy óriási hibát követek el. Hogy be kellene fejeznem a tanulmányaimat. Hogy Matt elé kellene helyeznem magamat. Hogy alig ismerem őt.

De szerelmes voltam, és mondhatott anyám bármit, nem tudott megállítani.

Ezzel folytattam:

– Tudom, el kellett volna fogadnom, hogy baleset volt, és élni tovább…

– Miért volt a tavon a férjed azon a napon? Cam felé fordultam, ránéztem.

– Jó a megérzésed. Nem sokan teszik fel ezt a kérdést. Azt mondta, horgászni megy.

– És nem szokott?

– Egyedül nem. Általában a haverjaival ment horgászni.

– És volt valami furcsa a viselkedésében aznap reggel vagy előző este? Milliószor végiggondoltam már azt a reggelt.

– Péntek volt, kora reggel. Azt mondta, kimegy a tóra, és hogy szeret engem. Adott egy búcsúpuszit Ollie-nak és elment. – Elcsuklott a hangom, megköszörültem a torkomat. – Csak azt furcsállottam, hogy hétköznap volt, de azt mondta, szabadságot vett ki. És persze azt, hogy egyedül megy. A vihar hirtelen támadt, felborult a csónakja. Aztán két napig nem találták.

Közben a férfi, aki a csónakot bérbe adta, elmondta, hogy Matt már egy hete minden reggel ott volt, egyedül horgászott… Ez is hazugság volt.

– A szerencsejáték és az adósság persze lehetett ok az öngyilkosságra, de meglehet, azért ment ki a tóra, hogy átgondolja, hogyan mondja meg neked, hogy kirúgták, meg azt, hogy súlyos anyagi gondjaitok vannak. Én például mindig a természetbe megyek, ha megoldást akarok találni a problémáimra. Hogy reagáltál volna ezekre a hírekre?

A városhoz közeledve a fák helyét különféle céges telephelyek vették át.

– Fájt volna, de valamit kitaláltunk volna. Esküt tettem neki, és én komolyan gondoltam. Az őrületbe kergetem magam azzal, hogy meg akarom tudni, baleset volt-e vagy öngyilkosság. Mert csakis úgy ismerhetem meg az igazat az életünkről, amikor még élt, ha tudom, hogyan halt meg. Ha olyan könnyen hazudott nekem a szerencsejátékkal meg a pénzügyi helyzetünkkel kapcsolatban, talán akkor is hazudott, amikor azt mondta, hogy szeret? Ezen nem tudok túllépni, és ettől olyan… dühös vagyok rá. Pedig nem akarok, és mégis.

Pirosat kaptunk, a terepjáró megállt.

– Van, hogy azért hazudnak az emberek, hogy a szeretteiket megóvják – mondta Cam.

Összehúztam a szemem.

– És van, hogy azért hazudnak az emberek, hogy önmagukat megóvják – mondtam élesen.

Elnevette magát.

– Ártatlan kívülálló vagyok.

– Bocs – feleltem hátradőlve. – Ki nem állom a hazug embereket, mindegy, mennyire fáj az igazság.

Cam megfogta a kezem és megszorította.

– Bár tudnék neked válaszolni, Natalie! De csak egy kérdést tudok föltenni. Szeretted Mattet?

Hogy szerettem-e? Arra gondoltam, amikor először belenéztem Matt kék szemébe, és felragyogott körülöttem a világ, és arra is jól emlékeztem, hogy minden elsötétült, amikor megtudtam, hogy meghalt.

– Nagyon – válaszoltam.

Cam bekanyarodott a parkolóba és az egészségügyi központ elé gurult.

Elengedte a kezem, hogy leparkoljon.

– Akkor mindegy, hogy mit tett és mit nem tett azon a napon ott a tavon, mert az ezen mit sem változtat.

– De igen…

– Nem – jelentette ki Cam. – Nem változtat. Nem azért vagy dühös, mert nem tudod, Matt szeretett-e téged. Azért vagy dühös, mert szeretted, és ő elhagyott téged. A gyógyulás majd akkor jön el, ha meg tudsz neki bocsátani azért, hogy elhagyott téged. És hogy elhagyta Ollie-t.

Szíven ütött, amit mondott, és pokolian fájt. És ahogy mondta, abból éreztem, pontosan tudja, mit beszél.

Kilélegeztem egy nagyot, a műszerfalra pillantottam, megláttam, mennyi az idő, és elképedtem.

– Mennem kell. Elkéstem.

– Várok pár percet, biztos, ami biztos.

River fölemelte a fejét, ahogy kinyitottam a kocsiajtót, majd kipattantam.

Beszaladtam az épületbe, megkerestem a rendelőt, de csöppet sem lepett meg, amikor a recepciós azt mondta, hogy új időpontot kell kérnem.

A következő hétre kaptam másik időpontot, aztán visszamentem a kocsihoz.

Cam és River a parkolót elválasztó gyepsávon sétálgatott.

– Úgy néz ki, a jövő héten vissza kell jönnöm – mondtam feltartva a kártyát, amit az időpontról kaptam.

Cam átölelt, magához húzott.

– Nagyon sajnálom, hogy lekésted az ülést.

Én is sajnáltam. De fölnéztem rá, és olyan biztonságban éreztem magam mellette, és olyan nyugodtnak, hogy azt gondoltam, ez az út a társaságában pont az a terápia volt, amire szükségem van.

14

Anna Kate

Mire eljött a péntek, beállt az életembe egy egész megnyugtató rutin. A kora reggeli időszakot a kertben töltöttem, gyógynövényt, zöldséget és virágot szedtem, aztán mielőtt megérkezett volna Íjas és Jena, Gideon átjött egy kávéra. Az időm nagy részét a kávézó foglalta le, mivel héttől háromig dolgoztam. Hogy Natalie részmunkaidőben beszállt, az óriási segítséget jelentett, a tapasztalat hiányát a munkamoráljával bőven pótolta. Azt vettem észre, hogy kifejezetten örülök a jelenlétének. Szelíd természete engem is megnyugtatott, ráadásul kedves volt és vicces, vagyis pont nem olyan, amilyennek elképzeléseim szerint egy Lindennek lennie kellett volna.

Megszerettem. És úgy vettem észre, Summer is kezdte megszeretni. Mármint azután, hogy Jena egyik délután egy szürke macskát látott beosonni a nyitva felejtett hátsó ajtón, és megkérte őket, segítsenek neki megkeresni.

A véletlen műve lett volna, hogy Jena volt az egyetlen, aki látta azt a macskát, aki történetesen épp akkor szökött be a házba, amikor Summer tojást hozott?

És az is csak véletlenül történt, hogy egy kis időre bezáródott a mosókonyha ajtaja, amikor Natalie és Summer együtt keresték ott a macskát?

Nem hinném.

Ez a Jena furfangos egy asszony.

És fülig ért a szája, amikor Natalie és Summer végül kiszabadultak a mosókonyhából, és kifelé jövet vintage köténymintákról társalogtak.

Késő délutánonként többnyire pitét sütöttem, a reggel betakarított termésből különféle ételeket és gyógynövényes teakeverékeket készítettem, gyomláltam a kertben, meg a madarászok körül tüsténkedtem.

Nagy meglepetésemre Sir Madárbolond továbbra is a városban tartózkodott. Egy napra ugyan eltűnt, de aztán lakókocsival tért vissza, amellyel Pebbles telkén parkolt le. Ha az udvarom a fekete rigók múzeuma lenne, Zachariah Boyd lenne az idegenvezető benne. Hozzá fordultak információért a madarak éjszakai rituáléjával kapcsolatban, olyan volt, mint egy megbízható, egyszemélyes információs szolgálat. Aki madarász csak ide tévedt, akár csak beugrott, akár több napot töltött itt, végül mind Mr.

Boydnál kötött ki. Őszintén szólva, talán neki is fizetnem kellene, hiszen szüntelenül jönnek a látogatók.

A fekete rigók most már rendszeresen daloltak, és tudtam, hogy eljön majd az idő, amikor már nem maradok fenn, hogy meghallgassam őket, de ez még odébb volt. Emiatt ugyan kevesebbet aludtam, de igazából sosem voltam nagy alvó. A dalok pedig megérték azt a fáradtságot, amelyet napközben éreztem.

Ekkor négy pite sült a dupla sütőben, én pedig, mielőtt gyomlálni kezdtem volna, ránéztem az eperfákra. Még egy-két nap, aztán Summerrel ponyvát terítünk a fák alá, és megrázzuk az ágakat, hogy lepotyogjanak az érett, csaknem fekete szemek.

Nekiláttam gyomlálni, egyik kupacba ment, ami komposztba való, a másikba az, amit a konyhában hasznosítani tudtam. A pitypang hasznosítható. Az ujjasmuhar komposztba való. Beszéltem egy kicsit a cukkinikhez, elmeséltem nekik Linden doki legutóbbi vacsorameghívását – a szomorú szemű, sápkóros kinézetű doki szinte minden reggel beugrik, és vesz egy kávét elvitelre. Ekkor történt, hogy zörgést hallottam magam mögött. Abban a reményben fordultam hátra, hogy nem egy kígyó fog ott tekeregni, hogy élvezze kicsit a délutáni napsütést. Az élőlényeket úgy általában kedvelem, azt is tudom, hogy számos kígyófajta ártalmatlan, de azért inkább tartom tőlük a távolságot.

Úgy két-három kilométernyit.

Csúszómászó helyett azonban talán még harminc centire se tőlem egy szürke macskát láttam meg, aki engem figyelt.

– Helló – nyújtottam felé az ujjamat, hogy megszagoljon, de meg se moccant. Közelről elég jól tápláltnak tűnt, viszont több heg is volt rajta, nem csak a fülén. Az egyik a koponyáján futott keresztül, a másik, egy vastag, cakkos heg meg hátul a bal lábán.

– Nem vagy éhes? Netán szomjas?

Felálltam, hogy hozzak neki egy kis vizet, ő meg a fülét tekergetve elindult a hátsó udvar felé. Megállt, visszanézett rám, aztán még két lépést tett.

Csak nem azt akarja megint, hogy kövessem? Zé kertjében nem tévedtem el. Ugyan hova akar vezetni?

Még egy lépést tett, megállt.

– Rendben – mondtam, ott hagyva a kosarat a murvás ösvényen. – Készen állok a kalandra.

A macska mindig egy-két lépéssel előttem haladt, végigvezetett a hátsó udvar kerítése mentén, el az eperfák mellett a Gideonnal közös telekhatárhoz.

Aztán egy kecses ugrással a kerítés tetején vízszintesen végighúzódó keresztvason termett. Addig ott maradt, míg biztosra nem vette, hogy ott vagyok mögötte, aztán égnek álló farokkal vidáman folytatta az útját.

Hátrapillantottam a kávézóra, a madarászokra, a józan eszemre – világos, hogy mind hátrahagytam.

A macska az udvar hátsó sarkában lecövekelt. Csak amikor odaértem hozzá, akkor vettem észre, hogy egy kapunál állt meg, amely korábban fel se tűnt nekem. A kapu az udvar mögötti erdőre nyílt. Egész addig azt gondoltam, hogy Gideon egyszerűen át szokott ugrani a kerítésen.

Kiakasztottam a zárat. A kapu nyikorogva nyílt ki, aztán megbízhatóan kattant vissza a helyére, amikor becsuktam magam mögött.

Megfordulva azt láttam, hogy a macska már bevetette magát a fák közé.

A levegőben medvehagyma illata érződött. A macska a Dombtető-lak mögötti buja gyep felé nyargalt. A kétszintes, favázas épület hátulja is éppolyan mutatós volt, mint a homlokzata. Amikor nemrég lelkendeztem, hogy mennyire tetszik, Gideon részletesen beszámolt nekem az építészeti megoldásairól.

Beüvegezett veranda mellett haladtam el, aztán végig egy színes évelőkkel szegélyezett kerti ösvényen, amely kövezett részhez vezetett. Annak pedig trombitavirággal benőtt lugas adott árnyékot. Az élénkpiros virágok körül kolibrik nyüzsögtek, és egy gébics éneke hallatszott a közelből.

Szedtem a lábam, hogy lépést tartsak a macskával.

– Eléggé biztos vagyok benne, hogy ez birtokháborítás – szóltam utána.

– Anna Kate?

Lefagytam zavaromban, amiért rajtakaptak, hogy itt ólálkodom.

– Gideon?

– Itt vagyok!

Kezemmel gyorsan leárnyékoltam a szemem, és felnéztem. Gideon a tető szélén állt. Már attól, hogy ránéztem, szédülés fogott el.

– Hátrébb lépnél? A szívbajt hozod rám, annyira közel állsz a tető széléhez – mondtam neki.

– Félsz a magastól? – kérdezte.

– Nem annyira a magastól, inkább a leeséstől.

– Hosszú az út a földig, nem igaz? – Hátrébb lépett. – Tíz méter is megvan. Volt időm azon morfondírozni, pontosan milyen messze is lehet, mivel már egy órája idefenn vagyok.

– Mit csinálsz ott?

– Próbálok a lelkére beszélni egy mókusnak. A kéményben akart fészket rakni, de beszéltem róla. Azt a loblolly fenyőt ajánlottam neki, ami ott van mögötted, az jóval biztonságosabb.

Arra fordultam, és a magasban az egyik ágon tényleg ott szaladgált egy mókus levéllel a szájában.

– És akkor most odafenn maradsz, nehogy meggondolja magát és visszamenjen?

Gideon elnevette magát.

– Nem. Azért vagyok idefenn, mert eldőlt a létra. Szerinted fel tudnád állítani? A ház másik oldalán van.

Megkerültem az épületet, és valóban ott feküdt a fűben a kihúzható alumíniumlétra.

– Nem könnyű egyedül felállítani.

Megemeltem a végét, hogy eldöntsem, kell-e segítség.

– Szerintem boldogulok vele. – Nem volt egyszerű, de végül is sikerült a falnak támasztanom úgy, hogy semmit nem törtem össze. Sem a házat, sem magamat. Ami kisebb csoda.

Tartottam a létrát, amíg Gideon lemászott, remegett a fém a tenyeremben. Amikor már csak két fok volt hátra, Gideon leugrott, és a kezét a farmerjába törölte. Sötét pólója a testére tapadt, és a haját is izzadság itatta át.

– Köszönöm. Ennél jobbkor nem is járhattál volna erre. Már azt mérlegeltem, mekkora kárt okozna, ha a lugasra ugranék.

– Benned vagy a lugasban?

– Is-is – mosolyodott el.

Arca élénk rózsaszínben pompázott.

– Úgy látom, kicsit megkapott a nap. Van aloéd?

– Biztosan van.

– Mármint aloé növényed?

– Az biztosan nincs.

– Zénél van egy a nappaliban. Nyerek ki belőle egy kis zselét. Csípőre vágta a kezét.

– Zé nappalijában. Nem a te nappalidban? Felhúztam a vállam.

– Úgy gondolom, mindig Zé nappalija lesz, és ez így van rendjén. Nem bánom, hogy egy ideig én felügyelek rá.

Gideon kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de láthatóan meggondolta magát. Sokszor csinált ilyet a kávézásaink alkalmával is. Mintha visszatartana valamit. Én meg nem akartam nyaggatni, hogy mi jár a fejében. Majd mondja, ha eljön az ideje.

Kezét a létrára helyezte.

– Csak puszta kíváncsiságból kérdezem, hogy mi szél hozott ide. Kicsit hezitáltam, mielőtt válaszoltam.

– Egy macskát követtem. – Amely macska ekkor már sehol sem volt.

– Egy macskát?

– Nagy szürke macska, a szeme szürkéskék. Párszor már láttam Zé kertjében. Nem tudod kié?

Gideon elmosolyodott.

– Leginkább talán Zéé volt. Azt mesélte, hogy valamikor régen egy éjjel megjelent a kávézónál, és azóta ott tanyázik. Jobban szeret kinn lenni, és többnyire megy a maga feje után.

– Nem kellene neki nyakörv? Meg biléta? Szokta látni állatorvos? Nem kellene ivartalanítani? Tudod, állatvédelmi okokból.

– Te is sok kvízműsort néztél annak idején, igaz?

– Sokféle műsort néztem annak idején. A könyvek meg a tévéműsorok voltak a legjobb barátaim. – Megrándult az arcom. Már megint túl sokat árulok el magamról. – Kulcsos gyerek voltam. Anyám sokat dolgozott.

– Én is – mondta Gideon. – És az enyém is. Zé próbált egyszer csengettyűs nyakörvet tenni a macskára, de nem nagyon sikerült. Ha megpróbálnád, legyél óvatos a karmaival.

– Van neve?

– Zé Macska úrnak hívta.

Valahogy illett rá, bár az én fejemben a Lassie is megfordult, mivel Macska úrnak láthatóan volt érzéke a megmentő szerephez. A múlt héten rajtam segített, most Gideonon.

– Szóval Macska úr. Akkor teszek ki neki ennivalót, aztán meglátom, el tudom-e csalogatni állatorvoshoz. – Hátrálni kezdtem az erdő felé. – Mennem kell, mert sülnek a piték.

Gideon keresztbe fonta maga előtt a karját.

– Anna Kate, mit csinálsz ma este?

– Pitét sütök, meg aloénedvet kell szereznem… – válaszoltam mosolyogva.

– Vacsoráztál már?

Valamiért izzadni kezdett a tenyerem.

– Még nem.

– Mit szólnál, ha csomagolnánk valamit, és a ma esti vetítés alatt piknikeznénk a holdfényben?

Egy pillanatra fogva tartott, ahogy rám nézett. Tekintetében mélység volt, amibe némi játékosság és izzás is vegyült.

Nagyot nyeltem.

– Szerintem nem lenne jó ötlet. Gondolom, sokan lesznek ott – mondtam, és arra gondoltam, hogy ettől a vonzó tekintettől nem lesz elég a lépésnyi távolság. – Meg fognak bámulni.

– Persze, egy darabig még megbámulnak majd, hiszen még új vagy itt. De ezt csak úgy tudod leállítani, ha hagyod, hogy elteljenek veled. Amúgy meg mostanra már mindenki járt a kávézóban.

Seelie Linden még nem, és talán nem is nagyon szerettem volna megadni az esélyét annak, hogy belefutok. Hiszen Natalie mondta is, hogy ő a nagyfőnök a Restaurációs Bizottságban.

– Ha elkezdődik a vetítés, utána senki nem fog hozzád szólni. Itt inkább ennének szappant az emberek, semhogy nyilvánosan valami illetlent tegyenek. Meg én is ott leszek homokzsáknak.

Ez jó érv. De akkor is…

– A Szépség és szörnyeteget vetítik. Tudom, hogy szereted a könyvtárjelenetét.

Ez igaz, tényleg szerettem. Ide-oda ingattam a fejem, amíg mérlegeltem, mit is döntsek.

– Na – biztatott széles, reménykedő mosollyal. – Tudsz annál jobb programot egy szép nyári estére, mint filmet nézni a csillagos ég alatt?

Éreztem, hogy megfűzött. Egy este kinn a csillagos ég alatt – nagyon is jól hangzott. Persze leszámítva az embereket. Kutakodva néztem Gideon mézszínű szemét, találok-e jó indokot arra, hogy nemet mondjak. De csak kedvességet láttam benne, meg mintha pici láng lobogott volna a mélyén.

– Rendben – mondtam, megadva magam csáberejének. – De csak azzal a feltétellel, hogy én töltöm meg a kosarat.

– Nem. Én hívtalak, én csomagolok. Remélem, a bundás virsli hidegen megfelel – ugratott.

Elmosolyodtam.

– Valamit hadd vigyek én is.

– Jó, akkor italt te hozol – adta be a derekát.

– Jó, legyen úgy.

– Akkor ez ran… – kezdte, aztán elharapta a mondatot. – Háromnegyed hétkor ott vagyok érted.

– Várlak.

Az erdő felé menet a fülemben csengtek Gideon szavai.

Akkor ez ran…

Randi. Ezt akarta mondani.

De nem mondta, úgyhogy ez nem randi, figyelmeztettem magam, ahogy beléptem a hátsó kapun. Egyszerűen csak elmegy két ember együtt moziba.

Ennek örülnöm kellett volna, tekintetbe véve a lépésnyi távolságot.

De ahogy a kávézó felé tartottam, hogy ránézzek a pitékre, nem tagadhattam, hogy egy csöppet csalódott vagyok.

* * *

– Hahó! Anna Kate! Kedvesem! – A távolban Faylene Wiggins hadonászott lábujjhegyen, kinyújtott karral, mintha legalábbis egy nehézbombázót akart volna lestoppolni.

– Szerintem valaki magára akarja vonni a figyelmed – jegyezte meg Gideon, közben szorosan mellettem maradt.

Méghozzá olyan szorosan, hogy éreztem a teste melegét. Arrébb léptem volna, hogy szabadabban lélegezhessek, de nem volt hova elhúzódni. Az amfiteátrum előtti gyep zsúfolásig volt emberekkel, ki valami harapnivalóért állt sorba, ki az ideiglenes mellékhelyiséghez, ki tenyérnyi szabad helyet keresett a füvön, hogy letelepedjen.

A hivatalos naplementéig még egy óra volt, de a nap már eléggé lenn járt a hegyek mögött, amitől Wicklow-t korai alkonyfények világították be.

Villództak a szentjánosbogarak – vagy ahogy itt hívták őket, a világítóbogarak –, kis fényforrásaik mosolyra fakasztottak, mert eszembe jutott, hogy Zé mindig azt mondta, azért világítanak, mert varázserejük van.

Ezt még most is igaznak hittem.

– Itt van egy csomó hely mindenkinek! – kiáltott Faylene, és továbbra is integetett. Úgy tettem, mint aki a tömeget pásztázza.

– Én nem látok senkit…

Gideon nevetve a derekamra tette a kezét, és Faylene felé terelt.

– Remélem, nem akarsz máshova ülni, mert nem hiszem, hogy Faylene eltűrné.

– Nekem mindegy.

Beszédessége és harsány nevetése folytán természetes életkedv áradt Faylene-ből. Akár megterhelőnek is érezhettem volna, de túláradó személyiségével gyakran magára vonta a figyelmet… és így elterelte rólam. Az volt az érzésem, hogy pontosan tudja, mit csinál, és ettől még jobban kedveltem.

Igyekeztem figyelmen kívül hagyni, hogy Gideon keze ott van a hátamon, szorosan kapaszkodtam hát a kis hűtőtáskába, amit Zé egyik szekrényében találtam, és amiben műanyag poharakat és két termoszt hoztam, tele édes szedres teával. Ez volt az első adag, amit Mr. Pavegeau receptje alapján készítettem, és – ha dicsérhetem magam – igazán finom lett. Aubinnek igaza volt, tényleg olyan, mintha boldogságíze lenne.

Amint Gideonnal a közelébe értünk, Faylene összecsapta a kezét és vidáman ránk mosolygott.

– Olyan izgatott lettem, hogy együtt látlak itt titeket. Igen, izgatott! – És úgy mustrált minket, mintha esküvői ruhához venne méretet.

– Kellemes esténk van a filmvetítéshez, nem igaz? – szólalt meg Gideon.

Imponált nekem, ahogy tudomást sem vett a célzásról, hogy ez most részünkről randi-e, bár azt gondoltam, Faylene nem fogja annyiban hagyni, és tudni akarja majd, hogy az-e vagy sem.

– Az idei tavasz legkellemesebb estéje – válaszolta Faylene és rám kacsintott.

Tavasz. Mintha már bőven benne lennénk a nyárban, olyan hőség volt.

Igaz, hivatalosan még volt pár hét a nyár kezdetéig.

Aztán Faylene a háta mögé mutatott, ahol néhányan három, részben egymásra terített pléden elhelyezkedve várták a vetítést.

– Anna Kate, ugye ismered Marcyt és Lindy-Lout?

– Igen. – A héten párszor beugrottak a kávézóba.

– Ő meg, aki a fényképező mögött rejtőzködik, Cam Kolbaugh, Josh bátyja. Ő a helyi hegyiember és természetfotós. Josh elment pizzáért az utca túloldalára, de mindjárt itt lesz.

Örömmel nyugtáztam, hogy Josh is itt lesz. Abban reménykedtem, hogy a megtermett, mackós rendőr az én emberem, aki segít hozzájutnom egy régi rendőrségi irathoz. Egészen pontosan a szüleim baleseti jegyzőkönyvéhez.

Mindenkit üdvözöltem, rámosolyogtam Lindy-Loura, aki édesdeden aludt Marcy mellett. Kis testét könnyű takaró fedte. Hüvelykujját a szájába dugva szuszogott, pelyhes hajával pedig, amely mint egy marék tollpihe, apró madárfiókára emlékeztetett.

– Nem könnyű az élete – szólalt meg Marcy követve a tekintetemet.

– Hihetetlen, hogy tud aludni ekkora ricsajban.

Gideon hozott a karján egy plédet, ezt most Faylene elvette tőle.

Szétnyitotta és leterítette az ő takarója és egy magnóliafa közé. Aztán lehajolt, hogy eligazgassa a pléd széleit.

– Évtizedek óta nem láttam ekkora tömeget itt. Hála a madarászoknak.

Gondolom, éjfélig nincs jobb dolguk.

Marcy rám mosolygott.

– Lindy-Lou hozzászokott, hogy a legnagyobb ricsajtól se zavartassa magát – mondta.

Faylene hunyorgott, aztán elnevette magát. Játékosan legyintett a lánya felé.

– Elhallgass!

– Én hallgassak el? – replikázott Marcy tettetett felháborodással, mire Faylene megint csak nevetett.

Egyértelmű volt, hogy imádják egymást, a humoruktól pedig azonnal otthonosan éreztem magam.

– Na, leülni, leülni.

– Remek helyet foglaltál – mondtam letérdelve. Körüllengett minket a virágzó magnólia illata, hatékonyan ellensúlyozva a büfé felől terjengő pattogatottkukorica-szagot.

Faylene Gideon kosarát méregette.

– Hát te mit hoztál?

– Esti pikniket ígértem Anna Kate-nek, és szerintem elég jól sikerült beváltanom az ígéretemet. Ropogósra sült írós csirke, húsos táska leveles tésztából, tésztasaláta, desszertnek pedig vajas keksz.

– Látom, el akarod bűvölni Anna Kate-et – nevette el magát Faylene. – Még két hete se ismered, de úgy tűnik, pontosan tudod, hogyan juss el a szívéhez.

Gideon három árnyalatban vörösödött el, miközben előhúzta a kosárból a tányérokat. Tudtam, hogy Faylene nem adja fel egykönnyen. Gideon megspórolhatta volna magának a további heccelődést, ha egyszerűen kijelenti, hogy nem randizunk, de furcsamód hallgatott.

– Engem sikerült elbűvölnie – jelentette ki Marcy nyakát nyújtogatva a kosár felé.

– Engem is – jelentette ki Cam. – Sült csirkét mondtál? Gideon átadott egy tányért.

– Bőven van.

– Jó ég, Gideon! Ha nem lennék férjnél… – szólt Marcy, elvéve egy combot.

Faylene a csirkemellből vett.

– Nem árulom el Joshnak, hogy most mit mondtál.

– Kóstoltad már azt a csirkét? Nyugodtan megmondhatod neki – vágta rá Marcy. – Szerintem seperc alatt lecserélne Gideonra, tekintve, hogy én még egy konzervbabot se tudok megmelegíteni úgy, hogy ne égessem oda.

Cam épp egy combért nyúlt, amikor valamit meglátott a vállam fölött, és hirtelen lefagyott. Hátrafordulva Natalie-t pillantottam meg, amint próbálta magát átverekedni a tömegen, vállán tömött pelenkazsák, karjában pedig Ollie, sárga Belle-jelmezben. Ismét Camre néztem. Észrevette, hogy őt figyelem, gyorsan elkapta a tekintetét, és a csirkéről tökéletesen megfeledkezve a fényképezőjével kezdett babrálni.

– Á, oda nézzenek! – kiáltott fel Faylene, és kezében a csirkemellel integetni kezdett. – Ott jön Natalie. Hahó! Itt vagyunk!

Natalie pislogott egyet, aztán mosolyogva megindult felénk. Kisöpört az arcából egy elszabadult tincset.

– Lehetséges, hogy valaki a szabadban klausztrofóbiás rohamot kap?

– Ilyen tömegben minden további nélkül – felelte Marcy. – Ismered Camet, Natalie?

– Igen, már egy ideje. Szia, Natalie.

– Szia, Cam – mondta Natalie és körülnézett. – Hol van River?

– Otthon duzzog. Ebbe a buliba nem lehet állatokat hozni.

– Kár. – Natalie áttette egyik csípőjéről a másikra Ollie-t. – Nem bánjátok, ha egy kicsit letelepszünk?

– Ugyan, kedvesem! Egy csomó hely van Cam mellett – mondta Faylene, miközben árgus szemmel figyelte őket.

Egy csomó hely volt Marcy mellett, mellettem és Gideon mellett is.

Faylene vérbeli kerítő, ez nem vitás.

Cam arrébb csúszott, a nyakába akasztotta a gépét és rámosolygott Natalie-ra, aki közben lerakta Ollie-t Cam plédjére.

– Sziaszia – csapkodott karjaival Ollie. Kezében egy zöld játék traktort szorongatott.

– Helló, Ollie – integetett vissza Cam. – Hát ez meg mi a kezedben?

– Tattor! – válaszolta a kislány, és büszkén mutatta a játékot Camnek.

– Nem tudtam rávenni, hogy otthon hagyja – jegyezte meg Natalie, miközben letelepedett, és ruhájával gondosan körbebugyolálta a lábát. – Látszik, hogy nálunk rendszerint kié a végső szó.

Cam Ollie felé nyúlt.

– Kipróbálhatom?

Ollie Camre meredt nagy, kerek, barna szemével. Végül, úgy tűnik, megbízhatónak találta, odaadta neki a traktort.

Cam elvette a játékot, és eltúlzott motorhangot hallatva feltolta Ollie lábán és karján. Ollie boldogan kacagott, én meg közben Natalie-t figyeltem, ahogy a lányát nézte. Leplezetlen érzelmei láttán legszívesebben odamentem volna hozzá, hogy megöleljem. Natalie esetében a lépésnyi távolságot egyre inkább nehezemre esett tartani. A kis Ollie meg már akkor levett a lábamról, amikor először láttam.

Azokon a napokon, amikor Natalie dolgozott, záráskor Faylene mindig beugrott a kávézóba Ollie-val, és azt vettem észre, hogy már várom, mikor érkeznek. Előző nap nem is találkoztam vele, mert Natalie munka után Fort Payne-be ment. Azt is elárulta, hogy gyászterapeutához van időpontja. Ez a nap meg olyan sűrű volt, hogy még nem volt alkalmam megkérdezni, milyen volt.

– Natalie, ha netán éhes vagy, Gideon egy csomó kaját hozott, mert igyekszik elbűvölni Anna Kate-et.

Natalie tekintete találkozott az enyémmel, egy egész kicsit megráztam a fejem, mire ő elmosolyodott.

– Házi készítésű csirkesült? Akkor Gideon máris bele van zúgva.

– Én is ezt mondom – bólintott Faylene. – Akinek van szeme, az látja. Gideon jelentőségteljesen Natalie-ra nézett.

– Épp mondani akartam, hogy milyen jó újra itt látni téged. Most már nem vagyok ebben olyan biztos.

Furcsállottam, hogy Gideon mindeddig nem botlott bele Natalie-ba, de aztán beugrott, hogy Natalie talán még nálam is inkább magának való, és Gideonnal a reggeli kávézásnak már rég vége van, amikor ő munkába áll.

Natalie elnevette magát.

– Szeretem az őszinteségedet, Gideon. Fontos szempontnak kell lennie a társválasztásnál. Elsődlegesnek.

Gideon morogva lehajtotta a fejét.

– Észben tartom – válaszoltam a pléd szélét birizgálva.

– Sziaszia! – iramodott neki Ollie, és rám vetette magát. Rohama készületlenül ért, és csaknem feldöntött.

– Szia, Ollie – nevettem fel, ahogy szorosan hozzám simulva elhelyezkedett az ölemben. Elrendezgettem hercegnős ruháját, és próbáltam minél többet magamba inni az öröméből, mielőtt továbbszalad valaki máshoz.

– Örülök, hogy összefutottunk, Faylene – mondta Natalie, kicipzárazva a pelenkazsákot. – Reméltem, hogy így lesz. Végre elkészültem a hajpántokkal, amiket Lindy-Lou-nak rendeltél. Bocs, kicsit tovább tartott, mint gondoltam.

Faylene egy nedves törlőkendővel megtörölte zsíros kezét, és így szólt:

– Azt gondoltam, még egy-két hét legalább, mire számíthatok rájuk, úgyhogy egy cseppet se aggódj, kedvesem. – Faylene egy szempillantás alatt kicsomagolta a papír zsebkendőbe rejtett holmit. Ámultan tátotta el a száját. – Ó, Natalie! Ezek gyönyörűek! Egészen gyönyörűek.

Tényleg azok voltak. Három, különböző vastagságú hajpánt, mintás anyaggal bevonva és hatalmas virágok díszítették őket. Ráismertem a stílusra, mivel Ollie gyakran viselt hasonlókat. Világos, hogy Natalie-nak jó érzéke van a színekhez és a mintákhoz.

Mondjuk, Ollie-n ekkor épp nem volt hajpánt. Puha haja szabadon lengett, enyhe klór- és napfényillata volt. Elhúzódott tőlem, visszakérte Camtől a traktort, aztán Gideon fején kezdte tologatni. Úgy tűnt, Gideon ezt egyáltalán nem bánja, és ettől csak még jobban kedveltem.

– Ollie – szólt rá Natalie. – A feje tetejét ne, kérlek.

Ollie épp csak abbahagyta kicsit, hogy aztán Gideon arcán folytassa a traktorral.

– Igaz, ami igaz – nevetett Natalie –, az nem a feje teteje.

Natalie elmosolyodott, és megkérte Ollie-t, hogy a földön játsszon tovább a traktorral.

Észrevettem, hogy Cam felállt képeket készíteni. Rólunk, a szentjánosbogarakról. Valahányszor leeresztette a gépét, láttam, hogy tekintete Natalie-ra vándorol.

És legalább annyiszor láttam, hogy Natalie tekintete Camre téved. Talán volt abban valami, hogy Faylene össze akarta terelni őket.

Marcy elvette az egyik hajpántot Faylene-től.

– Ezek gyönyörűek, Natalie. Kivételes érzékkel készíted őket. A hajpántok általában semmiségek és egyáltalán nem ilyen személyes holmik. Tudnál többet is csinálni? Bizományba átvenném tőled, és árulnám a Mindenesben.

– Tényleg? Nagyon jó lenne!

– Holnap nézz be! Megbeszéljük a részleteket. Jó ég! A szirmok is egyesével készültek!

Natalie elégedetten elmosolyodott, nagyon örülhetett belül.

– Igen. Ha darabonként rakom rá, tudok játszani az anyagokkal meg a textúrával. Látványnak is érdekesebb így szerintem.

– Egyetértek – mondta Marcy alvó lányára pillantgatva, mintha legszívesebben azonnal ráadná a hajpántokat, de aztán elvetette az ötletet, éppolyan gyorsan, ahogy jött.

– És Lindy-Lounak is szeretnék még. Nagyon édesek. Faylene a büszkeségtől dagadva nézett Natalie-ra és a lányára.

Hátrahúzott vállával, felszegett állával úgy hatott, mint egy büszke tyúkanyó.

– Gyere már, egyél valamit! – szólt Natalie-nak. – Nem vicceltem, Gideon tényleg hozott egy csomó kaját.

– Tényleg nem viccelt – szólt közbe Gideon hátrafordulva. – Vegyél! Natalie arrébb csusszant a pléden.

– Szívesen vennék, de már csak egy percet maradhatok – mondta. – Mindjárt itt lesznek a szüleim, és velük nézzük a filmet.

Már a gondolattól is görcsbe ugrott a gyomrom, hogy találkozom Dokival és Seelie-vel. Tudtam, hogy némi kockázattal jár idejönni ma este, de most leginkább el akartam volna szaladni.

– Találkoztál már Seelie-vel, Anna Kate? – kérdezte Faylene. A rövidnadrágomba töröltem a kezemet.

– Nem.

Nem tudtam, hogyan reagálok, ha meglátom. Ugyan egyfolytában azt hajtogattam magamnak, hogy maradjak udvarias, távolságtartó, akár rideg is, de nem tudtam, képes lennék-e rá. Huszonnégy év palackba zárt érzelmei feszítettek belülről. Azokat nem lesz könnyű féken tartani.

Faylene halkan füttyentett, és körülnézett, mintha a menekülés lehetséges útvonalait latolgatná.

Ollie még mindig a pléden tologatta a traktort, amikor Gideon hozzám fordult:

– Szeretnél elmenni innen, Anna Kate?

Kiszáradt a szám, mindenki engem nézett és választ várt. Szívem szerint felálltam és futásnak eredtem volna, meg se állva a kávézóig, hogy ne legyek itt a figyelem középpontjában, de talán mégis jobb, ha úgy találkozom a nagyanyámmal, hogy ennyien állnak mellettem és támogatnak.

– Nem – szóltam meg végül. – Egyszer túl kell esni ezen is, nem igaz?

– Ez nagyon bátor tőled, Anna Kate – köhécselt Faylene.

– Nincs mitől félni – mondta Marcy. – Seelie-nél délibb asszonyt nem ismerek. Mi sem áll tőle távolabb, mint hogy jelenetet rendezzen. Főleg, hogy ennyien vannak körülöttünk. Inkább megásná a saját sírját és beleugrana.

Nem is attól tartottam, hogy Seelie rendez jelenetet. Hanem attól, hogy én.

– Talán mégis inkább menjünk – mondtam Gideonnak, mire ő gondolkodás nélkül csomagolni kezdett. Faylene segített neki, és Natalie is.

Vadul vert a pulzusom, megrántottam a plédet, próbáltam kihúzni Gideon alól, miközben ő még rajta ült.

Ollie jött oda hozzám, felém nyújtotta a kezét.

– Tattor?

– Köszönöm, Ollie – guggoltam le mellé. – Ez a tied, tartsd meg. Édes kis arca teljesen összegyűrődött.

– Tattor!

Gyorsan elvettem tőle.

– Köszönöm. Brrrr. Brrr.

Átvezettem a lábfején a traktort, mire ő felnevetett.

Egy pillanatra minden rendbe jött a világomban. Volt valami Ollie boldogságában és nevetésében, ami békét adott nekem. Szerettem volna, ha ez a pillanat örökké tart.

De egyszerre elkerekedett a szeme, valamit észrevett mögöttem.

– Napa!

– Jaj, nem – suttogta Marcy. – Késő.

Hátrafordultam, és Linden doki épp ekkor emelte föl Ollie-t. Seelie ott állt mellette. Lassan felálltam, hogy a szemébe nézzek a nőnek, aki pokollá tette anyám életét.

Seelie egyáltalán nem úgy nézett ki, ahogy elképzeltem. A fantáziáimban úgy jelent meg, mint a gyermekmesék gonosz királynője. Ott magas volt, arcán a járomcsontok előreálltak, az álla hegyes, az ajka keskeny, amihez sötét gombszem, szoros kontyba fogott sötét haj, hosszú, vérvörös körmök társultak.

Na hát Seelie messze nem ilyen volt. Körülbelül olyan magas, mint én, platinaszőke hajában fahéjszínű tincsek. Szív alakú arca méltóságteljesen öregedett. Hatalmas kék szeme elkerekedett, ahogy meglátott, a traktorra meredt, amely a kezemben volt, aztán ismét a szemembe nézett. Kezével dupla gyöngysorát fogta, erősen kapaszkodott belé.

Zakatoló szívvel kerestem, hogy mit mondjak, bármit, de nem találtam szavakat.

Seelie rezzenéstelen tekintettel mérte végig az arcom minden vonását.

Megtántorodott, Doki megragadta a karját, és erősen tartotta.

– Ő… AJ. Uram, teremtőm! – mondta Seelie olyan halkan, hogy alig hallottam.

– Mama? – lépett mellém Natalie.

Ahogy meredt rám Seelie, pislogott egyet, aztán még egyet, könny gyűlt a szemébe, de nem gördült le az arcán. Lopva körbepillantott, és látta, hogy körülöttünk mindenki őt nézi. Minket néz. Hirtelen sarkon fordult, és elrohant.

Doki átadta Ollie-t Natalie-nak, és gyorsan a felesége után futott.

– Sziaszia! – integetett Ollie.

Döbbenten álltam, néztem, hogy Seelie elmegy, megkönnyebbülés járt át, amibe… zavaró szomorúság vegyült. Seelie szemében nem láttam a gonoszságot, amire számítottam. Sem ridegséget vagy számítást.

Csak a szívet tépő, hirtelen felismerést, hogy mi mindent veszített. És amit éreztem ettől, azt egyáltalán nem nevezném elégedettségnek.

Mert abban a pillanatban, amikor a tekintetünk összeakadt, egyszerre én is felismertem, mi mindent veszítettem. Megrázó érzés volt.

– Nézzenek oda – mondta Faylene elképedt sóhajjal, ahogy odalépett mellém és Natalie mellé. – Nem hittem, hogy ez lehetséges, de Anna Kate-nek sikerült. Egyetlen pillantásával megrepesztette Seelie kőkemény védőfalait. És bármibe lefogadom, hogy szív dobog belül, ami mindig is ott volt.

15

– Öt éve a kávézó szomszédságában lakik, és nem is tudta, hogy a fekete rigók ritkaságszámba mennek, hogy nem honosak az Egyesült Államokban?

– kérdezte a riporter.

– Tudtam, hogy különlegesek – mondta Gideon Kipling. – A kávézó előző tulajdonosa foggal-körömmel védte a madarakat. Közelről soha nem láttam egyet se.

– Nem furcsállotta, hogy ennyire védi őket?

– Elég sok minden van ebben a városban, amit furcsállok. A riporter megérintette a tollát.

– Hadd fogalmazzak egészen nyíltan. Nem gondolja, hogy az előző tulajdonos rejtegetett valamit?

Gideon összezárta a kezét az asztalon.

– És nem így vagyunk ezzel mindannyian?

Natalie

Vasárnap volt, délután, kinyitottam a kisház bejárati ajtaját.

Elmúlt három óra, és Ollie még aludt.

– Gyere, gyere. Amikor reggel felhívtál, azt gondoltam, hogy egy pillanatra megzavarodtál. Nem akarnál azonnal orvoshoz fordulni? Akár aneurizma is lehet.

Anna Kate fóliába csomagolt tálcát szorongatott két kézzel.

– A fejemet tényleg nem ártana megvizsgálni. Nem is értem, mit művelek.

Akkor már ketten voltunk. Amikor Anna Kate reggel fölhívott, és arra kért, mondjam meg Linden dokinak, hogy úgy döntött, végül is elfogadja a meghívást a mai vacsorára, majd’ hanyatt vágódtam. Azt javasoltam neki, hogy hozzám jöjjön, és együtt menjünk át a nagyházba, mert azt reméltem, ezzel enyhíthetek Anna Kate feszültségén.

– Ollie még szunyókál, és hagyni szoktam, hadd aludjon, ameddig jólesik neki. Morcos lesz, ha idő előtt ébred, és ez este biztosan nem hiányozna minden más mellé.

– Miért ne? A morcosság jól megfér a kínos helyzettel és a kellemetlenséggel.

– Amit mondasz, nagyon meggyőző, úgyhogy hagyom még egy kicsit szundikálni.

– Helyes kis lakás – mondta Anna Kate, ahogy belépett utánam a házba.

Fehér farmer kaprinadrágot viselt, hozzá kékeszöld ujjatlan felsőt, ami kiemelte a szeme zöldjét. Csak remélhettem, hogy a mama nem fog megjegyzést tenni a strandpapucsra.

– Valóban. A mama ízlését tükrözi. Az a legvonzóbb benne, hogy nem kell fizetnem érte, de amint lehet, elköltözöm innen.

Rézszín csillant meg Anna Kate két szemöldökén, ahogy összevonta őket.

– Tényleg? Hova?

– Itt a városban egy lakásba. Vagy egy házat bérlek, ha megengedhetem magamnak. Csak… – Majdnem hozzátettem, hogy „el innen”, de rájöttem, hogy az nem lenne egészen igaz. – Független akarok lenni, a saját lábamon állni. Nagyon irigyellek, Anna Kate. Nagyon inspirál az, ahogy idejöttél és belevágtál a kávézóba, mintha nem is lenne olyan nagy ügy. Én ilyesmire nem lennék képes.

– Nagy ügy volt, ami azt illeti, de te is képes lennél rá. Mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy megállod a helyed. Csak odajöttél, és csinálod szemrebbenés nélkül. A függetlenséget meg nem kell túlértékelni. Tudod, hányszor kívántam azt, bárcsak normálisan, stabil körülmények között nőhettem volna fel? Mint te.

– Azt hiszem, inkább csak a kívülálló szemében volt az normális, ahogy én felnőttem. – Anna Kate kezére mutattam. – Ha szeretnéd letenni, a konyhapultra tudod, és gyere, ülj le. Kicsit összerámolok. – Míg Ollie aludt, a hajpánt-projekten dolgoztam.

Anna Kate a kezére pillantott, mintha eddig nem tűnt volna fel neki, milyen erővel szorongatja a tálat. Ahogy leült, elnevette magát.

– Alighanem kicsit ideges vagyok.

– Ami azt illeti, én is. Leginkább azért, mert nem tudom, mire számítsak.

– A dohányzóasztalnál térdeltem, és folytattam az ötletelést abból, amit kiterítettem. Volt ott csipke, szalag, gyöngy és flitter. Nekiláttam ugyanis a holmiknak, amiket a Mindenes árusít majd. Marcy Kolbaugh-nak megtetszettek a munkáim, és árusítani szeretné őket a boltjában.

Anna Kate az asztal másik oldalán ült a padlón, kezét a térdén pihentette.

– Akkor ketten vagyunk. Mit szóltak a szüleid, amikor megmondtad nekik, hogy jövök?

– Apu mosolygott. Amikor boldog, csillog a szeme, és most egészen vadul csillogott. Anyámat nem láttam. Az eset óta rejtőzködik. Apu azt mondja, jól van, igyekszik helyre rakni az érzéseit.

Nem lepett meg, hogy a mama bezárkózott, ezt szokta tenni, amikor nem tud mit kezdeni az érzelmi megterheléssel. Csupán annyi az újdonság, hogy tudtommal először csinálja ezt fizikailag is, és nem csupán mentálisan zárkózik el.

Jobban aggódtam volna, de láttam, hogy az elmúlt két napon a varrószobában késő estig égett a lámpa, és ebből tudtam, hogy nincs teljesen elveszve.

Anna Kate átkulcsolta a térdét.

– Tudjuk, hogy Seelie ott lesz-e egyáltalán a vacsorán?

– Technikailag nem. De biztosan ott lesz.

– Honnan tudod?

– Ismerem az anyámat. Nem akarna rossz házigazdának tűnni, különösen nem egy családtag szemében. És azt hiszem, amikor szemtől szemben látott, ráeszmélt, hogy te bizony családtag vagy. Egészen addig tagadta.

Péntek este arcul csapta az igazság. Be kellett látnia, hogy tévedett, márpedig ő soha nem téved. Sokat kell tennie azért, hogy megbékéljen, elsősorban önmagával. Ideadnád a ragasztót?

Anna Kate ideadta a ragasztópisztolyt, és mivel valamit feltétlenül szorongatnia kellett, kézbe vett egy szivárványszínű anyagot.

– Ez meg egy csokornyakkendő? Mr. Lazenby nagyon büszke lesz.

– Kicsit kiterjesztem a hajpántbizniszt – válaszoltam nevetve és a szoba sarkában álló varrógépre mutattam. – Gyerek-csokornyakkendő, előke, masni, babalábbeli. Vagy kifosztom anyám varrószobáját, vagy hamarosan elugrom Fort Payne-be anyagokért, mert én lassan kifogyok abból, amim van.

Hajlottam a Fort Payne-változatra, hiszen a hétvége felé úgyis megyek terapeutához. Apu felajánlotta, hogy ideadja a kocsiját, bár nem bántam volna még egy utat Cammel. Jobban meg akartam ismerni.

– Seelie szokott varrni?

Nehéz leírni, mi történik anyámmal, amikor varr. Mintha kicserélnék, olyankor tele van élettel, szenvedéllyel, kreativitással, olyankor szinte egy másik személyiség.

– Faylene szerint kész csoda, ahogy a mama a tűvel bánik. Amiket ő készít, igazi műalkotások. Kislány kora óta varr. Engem is ő tanított, és én is megtanítom majd Ollie-t, ha szeretné.

Ez egyike a kevés valódi ajándéknak anyámtól. Olyan ajándék, amit nem boltban vásárolt nekem azzal a szándékkal, hogy valamiképpen jobbá tegyen, mint ahogy például a tizennegyedik születésnapomra Clinique sminkkészletet kaptam tőle és kencéket a pattanásaimra. Hogy megtanított varrni, amögött nem volt semmilyen hátsó szándék. Egyszerűen csak megosztott velem valamit, ami neki örömet szerzett, mert úgy vélte, akkor nekem is örömet fog szerezni.

És úgy is történt. Gyermekkorom legboldogabb pillanatai közé tartoznak azok, amelyeket a mama varrószobájában töltöttem. Sajnos a varróleckék soha nem tartottak sokáig, és utána anyám visszavonult az elefántcsonttornyába, én pedig csak még inkább vágytam rá, bár olyan lenne, mint AJ halála előtt.

– Igaz, hogy ideges vagyok, de nagyon örülök, hogy végül eljöttél ma vacsorára, Anna Kate. Viszont bevallom, furdal a kíváncsiság, hogy mitől gondoltad meg magad. Úgy hallottam, korábban hallani sem akartál arról, hogy együtt vacsorázz a szüleimmel.

– Nem is tudom, hol hallottál ilyet…

– Az emberek szeretnek beszélni.

– Mármint pletykálni.

Végigsimítottam egy szalagdarabon az ujjammal.

– Errefelé a kettő ugyanaz. Meglep, hogy neked ez nem tűnt fel.

– Azért nem akartam hallani róla, mert nem akartam elárulni anyámat. Mert olyan kép élt a fejemben a Lindenekről. Arról, hogy néznek ki, hol élnek, hogyan élnek, és miféle emberek. – Összefonta az ujjait. – Amióta itt vagyok Wicklow-ban, rájöttem, hogy a fejemben élő kép egyáltalán nem az enyém. Hanem az anyámé. Láttam dolgokat, amik egyáltalán nem illettek ebbe a képbe. Sőt, tulajdonképpen az egyetlen dolog, ami stimmelt, az az, hogy Seelie mennyire gyűlöli az anyámat.

A „gyűlölet” nagyon erős szó, de nemigen tudtam mit mondhatnék helyette. Talán mert nem is volt más – anyám valóban gyűlölte Eden Callow-t. Még ekkor is.

– Most már nem árulás, hogy itt vagy? – kérdeztem, amilyen szelíden csak tudtam.

– Lehet, hogy az – felelte Anna Kate. – De amikor péntek este Seelie szemébe néztem, és megláttam benne a fájdalmat és a megbánást, arra jutottam, hogy itt az ideje megrajzolnom a saját képemet. Nagyon szerettem anyámat, ő tanította meg, hogy figyeljek magamra, úgyhogy szerintem megértene. – Grimaszolt egyet. – Talán. Remélem.

Önkéntelenül elnevettem magam.

– Mint már mondtam, én örülök, hogy itt vagy. Lehet, hogy Eden nem szerette a szüleimet, de azt gondolom, szeretné, ha többet tudnál AJ-ről. És ma jó eséllyel sokat hallasz majd róla.

Anna Kate szeme felragyogott.

– Remélem.

– Én meg biztosan tudom. A mama szerintem megállás nélkül fogja mondani.

Anna Kate egyik ujját végighúzta a dohányzóasztal szélén.

– Milyen ember Seelie? Mármint valójában? Én csak anyám elbeszéléséből ismerem.

Lezártam a fémdobozt, amiben a gyöngyöket tartottam, aztán beletettem egy szennyestartóba, amiben a varrós dolgaimat tároltam.

– Nem biztos, hogy ezt a kérdést én tudom a legjobban megválaszolni.

– Dehát a lánya vagy, te ismered őt a legjobban, nem?

– Ez elég bonyolult – próbáltam kibújni a kérdés alól.

– Miért?

Beraktam a recés ollót is a szennyestartóba, és nagy levegőt vettem.

– A helybeliek szemében ő a kifogástalan és méltóságteljes úriasszony, aki jótékonykodik, aki céltudatos és kimért. Nagyok az elvárásai, tökéletes az ízlése, jó az ítélőképessége.

– Azt is tudják róla, hogy könnyen ítélkezik, és hogy egyetlen pillantásával képes bárkit megsemmisíteni. De én tényleg arra vagyok kíváncsi, hogy te milyennek látod. Azt mondják, nem vagytok túl jó viszonyban. Miért?

Nem voltam benne biztos, hogy most ebbe az egészbe szeretnék-e belemenni, de Anna Kate családtag, joga van megismerni a család szennyesét is.

– A legkorábbi emlékeimben melegszívű és szerető anyaként él.

Rengeteg ölelést, simogatást és puszit kaptam. De amikor AJ meghalt, minden megváltozott. Hároméves voltam. Nem sokat értettem abból, ami körülöttem történt, de annyit igen, hogy AJ nincs többé, és az az anya sincs többé, akit addig ismertem. Eltűnt valakiben, aki úgy nézett ki, mint a mama, de nem ugyanaz volt. Hideg lett és távolságtartó. Apu olvasott mesét esténként. Apu puszilgatta a sebeimet, ő adott nekem reggelit, és ő készítette ki a ruháimat, ami rendben is volt, de nagyon szerettem volna visszakapni a mamát.

Anna Kate leszakított egy kiszabadult cérnaszálat a nadrágja szegéséről.

– Gondolom, nem kaptad vissza.

Egy csipkedarabot tekergettem az ujjam körül, és olyan erősen meghúztam, hogy fájt.

– Gyerekkoromban? Nem, nem mondhatnám. Olykor, amikor varrt, újra láttam őt, de csak olyan rövid időkre, hogy végül kétségbe vontam, egyáltalán a valóságot látom-e, nem inkább arról van szó, hogy én reménykedem a gyógyulásában. Amikor Ollie-val van, látom megcsillanni a régi önmagát, és ez reményt ad, hogy még most is ott van valahol, keresi az utat, hogy előjöjjön. Remélem, hogy így van, nagyon remélem, bár ez már nem adhatja vissza, amit elvesztettem.

Mialatt a kosárba raktam a csipkét, apám szavai visszhangzottak a fejemben.

A gyász úgy meg tudja változtatni a személyiséget, hogy az ember magára sem ismer, és az is lehet, hogy szeretni sem tudja magát.

– Rossz érzés, hogy ezt mondom – ismertem be –, de ez az igazság.

Tudom, hogy anyám szenvedett, de sose kért segítséget. Igyekezett összeszorított szájjal tovább élni, mert azt gondolta, a megromlott mentális egészségi állapotot szégyellni kell, szőnyeg alá kell söpörni, és hogy az olyasmi, amiről az emberek háta mögött beszélnek. Nem hiszem, hogy a mama a gyásza tetejébe elviselte volna, ha még pletykálnak is róla.

Egyáltalán nem is foglalkozott a mentális egészség kérdésével egészen az első pánikrohamomig, amikor apu nem tágított, amíg el nem mentem terapeutához. Az én fájdalmamat kellett látnia ahhoz, hogy megértse, a segítség az egészségemet jelenti, és hogy semmi szégyellnivaló nincs abban, ha kezelnek.

– Úgy látszik, mindannyian rengeteget vesztettünk apám halálával – szólalt meg halkan Anna Kate.

– Elképesztő, nem? Hogy egy pillanat töredéke annyi ember életét megváltoztathatja. És az életünket előtte és utána időszakra osztja. Mielőtt AJ meghalt… Miután AJ meghalt… Bocs. Kezdek filozofikussá válni.

– Semmi gond. Én is sokat gondolkozom ezen. Mi lett volna, ha azon a napon nincs az a karambol? Apám meg anyám összeházasodtak volna? Itt nőttem volna fel Wicklow-ban? A mamám még most is nővér lenne? Vagy a kávézót vezetné? Olykor ilyen „mi lett volna, ha”-k miatt nem tudok aludni.

– Akárcsak én – mondtam a megannyi álmatlan éjszakámra gondolva. És nemcsak AJ meg a balesete okozta őket, hanem Matt és az ő vízbe fulladása is. – Ha AJ nem halt volna meg, boldogabb gyerek lettem volna? Nem akarnék annyira megfelelni mindenkinek? Fiatalabb éveimben igen sok időm ment el arra, hogy magamra vonjam anyám figyelmét. Mindent megtettem, amit kért, és még annál is többet, hogy büszke legyen rám. De bármit értem is el, valahogy mindig minden AJ dolgaihoz lett hasonlítva.

– Hogyan?

– Apróságokra gondolj! Amikor kaptam egy jelest, a mama minden alkalommal biztosított róla, hogy AJ is mindig jeleseket kapott – többnyire olyan tárgyakból, amelyek nehezebbek voltak az én tárgyaimnál. Ha megemlítettem, hogy szeretem a zöld színt, a mama rögtön megjegyezte, hogy AJ kedvenc színe a kék volt. Az ételekkel volt a legrosszabb a helyzet. Ha azt találtam mondani, hogy szeretem a répát, meghallgathattam a történetet arról, amikor AJ először kapott répát, és az egészet apu nyakkendőjére köpte. Ő ugyanis utálta a répát. Ráadásul ezernyi szabály szerint kellett élnem, mert a mama minden határon túl értelmetlenül óvott engem.

– Azt azért meg tudom érteni, miért.

– Én is meg tudom érteni, de attól még nem volt könnyebb együtt élni vele. Tinédzserkoromra arra a felismerésre jutottam, hogy ha azt akarom, hogy a mama tudomást vegyen rólam, olyasmiket kell tennem, amiket AJ soha nem csinált.

Anna Kate összehúzta a száját.

– Jaj, nem!

– De bizony. Úgy gondoltam, az is jobb, ha rossz dolgok miatt figyel rám, mint ha egyáltalán nem figyel rám, így elkezdtem lázadni. Persze csak apró dolgokban, hogy bosszantsam őt, mert valójában jó gyerek voltam.

Befestettem a hajam. Cigarettáztam, amitől mindig hányingerem lett. Olyan zenét hallgattam, ami neki nem tetszett. A legtöbb figyelmet olyankor kaptam, amikor elszöktem otthonról, de sose jutottam messzire.

A szökéseimre gondolva csaknem elnevettem magam – ez általában annyit jelentett, hogy a Fűzfa-patak mentén bóklásztam, és élve felfaltak a szúnyogok, mire rám virradt. Nem voltak jó barátaim, akikkel a tinédzserkori kihágásokat elkövethettem volna, és természetesen nem jártam egy fiúval sem. Seelie Earl Lindennek senki sem volt elég jó. Aztán amikor megtaláltak vagy végül hazamentem, mindig hagytam, hogy anyám a legrosszabbakat gondolja. Az egész szökés lényege az volt, hogy elkapjanak.

– Lefogadom, hogy ez is elmúlt egyszer – mosolyodott el Anna Kate.

– Leginkább visszaütött. Azt hittem, végre elkezd majd annak látni, aki vagyok, de minél inkább rájátszottam a szerepre, anyám annál ridegebbé vált, és csak még inkább kirekesztett. És épp, amikor úgy éreztem, hogy már nem bírom tovább a fagyosságát, befejeztem a középiskolát, és elmentem innen továbbtanulni. Akkor egyszerre a nyakamba szakadt mindaz a szabadság, amire mindig is vágytam, így persze hogy elkövettem a legnagyobb ostobaságot, amit csak lehetett, anyám szerint legalábbis.

Amire természetesen felfigyelt, de az csak az utolsó csepp lett a pohárban, azután gyakorlatilag kizárt az életéből.

– Mit tettél? – kérdezte Anna Kate elkerekedett szemmel. – Csak nem letartóztattak?

– Rosszabb. – Nyikorgás hallatszott a folyosó felől: Ollie felébredt. Az órára pillantottam. Ideje volt átmenni a nagyházba.

– Mi lehet annál is rosszabb Seelie szemében, mint ha letartóztattak volna?

Megálltam, felemeltem a szennyestartó fedelét, rezzenéstelenül néztem Anna Kate-re.

– Férjhez mentem.

Anna Kate

– Rendben – mondta Natalie felém fordítva arcát, ahogy a vendégháztól a főépület felé tartottunk a kerti ösvényen. Sötét szeme komoly volt, látszott, hogy nagyon koncentrál. – Ha úgy érzed, eleged van, eljövünk. – Csettintett az ujjával. – Állapodjunk meg egy jelben vagy kódszóban vagy valamiben. Mit szólnál… jaj, nem tudom. – Körülnézett, le, föl, aztán elnevette magát.

– Nem jut eszembe semmi.

Az álmos szemű Ollie fölemelte a fejét Natalie válláról, az anyjára meredt, majd ő is nevetni kezdett.

Kicsit kevésbé szorítottam a tálcát.

– Mit szólnál a „kapitális”-hoz?

– Úgyis mint „szuperfenofrenetikomaxi”? – Még jobban nevetett, amitől Ollie is újra belelendült.

Rájuk mosolyogtam.

– Annak idején nagyon szerettem a Mary Poppinst. Ezt a dalát meg különösen.

– Szuperfenofrenetikomaxikapitális! De rég hallottam! Illik a helyzethez.

Készen állsz?

– Amennyire lehet. Natalie élénken bólogatott.

– Minden rendben lesz. Rendben lesz. Teljesen rendben.

Nem először hallottam Natalie-tól ezeket a szavakat ebben a sorrendben, és arra gondoltam, vajon milyen gyakran nyugtatja magát így. Azt tippeltem, hogy meglehetősen sűrűn.

A konyhába vezető verandaajtóhoz közeledve azt kívántam, inkább térnénk vissza Natalie kényelmes kis otthonába, és folytatnánk a beszélgetést onnan, ahol abbahagytuk. A házassága története félbemaradt, de megígérte, hogy majd egyszer elmeséli az egészet.

Natalie esetében a lépésnyi távolság politikája szertefoszlott, semmivé lett. Talán azért, mert nem a barátom, hanem a nagynéném? Nem voltam benne biztos. Csak annyit tudtam, hogy még soha senkinek nem nyíltam meg ennyire. Ez nem az a kapcsolat, amelyik elsorvad, ha az egyik fél messzire költözik a másiktól és nem érintkezhetnek. A család örök. Bármi történjék is.

A légkondicionáló halkan zúgott, ahogy Natalie a tágas konyhába vezetett. A helyiséget fény árasztotta el, meg-megcsillant a széles konyhasziget fölött a mennyezeti tartóról lelógó rézedényeken.

A sötét juharszínű bútort világos kőpult egészítette ki, a falak élénk zsályazöld színűek voltak. Egy fa vágódeszkán krumplinyomó hevert, rácsát krémes püré vonta be, egy vasállványon pedig egy serpenyő pihent, a zsír már ki volt belőle kaparva. A mosogató mélyén tálak és tányérok álltak kupacban. A konyhapulton és a konyhaasztalon vázákban virágcsokrok pompáztak.

A levegőben édes sonkaillat szállt, rózsaillat vegyült bele, és halk dzsesszmuzsika szólt. Az étkezőasztaltól tányérok zörgése hallatszott, megint ráfeszült a kezem a tálcára.

– Helló! – kiáltott Natalie. – Megjöttünk.

– Sziaszia! – mondta Ollie, ahogy Natalie letette őt és megigazgatta a ruhája szegélyét.

Mióta felkeltem, most kismilliomodjára juttattam eszembe, hogy miért is csinálom ezt. Könnyű lett volna csak a saját dolgommal törődni. Tudomást sem venni a Lindenekről meg a fájdalmukról, amely auraként fogta őket körbe.

De amikor este, azután, hogy meghallgattam a fekete rigók lélekig hatoló énekét, nyugovóra tértem, egyre csak Íjas hangja szólt a gondolataimban:

Úgy tűnik nekem, mintha ebben a városban egy csomó ember cipelné magával a múlthoz kötődő fájdalmait. Talán ideje lenne elengedni azokat a fájdalmakat, és elkezdeni a gyógyulást.

A mindannyiunkat átjáró fájdalom attól a pillanattól eredeztethető, amikor a világunk szétvált, ahogy Natalie mondta, az előtte és az utána időszakára.

Huszonöt év telt el gyászban, szomorúságban, fájdalomban és haragban. Ideje volt elengedni. És gyógyulni.

Én voltam a kapocs az előtte és az utána között, és nem tagadhattam tovább, hogy az én feladatom volt újból összekovácsolni ezt a családot. Ha mégoly kényelmetlen feladat is.

Lévén Callow, a gyógyítás a hivatásom, és egyszerre vonzani kezdett a kihívás. Legalábbis ezt mondtam magamnak, úgyhogy most nem fogok kirohanni az ajtón úgy, hogy vissza se nézek. Bár az idegeim arra késztettek, hogy megkérdőjelezzem a döntésemet.

A bejáratban Doki jelent meg, és ahogy meglátott bennünket, vállát leengedve nagyot lélegzett. A szeme tényleg csillogott.

Ollie, ahogy csak kis lába bírta, szaladt egyenesen a nagyapja karjaiba, csak úgy repült utána sötét haja. Doki arca összerándult, amikor fölemelte Ollie-t.

– Jól vagy, apa? – kérdezte Natalie.

– Tegnap megint golfozni voltam, és az öreg izmaim már megérzik. – Észrevette aggódó tekintetemet és elmosolyodott. – Úgy örülök, hogy hármótokat itt látlak. Köszönöm, Anna Kate, hogy elfogadtad a meghívásomat. Isten hozott. Nem kellett volna hoznod semmit.

– Anna Kate hozott valamit? – kérdezte Seelie a szobába lépve.

Egyik kezével a gyöngyét szorongatta, amint megpuszilta Ollie-t, kicsit habozott, de aztán Natalie arcára is lehelt egy puszit. Ezután felém lépett, mintha meg akart volna ölelni, de hirtelen leeresztette a karját és elvette tőlem a tálcát.

Nem tudtam eldönteni, megkönnyebbültem-e, hogy elmaradt az ölelés, vagy inkább elszomorodtam. Seelie hangja könnyed volt, az arca semleges. Nem éreztem benne sem ártó szándékot, sem rosszindulatot. Csupán azt, hogy kínosan érzi magát. Lenvászon nadrágot viselt, rövid ujjú felsőt, arcán csak minimális smink volt – alapozó, szempillafesték, pirosító, szájfény.

Mezítláb volt, lábujjain a körmök halvány rózsaszínűek.

Natalie-ra pillantottam, aki egyik kezét az arcához szorította, és valószínűleg azon töprengett, mikor kapott utoljára puszit Seelie-től.

Seelie a tálca fölé hajolt, egészen közel.

– Sütemény. Isteni illata van, Anna Kate. Milyen? – kérdezte fesztelenül, mintha egész életemben minden vasárnapi vacsorát náluk töltöttem volna.

Futólag Natalie-ra néztem. Úgy bámulta az anyját, mint aki rá se ismer.

Egyszerre mintha az Alkonyzónában termettünk volna.

– Cukkinis és cheddar sajtos.

– Csak nem kakukkfüvet érzek benne? – szimatolt Seelie.

– Friss kakukkfüvet tettem bele, Zé kertjéből, és egy kevés jalapeñót.

Seelie elmosolyodott – a saját mosolyomra ismertem benne –, majd így szólt:

– Milyen remek kombináció! Alig várom, hogy megkóstoljam. – A fóliát a pultra dobta, felvette a tálcát, és elindult az ajtó felé, csak Ollie mellett lassított, hogy megcsiklandozza a lábát.

Natalie becsukta a száját, majd újra kitátotta.

– Mi van a mamával? – kérdezte Dokitól. Doki szeme ekkor is csillogott.

– Nem vagyok benne biztos, hogy tudom, mire gondolsz.

– Be van gyógyszerezve? – kérdezte Natalie.

– Netán ivott? – segítettem neki.

Doki oldalra döntötte a fejét, mint aki nem ért egyet.

– Nem hinném.

– Mentális összeroppanás? Doki elmosolyodott.

– Inkább áttörés.

– Az meg mit jelent? – kérdezte Natalie. Az ajtóban felbukkant Seelie.

– Gyertek már! Kihűl a vacsora. Doki maga előtt terelt bennünket.

Az ajtó felé ballagva Natalie egészen halkan kérdezte tőlem:

– Ugye mezítláb volt? Ugye nem vizionáltam?

– Mezítláb volt – suttogtam. – A körme halvány rózsaszínre van festve.

– Mama, hol van a cipőd? – kérdezte Natalie. Seelie lenézett a lábára.

– Nahát! Kénytelenek lesztek megbocsátani a hanyagságomat.

Tekintete a strandpapucsomra tévedt, és láttam, hogy a szájával rosszallóan csücsörít, de gyorsan leplezte a reakcióját.

Natalie kerek szemmel meredt rám, majd elvette az apjától Ollie-t, és az anyja után megindult az étkezőbe.

Doki elkapta a karomat, épp csak az ajtó előtt megállásra késztetett.

Hangját suttogóra fogta.

– Nagyra értékelném, Anna Kate, ha nem említenéd meg – itt egy pillanatra megakadt – a problémámat a hőséggel.

A konyhai világításban nem tűnt olyan betegnek, mint a kávézó teraszán aznap, amikor először találkoztam vele, de a bőre sárgás árnyalatát most is láttam. Nem tudtam, hogy konkrétan mi a baja, de azt igen, hogy ami a bőre sárgás árnyalatát okozza, annak semmi köze az időjáráshoz.

– A hőséggel? – nyomtam meg a szót.

– Igen, a hőséggel.

Hirtelen rájöttem, miért viselkedik ilyen furán.

– Nem tudják, igaz?

Az igazság ott ült lefelé fordított, sötét szeme mélyén. Se Natalie, se Seelie nem tudta, hogy beteg.

– Megígéred, hogy nem szólsz egy szót se?

Nem mintha az én diagnózisomat kellett volna megosztani velük, de azt nem éreztem korrektnek, hogy Natalie és Seelie erről nem tudnak. Én tudni akarnám.

– De csak ha megígéred, hogy hamarosan elmondod nekik.

– Úgy lesz.

– Legalább kezel orvos?

– Nem is egy – sóhajtott.

– Pontosan mi a bajod?

– Semmi olyan, ami miatt…

– Gyertek már, üljünk asztalhoz! Ti meg mit pusmogtok? – kérdezte Seelie.

Doki maga előtt tolt be az étkezőbe.

– Csak megismételtem Anna Kate-nek, milyen nagyszerű, hogy itt van velünk – mondta.

Semmi olyan, ami miatt aggódni kellene. Ezt akarta mondani, ebben biztos vagyok. De ahogy kinézett, az engem igenis aggasztott. Épp elég biológiát és anatómiát tanultam az alapképzésben, gyorsan rákerestem hát a fejemben, hogy mi okozhat ilyen elszíneződést. A májgyulladás és a májelégtelenség ugrott be elsőre. Kezelhető, igen. De halálos is lehet.

– Így van – helyeselt Seelie, rám nézett, tekintete találkozott az enyémmel. Aztán gyorsan el is kapta a szemét, mintha nem akarná azt a látszatot kelteni, hogy engem bámul.

– Remélem, amíg a városban tartózkodsz, rendszeresen itt leszel vasárnap. Az otthonunk a te otthonod is…

Sikerült egy halvány, semmit nem ígérő mosollyal válaszolnom.

– Köszönöm.

– Hol vagyok? Vannak valahol kandi kamerák? – Natalie etetőszékbe csatolta Ollie-t, és saját székéhez erősítette, aztán felnézett, a plafon sarkait pásztázta.

– Ne légy nevetséges, Natalie – szólt rá Seelie. – Üljünk le, és együnk egy jót. Inni mit hozhatok? Van édes tea, bor, kóla és kávé…

Natalie ismét csak hitetlenkedve a fejét ingatta, és adott Ollie-nak egy marék zöldbabot rágcsálnivalónak.

Nem vagyok egy nagy ivó, de most a borral szemeztem. Vajon mit szólnának, ha az üvegből vedelnék? A biztonság kedvéért inkább teát kértem.

Megannyi szürreális eleme mellett az étkezőben matt feketére festett faasztal állt. Az asztal közepét hosszában rózsákkal hímzett futó díszítette. Tálcákon és tálakban edények, közöttük három kis vázában friss virág, ránézésre a hátsó kertben is szedhették őket. Margaréta, kúpvirág, fehér rózsa és páfrány.

– Szép virágok – mondtam, miközben Doki kihúzott nekem egy széket.

– Köszönöm. – Seelie magas falú teáspoharat tett elém, majd az asztalt megkerülve a másik oldalán Natalie-nak is adott egyet. – James ma reggel szedte őket a kertben.

James. Doki. A nagyapám. A súlyos beteg nagyapám.

Küzdöttem a hirtelen rám tört szomorúsággal, és a környezetre összpontosítottam. Az asztalon a fehér porcelán étkészlet alatt vastag zöld pamutalátétek bonyolult, hímzett virágdíszítéssel, hozzá a sima ezüst evőeszközök csak úgy ragyogtak. A műalkotások többnyire állatokat ábrázoltak, színes akvarellek és nyomtatott képek nyulakkal, mókusokkal és egy báránnyal. A helyiségben körbe bekeretezett családi fotók voltak láthatók, a tálalón és a kredenc tetején is. Szívem szerint felálltam volna, hogy mindet megnézzem, de nem akartam túlságosan udvariatlan lenni.

– Mielőtt elkezdenénk enni, mondani szeretnék valamit – szólt Seelie, miközben asztalhoz ült. A vele szemben helyet foglaló Dokira nézett.

Ő biztatóan bólintott.

Seelie előbb Natalie-ra tekintett, aztán rám. Nagy levegőt vett.

– Anna Kate, nem tudom, mi történt azon a napon, amikor édesapád meghalt. Senki nem tudja. Én a legrosszabbat hittem igaznak, mert segített megküzdenem a fájdalmammal, hogy volt kit hibáztatnom. Könnyebb volt, mint nem tudni az okát, hogy a fiam miért nincs velünk. Kellett valaki, akit okolhatok.

A kezem az ölemben olyan erősen szorítottam ökölbe, hogy rövid körmeim fájdalmasan mélyedtek a tenyerembe.

– És most hirtelen már nem kell senki, akit hibáztathatsz?

Igyekeztem észben tartani, amit Natalie mondott arról, hogy a baleset hogyan változtatta meg az anyját. Az elbeszélése a szívemig hatolt, mert ember vagyok. El sem tudtam képzelni, milyen lehet valakinek megélnie a gyermeke halálát. Ez persze nem volt mentség arra, ahogyan Seelie az anyámmal viselkedett, de bizonyos fokig magyarázta.

Ám az, hogy ezt tudtam, sőt akár még el is fogadtam, nem állította le a bennem fortyogó dühöt. Minden erőmmel megpróbáltam elnyomni, de éreztem, hogy ott bugyog a felszín alatt.

Gyógyulás, emlékeztettem magam. Gyógyulás.

Seelie állta a tekintetemet.

– Egészen addig az estéig, amikor megláttalak, nem is tudtam beismerni magamnak, hogy mit csinálok. Az ember saját gyermekének az eltemetése olyan elképzelhetetlen fájdalommal, agóniával jár, amit még a halálos ellenségemnek sem kívánok. Elfogadni, hogy Isten egyszerűen úgy döntött, hogy AJ ideje lejárt és magához veszi őt… ezt a gondolatot nem tudtam elviselni. – Nedvesen csillogott a szeme. – Könnyebb volt számomra anyádat vádolni, mint elfogadni, hogy ez volt Isten akarata. Csak így tudtam továbblépni.

Ollie izgett-mozgott, Natalie gyorsan adott neki még egy marék zöldbabot, egy kanál krumplipürét és egy csőrös pohárban tejet.

– Nekem úgy tűnik – mondtam, és próbáltam higgadtnak hallatszani –, mintha még most sem fogadtad volna el. Elhiszed, hogy a karambol baleset volt vagy nem?

– Nem tudom, mi történt – ismételte meg magát.

Elkaptam a tekintetemet, az ajkamat szorosan összezártam, nehogy valami durvát szóljak.

– Seelie – mondta figyelmeztetőn Doki.

– Maradj csendben! – szólt vissza Seelie. – Igyekszem igazat mondani, amennyire megy. Anna Kate, korábban még csak fontolóra venni se voltam hajlandó azt, hogy a karambol baleset is lehetett. Most már igen, de idő kell, hogy ezt teljesen végiggondoljam. Időre van szükségem hozzászokni a tényhez, hogy annyi éven át talán nem is volt igazam. Hogy míg kergettem valakit, akin számon lehet kérni AJ halálát, talán helyrehozhatatlan károkat okoztam másoknak. Elfogadni, hogy esetleg minden ok nélkül vesztettem el a fiamat.

Talán. Esetleg. Belém szúrtak a szavak, és nem azért, mert nem akarta vakon elfogadni, hogy az anyám nem szándékosan hajtott le az útról a kocsival, hanem mert ezek a szavak a lelkiismeretemet böködték. Maga a tény, hogy Seelie-nek igaza van: senki nem tudja, mi történt aznap az úton.

De én ismertem az anyámat. Elég jól ismertem ahhoz, hogy tudjam, soha nem tett volna kárt másban. Irtózott az erőszak minden formájától. Csakis azon ritka alkalmakkor hallottam őt igazán dühösnek, amikor Seelie-ről és Dokiról beszélt. És még olyankor sem emelte föl a hangját.

– Anyám soha nem ártott volna senkinek szándékosan. Ha adtál volna időt annak, hogy megismerd őt, te is tudnád.

– Természetesen ismertük őt – mondta Seelie elutasítóan. – Három évig jártak együtt AJ-jel.

Nagy levegőt vettem.

– Csak ellenségként ismerted őt. Egyáltalán nem tudtad, milyen ember volt.

– Eden nem ártatlan áldozat ebben az egészben – csattant fel Seelie. – Nekünk ártott azzal, hogy eltitkolt előlünk. Talán nem? A bosszúállás nem elegáns dolog.

– Na tessék. Íme, az anyám. – Natalie hátradőlt a székén. – Egy kis ideig azt hittem, elment az eszem. Mezítláb, ja – mormogta.

– Natalie – sóhajtott Doki.

– Mi az? – kérdezte. – Mezítláb! Láttad te valaha is mezítláb mászkálni a mamát ebben a házban? Soha. Papucsban, néha. De általában rendes cipőben. Még magas sarkúban is.

Seelie a plafonra nézett, motyogott valamit maga elé, majd így szólt Natalie-hoz:

– Elég, ifjú hölgy. Ha a saját házamban mezítláb akarok járkálni, akkor mezítláb járkálok.

Natalie a szemét forgatta, és az az érzésem támadt, hogy mire felnőtt, ez jó néhányszor megesett e fedél alatt.

– Igen, naccsád.

Seelie rám nézett. Kék szeme megfagyott, láttam benne a kemény asszonyt, akit Natalie olyan jól ismert.

– Ha Eden büntetni akart minket azzal, hogy távol tartott tőlünk, sikerrel járt. Azokat az éveket már nem kaphatjuk vissza.

– Ez nem vezet sehova – vágott közbe Doki. Forróság öntött el, fellángolt bennem a düh.

– A tettek következményekkel járnak. Megpróbálhatsz felelőst kikiáltani, de a te gonosz viselkedésed vezetett ide. Te is tudod, mit tettél.

Seelie összekulcsolta két kezét, az asztal szélére tette, előrehajolt.

– Igen, jól tudom. Nagyon szerettem a fiamat, és a legjobbat akartam neki. A szülők a legjobbat akarják a gyermekeiknek, akkor is, ha ez olykor keménységnek látszik. Eden makacs volt, akaratos és kétes származású – az anyja, Zé a hippi allűrjeivel, az apja meg gyakorlatilag ismeretlen… Eden nem illett a mi világunkba. Nem lett volna boldog – mondta Seelie. – A Lindenekkel szemben vannak bizonyos elvárások. El tudnád képzelni Edent a Nőegylet ülésén?

Dokira pillantottam. A fejét rázta, mintha el se hinné, amit hall, de nem szólalt meg.

Aztán visszafordultam Seelie felé.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy anyámnak tettél szívességet, amikor rosszul bántál vele?

– Dehogy! Azt próbálom veled megértetni, hogy két, egymástól gyökeresen különböző világban éltünk. Eden nem volt jó választás AJ számára.

Lazítottam ökölbe szorított kezemen, aztán újra rászorítottam.

– Ezt a döntést nem neked kellett meghoznod. Szerették egymást.

Két kezét továbbra is összekulcsolva ujjait úgy szorította össze, hogy belefehéredtek.

– Hibázhatnak a szülők? Persze. Emberek vagyunk. De én nem úgy látom, hogy tévedtem, amikor úgy gondoltam, hogy Eden csakis gátolja AJ-t a kiteljesedésében. És igazam volt. Ő vezetett, amikor AJ meghalt. Ha nem jártak volna, nem lettek volna együtt, és AJ még most is köztünk lenne, nemde?

– Ennyit az isteni akaratról – préseltem ki a szavakat összezárt fogsorom között.

– Biztosan jól ücsörögsz ott és lubickolsz az önelégültségben – mondta Seelie. Hangja megenyhült, ahogy hátradőlt a székén. – De te nem jártál az én cipőmben. – Natalie-ra mutatott. – Egy szót se a lábamról.

Natalie szorosan összezárta a száját.

Seelie folytatta, és abban a pillanatban, amikor megfeledkezett az önvédelemről, ismét láthattam a lenyomatát mindannak, amit elvesztett.

– De hadd tegyek föl egy kérdést, Anna Kate! Neked milyen érzés, hogy Eden annyi éven át rejtegetett? Nem kétlem, úgy vélte, hogy ezzel jót tesz neked, mert, mint mondtam, a szülők ilyenek, de szerinted helyes volt, hogy távol tartott téged? Távol azoktól, akik csak és kizárólag szerettek volna téged?

Végignéztem négyőjükön, leginkább Ollie-ra koncentrálva, aki a kezével tömte magába a krumplipürét. Arra a rengeteg gyűlöletre gondoltam, ami a baleset nyomán fakadt. A gyűlöletre, amelyet anyámnak kellett elviselnie.

A gyűlöletre, amely ez ellen a család ellen irányult. Gyűlölet, gyűlölet, gyűlölet.

– Azt gondoltam, hogy igen, talán hibázott – válaszoltam. – Ezért jöttem ma el ide. Reméltem, hogy talán megpróbáljuk magunk mögött hagyni a múltat, és újrakezdeni, de most az az érzésem, hogy a gyűlölet túl mély ahhoz, hogy kiássuk belőle magunkat. Bolond voltam, hogy ezt egyáltalán lehetségesnek gondoltam. – Hátrébb toltam a székemet, felálltam.

– Nem voltál bolond, Anna Kate – állt fel Doki is. – Mi is ugyanazt akarjuk.

– Egy család vagyunk – tette hozzá Natalie. – És hát a családtagok olykor veszekednek. A mi családunkban különösen. Dühünkben olyasmiket mondunk, amiket nem akarunk, olykor még teszünk is. De ez nem jelenti azt, hogy a dühünk alatt ne szeretnénk egymást. Kérlek, ne menj el!

Képesek vagyunk leküzdeni ezt.

A szemében megcsillanó könnyek majdnem padlóra küldtek. Nem tudom elviselni, ha szomorú. És ekkor Zé fekete rigós történetének egy része ugrott be, hangosan és világosan.

Az őrzőknek mindenekfelett a szeretetről kell gondoskodniuk. Anélkül minden elvész.

Hogy ezek a szavak épp most törtek bennem elő, azt jelentette, hogy a szívemen kell viselnem őket, de nem tudtam úrrá lenni az érzésen, hogy vesztes csatát vívok.

– Nem tudom, hogyan lehetnénk képesek. A múltat nem lehet megváltoztatni. Nem lehet túl lenni rajta vagy a hátunk mögött hagyni. Már a részünk. Azt éljük, belélegezzük, életben tartva a dühöt, szítva a lángjait. Nincs mód leküzdeni.

– De kell hogy legyen valami módja – mondta Natalie. – Nem vagyok hajlandó feladni!

Én akartam lenni az a mód – a bennem lévő gyógyító mindennél jobban akarta. De nincs az a balzsam, kenőcs vagy gyógytea, ami ezt a fajta fájdalmat megszüntetné.

Seelie felállt.

– Nem. Anna Kate-nek igaza van. A múltat nem lehet megváltoztatni.

– Mama – sóhajtott Natalie. Seelie fölemelte a kezét.

– A múlt nem tud megváltozni, de az emberek igen. Abban a pillanatban, amikor megláttalak, Anna Kate, rájöttem, milyen konok voltam az elmúlt évek alatt. De most elkezdtem azt gondolni, hogy talán Edenben és bennem több közös dolog volt, mint hittem. Végső soron tévedtem, mert ha ő nem lett volna AJ életében… akkor most te sem lennél nekünk. Ha visszamehetnék, és megváltoztathatnék bizonyos dolgokat, és valóban megismernék anyádból mást is, nem csak a hibáit, megtenném. De ez nem lehetséges. Viszont én magam máris elkezdhetem a változást. Hibáztam, és ezzel ártottam másoknak, amit őszintén sajnálok. Remélem, egy nap majd megbocsátasz nekem.

Míg hallgattam, az asztal szélébe kapaszkodtam. Éreztem a szavait, tudtam, hogy hisz is abban, amit mond, de abban nem voltam biztos, hogy végig is csinálja. Hetven-valahány éves volt, és olyan merev kötöttségek között élte le az életét, hogy most a mezítlábassága nagy dolognak számít. Ennyi idő után vajon meg tud bárki is igazán változni?

– Nagyra értékelem. Tényleg. Csak… – Túlságosan kuszák voltak az érzelmeim ahhoz, hogy értelmezni lehessen, mit érzek. – Időre van szükségem.

– Az ajtónk mindig nyitva áll, a vacsorameghívások élnek – jelentette ki Doki.

Ollie-ra esett a pillantásom. A körülötte zajló zavarról tudomást sem véve elmosolyodott, ahogy meglátott, csapkodott a karjával és felém küldött egy zöldbabot.

– Annka! Sziaszia!

Úgy éreztem, kettéhasad a szívem. Mivel nem tudta rendesen kimondani azt, hogy Anna Kate, Annkának kezdett hívni.

– Szia, Ollie!

Néztem, amint az ételével játszik, és rájöttem, hogy csak szeretetet és boldogságot ismer, így ezt adja az embereknek. Még azoknak is, akiket pedig alig ismer. Nem tudta, mi a gyűlölet, és nem is akartam, hogy megtudja, főleg nem, ha a családjáról van szó.

Nemsokára elhagyom ezt a várost, és ha eljön az idő, a paplannal együtt nem kell becsomagolnom a súlyos gyűlöletet, mint korábban mindig.

Választhatok.

Elvághatom őket magamtól teljesen itt és most, vagy elkezdhetem a gyógyulást, ahogy eredetileg akartam.

Legyőzve a torkomban a szorítást, így szóltam:

– Visszajövök. Csak nem tudom, mikor. El kell rendeznem ezeket az érzéseket.

– Itt fogunk várni – mondta Doki, és Seelie bólintott.

Ezzel gyakorlatilag odarohantam a veranda ajtajához, és reméltem, jól döntöttem, hogy nem vágtam el őket magamtól.

Nem voltam benne biztos.

De ahogy hazafelé ballagtam a napsütésben és a vastag párában, feltűnt, hogy a lépteim egy kicsit könnyebbek lettek.

16

Anna Kate

Másnap már hajnalban a kertben üldögéltem, bámultam a lábamat, miközben zöldségeket szedtem és gyomláltam.

Leguggoltam a murvás ösvényre elmesélni a cukkininek, mi történt Lindenéknél előző nap. Ekkor figyeltem fel a lábfejemre. A kék körömlakk elkezdett lepattogzani a lábujjaimról. A bokacsontom szokás szerint kiállt. Mindig is túlzottan csontosnak láttam a lábamat, hiába mondta anyám, hogy tökéletesen normálisak. A kerti kosszal elegyedő reggeli harmat sötét csíkokat festett a lábfejem tetejére és oldalára, napbarnított bőrömön a villacsont alakú világosabb minta tanúsította, hogy kedvenc nyári lábbelim a strandpapucs.

A gébics a kert közepén álló kőpadon dalolt, mialatt lehúztam könnyű lábbelimet és letelepedtem, lábamat kinyújtóztattam, és a talpaimat befelé fordítva egymáshoz nyomtam. Így maradtam, a szememet lehunyva a bűntudat hullámaival harcoltam.

– Anna Kate? Akkora stresszt okoznak a gyomok, hogy meditálnod kell? Kipattant a szemem, Gideon magasodott fölém.

– Hogyhogy nem hallottalak?

– Vagy én vagyok ilyen könnyűléptű – válaszolta, miközben leült –, vagy a gondolataidba mélyedtél.

Úgy látszott, most kelt ki az ágyból, a haja kusza volt, a szeme puffadt és álmos. Gyűrött pólót és sportnadrágot viselt, a lábán sportszandál volt.

Hétköznapokon munka előtt mindig elment egy hosszabb bicikliútra.

– Ha az a fajta lennék, aki szeret fogadni, az utóbbira tennék. Feltűnt, milyen ápolt a lábfeje. Tiszta, a körmei gondosan vágottak.

– Szeretsz fogadni? Végigmért.

– Ma igen. Nem pont meditáltál, igaz? Ha mégis, visszajövök később.

– Nem meditálok. Egyszer próbáltam, de nem jöttem rá, hogyan tudnám kizárni a gondolataimat. Mintha azzal, hogy nyugodtan ültem és egyenletesen lélegeztem, engedélyt kapott volna az agyam, hogy őrült vágtába kezdjen. Olyanok jártak a fejemben, hogy mi is az a magas fruktóztartalmú kukoricaszirup, miért gömbölyű a Föld, mi történt valójában Elvisszel… Mintha az agyam úgy érezte volna, hogy most szabad a vásár. – Elengedtem a lábfejem, kinyújtóztattam a lábam. – Ugyanez van a jógával is. Nem tudok koncentrálni.

– Valamikor esetleg eljöhetnél velem biciklizni vagy túrázni. Nekem a biciklizés csodálatosan kitakarítja az agyamat.

– Talán valamikor – válaszoltam.

Ismét a lábamra néztem, a lepattogzott körömlakkra, aztán az eperfákra irányítottam a tekintetemet. Az ágai mélyen lehajlottak, lehúzta őket a reggeli harmat és a már majdnem érett termés. Az éjjel is jöttek a fekete rigók, elénekelték a dalaikat, és könnyes szemmel azt kívántam, bár nekem szólna az egyik üzenet.

– Anna Kate? – bökte meg a lábamat Gideon. Az övét vékony, világos szőrszálak borították, a jobb térdén volt egy apró seb. – Biztosan jól érzed magad?

Nem tudtam, mi késztette erre a kérdésre, általában jobban titkoltam az érzéseimet. Borostyánszínű szemében láttam az aggodalmat, és ettől kibuggyant belőlem, ami nyomasztott.

– Szeretek mezítláb lenni.

– Igen – mondta lassan, kérdő intonációval.

– Szoktál mezítláb lenni a lakásodban? Előrehajolva alkarját a térdére tette.

– Mindig mezítláb vagyok. Miért?

Belepakoltam egy cukkinit a kosárba. A növények levelei már tányérnagyságúra nőttek, és most, hogy boldogok és egészségesek voltak, nem tudtam elég tempósan szüretelni, amit termettek.

– Ismerek valakit, aki nem szeret mezítláb lenni. Aki a neveltetéséből adódóan úgy érzi, helytelen dolog csupasz lábbal mászkálni. Még otthon is.

– A lábujjaimra pillantottam, de egyre csak Seelie pironkodásra emlékeztető körömlakkja jelent meg előttem.

– Régimódi és bizonyos értelemben sajnálatos, de azért ez nem olyan nagy dolog. Miért zavar?

Tényleg zavart. Nagyon. Próbáltam kiűzni a fejemből, de valahogy mindig visszasettenkedett.

Nem akartam azon töprengeni, hogy a neveltetés hogyan befolyásolja a személyiséget egy életen át, egészen odáig, hogy hetvenévesen is cipőt visel az otthonában, mert nem akar illetlen lenni.

Ha ugyanis a nagyobb kép mélyére ások, talán azt is meg kell gondolnom, hogy akit gyermekkorában olyan szigorú szabályok és régi elvek szerint neveltek, annak eszébe sem jut megismerni valakit, aki társadalmilag alatta áll. Valakit, mint például a szabad lelkű kávézótulaj lányát, még akkor se, ha az a lány történetesen az ő fiával jár. Eszébe se jut foglalkozni vele. Persze udvariasan viselkedik. Kulturáltan. A felszínen legalábbis, de nem a mélyben. Mert ő ilyen. Így nevelték. Semmi kétség, azt hitte, hogy a fiának elege lesz a lányból, akivel jár, és akkor továbblép, és talál valakit, aki jobban illik hozzá. Valakit, aki felsőbb osztályból származik.

Aki jó eséllyel soha nem mezítlábaskodott. Megráztam a fejem.

– Bocs – mondtam. – Jobb lett volna, ha nem mondok semmit. Csak… nem aludtam valami sokat. Annyi minden jár a fejemben, és még közel sem ittam elég kávét ma reggel. – Felálltam, visszabújtam a strandpapucsomba, és kinyújtottam a kezem Gideon felé. – Ugye megoldjuk ezt a problémát?

Gideon a kezemre nézett, egy pillanatig habozott, aztán kezét a kezembe helyezte, ujjait a csuklóm köré kulcsolta. Egyetlen mozdulattal fölemelkedett, de amikor már állt, akkor sem engedett el.

– Ha bármikor akarsz erről beszélni, Anna Kate…

– Köszönöm, Gideon. – Kiszabadítottam a kezem és megindultam fel a lépcsőn. – Nem vagy éhes?

– A kávé elég lesz. – Előresietett, hogy kinyissa nekem a hátsó ajtót.

Megmostam a kezem, aztán belekezdtünk a szokásos reggeli programunkba.

– Mi lesz ma a napi ajánlat? – kérdezte.

Az elmúlt héten kezdtem el, hogy mindennap készültem valami különlegességgel. Szerettem előállni új receptekkel. Annyira, hogy azt kívántam, bár az egész napomat a konyhában tölthetném, de hát három szakács kicsit sok lett volna a kávézóba.

– Kolbász vad póréhagymás mini frittatával.

– Vad póréhagymás? Hú de déli valaki!

– Nem is. Csak felfedeztem, hogy Zé kertjének a végében póréhagyma nő, és azt gondoltam, kipróbálom. Finom. Úgyhogy mostantól gyakrabban használom főzéshez. Már persze amikor szezonja van. – Összehúztam az orromat. – Vajon Massachusettsben is megél?

– Meglátod, a következő dolog, amit főzöl, a vadkáposzta lesz kukoricadarával.

– De hiszen azt szoktam főzni. Anyám tanított meg rá még gyerekkoromban. Ki lehet szakítani egy nőt Wicklow-ból, de belőle nem lehet kiszakítani Wicklow-t.

Ami a mi családunk nőtagjaira különösképpen igaz volt.

– Dehát én is ezt mondom neked – vágta rá Gideon. – Wicklow tudja, hogyan láncoljon magához.

Megmarkoltam a kávéscsésze fülét.

– Igen, de tőled mindig fenyegetésnek hangzik, akkor is, ha viccből mondod.

– Tényleg? – mosolyodott el a bögréje fölött.

– Azt akarod mondani, hogy nem az?

– Attól függ.

– Mitől? – tettem vissza a kancsót a melegentartóra.

– Hogy annak akarod-e tekinteni.

Az oldalsó ablakon át észrevettem, hogy a madarászok már gyülekeztek. Zachariah Boyd, Sir Madárbolond szemeteszacskóval a kezében körbejárta a kertet, és összegyűjtötte a szemetet. Kezdtem azt gondolni, hogy Wicklow őt is magához láncolta.

– Na és amúgy? – kérdezte Gideon.

– Mi amúgy? – néztem rá a vállam fölött.

– Akarod, hogy ide légy láncolva?

Teljesen felé fordultam, mert kíváncsi lettem, vajon a flörtölés, amit érzékelni véltem, valóban az-e, vagy csak képzeltem. Gideon teljesen nyugodtnak látszott, csípőjével a pultnak dőlt, bokái keresztezték egymást, a bögréjét a szájához emelte. A szeme árulta el. Tűz volt benne, amitől borostyánszíne olvadt lávának hatott.

A gyomrom összerándult, mert hirtelen olyasmire vágytam, amit korábban soha nem akartam. Azonnal azt mondtam magamnak, hogy ezt hagyjam abba, mert azokban a gondolatokban aztán nincs lépésnyi távolság.

– Akarod, hogy Wicklow magához láncoljon? – kérdezte újra csöndesen.

– Wicklow – ismételtem meg, közben meg küszködtem a csalódással.

Azzal foglaltam el magam, hogy megtöltöttem cukrostasakokkal a kerámiatartókat. – Nem nagyon számít, mit akar Wicklow, mert július végén itt hagyom.

Gideon a pultra tette a bögréjét és segített feltölteni a cukortartókat.

– Akkor valóban fenyegetés.

– Értem. – Belekortyoltam a kávémba. – Elnézést akartam kérni, hogy akkor este… olyan drámai lett a helyzet.

Azután, hogy lezajlott az a rémes jelenet Seelie-vel, gyorsan összepakoltunk és eljöttünk az amfiteátrumból. Gideonnal szótlanul sétáltunk vissza a kávézóba. A búcsú kínos volt. Később jöttem csak rá, hogy a szederteát még elő se vettem, amikor elszabadult a pokol. Ha randi lett volna, leginkább a „katasztrofális” jelző illene rá.

Egyszerre nyúltunk a cukroszacskók felé, összeértek az ujjaink.

Találkozott a tekintetünk, aztán elhúztuk a kezünket.

– A család már csak ilyen – jegyezte meg. – Mit is érne dráma nélkül?

Család.

– A lényegre tapintottál. Gideon ismét a plafonra nézett.

– Ha már szóba jött a család, meglep, hogy Zé rólam említést se tett neked.

– Tulajdonképpen Wicklow-ból senkiről nem beszélt, amikor ellátogatott hozzánk. Lett volna bármi oka rá? Mármint annak, hogy megemlítsen nekem téged? Azontúl, hogy a barátja voltál? – Mert amit mondott, úgy hangzott, mintha más is lett volna ott.

– Azt hittem, beszélt rólam. Csak gondoltam.

– Mit gondoltál?

Nem válaszolhatott, mert a bejáraton kopogtattak.

– Szép számmal vannak korai látogatóid, ami azt illeti – jegyezte meg nevetve. – Kezdem azt hinni, hogy tévedtem, és valójában te láncolod magadhoz Wicklow-t.

Mosolyogva megfordultam, arra számítottam, hogy Mr. Lazenbyt fogom megpillantani az ajtóban. De nem ő volt az. Hanem Pebbles.

– Megyek – mondta Gideon a hátsó ajtó felé menet.

– Nem akarsz maradni beszélgetni? Biztos, hogy Pebbles rövid lesz.

– Megyek. Már szólongat a biciklim.

– Hát jó.

Míg kinyitottam a bejáratot, ő hátul kiment. Pebbles arcán mosoly terült el.

– Helyes darab az a Gideon, nem igaz?

– Tényleg? – kérdeztem olyan ártatlanul, ahogy tudtam. – Észre se vettem.

– Gondolom, érdekel, miért vagyok itt ilyen korán.

– Gondolom, igen. Minden rendben?

– Szívességet szeretnék kérni. Oldalra léptem.

– Mondd csak!

* * *

Már benne jártunk a délelőttben, megálltam Mr. Lazenby székénél a nagy asztal távolabb eső végén újratölteni a kávésbögréjét. Mellette Faylene ült, vele szemben Pebbles, szokás szerint.

Mr. Lazenby beleköhögött a zsebkendőjébe. Egész reggel köhögött.

– Készítek valamit arra a köhögésre, Mr. Lazenby – mondtam. – Ami segít kitisztítani a tüdőt. Egy kis édesgyökértea csodát tesz.

– Semmi szükségem nincs rá – jelentette ki, amint elrakta a zsebkendőjét. – Jól vagyok, csak a fű pollenje birizgál. Tegnap este füvet vágtam.

Szemügyre vettem a pitéjét, amelyet nem evett meg, csak teljesen szétvagdalt. Gyakorlatilag kibelezte, a bogyókat széttrancsírozta, a tésztát mintha felrobbantották volna. A rántottát és az édesburgonya-ropogóst eltakarította a tányérjáról, innen tudtam, hogy nagyon rosszul nem lehet.

– Akkor a pitével nincs valami rendben?

Rám nézett, örökké nedves szemében rosszallást láttam.

– Igen, naccsád. A feketerigó-pitében van áfonya.

– Vegyes gyümölcsös pite. Áfonya, málna és fekete ribizli van benne. Új recept, a múlt héten kezdtem sütni, amikor érni kezdett az áfonya.

– Hát, én jobban szeretném, ha a bevált recepten nem változtatgatna.

Utálom az áfonyát, és Jenától hallom, hogy már az összes többi – normális – pite elfogyott.

– Abba azért nem fogsz belehalni, Otis, ha ma nem eszel pitét – mondta Faylene felém pillantva. – Ne is törődj vele, drágám! Csak süsd továbbra is ezt a pitét. Mindenki másnak nagyon ízlik. Igaz? – Felállt, és megkérdezte, immár hangosabban és az egész közönségtől. – Ugye hogy finom a vegyes gyümölcsös pite?

Az egyetértés kórusának hangját a gerendák verték vissza, amire én mosollyal feleltem. Faylene akciója a legkevésbé sem volt visszafogott.

Visszaült a székére, a szalvétáját az ölébe tette, fölemelte bögréjét.

– Megmondtam.

Mr. Lazenby fekete-fehér pettyes nyakkendőt viselt fehér, rövid ujjú inggel.

– Mit művelsz, Faylene. Még meg se kóstoltad azt a pitét. Fogalmad sincs, hogy finom-e vagy sem.

– Én viszont már ettem belőle. Nagyon jó kis pite, Anna Kate – jelentette ki Pebbles. – Az egyik legjobb, amit valaha is ettem.

Mr. Lazenby morcosan nézett rá.

– Ne nézz így rám, Otis Lazenby. Egy kis változatosság senkinek sem árt. – Pebbles kisujját eltartva kortyolt egyet a bögréjéből.

– Nekem épp most árt, nemde? – vágott vissza Mr. Lazenby. Pebbles lerakta a bögréjét, és metszőn nézett rá.

– Ne Anna Kate-en töltsd ki a rosszkedved. Ő egész délelőtt mást se csinál, csak mindenkiről gondoskodik, és mióta megnyitotta a kávézót, mindennap nyitva van. Hova lett belőled a kegyelem? Ha egy bizonyos szelet pitét szerettél volna, miért nem voltál itt reggel nyolckor, mint máskor? Miért két órával később jöttél, amikor már lehet, hogy nincs is pite?

Bólogatott, miközben az okok felől érdeklődött Mr. Lazenbytől, amitől méhkaptárszerű hajkoronája előre-hátra lengedezett. Egy pillanatig attól tartottam, hogy leesik, de a hajszpréje, bármilyet használjon is, csodát tett.

Pebbles első kézből tudta, hogy Mr. Lazenby nem volt itt nyitáskor, mivel ő maga viszont itt volt. És ugyanazon a széken ült egy csésze kávét kortyolgatva, aggodalmasan szemmel tartva az ajtót mindaddig, mígnem Mr. Lazenby megérkezett és elfoglalta a helyét.

Pebbles azt is pontosan tudta, hogy a vegyes gyümölcsös pitén kívül semmi nem maradt, ugyanis ő vásárolta fel az összes többiféle pitét, amit aztán mind kiküldött a kávézó mellett táborozó madarászoknak, mintegy vendéglátói gesztusként, mint mondta, és nekem még azt is elárulta, hogy igencsak hálás nekik, amiért egy kis pluszbevételhez juttatják épp most, amikor nemsokára esedékessé válik a telekadó.

Rápillantottam, ő ártatlanul pislogott egyet.

Rájöttem, hogy a kedvességének semmi köze a vendéglátáshoz, hanem sokkal inkább az a célja, hogy Mr. Lazenby ne jusson hozzá a pitéhez.

Pebblesnek tudnia kellett, hogy Mr. Lazenby nem szereti az áfonyát, és ezért vásárolt fel a vegyes gyümölcsös kivételével minden mást.

Célzatos tekintettel néztem rá, mire ő elmosolyodott és kortyolt egyet a kávéjából. Sunyi egy nő.

– Két órát késtél? – ismételte meg Faylene. – Ez nem rád vall, Otis. Orvosnál voltál? Nem találtad a tárcádat? Eltévedtél és a város másik végében kötöttél ki?

– Az csak egyszer esett meg velem – mondta Mr. Lazenby. – És örülnék, ha nem emlékeztetnél rá folyton. Mint tudod, akkor kezdtem új gyógyszert szedni az allergiámra, és amiatt vesztettem el a tájékozódási képességem.

– De ma nem ez történt? – kérdezte Faylene.

Mr. Lazenby lesújtó pillantást vetett rá, de nem volt nagy hatása.

– Nem – morogta elnyújtva a szót a gömbölyded bogyók közt turkálva a tányérján.

Kicseréltem a szinte üres kávéskancsót, és letakarítottam egy újonnan megürült asztalt, egy kétszemélyest. Letöröltem, és megterítettem, amilyen gyorsan csak tudtam, így lehettem fültanúja a beszélgetésnek.

– Egészen felcsigáztál – jegyezte meg Pebbles. – Akkor hol voltál ma reggel?

Mr. Lazenby letette a villáját, sóhajtott egyet.

– Nem mintha rajtam kívül bárkinek is köze lenne hozzá, de Rosemarie mondta nekem, hogy ma kilencre jöjjek.

Pebbles hátradőlt, sóhajtott. Talán csak én láttam, hogy forgatja a szemét, mert Faylene már Mr. Lazenby karját simogatva mondta:

– Ó, kedveském.

– Rosemarie? – kérdeztem minden szégyenkezés nélkül bekapcsolódva a beszélgetésbe, miközben elvettem a tányérokat a Faylene melletti helyről.

– A feleségem – mondta Mr. Lazenby sóvárgón. A halott felesége.

– A tegnapi pitével üzente azt, hogy ma két órával később jöjjön a szokásosnál?

– Így van – válaszolta merev vállal. – Mert?

– Csak… azt hittem, hogy azok az üzenetek inkább… – kerestem a megfelelő kifejezést.

– Érzelmekről szólnak? – sietett segítségemre Faylene.

– Hát, igen. Mindig azt hittem, hogy azok az üzenetek szeretetet hordoznak. – A mennyezetre mutattam. – Az éjféli ég alatt, Fekete rigók dalolnak, Szerelmes éneket…

– Mi is a szeretet? – kérdezte Faylene, és Aubin jutott az eszembe.

Nem láttam azóta, hogy egyszer betoppantam hozzá, de a teájára teljesen rákaptam.

– Egyszer – folytatta – Harold egy üzenetben az adók befizetésére figyelmeztetett. Egy másik alkalommal, miután leégettem a kocsiban a motort, hosszasan magyarázta, milyen fontos az olajcsere. Ha érdekel a véleményem, ez az üzenet éppenséggel hasznosabb lett volna, ha azelőtt kapom, mielőtt leég a motor, de ki vagyok én, hogy halottak üzenetei esetében ilyen apróságon fennakadjak? – Nagy levegőt vett, a kávésbögre fölött kifújta. – Azért küldte azokat az üzeneteket, mert szeret engem, és nem akarja, hogy elveszítsem a házat, vagy hogy felrobbanjon a kocsi.

Mindig is úgy mutatta ki a szeretetét, hogy a gondomat viselte.

– Ez valóban kedves – mondtam. – De azt hiszem, még nem láttalak pitét enni, mióta itt vagyok. Már nem akarsz üzenetet kapni?

– Jó ideje már, hogy nem eszem pitét. Szeretnék újra szerelmes lenni, és nem hiszem, hogy ez valaha is lehetséges lenne, ha még most is folyton Harolddal beszélgetnék, és nem gyászolom el igazán. Olykor az a legjobb, ha elengedjük a múltat. Ugye érted, amit mondok?

– Nem. – Mr. Lazenby összezárt kézzel az asztalra csapott. – Én nem állok készen arra, hogy bármit is elengedjek.

Faylene megbökte őt a könyökével.

– Sose gondoltál arra, hogy újra szerelmes legyél, Otis? Hogy legyen valaki, akivel megosztozol életed alkonyán?

– Ott van nekem Rosemarie. Pebbles halkan felnyögött.

Azt hittem, ezt rajtam kívül senki nem hallotta, de aztán megláttam, hogy Mr. Lazenby gyanakvó pillantást vet rá, és azon tűnődtem, vajon többet tud-e Pebbles érzéseiről, mint amennyit elárul.

– Tudom, Rosemarie olykor nyaggat… – kezdte Mr. Lazenby.

– Folyton azt teszi – vágott közbe Pebbles. – Mindig nyaggat. – Hangja egy oktávval magasabb lett. – Vágasd le a hajad, gyomláld ki a virágágyást, dobd ki a lejárt kekszeket a kamrából, időben érkezz a templomba, nézesd meg a koleszterined, fogyassz több zöldséget, ne egyél annyi édességet… – Pebbles letörölt egy legördülő kávécseppet a bögréje oldaláról. – És Otis mindig azt teszi, amit Rosemarie mond neki. Mindig.

Pebbles összeszorította az ajkát, mintha nem mondaná ki, mit gondol igazán Mr. Lazenby esetéről és a felesége üzeneteiről. Talán bölcs dolog volt tőle, tekintve, hogy Mr. Lazenbyben már így is kezdett fölmenni a pumpa, amitől egyáltalán nem tűnt fel neki, miért aggódik érte annyira Pebbles.

– Miért ne tenném, amit mond? Csupa jó tanáccsal lát el. – Mr. Lazenby a kezembe adta a tányérját. – Vigye el. Áfonya. Pfuj.

– Jobb lesz, ha megyek – állt fel Faylene. – Ma az enyém az unokám. Fel a fejjel, Otis! Holnap is lesz pite. – Fizetett, intett a kezével és elment.

Mr. Lazenby megint köhögni kezdett.

– Biztosan nem kér gyógyteát? – kérdeztem. – Semeddig se tart elkészítenem.

– Biztosan. – Az asztalra dobta a szalvétáját és egy tízdollárost. – Hazamegyek. Nagyra értékelném, ha holnap reggel félretenne nekem egy almás pitét, Miss Anna Kate.

Pebbles vadul rázta a fejét, a méhkaptár erőteljesen megingott.

– Tudod, Anna Kate csak családtagoknak tesz félre pitét.

– Rosseb – mondta Mr. Lazenby.

Ugyan nem volt vér szerinti rokonom, valami miatt mégis kezdtem úgy érezni, hogy a családomhoz tartozik. Ő a zsémbes nagypapa.

– Így van – szólaltam meg. – De mostantól nagy tételben nem adok el pitét, úgyhogy lesz bőven holnap, Mr. Lazenby, teljesen mindegy, mikor ér ide.

– Nagyra értékelem – ragyogott fel az arca. – Jövök holnap reggel. Pebbles duzzogott, miközben Mr. Lazenby elment.

– Ha kell neked, nem csalhatod lépre. Magától kell megváltoznia – mondtam.

Pebbles a bögréjébe meredt.

– Annyi év eltelt. Meddig várjak még, Anna Kate? Erre sajnos nem tudtam mit válaszolni neki.

17

A riporter a szomszéd asztalnál ülő idősebb nőre pillantott. Kezében toll, előtte az asztalon egy bőrkötésű mappa feküdt kinyitva, arra összpontosított. A pohara tele volt, még hozzá se nyúlt a jegesteájához.

Alatta szalvéta, az fogta fel a pohár üvegfalán lecsapódott, legördülő vízcseppeket.

Volt valami a nő intenzív jelenlétében. Ahogy a papírra meredt, mintha azt akarná, hogy jöjjenek a szavak. A makacsul feszülő állában. Ahogy szorította a tollat, hogy a bütykei belefehéredtek a kezén. Első pillantásra látta a riporter, hogy olyasvalaki ez a nő, aki meg szokta kapni, amit akar. Érezhető volt, hogy hatalma van, nyilvánvaló volt a tartásából. Leengedett váll, felemelt áll, egyenes hát.

Mintha megérezte volna, hogy mustrálják, a riporter felé fordította a fejét, jegeskék szeme összeszűkült, mint aki bosszús, mert megzavarták.

– Ön is a fekete rigókról ír cikket? – kérdezte a riporter abbéli igyekezetében, hogy kíváncsiskodását leplezze.

– Nem – válaszolta a nő, és mintha kissé megenyhült volna a tekintete. – Ha mindenáron tudni szeretné, az életem történetét próbálom újraírni.

Natalie

A következő csütörtökön sietősen lépkedtem a járdán, a lófarkam a hátamat csapkodta. Megálltam, mindkét irányba körülnéztem, hogy mikor adódik annyi szünet a folytonos forgalomban, amikor át tudok menni a középen húzódó füves részre.

Integettem az impozáns küllemű Josh Kolbaugh-nak, aki épp két ember figyelmét hívta fel arra, hogy át kell helyezniük onnan a sátrukat valami biztonságosabb helyre. Ahogy elnéztem a sátrakat, székeket és függőágyakat a járdasziget teljes hosszán, Joshnak sűrű napja lesz, mire elhajtja a madarászokat ideiglenes szállásukról.

Még egyszer körülnéztem, és átszaladtam az út túloldalára a Mindenes elé.

– Legközelebb vedd igénybe a zebrát, Natalie – kiabált Josh, hangja szinte mennydörgött.

– Bocs! – néztem vissza rá. Én is észrevettem, hogy a kempingezők nyomban cihelődni kezdtek, mint akik nem akarják megtapasztalni Josh kellemetlen oldalát. Azért van eszük azoknak a madarászoknak.

Csengő szólt, ahogy beléptem a Mindenesbe. Eltartott egy kis ideig, mire megszokta a szemem a kevesebb fényt, de csak egy perc volt. Szünetet tartottam, nem volt sok időm. Nem mintha Anna Kate bánta volna, ha késve érek vissza, de én igen. Büszke vagyok a munkamorálomra.

Hímzett illattasakokból balzsamfenyő illata áradt. A vásárlók hangosan csevegtek. Csak negyedórája nyitott az üzlet, és már telt ház volt.

Hárman álltak sorban a kasszánál, így nem akartam zavarni Marcyt. Inkább jeleztem neki, hogy a bevásárlószatyrot, amiben a hajpántokat, csokornyakkendőket és masnikat hoztam, a pult mögött hagyom. Benne volt egy számla is a korábbi szállítmányokról, szóval nem éreztem szükségét, hogy elvonjam Marcyt a kuncsaftjaitól.

A pult felé menet észrevettem Cam Kolbaugh-t, aki épp egy bekeretezett képet helyezett el a falon a helyi fazekasáru mellett, így irányt váltottam, hogy üdvözöljem. Közelebb léptem, hogy szemügyre vegyem a képet, de közben ne is zavarjam Camet, akinek a lábánál ott hevert Rivert. A kutya a farkát épp a padlóhoz csapta, amikor észrevett.

A fotó holdfényes mezőn készült, szentjánosbogarak táncáról. Sötét volt, mégis világos, derűs és mégis komor. Egészen megkapó.

– Ez gyönyörű, Cam – mondtam.

A megriadt Cam csaknem fellökött, ahogy hátraugrott.

– Jesszusom! – motyogta, miközben megragadta a karomat, nehogy elessek.

– Bocs – szólaltam meg, amikor már szilárdan álltam a lábamon. – Nem akartalak megijeszteni.

– Dehogy, dehogy. – Megszorította a vállam. – Nem a te hibád. Úgy látszik, kezdek berozsdásodni.

River felugrott, mancsát nyüszítve Cam lábára tette.

Cam szeme elhomályosult, karja kiegyenesedett, megfeszült. Légzése felgyorsult, keze remegett.

– Berozsdásodni? – kérdeztem, nem értettem, mire gondol.

– Valamikor alaposan kiképeztek arra, hogy ne legyek észrevétlenül megközelíthető. – Végül elengedte a szorítást, és barátságosan megveregette a vállamat, jelezve, hogy minden rendben.

– Jó ég, Cam, sajnálom. Erre nem gondoltam. – Fájt érte a szívem, és mindazért is, amin katonaként keresztülment.

– Semmi gond, Natalie – mosolyodott el. – Régi szokásokat nehéz levetkőzni.

– Biztos, hogy jól vagy?

Cam szemébe lassan visszatért a fény, River is lefeküdt, fejét a mancsára hajtotta.

– Igen. Na és te? Hogy vagy?

– Megvagyok – mondtam, igyekeztem annyira őszinte lenni, amennyire csak lehet. – Hol így, hol úgy.

– Értem. – Arrébb lépett, újabb fotót vett föl, hogy a falra akassza. – Délután kell fuvar a terapeutához?

Nagyon is akartam, hogy ezt megkérdezze, de nem hazudhattam.

– Nem, apám kölcsönadja a kocsiját.

– Azért nézd meg indulás előtt, nincs-e fészek a motorházban. – A keret hátulján lévő dróttal a kampóra akasztotta a képet.

Elmosolyodtam.

– Feltétlenül.

Megszemléltem a legújabb fotót, amelyen egy vékonyka vízesés alján a gyűjtőmedence vizéből egy őzsuta ivott. Bár a víz látványától általában heves szívdobogásom támad, ez a kép mégis nyugalmat árasztott.

– Ez itt van valahol a közelben?

– A házam mellett, távol a közutaktól.

– Nem csoda, hogy úgy szeretsz ott élni. Olyan… békés.

– A helyszínen még inkább. Ha szeretnéd megnézni, Riverrel szívesen megmutatjuk neked és Ollie-nak valamikor, ha megígéred, hogy nem beszélsz a titkos helyről. Más se hiányzik, mint hogy a madarászok feljöjjenek és eltévedjenek az erdőben. – Neve hallatára River a farkát csóválta.

Egyszerre mindennél jobban akartam látni azt a helyet. Érezni. De Ollie-val kirándulni azért egy próbatétel, és hát ott volt a víz dolga is…

– Talán valamikor. – Az órámra néztem. – Mennem kell, mindjárt lejár a szünetem.

– Örülök, hogy találkoztunk, Natalie. Esetleg…

Ahogy elnézett, és nem fejezte be a gondolatot, próbáltam biztatni.

– Igen?

– Semmi.

– Biztos? – kérdeztem. Bólintott.

– Akkor majd találkozunk. – Lehajoltam, hogy megvakargassam River fülét. – Veled is. – River megnyalta a kezemet, talán megint a szalonnát érezte rajta.

Elfordulva két emberre lettem figyelmes a bolt távoli végében. Pislogni kezdtem, hogy vajon nem vizionálok-e. De nem. Faylene Wiggins beszélgetett nagyban az anyámmal. Jó, inkább Faylene beszélt. Anyám meg, akinek a hátát láttam, hallgatta.

Körülnéztem, hogy hol van Ollie, hiszen ma Faylene vigyáz rá. Hirtelen nagyon ideges lettem, úgy rontottam oda a kiállított termékek között, akár egy profi akadályfutó.

– Natalie! – ragyogott fel Faylene szeme, amint észrevett. – Micsoda meglepetés, hogy itt látlak.

A tekintetem a kétszemélyes, napellenzős babakocsira tévedt, amelyben Ollie és Lindy-Lou aludt édesdeden, kéz a kézben.

– Hát nem drágák? – kérdezte Faylene.

A mama szeme sarkában ráncok jelentek meg, ahogy elsimított egy rendetlenkedő tincset Ollie arcából.

– De bizony azok – mondta, aztán rám nézett. – Jó napot, Natalie. Azt hittem, ma dolgozol.

– Szünetem van. – Ki ez a nő, aki rám mosolygott? És mit csinált Seelie Earl Lindennel? Egy hete sincs, hogy nem beszélt velem, mert Faylene-t kértem meg, hogy vigyázzon Ollie-ra. Most meg itt áll a mama, szó szerint szemtől szemben a döntésemmel, és úgy tesz, mintha ez nem is lenne olyan nagy ügy. – Csak beugrottam leadni pár holmit a boltnak.

– Marcy már el is adta, amit hétfőn hoztál. Nem marad nála raktáron semmi. Ahogy beérkeznek, abban a szempillantásban már van is rájuk vevő. Nem gondoltál rá, hogy bővíted a termékkínálatod? Ruhákkal, takarókkal? – Faylene felnevetett. – Csudába is, lehet, hogy saját vállalkozást kellene nyitnod. Na nehogy eláruld Marcynak, hogy mit mondtam! Láttam, hogy Cammel beszélgettél. Minden rendben? Nagyon komolynak tűntetek.

Beleszédültem abba, hogy megpróbáltam követni a csapongó társalgás fonalát.

– Minden rendben – válaszoltam. – Csak a fotóit csodáltam meg. A mama a nyakát nyújtogatta.

– Cam? A hegyi ember?

– Igen, mama. Cam a hegyen lakik egy faházban.

– Ugye te meg ő nem… – Nem fejezte be a kérdést.

Faylene azonban, szemöldökét felvonva felvette a beszélgetés fonalát ott, ahol a mama ejtette.

– Úgy hallottam, hogy nemrég itt ölelkeztetek egy padon, és péntek este a holdfényes moziban is elég meghittnek tűnt a viszonyotok.

A mama szeme elkerekedett. Elvörösödtem.

– Nem ölelkeztünk. Pánikrohamom volt, és ő segített átlendülnöm rajta.

És nem, nem járunk.

– Ó, kedveském – mondta Faylene. – Örülök, hogy ott volt Cam és segített neked. Jó ember. Nagyon jó ember. – Halkabbra fogva folytatta. – A felesége lelépett egy kábeltévé-szerelővel, míg Cam a tengerentúlon szolgált. Teljesen összetörte a szívét. Szerintem elment annak a nőnek az esze. Ilyen férfit, mint Cam, senki nem hagyna ott, akkor se, ha sokat van távol. Nehéz olyan embereket találni, mint ő és Josh. – És ciccegett hozzá.

Cam felé néztem, épp egy másik képet tett föl. Újra csak megfájdult érte a szívem. Tudtam, hogy a házassága szétesett, de azt nem is sejtettem, milyen kemény lehetett.

A mama is újra rápillantott, de nem adott hangot a véleményének, hogy szerinte miféle ember lehet. Hálás voltam, hogy tartotta a száját.

– Ha kíváncsi vagy a véleményemre, Natalie – folytatta Faylene, közben sürgető szükségét érezte, hogy megvizsgálja festett körmeit –, úgy vélem, ti nagyon jó pár lennétek Cammel. Csak mondom, mert szerintem ezen érdemes elgondolkodni. Nagyon komolyan.

– Köszönöm, Faylene – mondtam gyorsan. – De most nem vagyok abban az állapotban, hogy randizgassak.

– Értem, drágám – veregette meg a vállamat. – De olykor a szerelem észrevétlenül közelít meg. Ezt ne feledd, nehogy megriadj, amikor megérinti a szívedet.

– Szerelem – pufogott a mama. – Natalie talán ha egy hete ismeri azt az embert.

– Már csaknem három hete – javítottam ki a mamát.

– A szerelem nem menetrend szerint működik, Seelie – jelentette ki nyomatékosan Faylene.

A mama a mennyekhez fordult.

– Uram, irgalmazz!

Ennél több ellenkezésre számítottam. Elvégre egy körszakállas, elvált hegyi embert soha nem látnának szívesen vacsorára nálunk, pláne nem az életemben. De a mama meglepő módon minden további megjegyzését megtartotta magának.

– Mit hoztál, Natalie? – kérdezte Faylene a szatyromra mutatva. – Én akarom először átnézni, és most, hogy szobákat adok ki a madarászoknak, azt is megengedhetem magamnak, hogy jól bevásároljak ezekből a holmikból. Elég jó bevételem van abból, hogy nálam laknak. Mind a három plusz szobát kiadtam, és ha a mostani lakók elmennek, jönnek helyettük mások. Isten szereti a madárszerető turistákat.

– Idegeneket fogadtál be a házadba, miközben Olivia Leigh-re vigyázol?

– kérdezte a mama döbbent és dühös hanglejtéssel.

– Nyugi, Seelie. Mindig Marcyéknál vagyok a lányokkal. Azt hittem, tudod.

A mama ívelt szemöldökét felvonva nézett rám.

– Nem, nem tudtam.

Tudhatta volna, ha szóba áll velem, így nem éreztem magam olyan rosszul, hogy ezzel nem volt tisztában.

– De akkor is – csücsörített a mama. – Idegenek laknak a házadban, Faylene?

– Nem kell úgy csinálni, mintha valami erkölcstelen dolog lenne. Úgy képzeld el, mint egy panziót. Tervezem, hogy az Airbnb-be is bejelentkezem, hogy vigyék a híremet. Hogy hivatalossá váljak, hogy úgy mondjam – mondta, kezével jelölve az idézőjelet a hivatalos szóhoz.

A mama arcára kiült a rosszallás, az összeszűkült szemébe és az összepréselt ajkára.

– A szobakiadáshoz nem kell engedély? Faylene a szájára tette a kezét.

– Nem, naccsád. Utánanéztem, és Wicklow-ban most nem vonatkozik semmilyen szabályozás a rövid távú bérletekre. Gondolom, ez hamarosan megváltozik, ha ezek a dolgok kitudódnak. De meggyőződtem róla, hogy minden adót rendesen fizetek. Nézd már ezt a kis babacipőt! Olyan cukorfalat!

– Ugye? – ugrottam bele a megváltozott témába páros lábbal. – Ezt a vintage anyagot még Montgomeryben találtam, évekkel ezelőtt egy adományboltban. Egy ingatlaneladás része volt, aznap reggel hirdették meg. Életemben ilyen gyorsan nem vásároltam.

A mama a szatyorba kukucskált.

– Mi ez az egész?

– Bizomány. – Gyorsan elmagyaráztam, milyen megállapodást kötöttem Marcyval.

– Hát nem csodálatosak? – lelkendezett Faylene. – Natalie olyan tehetséges!

A mama kivett egy előkét. Nézegette, forgatta erre-arra, végül így szólt:

– Ez nagyon szép, Natalie. Helyes ez a kacsás nyomtatás rajta – időtlen, de vizuálisan megragadó. A varrás igazán gondos, a csíkos szegély pedig csodás adalék.

Faylene megveregette a mama hátát.

– A legjobbtól tanult, nemde? Így van, Natalie?

– Igen, így van.

A mama a szemembe nézett, mint aki nem hisz a fülének. És Uram, segíts meg, megesküdtem volna, hogy el is pirult.

– Natalie tehetsége egészen egyedi – mondta a mama. – Értem, miért fogynak el olyan gyorsan a dolgai. És egyetértek Faylene-nel, Natalie.

Bővítened kell a palettát. Talán nagyobb szabású dolgokkal.

Faylene szeme tágra nyílt, az arca megnyúlt meglepetésében.

Gondolom, én is hasonlóképpen nézhettem ki. A régi mama magára vette volna a dicséretet, és elraktározza, mint egy titkos csokikészletet.

– Köszönöm, mama. Talán hozzáveszek majd még pár dolgot – mondtam. – Egyszer.

– Ha ruhákat is varrni kezdesz, feltétlenül szólj nekem! – szólalt meg Faylene. – Az első leszek, aki vesz valamit Lindy-Lounak.

A mama a szatyrot mustrálta, amelyet továbbra is a kezemben tartottam.

– De talán…

Na tessék. Jön a kicsinyeskedésével, azzal a matriarchális „muszáj előhozakodnom a de-vel” hozzáállásával. Szinte megkönnyebbültem, hogy újra a régi. Mert azt a nőt tudtam kezelni. A másikat? Hát azt nem nagyon.

– …lehetne kicsit profibb a száll… – A mama hirtelen félbeszakította saját magát. Aztán felnevetett.

Faylene, aki éppolyan elképedtnek látszott, amilyennek én éreztem magam, így szólt:

– Jól vagy, Seelie?

– Ó, igen, jól vagyok – válaszolta a mama. – Natalie, csináld úgy a dolgodat, ahogy akarod. Ne is figyelj rám, rendben?

Bólintottam. Nem akartam hinni a fülemnek, de jól hallottam. Már csak pár percem maradt, hogy visszatérjek a kávézóba, de meg kellett kérdeznem, mi dolguk volt egymással nekik ketten – nemigen szoktak napközben találkozni. Sem máskor.

– Amúgy mit csináltok itt ti ketten?

– Ó, csak elmondtam Seelie-nek mindazt, amit Eden Callow-ról tudok – válaszolta Faylene. – Egy pillanatra a szavam is elállt, amikor Seelie idejött hozzám, és Edenről kérdezett. Pont Edenről. Ugyan ki gondolta volna? Én biztosan nem.

A mama elkapta a tekintetemet, én pedig meglepetten láttam, hogy játékosság csillan meg a szemében.

Tuti, hogy apám tévedett. A mamát nyilván gyógyszerezik. Életemben nem láttam olyat, hogy őt szórakoztatta volna Faylene locsogása.

– Edenről? – kérdeztem.

A mama megragadta a gyöngysorát.

– Úgy gondoltam, hogy végre meg kell ismernem.

– Jobb későn, mint soha – bólogatott Faylene.

– És szerintem ez csak olyan emberek révén sikerülhet, akik ismerték őt.

– A mama elengedte a gyöngysorát. – De nincs valami nagy szerencsém. Úgy néz ki, Eden eléggé magának való volt – tette hozzá.

Faylene csettintett egyet.

– Az unokatestvérem, Mary Beth az osztálytársa volt. Ő talán többet tud Edenről.

– Köszönöm a segítségedet, Faylene – mondta a mama.

– Ó – ragyogott fel Faylene arca. – Esetleg Aubin Pavegeau-val is beszélhetnél. AJ után talán ő ismerte a legjobban Edent.

A mama beszívta az orcáját, az ajka megfeszült.

Aubin volt AJ legjobb barátja, együtt nőttek fel, és a mama helytelenítette ezt a barátságot. Aubin családi háttere a telepes felmenőkkel nem vágott egybe azzal, ami anyám szerint egy Linden-gyermek számára megfelelő társaság lett volna. Valahogy, tényleg nem tudom hogyan, AJ rávette a mamát, hogy hagyja rá, kivel barátkozik.

Vártam, hogy mondjon valamit a mama, kíváncsi voltam, mennyire hajlandó megváltozni.

– Észben tartom – mondta mereven. – Most pedig megyek a könyvtárba, beszélek Mary Bethszel. – Megpuszilta Ollie fejét, megragadta és megszorította a karomat. – Veled még találkozom.

Faylene-nel egymás mellett álltunk, a vállunk összeért, úgy néztük, hogy a mama utat tör magának az áruk között a bejárat felé.

– Hangulatjavítót szed? – kérdezte Faylene. – Úgy hallottam, van, akinek használ. Seelie-vel egyenesen csodát tesz.

– Tudtommal nem. Apám szerint a mama nem szed és nem is iszik semmit. – Mivel ő nem szokott hazudni, persze felmerült bennem a gyanú, hogy talán nincs mindennel tisztában. – Szerinte valami áttörés volt a mamánál.

– Hát, én nem tudom, mit csinált, de meg kell hagyni, kedvesem, hogy nekem tetszik a változás.

Nekem is tetszett.

De még nem bíztam benne.

És nem voltam benne biztos, hogy valaha is fogok.

Anna Kate

Az ujjaimat bámultam, arra gondoltam, hogy soha nem nyerik vissza a rendes színüket. Lilák voltak, és hirtelen magam előtt láttam, hogy teljesen lila leszek, ahogy Violet kék lett a Willy Wonka-filmben.

– Ha éretlen eperrel, zöldes-rózsaszínnel dörzsölöd meg a kezed, az segít eltüntetni a foltokat. – Ezzel Summer összetrancsírozott egyet, összedörzsölte a két kezét, majd leöblítette őket. Legnagyobb meglepetésemre a lila szín egészen elhalványodott. – Látod?

Befejeztük az első szüretet, begyűjtöttük az érett epret, két és fél kiló gyümölcsöt mostunk meg. Éjjel a Harry Potterkamrában tároljuk a bogyókat a hűtőben. Holnap megint szüretelünk, és elkezdjük a befőzést. Egy hétig vagy tán tovább is, minden másnap megismételjük a munkát.

Régi ruha volt rajtam, így nem érdekelt különösebben, hogy az eper összefogta a pólómat, de a kezemen kicsit zavart a sajátos szín.

Alkalmaztam a trükköt, és a bőrömről eltűnt a lilaság, a megmaradt halvány rózsaszín már nem volt feltűnő.

– Lenyűgöző.

Summer elnevette magát, miközben megtörölte a kezét egy konyharuhában.

– Zé tanított erre a trükkre.

– Köszönöm, hogy te meg továbbadtad nekem, mert bár számítottam rá, hogy foltosak leszünk, de azt nem tudtam, hogy ilyen csúnyán.

– Anna Kate?

– Hm?

– Tudom, hogy semmi közöm hozzá, de…

– Mi az? – kérdeztem mosolyogva.

– Miért bajlódsz a befőzéssel, ha nemsokára elmész? És akkor senki nem fog pitét sütni.

Arra az érzelmi gyomrosra nem voltam felkészülve, ami ezzel kérdéssel járt. A levegőt is szinte kipréselte belőlem. Egy ideje nyomasztott a gondolat, hogy mi lesz, ha elmegyek Wicklow-ból, és próbáltam nem aggódni a fekete rigók miatt. Mi lesz velük?

Ott lesz egy sereg asszony, aki segít neked, ígérem.

Zé ígéretére gondolva így válaszoltam:

– Ha egészen őszinte akarok lenni, nem tudom, miért csinálom, de leginkább talán azért, mert ezt kell csinálni. Van ennek értelme?

– Zé örülne, ha tudná, hogy gondjukat viseled. Zé szerette azokat a fákat és a termésüket.

– Tudom – feleltem szomorú mosollyal. Bementem a tárcámért.

– Hadd fizessek a segítségedért, mielőtt elfelejtem. Mennyit szoktál kérni az eperszüretért? Bármennyit is, biztosra veszem, hogy nem elég magas a tarifád, szóval ne menj nagyon le az árral! – Azt terveztem, hogy bármit mond, a dupláját adom. Nem tudom, mire mentem volna a segítsége nélkül. – Tudom, hogy jó hasznát veszed a pénznek a továbbtanulásnál.

A karomba vetette magát, és egy pillanatra mindent felülírt a döbbenet.

Ahogy tartottam őt, a lonc édes illata betöltötte az orromat.

– Nem tudom, mit tegyek, Anna Kate.

– Hogy érted ezt, drágám? – Drágám. Jó ég, ez a város tényleg rányomja a bélyegét az emberekre, bár most, hogy Summer vigaszt várt tőlem, ezt nem éreztem olyan borzasztó dolognak.

– A továbbtanulással. – Szipogva elhúzódott tőlem. – Nem tudom, végül elkezdhetem-e – mondta a szemét törölgetve.

– Tessék? Miért? Hát persze hogy elkezdheted. Apád miatt nem akarsz menni? – Bár nagyon erős vágy élt benne, hogy továbbtanuljon, hogy elmenjen a főiskolára, de arról is beszélt, nem akarja, hogy Aubin magányosnak érezze magát, mert ő elmegy, bár szerinte meglesz nélküle.

– Nem. A pénz miatt. – Könnyek gördültek le az arcán. – Későn adtam be a diákhitel-igénylésemet, és ami kölcsönt kaptam, messze nem elég a költségekre.

Tapasztalatból tudtam, hogy a segély- és ösztöndíjkérelmek határideje rég lejárt. Hat vagy hét hónappal túl voltunk rajta. És a segélyeket sokszor érkezési sorrendben ítélik meg.

– Nyolcezer dollár hiányzik. – Summer álla remegett, nagy levegőt vett.

– Nagyjából ennyi kellene a lakhatásra és a kajára.

A mosogatónak dőltem, gyorsan megpróbáltam javasolni valamit arra, hogyan lehetne rendezni ezt a dolgot.

– Kereshetnél esetleg olcsóbb szállást, főzhetsz magadra…

– Azt nem lehet. Az elsőéveseknek a kampuszon kell lakniuk.

Félreraktam, amennyit tudtam, de az nem lesz elég, még részletfizetéssel sem. Kezdek pánikba esni. Annyira vártam, hogy menjek a főiskolára, most meg…

– Mit mond az apád?

Summer arcát pirosra festette a bűntudat.

– Nem mondtam neki.

– Summer…

– Nem akarom, hogy aggódjon miattam. Még valami őrültséget csinálna. Eladja a házat, hogy pénzt szerezzen, azt meg nem hagyhatom. Inkább nem tanulok tovább, de nem engedhetem, hogy eladja a házat, amit együtt építettek a mamával. Esetleg halasztok…

Sóhajtottam, próbáltam kitalálni valami megoldást. Mit tenne Zé?

Kezébe venné a dolgokat, és megoldaná a problémát, azt tenné.

– Ne ess pánikba! Mennyi időd van?

– Nagyjából egy hónap. Akkor kell befizetni az első részletet, pár ezer dollárt.

– Megoldható – mondtam és reméltem, hogy magabiztosabbnak hangzom, mint amilyennek éreztem magam. – Kitalálunk valamit.

– Úgy gondolod? – Hatalmas kék szemébe remény költözött.

– Nem ismeretlenek számomra sem a pénzügyi gondok. Én is jártam ilyen cipőben. De majd kialakulnak a dolgok. Jelentkeztél munkára a kampuszon?

Intenzívebbé vált a loncillat, ahogy Summer megrázta a fejét.

– Még nem.

– Akkor most ez a házi feladatod. Menj fel a netre, és nézd meg, hátha van valami. A többi miatt meg majd aggódom helyetted.

Summer ismét a nyakam köré fonta a karját.

– Köszönöm, Anna Kate. Meglapogattam a hátát.

– Még semmit se csináltam.

– Ez nem igaz. – Elkezdte összeszedni a dolgait. – Haza kell mennem ellátni az esti teendőimet. Holnap találkozunk.

Néztem utána, ahogy sietve távozott, és azon tűnődtem, vajon a gyorsított módon kívül létezik-e más tempó is, amivel közlekedik. Két ötletem is támadt, hogyan lehetne előteremteni számára pénzt, az egyiket már másnap reggel szándékomban állt elindítani. A másikon még gondolkodnom kellett. Mert ahhoz, hogy az a terv működjön, előbb beszélnem kellett Aubinnel, hogy megtudjam, mi folyik itt.

Ahogy fölfelé tartottam a lépcsőn, hogy lezuhanyozzak, csak ingatni tudtam a fejemet, mert arra gondoltam, mekkora sikerrel tartom magamtól lépésnyi távolságra az embereket.

Lehetetlennek bizonyult az elhatározásom. Pontosan az ellenkezőjét teszem.

Ölelkező típus lett belőlem.

18

Anna Kate

Mozgalmas hét volt, csütörtök estére teljesen kimerültem. Kertészkedés közben azon próbáltam gondolkodni, hogy megváltoztatom a kávézó nyitvatartását és beiktatok egy szünnapot.

Ezen mindenesetre könnyebb volt gondolkodnom, mint Dokin, meg azon, hogy majd ha reggel beugrik a kávézóba, hogyan mondom meg neki, hogy most vasárnap nem megyek hozzájuk vacsorára.

Még nem egészen álltam készen arra, hogy visszatérjek.

Nagy meglepetésemre a héten Seelie többször is felbukkant a kávézóban. Egyszer sem maradt sokáig, de szerét ejtette, hogy velem szóba elegyedjen. Kínos volt, de nem mindenestül rémes. Natalie-tól tudom, hogy Seelie most elszántan igyekszik megtudni anyámról, amit csak lehet.

Kedves gesztus. Huszon-egynéhány évvel ugyan megkésett, de ezt most már nem tudtam felróni neki.

Nem akartam a Lindeneken rágódni, inkább visszatértem a pihenőnaphoz. Nemcsak saját magam, de Íjas és Jena miatt is. Nem ismertem senkit, aki olyan keményen dolgozott volna, mint ők. Szerettem volna levenni valamennyit a munkaterhükből.

Aztán belém hasított, hogy valójában már csak egy hónapig kell kitartanunk, mert akkor bezár a kávézó. Július huszonötödikét tűztem ki. Akkor még lesz elég időm kitakarítani és rendbe szedni az ingatlant annyira, hogy rábízhassam az ingatlanosokra, mielőtt elhagyom a várost. Amiről eszembe jutott, hogy meg kell kérdeznem Gideont, szerinte mennyi ideig tart az ingatlan- és örökösödési eljárás.

A cukkinik előtt térdelve közelebb húztam magamhoz a gyomoskosarat, és még soha nem éreztem ilyen nyomasztónak a párásságot. A tüdőm fájt a mélyebb légvételtől, de nem voltam benne biztos, hogy ezt a nehéz levegőre foghatom-e, vagy a gondolatra, hogy itt hagyom ezt a helyet.

Mivel azt gyanítottam, hogy az utóbbira kellene inkább, kiűztem a fejemből a gondolatot, és próbáltam a gyomlálásra figyelni. Munka közben önkéntelenül is az járt a fejemben, hogy mi lesz Íjassal és Jenával. Meg Mr. Lazenbyvel és Pebblesszel. Meg Summerrel és a gyönyörű, barna héjú tojásaival. Mi lesz a cukkinikkel? Fogja őket öntözni valaki?

És mi lesz a fekete rigókkal?

Az eperfák felé fordultam. Summerrel őrült módon szüreteltünk, de még jön majd jó pár órát gyümölcsöt szedni és éjszakába nyúlóan befőzni.

Szeretet nélkül a fák elsorvadnak és meghalnak.

A levegő a torkomon akadt, elfojtottam a nyers érzést. Ha nem lesz pite, a fák meghalnak.

Nem hagyhatom, hogy meghaljanak a fák. Nem hagyhatom. De el kell mennem az orvosira. Megígértem.

Olyan megoldást kellett találnom, ami mindkettőt magában foglalja.

Ismét a fák felé fordultam.

– Jól jönne egy kis iránymutatás – mondtam, és hallottam a hangomban a leplezetlen könyörgést.

Szellő fújt, a fák zizegni kezdtek.

Újabb nagy levegőt vettem, nem törődtem a szorítással a mellkasomban, térden körbejártam a füvön, és számoltam a gyomokat, amiket kitéptem, hogy inkább számokkal kössem le az agyam, és ne olyasmivel, amit nem tudok megváltoztatni.

Negyvenháromnál jártam, amikor egy szürkéskék szempár pislogott felém egy bokorra való citromfű közül.

Hátradőltem.

– Helló, Macska úr.

Előlépett rejtekhelyéről, egyszerre egy lábát nyújtva előre, én meg nyúltam felé, hogy megvakarjam a fülét. Macska úr erre gyorsan elhúzódott, némi távolságot tartva.

– Rendben. Nyilván szereted megőrizni a személyes teredet. Láttad, hogy tettem ki neked vizet meg ennivalót? A teraszon van. – A tálra mutattam. Íjas ugyan figyelmeztetett, hogy ezzel fél kilométeres körzetből gyakorlatilag házhoz hívom a mosómedvéket és az oposszumokat, de nem állhattam a gondolatot, hogy a macskának nincs elég enni- és innivalója.

Főleg ebben az időben.

A macska mozgatta a fülét, két lépést tett a kapu felé, aztán visszanézett rám.

– Most meg mi van? – kérdeztem. – Gideon már megint a tetőn rekedt? Macska úr újabb két lépést tett és visszanézett rám.

– Tényleg ki kell gyomlálnom.

Nyivákolt egyet, és hirtelen az a hang jutott eszembe, amit Ollie adott ki, amikor elkövettem a hibát, hogy nem tettem meg azonnal, amit akart.

– Jól van. – Lehúztam a kesztyűmet, felálltam, közben azt gondoltam magamban, hogy nem kellene behódolnom ennek a diktátorszerű magatartásnak. Kinyitottam a macskának az oldalsó kaput, aztán amikor leesett, mit művelek, hangosan nevetni kezdtem.

– Siessünk. Mielőbb vissza kell érnem.

– Miss Anna Kate? Jól van?

– Helló, Mr. Boyd. Jól vagyok. És maga?

Mr. Boyd állandóan ott volt az oldalsó kertben, míg más madarászok jöttek-mentek.

– Jól, jól. Mit gondol arról, hogy az a madarászmagazin cikket akar a fekete rigókról?

Egy szabadúszó szerző hívott fel nemrég azzal, hogy szeretné megfigyelni a fekete rigókat, és interjúkat is akar készíteni. Úgy volt, hogy hamarosan érkezik.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a rigóknak még nagyobb figyelemre van szükségük.

Megesküdnék, hogy a macska ásítva ült le Mr. Boyd mögött, és rám várt.

– Nem hiszem, hogy érti, miért olyan jelentősek ezek a madarak – mondta Mr. Boyd. – Egy fél életen át tanulmányoztam a madarakat, de ilyen viselkedést még nem tapasztaltam. Egészen különlegesek.

Valójában Mr. Boyd nem értette igazán, mennyire különlegesek, de a lelkesedése mosolyra késztetett.

Az eperfák felé mutatott.

– És az éjféli ének? Hogy idomította be őket?

– Nincs egy hónapja, hogy itt lakom a városban. Hogy lett volna időm beidomítani őket?

– Na és a piték… – Elhalkult, mint aki hezitál, hogy felhozza-e a témát. Amikor először hallotta a pite legendáját, meg hogy milyen különleges, csak kinevette az egészet. Aztán mégis mindennap visszatért egy szeletért.

– Szokatlan álmai voltak? – kérdeztem. Összeráncolta a homlokát, a szakállát vakargatta.

– Furcsáknak mondanám. Álmomban anyám hangját hallottam.

Kioktatott, hogy találjak végre valakit, aki mellett megállapodom, és írjam meg azt a könyvet, amit mindig is meg akartam írni. Mindig is nyaggatott engem. Azt gondolja, magányos vagyok.

Kínoskodó hanglejtése miatt csaknem elnevettem magam, de ott volt a hangjában valami gyengédség is, és ez megállított.

– És magányos?

Mr. Boyd vállat vont.

– Elégedett vagyok. Vannak hobbijaim.

– Azt látom – mondtam és körbemutattam a kezemmel.

– De azok az álmok, azok nagyon furák. Soha nem volt hasonló se.

Mintha anyám hangja ide beszélne a fülembe. – Összeszorította az ajkát, aztán szomorúan csücsörített. – Mást is mondott…

Elhessentettem egy legyet az arcomból és vártam. Éreztem, hogy Mr.

Boyd ki akarja bökni, ami a fejében jár.

– Már jó húsz éve, hogy meghalt. Elesett egy befagyott pocsolyán és beütötte a fejét. Rohantam a kórházba, de mire odaértem, meghalt.

– Sajnálom.

Halvány mosollyal válaszolt.

– Azóta cipelem a lelkiismeret-furdalást, de az elmúlt hetekben az egyik álmomban azt mondta, ne érezzem rosszul magam, amiért nem tudtam tőle elbúcsúzni. Meg hogy az ő döntése volt, hogy elmegy, mielőtt odaérek.

Nem akarta, hogy szenvedni lássam. Azt kérte, arra emlékezzem, amilyennek utoljára láttam. – Elmosolyodott, és a szeme sarkában ráncok jelentek meg. – Karácsony volt, a kedvenc ünnepe. Egész nap csupa mosoly volt és sokat nevetett, karácsonyi énekeket énekelt, és Mikulás-sapkában táncolt körbe a lakásban. – Összehúzódott, kilégzésre a mellkasa lesüllyedt, beleveszett az emlékeibe. Aztán pislogott, felegyenesedett, kihúzta magát. – Sajnálom, Miss Anna Kate. Nem akartam elmesélni az egész életem.

Biztosan bolond embernek tűnök.

– Egyáltalán nem. Olyan embernek tűnik, aki szereti az édesanyját. Bólintott, és így válaszolt:

– Hinni akarom, hogy azok az álmok üzenetek, ahogy a legenda tartja.

Igazán hinni akarom, de olyan megmagyarázhatatlan.

– Nyaú!

– Várj! – szóltam rá a bundás diktátorra. Mr. Boyd körülnézett.

– Ki várjon?

– A macska türelmetlenkedik.

– Macska?

– Az ott… – De a macska eltűnt. Sóhajtottam. – Mennem kell. Azt javaslom, az álmokkal kapcsolatban hallgasson a szívére. Ilyen egyszerű, Mr. Boyd.

– Azt hiszem, kicsit mást gondolunk arról, hogy mi az „egyszerű”.

– Fogadni mernék, hogy nem.

Ezzel ott hagytam őt a széke mellett állva. Ahogy a sátrakat kerülgettem, ezt mondogattam:

– Itt vagyok, cica, cica.

De a szürke macskának nyoma veszett. A kávézó előtti járdára érve mindkét irányba körülnéztem. Macska úr a Dombtető-lak bejáratához vezető gyalogút mellett ült.

– Nem kellett volna úgy elszaladnod – dorgáltam meg.

Elindultam fel a Dombtető-lak gyalogútján, mert azt gondoltam, megint Gideont kell megmenteni, de meglepetésemre a macska egyenesen haladt tovább. Vissza kellett fordulnom és még futnom is kellett, hogy utolérjem. Úgy tűnt, a járdán az embereknek egyáltalán fel sem tűnik a macska, miközben kalauzolt engem. Páran rám köszöntek, de beszélgetni nem álltunk meg.

Ahogy gyalogoltam, nem tudtam nem észrevenni az „ÁLLÁS” feliratokat, amelyek igen sok kirakatban ott voltak, fekete rigós árucikkek tömkelegével együtt. A Mindenes szerzett fekete rigós plüsst, a következő kirakat – a fazekasgalériáé – fekete rigós tálakat és bögréket kínált. Egy másik üzlet fekete rigós műalkotásokat árult. Adaline nemrég újra megnyílt fagyizójában pedig volt feketerigó-ízű fagyi – szederrel és csokidarabkákkal.

Melengette a szívemet a látvány, ahogy a város felkapta – és kihasználta – a feketerigó-brandet, de aggasztott is. A város most fellendülőben volt. A levegőben is érezni lehetett az energiát, a boldogságot. Nem akartam, hogy ennek vége legyen. Mi lesz, ha kihalnak az eperfák? Hova mennek a fekete rigók?

Találnak másik átjárót?

Vagy a Holtak Országában maradnak, jó időre?

Erre nem tudtam a választ. Zé fekete rigós történetében ugyanis erről nem volt szó. És ez a nem tudás zavart engem. Nagyon.

Már csaknem ott is voltunk a temetőnél, a macska meg én, amikor rájöttem, hogy valójában oda kalauzolt. A bejárat két oldalán egymásra rakott kövekből épített oszlop, melyek rozsdás fém boltívet tartottak. A macska haladt tovább egy keskeny, kövezett úton, melyet tulipánfák szegélyeztek, és frissen nyírt gyep. Vissza se nézett, és végül a sírkertbe vezető kanyar után eltűnt.

Megálltam az oszlopoknál, nem akarózott bemenni. A gyászom túlságosan a felszínen volt ma, azokkal a gondolatokkal bugyogott fel, hogy hamarosan elhagyom a kávézót és Zé kertjét. Ha meglátom a temetés helyszínét, meglehet, rám tör a kétségbeesés.

Forró szelek fújtak keresztül a völgyön, közelgő eső illatát éreztem ki, amibe a frissen nyírt fű édeskés illata vegyült. A köveknek dőltem, a belőlük áradó forróság átjárta a pólómat és a rövidnadrágomat.

Az oszlopok tövéhez ültetett magas díszfű ide-oda hajladozott.

Vörösbegyek ugráltak körös-körül, fejüket a földre szegték, férgeket kerestek. Autók érkeztek a városba, indianai és missouri rendszámmal. Elhaladt egy floridai terepjáró is, lakókocsit húzott maga után. Madarászok, gondoltam, a hétvégére érkeznek.

A macska nem jött vissza.

Úgy döntöttem, még öt percet adok neki, aztán visszaindulok a kávézóba. Már csaknem lejárt az idő, amikor egy hirtelen mozdulatra lettem figyelmes az égen. Hunyorogtam, vajon vizionálok-e. Csak mert ha a szemem nem csal, egy fekete rigó szállt le a temetőben a hozzám legközelebbi tulipánfa egyik alsó ágára.

Gondolkodás nélkül közelebb léptem.

A fény visszaverődött a fényes, rezgő falevelekről és a fekete rigó szeméről. Napvilágnál jól lehetett látni a rigó világos, pöttyös mellkasát, narancsszín csőrét és a vékony, zöld karikákat a sötét pupillája körül – vagyis az eredeti szemszíne zöld. Ezt a vonását a madarászok még nem fedezték föl, de ha egyszer feltűnne nekik, csak bővülne eggyel a furcsaságok száma, amikre Mr. Boyd rákérdezhet.

– Mit keresel itt?

A madár fölemelte a szárnyát, és egészen közel a földhöz a sírkert felé vezető út kanyarulatát követte.

Egy pillanatig haboztam és nem mentem utána rögtön, a szememet elfordítottam a frissen bolygatott földről, ahol Zé nyugodott. Hiába tudtam, hogy a szelleme fekete rigóként tovább él, a temetési szertartáson a zsigeri reakcióm a gödör látványára az volt, hogy belülről csaknem szétszakadtam.

Anyám a magasba röppent, majd a Lindenek családi síremléke mögött leereszkedett. Csak egy pillanatra álltam meg apám sírfeliratánál. Négy évvel ezelőtt anyám hamvait is itt szórta szét titokban Zé. Anyám mindig arra vágyott, hogy együtt nyugodjék AJ-jel.

Felnéztem a gránit sírkőről, és a temető távoli oldalán megláttam a fekete rigót. Ott repült mellette, aztán amikor leszállt egy juharfára, eltűnt a szemem elől. Mivel ezután nem bukkant fel újra, futásnak eredtem. Mire a fához értem, a pára és az erőlködés miatt levegőt is alig kaptam. Ott viszont padlófékkel álltam meg, ugyanis Aubin Pavegeau-ba botlottam. A fa törzse melletti sírkő előtt ült.

Aubin rám nézett.

– Az lesz a legjobb, ha most leülsz és levegőhöz jutsz – mondta. – Bár szó se róla, ha meg akarnál halni, a legjobb helyet választottad. Kiiktatod a közvetítőket – somolygott.

Engem egyáltalán nem szórakoztatott, ugyanis szinte lángolt a tüdőm.

Levegőért kapkodva kémleltem a sűrű lombot a fejem fölött, hátha meglátom a fekete rigót, de eltűnt. Megláttam viszont a szürke macskát: a fatörzs mellől nézett. A farka ritmusosan aprókat rángott, mintha türelmetlenül várta volna, hogy megérkezzem.

Őszintén csodálkoztam, hogy nem nyújtózott a mancsaival.

A macskával meg a madárral együtt kétségem sem volt afelől, hogy okkal vagyok itt, de csak reméltem, hogy hamarosan kiderül ez az ok, mivel fogalmam sem volt, milyen kérést kell teljesítenem.

Az arcom két oldalán izzadság csurgott alá, ahogy leültem a fűre Aubin mellé. Az alkarommal megtöröltem a homlokomat, és úgy éreztem, most van itt az idő, hogy jöjjenek a felhők és nyíljon meg az ég.

– Csak egy kis délutáni futás a harminckét fokban? – kérdezte Aubin. Behajlított lábbal ült ugyanabban az öltözetben, amit akkor viselt, amikor megismertem, csuklóját a térdén nyugtatta. A fűben mellette ott hevert a sétapálcája, szemének piros, Alabama-feliratos baseballsapkája adott árnyékot.

Felhúztam a lófarkamat, hogy a nyakamat érje a szellő. A tüdőmben az égő érzés enyhült valamit, de még mindig ölni tudtam volna egy korty vízért.

– Ilyenkor szerintem senki nem szaladgál örömből. Üldöztem egy… macskát – mondtam. A fekete rigót jobbnak láttam nem említeni. – Egy szürke macskát.

– Egy macskát? Nem mondod… – mondta Aubin, és letépett egy darab fűszálat.

– Nem szereted a macskákat?

– Nem mondhatnám. A szürkéket meg különösen nem.

Éreztem, hogy ennek története van, de nem erőltettem a dolgot. Arrafelé néztem, ahol a macska ült, de időközben eltűnt. Bámulatos, hogy tud felszívódni ez az állat.

Kiengedtem a hajam, és ekkor végre azt is megláttam, hol vagyunk. A lábunknál Frances Camilla Pavegeau sírköve állt, a szerető feleségé és anyáé. Elteltem együttérzéssel, felkavaró érzésekkel, amelyekkel inkább nem akartam foglalkozni. Haboztam, elmenjek-e, hiszen nem önszántamból jöttem, hanem idevezettek, de nem éreztem magam kényelmetlenül.

– Inkább megyek, nem akarlak zavarni – mondtam mégis. Aubin folytatta a fűszáltépkedést.

– Ülj le egy kicsit, Anna Kate. Legalább azt várd meg, amíg visszatér a normális légzésed. Nem szeretném, ha az én lelkiismeretemen száradna a halálod. Az a lista már tele van. – A sír felé dobott egy fűszálat.

Nem tudtam, mit mondjak erre, úgyhogy nem mondtam semmit.

Bármennyire is baleset volt, anyámnak végtelen szenvedést okozott a tudat, hogy ő ült a volán mögött, amikor apám meghalt. Úgy tűnt, Aubin ugyanezt a gyötrő bűntudatot érzi.

Vagy fél tucat kérdést nem tettem fel, amit mind túl személyesnek vagy érzéketlennek ítéltem. Jobbnak láttam inkább témát váltani.

– Köszönöm a teareceptet. Felvettem a kávéház kínálatába, mindenki nagyon szereti. Aubin szederteája a neve.

– Nem kellett volna rólam elnevezned.

– Naná hogy rólad neveztem el. A te recepted. És mivel a te recepted, nincs jogom a befolyó összeghez, hanem a profitot félreteszem, és Summer tanulmányainak finanszírozására ajánlom fel. Amilyen tempóban most fogy a tea, mire Summer elmegy innen, összegyűlik az összeg a tandíj első részletére. Csak hát a többi…

Aubin ujjai megálltak a fűkitépés közben. A szeme összeszűkült.

– Tandíjra? Summer azt mondta, azt fedezi a kölcsön meg az ösztöndíj.

Egy méh zümmögött körülöttünk, és leszállt a sír előtt a széles bronzvázában elhelyezett margarétákra.

– Nem akarta, hogy aggódj. Nem igazán kapta meg a segélyt, amire számított. Spórol, de nincs elég pénze.

Egy széllökéstől felnyögtek a juhar ágai. Elnéztem, de csak a levelek ezüstös fonákját láttam és a gomolygó szürke felhőket.

Vihar készülődött.

Aubin levette a sapkáját, megtörölte a homlokát, aztán visszatette a sapkát.

– Értem már, miért hajszolja agyon magát, miért vállal el minden munkát, amit talál.

– Ahogy mondtam is, a teából összejön annyi, hogy az első részletet ki tudja fizetni.

– Nem látom be, hogy tudna összejönni annyi pénz a teából. Elmosolyodtam.

– Gondolom, mostanában nem jártál a kávézóban.

– Huszonöt éve nem jártam ott.

Feltételeztem, hogy nem véletlenül épp huszonöt éve.

– Azóta, hogy apám meghalt?

Hosszan fújta ki a levegőt, körülnézett.

– Nagyon régen volt az már, amikor AJ-jel elszöktünk otthonról éjszaka és kijöttünk ide. Halálra riogattuk egymást. Vannak napok, hogy itt ülök és azt várom, hogy megszólal mögöttem: „Húúúú-húúú.” Rá vallana, ha így kísértene engem most is. Nagyon vicces volt, és szeretett ugratni másokat.

– Tényleg?

– Jó ég, persze! Az mekkora volt, amikor egy fekete gumikígyót tett be az anyja vécéjébe. Seelie-t úgy kellett levakarni a plafonról. Mit meg nem adtam volna érte, ha láthatom – nevetett. – Utána vagy három hétig a szobáját se hagyhatta el AJ. – Aubin mellkasa is rázkódott a nevetéstől.

– Ha velem tett volna ilyet, szívrohamot kapok és helyben szörnyethalok – mondtam mosolyogva.

– Én is – válaszolta mosollyal az ajkán.

Ugyan képes lettem volna egész nap ott ülni és történeteket hallgatni apámról, egy dolog azonban nem hagyott nyugodni.

– Amikor pár hete kérdeztelek apámról, miért tettél úgy, mintha nem álltál volna olyan közel hozzá?

Aubin összekulcsolta a kezét, majd elengedte.

– Ez elég gubancos.

– Akkor bogozd ki.

– Most már nem számít, Anna Kate. Az van, ami van. A végén nem voltam valami jó barát. És ez az egészre rányomja a bélyegét. Attól, hogy beszélek róla, nem változik meg semmi. Kemény lecke árán tanultam meg, cserébe bennem változtak meg dolgok, és már nem foglalkozom régi sebek feltépésével.

Nem lehetett nem észrevenni a hangjában a fájdalmat.

– Úgy tűnik nekem, Mr. Pavegeau, hogy az a seb azóta se gyógyult be teljesen.

Hosszú hallgatás után újabb fűszálat tépett ki, és így szólt:

– Akkor sem akarok róla beszélni. Most pedig áruld el nekem, mennyi pénz kell Summernek.

Elfojtottam a késztetést, pedig szívesen kiszedtem volna belőle néhány választ. Nemcsak mert én tudni akartam, mi árnyékolta be a kapcsolatát apámmal, hanem mert úgy sejtettem, neki is jót tenne, ha kibeszélné. De inkább elmagyaráztam a fizetés ütemezését, és azt, hogy Summernek mivel kell szembenéznie.

Éleset füttyentett.

– Mindig aggódik miattam. Nála többet senki nem aggódik. Tovább kell tanulnia, önmagává kell válnia, nem rólam kell gondoskodnia. De nem tudom, hogyan tudná finanszírozni.

A fű szúrta a combomat, keresztbe raktam a lábamat.

– Én még nem adom fel.

Aubin szomorúan elmosolyodott.

– Olyan vagy, mint az apád. Ő is örök optimista volt.

– Ezt úgy mondod, mintha az optimizmus valami rossz dolog lenne.

– A remény csak fájdalmat szül. Lepöcköltem egy porszemet a lábamról.

– Elég szomorú lehet így élni.

– Elég szomorú életet élek. – Pár percig hallgattunk, aztán folytatta. – Vannak pálcáim, amiket el tudok adni. – Felkapta a sétapálcáját és a két tenyere közt görgette. – Esetleg felállítok egy bódét a felhajtónk végén, az út mentén, és ott árulom a dolgainkat. Mézet, zöldségeket, szappant. Akár még hasznot is hajthat nekünk ez a sok turista, aki erre jár.

– Ha már a turistákról van szó… Nem fogadnál vendégeket? – kérdeztem, mert már gondoltam rá, hogy ezzel gyorsan tudna pénzt keresni.

– Vendégeket? A házamban? Na nem. Nem adom föl a magánéletem.

– Fizetővendégekre gondoltam. A madarászoknak kell szállás. A motel tele van. A városban már többen elkezdték kiadni a vendégszobáikat, és éjszakánként negyven-ötven dollárt is elkérnek.

Aubin szeme tágra nyílt, az állát húzogatta.

– Tulajdonképpen… némi társaságot el tudnék viselni. Summer kedvéért.

– Nem lennének hosszú távú bérlők – mondtam mosolyogva. – A többségük egy-két éjszakára marad, hogy megnézze a fekete rigókat, aztán továbbállnak. De jönnek újabbak. És persze nem örökké, csak egy ideig kell az a pénz.

Aubin bólogatott.

– A házat fura lenne kiadni, de hátul van két melléképület. Munkások szállása volt. Az egyik két kis szobával, egy kis konyhával meg fürdőszobával. Négyen elalhatnak benne. Raktárnak használom, olyan holmikat tartok ott, amik rokonoktól maradtak rám, és nem tudtam megszabadulni tőlük. A másikban hatan férnek el. Nem túl előkelő, szóval túl sokat nem kérhetek, de aludni lehet ott is.

– Mennyi idő kell, hogy kitakarítsd őket? Jön az eső, a madarászoknak száraz hely fog kelleni éjszakára.

– Legföljebb pár óra. Vennem kell pár dolgot, ágyneműt mosni, és egy kicsit súrolni.

Egészen izgatottá váltam, hogy minden jól alakul Summer számára.

– Visszamegyek a kávézóba, és elterjesztem a hírt. Aztán átmegyek és segítek rendbe szedni a dolgokat. Több kéz hamarabb végez.

– Nem kell átjönnöd.

– De én szeretnék.

– Nem. Azt nem hagyhatom.

Makacsul megfeszítettem az állkapcsom.

– Mit mondana most az apám, hogy mit csinálj? Lefogadom, azt mondaná, hogy ne vitatkozz, hanem hagyd, hogy segítsek.

Aubin megrázta felém az ujját.

– Nem fair, hogy idecitálod AJ-t. Széles mosollyal ártatlanul pislogtam. Aubin nyögve felállt, és így szólt:

– Rendben. Apád meg a mosolyod nyert, Anna Kate. Hamarosan találkozunk.

Ahogy rohantam vissza a kávézóba, a szürke macskára gondoltam, aki ide vezetett. Meg az anyámra. Azt gondoltam, ennek az volt az oka, hogy valahogy megmentsem Aubint vagy Summert.

De amikor az első esőcsepp leesett, nem tudtam mást gondolni, csak azt, hogy ez a találkozás egyáltalán nem róluk szólt.

Hanem rólam.

19

– Néha tudni kell feladni a dolgokat. Vagyis ha eddig nem jött, akkor már nem is fog. Igaz?

A riporter szeme a nő csodaszámba menő frizurájára tapadt. Leginkább úgy nézett ki, mintha fehér vattacukor lett volna.

– Naccsád? Nem tudom, tudja-e, hogy a fekete rigókról írok cikket.

Pebbles Lutz elutasítóan legyintett. Az arca ki volt pirosodva, üveges tekintettel nézett maga elé.

– Nem olvasok olyasmit. A romantikus regényeket szeretem, ha az igazat akarja tudni. Madarak! – pufogott. – Talán még egy esélyt adok neki. De csak egyet, higgye el. Büszkeség is van a világon! Nem igaz?

A riporter tökéletesen értetlenül kérdezett vissza:

– Igen, naccsád?

– Én is úgy gondolom. És ha most megbocsát, kissé rossz kedvem van. – Ahogy elment a riporter mellett, megpaskolta az arcát. – Helyes ember maga.

A riporter vászontáskájából elővett egy kéztörlőt, letörölte az arcát, a széket, az asztalt, és közben azon tűnődött, hogy mi volt ez az egész.

Anna Kate

– Szomorú vagyok, Miss Anna Kate – panaszkodott Mr. Lazenby a karját összefonva a mellkasa előtt.

Kora reggel dőlt be a napfény a kávézó ablakán, az üvegen csillogtak a vízcseppek. Gyorsan átsöpört itt az esti vihar, ami kész szerencse, tekintve, hogy Mr. Pavegeau nagyobbik melléképületének lyukas a teteje. Nem annyira, hogy egy vödör ne tette volna meg a magáét, de megesküdött, hogy ma befoltozza a lyukat, és amikor este eljöttem onnan, a madarászok, akik nála szálltak meg, örültek, hogy nincsenek kitéve az időjárás viszontagságának.

Pár perccel múlt nyolc és a kávézó már tömve volt. Kezem is, hátam is fájt attól, hogy Pavegeau-éknál a fapadlót súroltam, és igyekeztem titkolni a csalódásomat, amiért Gideon nem jött kávézni kora reggel. Valójában pár nap kimaradt a héten.

Épp a rendelését vettem föl, amikor Mr. Lazenby hangot adott a panaszának.

– Na és miért szomorú, Mr. Lazenby?

Lila-ezüst csíkos nyakkendője csálén állt, a szeme alatt karikák sötétlettek.

– A tegnapi pite romlott volt.

– Romlott? – kaptam a fejemhez. – Hogyhogy? Mr. Lazenby nedves szeme vádlón összeszűkült.

– Az éjjel nem álmodtam semmit.

– Talán Rosemarie-nek nem volt mondanivalója – kortyolt a kávéjába Pebbles. – De az is lehet, hogy elfáradt, és kellett neki egy szabad éjszaka, amikor nem mondja meg, hogy mit tegyél. Kimerítő lehet az a sok beszéd. Meg hát semmi garancia nincs az üzenetekre, Otis.

Mr. Lazenby homlokráncolva nézett rá.

– Ne légy nevetséges. A pite volt romlott. – Rám nézett. – Nem azért mondom, hogy visszakérjem az árát vagy ilyesmi, de tudna gondoskodni róla, hogy ma jó pitét kapjak?

Tudtam, hogy az almás pitében, amit tegnap evett, volt eper, így csak egy dologra tudtam gondolni. Nem volt szüksége üzenetre.

– Pebblesnek igaza van, nincs garancia rá, hogy álmodni fog. Az álmok olyankor jönnek, amikor van mit mondani, vagy ha valamit hallania kell.

– Ifjú hölgy, kötve hiszem, hogy Rosemarie-nek egyszerre nincs mondanivalója, mikor annyi éven át annyi mindent mondott nekem. Á! Nem, nem. A pite volt romlott – kötötte az ebet a karóhoz.

– Talán épp a hallgatásával mond valamit. – Pebbles letörölgette a bögréjéről a rózsaszín rúzsfoltot. – Erre nem gondoltál?

Pebbles fehér haja még a szokottnál is magasabbra volt tornyozva, és pillekönnyű virágos felsőt viselt, amelyet a nyakrésznél lazán csüngő masni díszített.

– Például mit? – kérdezte Mr. Lazenby. – Ugyan mit mondhat nekem a hallgatása?

– Például azt, hogy talán nem kellene már az ő szavain csüngened? Hogy ideje továbblépni?

– Továbblépni? Ugyan hová? Nyolcvankét éves vagyok.

– Na és? Az nem jelenti azt, hogy vége az életnek. Nem jelenti azt, hogy ne találhatnál valakit, akivel a hátralévő éveidet tölthetnéd. Rosemarie talán azt mondja, hogy rendben van, ha éled tovább az életet.

Mr. Lazenby felhorkant.

– Ha ezt akarta volna nekem mondani, akkor ezt mondta volna. Ha a pite nem lett volna romlott.

– Még ilyet! – fortyant fel Pebbles, a tárcájába nyúlt, elővett három egydollárost. Az asztalra pottyantotta a pénzt, majd a szalvétáját a tányérra dobta. – Elment az étvágyam. – Ezzel felállt és elviharzott, kinyújtott kézzel lökve meg maga előtt az ajtót kifelé menet.

Mr. Lazenby nézett utána, aztán ismét felnézett rám.

– Rántottát kérek, édesburgonya-ropogóst, két szelet szalonnát, és egy szelet pitét. Nem romlottat.

– Biztosan nem akarja megkóstolni a cukkinifrittatát? – kérdeztem.

– Nem. Egészen biztosan nem.

Elnyomtam egy sóhajt, mialatt lejegyeztem a rendelést.

– Nem gondolja, hogy a szokásai rabja, Mr. Lazenby?

– Nincs semmi baj a szokásokkal, Miss Anna Kate – válaszolta, miközben az ölébe helyezte a szalvétáját.

Én ebben nem voltam biztos. Először kérdőjeleztem meg, hogy a napi egy pite elfogyasztása érzelmileg egészséges-e.

Olykor – mint Faylene mondta – ahhoz, hogy továbbléphessünk, el kell engedni a múltat.

Mr. Lazenby úgy ragaszkodott ahhoz a pitéhez, mint az életéhez.

– Anna Kate, én kérek abból a frittatából – mondta Faylene. – Rászoktattál. Annyira finom. Kétszersültet is kérek, kolbászzsírral. Extra adaggal.

– Ó – szólalt meg Mr. Boyd. – Ugyanazt kérek. Faylene, kóstoltad már a cukkiniropogóst? Az is nagyon finom. Épp csak leheletnyit csípős a cayenne borstól.

– Még nem, de egy kis lángolást el tudnék viselni. Megfelezünk egyet? – kérdezte, közben sötét haját a füle mögé tűrte. – Talán még Otist is rá tudjuk beszélni.

– Hmmm. – Mr. Lazenby ismét keresztbe fonta a karját.

– A vendégem vagy – mondta Mr. Boyd és bólintott.

– Nagyon köszönöm, uram. – Faylene csillogó szemmel nézett rám. – Add le, kérlek, a rendelést, Anna Kate.

– Máris – mondtam, sarkon fordultam és a konyhába siettem. Jena ott téblábolt.

– Még mindig nem tudok napirendre térni a fölött, hogy Seelie Earl Lindent látom belépni azon az ajtón úgy, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne.

Megfordultam. Persze hogy Seelie foglalta el épp Pebbles megüresedett helyét. Megvetéssel szemlélte a tányért és rajta a szalvétát az asztalon.

Jena Seelie felé bökött.

– Menj gyorsan, és szedj le Seelie elől, mielőtt felhívja a közegészségügyieket Pebbles rúzsfoltos bögréje miatt.

Sötét tekintetem láttán elnevette magát és visszament, hogy fölszelje a kétszersültet.

Mosolyogva léptem az asztalhoz.

– Hadd szedjek le előled, Seelie, aztán jövök, és fölveszem a rendelést. Mr. Lazenby összevont szemöldökkel így szólt:

– Pebbles még visszajöhet. Tartanunk kell a helyét. Fölvettem a tányért, rátettem a bögrét meg az evőeszközt.

– Ha visszajön, találunk neki másik helyet.

– De ez az ő helye.

– Valami baj van? – kérdezte Seelie.

– Dehogyis – vágtam rá. Ezzel egyidejűleg Mr. Lazenby ezt mondta:

– Igen.

– Csönd legyen, vagy áfonyát csempészek a pitéjébe.

– Azt nem meri!

– Fogadjunk?

– Mi ütött magába? – kérdezte. – Ejj.

– Seelie, feltétlenül kóstold meg a frittatát – mondta Faylene. – Az a napi ajánlat, és Anna Kate nagyon kitett magáért. Cukkini, kecskesajt, hagyma, friss menta. Mennyei.

– Tényleg a cukkini most a sztár – mondtam. – Van két tő hátul, és csak ontja és ontja a termést.

– Akkor megkóstolom a frittatát. Köszönöm a javaslatot, Faylene. És te kóstoltad már Anna Kate cukkinis-cheddaros-jalapeñós süteményét? Az egyik legfinomabb sós sütemény, amit valaha is ettem.

– Nem emlékszem, hogy láttam volna az étlapon… – Faylene föltette a szemüvegét és egy étlapot keresett.

– Nincs benne a kínálatban – mondtam.

– Akkor feltétlenül föl kell venned, Anna Kate – erősködött Seelie. – Mindenki odalesz érte.

– Ó, én egészen biztosan – mondta Faylene.

– Én is – bólogatott Mr. Boyd.

Mr. Lazenby kilencven fokban elfordította a tányérját.

– Én nem – mondta.

– Talán holnap lesz – mondtam. – A mai kínálat már készen van.

– Nagyon várom. – Faylene a feje tetejére tolta a szemüvegét. – Minden egyes új kreációdat imádom, Anna Kate. Zé jó szakács volt, de te kiváló vagy. Az egyik legjobb. Elmondhatatlanul fog hiányozni a főztöd, ha majd itt hagysz minket.

Éreztem, hogy Seelie erősen néz, az arcom kipirult.

– Köszönöm, Faylene. Nekem is hiányozni fog, hogy új recepteket találjak ki.

– Hosszú időre megy el? – kérdezte Mr. Boyd.

– Jó időre – válaszoltam, és amíg kiszaladtam a konyhába, hallottam, hogy Faylene az orvosiról magyaráz Mr. Boyd-nak. Ledobtam a mosatlant, megtöröltem a kezem.

– Seelie tényleg mosolygott? – kérdezte Jena.

– Többször is – válaszoltam.

– Isten csodája!

– Kész a rendelés! – dobolt Íjas a pulton.

Fölkaptam a tányérokat, az alkaromon egyensúlyoztam velük. Félúton jártam az asztalok felé, amikor egy fiatal nő lépett hozzám.

– Elnézést a zavarásért, naccsád, de hadd kérdezzem meg, hogy nem árul-e pólókat.

– Nem – mondtam, de elmosolyodtam, mert rájöttem, hogy ez remek ötlet. – Még nem. Meddig marad a városban?

– Még pár napig – felelte.

– Akkor térjünk még vissza erre.

– Rendben. Köszönöm.

Haladtam tovább, közben pörgött az agyam. Beszélnem kell Aubinnal, hogy részt venne-e a projektben. Ebből is lehetne valamennyi pénz Summer tanulmányaira.

Letettem Mr. Boyd elé a tányérját, aztán mentem tovább sorban, míg végül megérkeztem Mr. Lazenbyhez. Fölvettem Seelie rendelését, és muszáj volt mosolyognom azon, ahogy Faylene milliónyi kérdéssel bombázta.

– Kér valaki még kávét? – Kezek lendültek a magasba, bal és jobb, én meg elnevettem magam. – Rögtön hozom a pitéjét, Mr. Lazenby.

– Áfonya nélkül! Meglapogattam a vállát.

– Kérsz te is egy szeletet, Seelie? – kérdeztem. – Ma őszibarackos, epres-rebarbarás, almás és szedres van a kínálatban.

– Ó, nem, én nem kérek – mondta a fejét rázva.

– A kalóriáktól tartasz vagy az álmoktól, Seelie? – kérdezte Faylene. De mielőtt válaszolhatott volna, Mr. Boyd szólalt meg.

– Ugye nem hiszi itt mindenki azt, hogy a fekete rigók az elhunytak üzeneteit dalolják? Csak énekelnek.

– Dehogynem hisszük! – vágta rá Faylene.

– Mit mondana a kételyeiről az édesanyja, Mr. Boyd? Elvörösödött.

– Azok csak álmok voltak.

– Hah! – fortyant fel Mr. Lazenby. – Álmok, még mit nem!

– Lehet, hogy teljesen meg kellene vonni Zachariah-tól a pitét – szólt hozzám Faylene. – Tartsd meg a hívőknek. Értékes finomság, nem kellene elpazarolni.

– Nem, nem! Ne tegyen ilyet! – vágta rá Mr. Boyd. – Szeretem… a pitét.

– Akkor a fekete rigókkal kapcsolatos szkeptikus véleményedet tartsd meg magadnak, amikor ebben a kávézóban tartózkodsz – bökött bele a karjába Faylene. – Mit szólna a mamád a modorodhoz?

Mr. Boyd arcvonásai élesebbé váltak, a szemöldöke lehúzódott.

– Azt mondaná, hogy viselkedjek, és onnan tudom, hogy a múlt éjjel pontosan ezt mondta álmomban…

– Na látod – diadalmaskodott Faylene. – Ha ez nem bizonyíték, akkor nem tudom, mi az.

– Álmok! – motyogta Mr. Lazenby a fejét rázva. Mr. Boyd rózsaszín orcával pillantott rám.

– Elnézést, Anna Kate.

– Igazán nincs miért – mondtam. Faylene rámosolygott.

– Szeretem az olyan férfiakat, akik képesek bocsánatot kérni. Most pedig jöjjön a nevezetes cukkiniropogós, ha kérhetek. Úgy hallom, ízletes.

Seelie-re pillantottam, de ő a feliratot tanulmányozta a mennyezeten.

Amikor végül leemelte onnan a tekintetét és meglátta, hogy nézem, gyorsan elfordult.

De a könnyeket így is megláttam a szemében.

Natalie

Ezen a héten keddre kaptam időpontot a terapeutához, és Isten irgalmazzon, megint késésben voltam. A madarászok miatt nagy volt a forgalom a kávézóban, és egészen zárásig ott talpaltam. Csak pár percem maradt otthon, máris indulnom kellett, különben jó eséllyel új időpontot kell kérnem.

A terapeuta valószínűleg azt fogja mondani, hogy az ismétlődő késés azért van, mert egyáltalán nem is akarok járni hozzá, és igaza is lesz.

Nem akartam menni. De szükségem volt rá.

Jól érzékeltem a különbséget.

A harmadik alkalom volt ez, és bár a beszélgetéseket nem élveztem, már több mint egy hete nem volt teljes erejű pánikrohamom. A legutóbbi alkalommal főleg a hazugságokról volt szó, és mivel nem hátráltam meg a téma elől, a mai ülésen is vissza fogunk rá térni.

A terapeuta arról próbált meggyőzni, hogy a hazugság nem mindig káros.

Rendben.

Neki nyilván nem volt férje, aki titkos életet élt, és aki talán megölte magát, csak hogy ne kelljen elmondania az igazat a feleségének.

A tüdőm fájdalmasan összeszorult, vettem pár mély levegőt, és arra összpontosítottam, hogy megnyugtassam magam.

Szándékosan nem néztem a medence felé, felszaladtam a kisház lépcsőjén. Az ajtó mellett álló hintaszék mögé dugva, barna papírba csomagolva egy nagy, vékony, négyszögletes csomag várt rám. A csomagoláson sötét tintával írva állt a nevem, alatta aláhúzva, hogy „törékeny”.

Így egymás mellett a nevem és ez a szó eléggé szórakoztató volt: vajon a csomag tartalmára vagy az elmeállapotomra vonatkozik, hogy „törékeny”? Úgy gondoltam, mindkettőre illik, nem gondolkodtam a szándékosságon.

Elővettem a kulcsomat, kinyitottam a zárat, aztán az ajtót. Hideg levegő futott végig rajtam, mialatt a csomagot a konyhapultra helyeztem, és letéptem róla a papírt – majd elképedtem.

A vízesésnél álló őz fotója volt az, bekeretezve. A földre pottyant egy üzenet.

Natalie!

Arra gondoltam, hogy ha nem tudsz eljönni a vízeséshez, a vízesésnek kell eljönnie hozzád. Mindenkinek kell egy kis béke az életében.

Cam

Pislogtam, hogy kitöröljem a szememből a hirtelen meginduló könnyeket. Nem sírok! De ez olyan figyelmes és kedves ajándék volt, hogy az érzelmeim önkéntelenül előtörtek.

Fel kell hívnom Camet, hogy megköszönjem. Aztán rájöttem, hogy nincs meg a száma. Marcy biztosan tudja, bár… A telefonért nyúltam, aztán visszahúztam a kezem. Most nincs időm.

Egy gyors zuhanyra is alig volt időm, ha nem akarok megint elkésni a terapeutától. Arról viszont szó se lehet, hogy ne zuhanyozzam.

Negyedórával később a bejárat felé tartottam épp, amikor megszólalt a telefonom.

A képernyőjére pillantva anyám számát láttam megjelenni.

Előtte és utána, íme.

Az előtt, hogy a mama nekilátott volna újra kitalálni magát, megyek tovább, és nem veszem föl a telefont. Az után, hogy újratervezte a személyiségét, felkaptam a telefont, abban a reményben, hogy nem tűnt el az új énje. Bizonyos értelemben kedveltem.

– Szia, mama. Épp úton vagyok a terapeutához.

– Nekem sincs sok időm – mondta a mama. – Restiülésen vagyok, de épp rövid szünetet tartunk, és gondoltam, kihasználom az alkalmat, felhívlak és elmondom, milyen beszélgetésem volt pár perce.

– Miről? – A szememet a mikró órájára szegeztem. A kék számok vádlón villogtak rám. Aztán inkább hátat fordítottam nekik.

– Patsy Dale Morgannek meséltem arról, hogy varrsz, meg milyen anyagokat szeretsz, mire megemlítette, hogy neki egy régi ládája tele van vintage anyagokkal. Szívesen átadja neked, teljesen ingyen, mert nála csak a por lepi őket.

Felvillanyozódtam.

– Jobban érezném magam, ha fizethetnék érte, bár sokat nem tudok…

– Nem fog pénzt elfogadni tőled, Natalie. Azt állítja, hogy valamikor tettél neki egy szívességet.

Fel szoktam ismerni, ha nincs értelme tovább vitatkozni.

– Ez rettentően kedves tőle. Örülnék az anyagoknak.

– Visszamegyek és megmondom neki. És apádat átugrasztom Patsyhez ma este az anyagokért.

– Én is el tudom hozni hazafelé.

– Tudom. Csak arra gondoltam, hogy neked is könnyebb így megtervezni a nap további részét. Ismered Patsyt. Faylene Wiggins kimondottan szűkszavú hozzá képest. Legalább három órát ott tölthetsz nála, apádnak meg nem okoz fejfájást, hogy félbeszakítson egy beszélgetést, ha az a tét, hogy hazaérjen vacsorára. Tudod, mennyire szereti a hasát.

Megjelent előttem, ahogy legutóbb a vasárnapi vacsorán a papa csak tologatta ide-oda a tányérján a sült csirkét és az édesburgonyát, amitől menten ürességet éreztem gyomortájékon. Nekem aztán mondhatja, hogy milyen jól van, és csak öregszik, valami biztosan nincs vele rendben. A lelkem mélyén éreztem.

– Kösz, mama.

– Szívesen, Natalie. És még egy dolog… Amikor otthon voltam, láttam, hogy az a nagydarab hegyi ember épp elhajt tőlünk a terepjárójával. Vártál tőle valamit?

– Camnek hívják, mama. És nem. Egy bekeretezett fotót hozott nekem. A verandán hagyta. – Azt nem mertem megmondani neki, hogy ajándékba. Értse, ahogy akarja.

– Ajándékba?

Talált, süllyed.

Hazudni, na azt nem tudtam.

– Igen, ajándékba. Ezt csodáltam meg a Mindenesben. Ha átjössz, meg kell nézned. Szerintem neked is tetszeni fog. De most tényleg mennem kell.

Némi hallgatás után válaszolt.

– Hát akkor hagylak menni.

Pontosan tudtam, amikor hallgatott, valójában sok mindent nem mondott ki. A telefonon is átjött a rosszallása. De ezt a mama javára kellett írnom – nem adott hangot a véleményének Cammel kapcsolatban. Már ez is egy lépés előre. Apró lépés, de én nagyon is elégedett voltam vele.

Elbúcsúztunk egymástól, az órára néztem, felnyögtem, és az ajtóhoz rohantam.

20

Anna Kate

Kinéztem az oldalsó ablakon.

– Csak képzelem, vagy tényleg sátortáborrá kezd válni a város? – Megpillantottam pár szemetest, a tetejükön SZABÁLYOK felirattal.

– Nem képzeled. Zachariah Boyd mindent megtesz, hogy fokozza a káoszt, ahogy egyre többen érkeznek a városba – mondta Jena.

Íjas állított az olajsütő hőmérsékletén.

– Mondhatni, madarászok fészkelnek odakinn.

– Jaj – nyögtem fel.

Jena elnevette magát, közben gyengéden gyúrta a keksztésztát.

– Madarásznak és pitéznek. Ezt valahogy Wicklow-szlogenné kellene tenni. Wicklow: rigók és piték városa? Pite+rigó=Wicklow!

– Wicklow! Pitébe a rigókkal! – fűztem tovább nevetve. – Pólókra is nyomtathatjuk.

– Én biztosan vennék egyet – mondta Jena. – És büszkén viselném.

Minél előbb elkezdjük őket nyomtatni, annál jobb. A jövő hét végén lesz a július negyedikei ünnepség, csapatostul érkeznek majd a madarászok, hogy az egész hétvégét itt töltsék. És nem is csak emiatt, hanem azért is, mert elterjedt, hogy gyalogosan és kerékpárral is jókat lehet túrázni a környéken. Észre se vesszük, és Wicklow-ból hegyi üdülőhely lesz.

A kerékpárról eszembe jutott Gideon és az ajánlata, hogy elvisz biciklizni. A Dombtető-lak felé néztem, és feltűnt, hogy ég a villany a házban. Mostanában nem nagyon láttam ott fényeket. Kávéra is csak kedden ugrott be Gideon, és akkor is csak rövid időre, ami alatt leginkább a cukkinikről meg a tervezett biciklitúrájáról beszélgettünk.

Úgy éreztem, mintha kerülne, és valamilyen okból ez nekem fájt.

Valamilyen okból. Megfeddtem magam. Tudtam, miért fáj. Kedveltem Gideont. Nagyon is.

Jena hozzám lépett és a könyökével oldalba bökött.

– Gideont lesed? Ugye tudod, hogy vonzódik hozzád?

– Dehogy vonzódik.

– Juhú, drágám, dehogynem. Igaz, Íjas?

– Mint a vas a mágneshez – kacsintott rám Íjas, miközben cukrot adott a gofritésztához.

– Azért marad el mostanában. – Jena betette a sütőbe a kekszet. – Igen, naccsád.

Magamra kötöttem a kötényemet. Megláttam Mr. Lazenbyt, aki az ajtónál ült a padon.

– Miért kerülne, ha vonzódik hozzám? – Hátravetettem a fejem, és nyögtem egyet. – Olyan ostobán hangzik így kimondva.

– Szerintem több oka is van rá – válaszolta Jena.

– Például? – kérdeztem.

Sötét szeme csillogott, amint egy ujját felemelve rákezdte:

– Először is, mivel te hamarosan elmész innen, nem lenne bölcs dolog a részéről túlzottan kötődni hozzád.

Ez nem volt újdonság számomra sem.

– És másodszor?

Jena egy másik ujját is fölemelte.

– Zé ügyvédje volt. Talán összeférhetetlenségnek érzi.

Én nem éreztem annak, de Gideonnak megadtam a lehetőséget, hogy ilyen kétségei legyenek.

– És harmadszor… az az érzésem, hogy valamit rejteget előled. Egy titkot.

– Fogadni mernék, hogy ebben igazad van – helyeselt Íjas.

– Nekem mindig igazam van – mosolygott rá Jena.

– Tudom – vigyorodott el Íjas. – Olyan pólód már most is van.

– Hát persze! – nevette el magát Jena.

Ezek ketten ritka jó hangulatban voltak ezen a reggelen.

– Titkot? – kérdeztem, hogy visszatereljem őket a témához. – Milyen titkot?

Ugye nem azt, hogy nős, és ezt egész idő alatt valahogy elfelejtette megemlíteni?

– Nem tudom, drágám, csak megérzés – mondta Jena azon a dallamos hangján. – Eleget éltem már ebben a városban ahhoz, hogy tudjam, ha valaki titkol valamit. – Nagyot sóhajtott.

– Bevallom, hiányozni fog ez a hely, bár már vágyom az új kalandokra.

– Hiányozni fog ez a hely? Elmentek a városból? – kérdeztem.

– Régóta tervezzük, hogy ha eladod ezt a helyet, akkor továbbállunk.

Szeretnénk utazni, világot látni. Hogy megnyúlt a fejed! Ne nézz így rám! Nincs ebben semmi szomorú, régóta itt vagyunk. Amikor idejöttünk, úgy volt, hogy csak rövid ideig maradunk. – Fölnevetett. – Aztán huszon-egynéhány év lett belőle.

A gondolatot is utáltam, hogy ők elmennek innen, de persze miért is ne élnék a saját életüket?

– Gideon szerint Wicklow tudja, hogy láncoljon magához.

– Pitába, de igaza van ebben. – Íjas átment a konyhán, és egy konyhai létrára lépve levett az egyik felső polcról egy tekercs papírtörlőt.

Rövidnadrág volt rajta, így láthattam vékony csirkelábait, ahogy ő szokta mondani. Észrevettem, hogy a bal vádliján van egy cakkos heg. Ismerősnek tűnt az a heg, bár tudtam, hogy még nem láthattam. Íjas mindig hosszú nadrágot visel munka közben.

– Hol éltetek azelőtt? – Bár Jena és Íjas a két legkedvesebb, legszelídebb teremtés volt, akikkel valaha is találkoztam, magukról azonban nem nagyon beszéltek.

– Erre-arra, mindenfelé – válaszolta Íjas. – Lelkünk mélyén vándorcigányok vagyunk.

– Mégis több mint két évtizede itt vagytok, egy helyben. Miért?

Jena egyszerre buzgón foglalatoskodni kezdett a muffinsütővel, nedves ruhával törölgetni kezdte a fémtálca széleit.

Íjas arca megrándult.

– Hogy a rosszat jóvátegyük, Anna Kate. Hogy a rosszat jóvátegyük.

– És már jóvátettétek? – kérdeztem.

– Még nem, de rajta vagyunk – mondta, majd kést vett a kezébe és nekilátott krumplit szeletelni.

– Húsz plusz éven át…?

– Bármeddig törekedhetsz arra, hogy jóvátedd a hibákat. – Jena megkerülte a konyhaszigetet, megtörölte a kezét. – Csak olykor, drágám, olykor jobb, ha hagyjuk leülepedni a múltat, és csak azután bolygatjuk. Az idő szemüvegén át az emberek másként látják a dolgokat.

– És ti most ezt csináljátok? Bolygatjátok a múltat?

– Profi módon tudjuk felkavarni a port – mondta Jena csillogó szemmel.

– És ha leülepszik a por, továbbálltok? Hova mentek? – kérdeztem. – Mit fogtok csinálni?

És én mit fogok csinálni nélkülük?

Aztán némán adtam magamnak egy jó választ. Én is elmegyek.

– Ahova a szél sodor minket – mondta Jena, ezzel megfordult, hogy ellenőrizze a kávéskancsókat.

Letöröltem a pultot.

– Bevallom, azt reméltem, hogy maradtok, és ti viszitek tovább a kávézót.

– Nem gondolod újra az orvosit? – kérdezte Íjas.

– Nem. Megyek. Már a bérleti szerződést is aláírtam. Augusztusban költözöm. Akkor lesz még pár hetem berendezkedni, mielőtt kezdődik a félév. – Íjas görbe hátát néztem, és igyekeztem úrrá lenni a rám törő rosszulléten.

– Hmm – mondta Jena, ceruzavonásnyi szemöldöke felszaladt a homlokára.

Összeráncoltam a homlokom.

– Most mi van?

– Mi van? – kérdezett vissza Jena.

– Nem neked kell zörgetni a bokrot. Íjas elnevette magát.

– Nem hát. Ő csak ül az ágán és énekel szép tisztán és jó hangosan.

– Hallgass! – csattant fel Jena. – Csak úgy látom, drágám, hogy te ide tartozol. A napnál világosabb, hogy a szíved ide húz. Ott van a napi ajánlatokban, abban, ahogy a cukkinikhez beszélsz, a polcban, amit a kamrában a gyógyteáiddal töltöttél meg. Ott van Mr. Lazenby arcán, abban, ahogy Summernek gondját viseled, és a szeretetben, amit Natalie iránt érzel.

Szerettem volna valami szellemes megjegyzést tenni, hogy ezek semmit nem bizonyítanak, de nem volt kedvem viccelődni.

Belülről az orcámra haraptam.

– Muszáj mennem. Megígértem anyámnak, és a Callow-k nem szegik meg az ígéretüket. Szeretném, ha a kávézó addig is nyitva tartana, amíg nem vagyok itt. Inkább csak névleg maradnék a vezetője, távolról felügyelném a dolgokat.

– És a piték? – kérdezte Jena, mintha pontosan tudná, mi történne, ha nem lenne feketerigó-pite.

Kíváncsi lettem, vajon mit tud a fekete rigók legendájáról és az eperfák titkáról. Egyszerre azt gyanítottam, hogy mindent.

– Azt még nem találtam ki – válaszoltam. – Talán megsütöm őket Massachusettsben, és egy nap alatt ideérnek. – Az eperbefőttet nem nagy ügy becsomagolni és magammal vinni.

Jena ciccegett.

– Okosabb vagy annál, semhogy azt képzeld, hosszú távon ez így működhet. Választanod kell: orvosi vagy a kávézó.

– Az nem ilyen egyszerű – mondtam.

– Az életben semmi nem az, drágám. – Jena kivette a rongyot a kezemből. – Jobb, ha kinyitod az ajtót, mielőtt Otis piszkálni kezdi a zárat.

Az órára néztem, és meglepődve láttam, hogy nyolc óra van. Átvágtattam az üres étkező részen, hogy kinyissam a bejáratot.

– Jó regg…

– Ne jóreggeltezzen nekem, ifjú hölgy! – mondta Mr. Lazenby, és egyenesen a szokott helyére masírozott.

Mások is szivárogtak be utána, köztük Faylene és Boyd is, meg számos más helybeli és madarász, akiket látásból már ismertem, de névről nem.

Mindenki melegen üdvözölt, és a rigókkal vagy a napi ajánlatban szereplő cukkini-fogásokkal viccelődött. Tekintetem azonban ott ragadt Mr.

Lazenbyn. Duzzogott.

Felkaptam egy kávéskancsót és megindultam felé. Felnézett rám és így szólt:

– Megint romlott volt a pite.

Hagytam helyet a bögréjében tejszínnek, ahogy szereti.

– Megint üzenet nélkül telt az éjjel? Ajkát makacsul összeszorította.

– Most álmodtam, de nem volt semmi értelme – mondta végül.

– Rosemarie-től jött?

– Igen.

– Mit mondott?

– Vaksi vén bolondnak nevezett. – Savanyú képet vágott. – Romlott volt az a pite. Rosemarie soha életében nem mondott ilyet nekem.

Faylene felnevetett, ahogy leült Mr. Lazenby mellé.

– A szemedbe legalábbis nem.

– Nem tudom, mit mondjak – szólaltam meg. Mr. Lazenby morcosan nézett.

– Hol van Pebbles?

Az ő széke ugyanis üresen maradt.

– Nem tudom – feleltem.

– Én sem – mondta Faylene. – De tegnap hallottam, amikor azt mondta, tervezi, hogy ma este ott lesz a holdfényes vetítésen. Hívd fel, Otis, hátha kíséretre van szüksége. Az utóbbi időben elég sok baja van a térdével.

Ízületi gyulladás – magyarázta Mr. Boydnak. – Korábban mindig olyan nagy segítségére voltál, Otis. – Majd megint Mr. Boydnak címezve folytatta. – Ő szokta orvoshoz hordani Pebblest, meg elviszi bevásárolni.

– Ne akarj már grál lovagként feltüntetni – morgolódott Mr. Lazenby. – Ezeket csak azért csináltam, mert Rosemarie nyaggatott miattuk. – Morcosan nézett és motyogott valamit filmvetítésekről, vén bolondokról meg romlott pitékről.

Faylene felhúzta a szemöldökét.

– Azt hittem, nem nyaggatott.

– Hmmm – hümmögött Mr. Lazenby és hátat fordított.

Érdekesnek találtam, hogy Rosemarie arra kérte Mr. Lazenbyt, hogy gondoskodjon Pebblesről. Hirtelen az jutott eszembe, vajon a Rosemarie üzenetküldési szokásaiban bekövetkezett feltűnő változással nem leszoktatni akarta-e a férjét a pitéről.

Faylene elnevette magát, megveregette Mr. Lazenby vállát.

– Anna Kate, Otis reggelijét írd az én számlámhoz, légy szíves. Úgy látom, fel kell dobni valamivel. Szegény vén bolondot.

– A vaksit ki ne hagyd! – vetette közbe Mr. Boyd.

– Jaj, tényleg! Szegény vaksi vén bolondot. Az ingyen reggelinek pedig mindennél jobban tud örülni.

– Így igaz. Köszönöm – morgott Mr. Lazenby a válla fölött. Aztán a bögréjéért nyúlt, és lassan visszafordult az asztalhoz, de a társalgásba nem kapcsolódott be. Csak a vele szemközt üresen álló széket bámulta.

Miközben fölvettem a rendeléseket, én is rá-rápillantottam Pebbles székére, és arra gondoltam, hogy talán, persze csak talán, de talán mégis, Rosemarie egész végig kerítő volt.

Natalie

Eléggé összevissza aludtam az éjjel, és a műszakom végére hullafáradt voltam. Azt terveztem, hogy munka után a varrásaimmal foglalkozom, de úgy tűnt, egy hosszabb szundikálás hasznosabb időtöltés lehet.

– Biztos, hogy jól érzed magad, drágám? – kérdezte Jena úgy századszor ma délután.

– Igen, Jena. Köszönöm. Leginkább fáradt vagyok, meg egy kicsit fáj a fejem. – Felkaptam a teáskannát, hogy utántöltsem a szederteát.

– Megcsinálom én – mondta Anna Kate a kannára mutatva. – Neked meg készítek fűzfakéregteát a fejfájásodra. Vagy legalább tarts egy kis szünetet.

– Nem, nem – mosolyogtam kényszeredetten –, minden rendben van. Jó, ha elfoglalom magam.

Az elfoglaltság segített kordában tartani a gondolataimat.

Anna Kate aggodalmasan bólintott felém, aztán két tányért elvett az asztal sarkáról. Tíz perc volt zárásig, így azért imádkoztam, hogy a vendégek gyors evők legyenek.

Nem hazudtam Jenának – valóban fáradt voltam, és fájt a fejem –, de aggódtam is.

Ollie miatt, aki ma reggel úszóleckét vett. Ó, hogy gyűlöltem azokat az úszóleckéket.

És aggódtam apám miatt is. Tegnap este átmentem a nagyházba, hogy ránézzek, és már ágyban volt, aludt, pedig még nem volt este nyolc.

Ilyenkor általában koktélozni szoktak a mamával a teraszon.

És mindezek tetejébe ott járt a gondolataimban Matt halála… és a mi közös életünk. A terápia miatt ízekre szedtem a kapcsolatunkat.

Beszélgetéseket játszottam le újra a fejemben, megbánva a vitáinkat, és azt kívántam, bár meg tudnám változtatni, ami történt. Valamennyire.

Valahogyan. És egész idő alatt Cam szavai csengtek a fülemben a megbocsátásról, és csak visszhangzott, mintha sose akarná abbahagyni.

Talán igaza volt, hogy meg kellene bocsátanom Mattnek. De nem tudtam, hogyan.

A terapeuta azt mondta, legyek türelmes, de én elég gyorsan elvesztem a türelmemet. Normális akartam lenni… akkor is, ha már nem tudom, milyen is az.

A gondolataim összekuszálódtak, és már csak egy jó és hosszú alvásra vágytam, hogy egy darabig ne gondolkozzam. Csendre áhítoztam. Békés, áldott csendre.

Bementem a kamrába cukorért. Íjas és Jena bent álltak a bejáratban, háttal nekem, a fejük összeért. Mielőtt észrevettek volna, úgy hallottam, valami olyasmit mondtak, hogy kezdenek kifutni az időből, és a kritikus időszakokban drasztikus intézkedésekre van szükség.

– Ó! – kiáltott fel Jena. Maga mögé nyúlt, megfogott egy csomag kávét.

– Nem láttalak, Natalie. – Az arcára fagyott mosollyal préselődött el mellettem.

Íjas szorgalmasan igazgatta a polcon a konzerveket.

– Szükséged van valamire, Nat?

Nem tudtam, pontosan miről is beszélhettek, de bűntudattól vörös arcuk láttán inkább nem is akartam tudni.

– Zacskós cukorra.

Íjas levett egy csomaggal, kettő meg leesett a polcról. Mindkettőt elkapta a levegőben.

– Lenyűgöző – mondtam és átvettem tőle a dobozokat.

– A macskához illő reflexek időnként jól jönnek.

Ahogy visszatértem a konyhába, Aubin Pavegeau lépett be épp, egyik kezében sétapálcát tartott, a vállán pedig hátizsák lógott. Farmer volt rajta meg egy szürke, Alabama-szurkolói póló, és mintha egy ág lógott volna ki a szájából.

Jena füttyentett, amikor meglátta.

– Nézzenek oda, kit hozott erre a cica.

– Nem nagyon szeretem a macskákat – jegyezte meg Aubin az ágdarabot a farzsebébe dugva, aztán megölelte Jenát.

– Nem kárhoztatlak az ízlésed miatt – nevetett Jena. – Látom, még most is rágod az ámbrapálcikákat, Aubin. Vannak dolgok, amik nem változnak.

– Mások meg igen – mosolyodott el Aubin.

– Igaz. – Jena rám mutatott. – Ismered Natalie Walkert? AJ kishúga.

Aubin elsápadt, amint felém nézett, és egy pillanatra azt hittem, sarkon fordul és kimegy a kávézóból. Nem volt titok, mit gondol a Linden családról, de hogy milyen ritkán keresztezték egymást az útjaink ebben a kis városban, az kész csoda. Csakis távolról láttam őt.

Végül felém nyújtotta a kezét.

– Rég láttalak, Natalie. Ugyanolyan a szemed, mint AJ-é. Mármint az alakja. A színe más.

Kezet ráztam vele.

– A papa szeme. Összetéveszthetetlen. – Ahogy apámra gondoltam, megint összeszorult a gyomrom.

– Jó téged errefelé látni – mondta Jena. – Nem igaz, Íjas?

– Így van. Nagyon jó – bólintott Íjas. – Foglalj helyet, ahol kedved tartja.

– Köszönöm, kedves vagy, de nem maradok – mondta Aubin. – Csak Anna Kate-tel szeretnék megbeszélni valamit. Ha van ideje.

– Hol van Anna Kate? – nézett körül Jena. – Eltűnt.

– Egy perce sincs, hogy kiment a hátsó ajtón – szólalt meg Íjas. – Talán cukkinit szed. Itt is van.

Anna Kate valóban két cukkinivel és egy csokor petrezselyemmel tért vissza, letette őket a konyhapultra, és szélesen elmosolyodott Aubin láttán.

– Micsoda kellemes meglepetés! Jó itt látni, Mr. Pavegeau.

– Aubin. Mondtam már.

– Régi szokások… – Anna Kate megtörölte a kezét a kötényében és Aubinhoz lépett. – Mi szél hozott?

Aubin levette a válláról a hátizsákját.

– Az első holmi, ami a melléképületben a kezembe akadt a múlt héten, egy szitanyomó volt, amit a nagyim használt valaha.

– Egy kismadár azt csicseregte nekem – mondta Íjas –, hogy a nagyanyád egyike volt azoknak a művészeknek, akiknek köszönhetően Wicklow fölkerült a térképre.

– Így van – felelte Aubin. – A textilnyomásra specializálódott. Találtunk pár blokkot is, de a szitanyomón akadt meg a szemem. Kitakarítottam, utánaolvastam, és… – Ezzel belenyúlt a hátizsákba, és elővett egy összehajtott pólót. Szétrázta és feltartotta.

A fehér póló elején egy fekete rigó ült egy eperágon, a felirat – Fekete Rigó kávézó, Wicklow, AL – kört formázott a kép körül.

Anna Kate a levegőt kapkodta, két kezét az arcára tapasztotta.

– Jó ég, Aubin! Ez gyönyörű! Tökéletes!

– Te tervezted? – kérdeztem. – Nagyon bájos.

– Igen, naccsád. Kicsit berozsdásodott a kezem, de némi gyakorlás, és pillanatok alatt el is adjuk a pólókat.

– Ez így tökéletes, ahogy van – mondta Anna Kate ujjait végigfuttatva a képen.

– Hadd nézzem! – tört utat magának Jena. – Aubin Pavegeau, igazi tehetség vagy!

Íjas elkapta a tekintetemet, aztán a pulton pihenő két tálcáért nyúlt. Én tettem őket oda, kivitelre, meg a vizespoharakat is megtöltöttem.

Az órára pillantva láttam, hogy záróra van. Hála a magasságos égnek.

Amikor azonban a bejárathoz léptem, hogy bezárjak, anyut és Ollie-t láttam meg, amint a kávézó felé tartanak.

– Mama! – szaladt felém Ollie, amint észrevett.

Elkaptam, és fölemeltem, hogy a nyakába fúrjam az orrom. Ollie boldogan visongott, én is megkaptam az áldott békét… mígnem megéreztem a klór szagát a hajában.

– Milyen volt az úszólecke? – préseltem ki magamból a kérdést. A mama elmosolyodott.

– Észre se vesszük, és Olivia Leigh kis sellővé változik. Liftezett a gyomrom.

– Ebédelni szeretnétek? Épp zárunk, de összeüthetek nektek valamit. A mama a táskájára mutatott.

– Kösz, nem. Pár családi fotóalbumot hoztam Anna Kate-nek, aztán Olivia Leigh-jel fagyizni megyünk Adaline-hoz. Jó látni, hogy visszatér az élet Wicklow-ba.

Ahogy bementünk, feltűnt, hogy Aubin Pavegeau időközben távozott.

Hallottam, hogy csapódik a szúnyoghálós ajtó, és az ablakon át láttam hátulról Aubin fejét, amint még a teraszon volt. Nem kárhoztattam. Az ő helyében én is kerülném az anyámat.

– Annka! – rikkantott Ollie. – Sziaszia!

Letettem Ollie-t, ő pedig az asztalt megkerülve szaladt Anna Kate-hez, aki szélesre tárt karokkal hajolt le hozzá.

– Szia, Ollie! Jót mulattál a nagyival?

– Úsz.

– Úsztál? – Anna Kate hal módjára tátogott, miközben, megcsiklandozta Ollie pocakját. – Kis halacska vagy?

Ollie nevetett, és próbált ugyanolyan arcot vágni.

– Alacska.

– Kérsz gyümölcslevet?

Ollie bólintott, Anna Kate a hűtőhöz lépett.

– Hozok neked teát, mama – mondtam. – Foglalj helyet.

A kávézó gyorsan kiürült. Én a zárás utáni teendőkkel foglalatoskodtam, Anna Kate és a mama eközben fotókat nézegettek. Ollie végtelenül boldog volt, lenyűgözte egy szemeteslapát és egy rövid nyelű partvis.

Ennyit a fagyiról. Úgy látszik, a mama teljesen elfelejtette, hogy csak be akarta adni az albumokat, hogy aztán menjenek is tovább. Ahogy elnéztem őt, meg az albumok mennyiségét az asztalon, elég hosszú időre tervezett.

– Amikor pedig ez készült – magyarázta a mama –, akkor AJ négyéves volt, és azt találta ki, hogy sártortát készít nekem anyák napjára. Olyan rumlit még nem láttál! – Ahogy a fotót nézték, a mama meg Anna Kate feje összeért. – Olyan büszke volt magára, hogy ezt a tortát adja nekem, fülig ér a szája.

Otthon kisebb toronyban álltak AJ fotóalbumai. Rövid életét elég jól dokumentálták. Rólam csak két album készült. És az idejét sem tudtam, mikor fordult felém a mama annyi szeretettel és figyelemmel, mint most Anna Kate felé. Csak olyan alkalmakat tudok felidézni, hogy ilyen közel volt egymáshoz a fejünk, amikor a mama valamiért számonkért a maga halk és rideg stílusában.

Jena a csípőjével meglökött.

– Még most is jól vagy?

– Jól vagyok – válaszoltam, mialatt a mama tovább csacsogott, AJ egy további győzelmének részleteit ecsetelve.

– Nem biztos, hogy ezt elhiszem.

– Tudod, hogy nem szoktam hazudni – mondtam.

– Van szemem. Látom, hogy fáj valami. Tisztában vagy vele, hogy előlem nem tudod elrejteni. Sose tudtad.

Jenával és Íjassal egy kora tavaszi éjszakán lettünk barátok, csaknem tizennégy évvel ezelőtt. Hatalmasat balhéztunk anyámmal valami apróság miatt. Dühömben elszöktem otthonról az éjszaka közepén, a Fűzfa-patakon túlra kóboroltam az erdőben, messzebbre, mint azelőtt bármikor. És mire végül hazaindultam volna, úgy eltévedtem, hogy fogalmam sem volt, merre lehetek. Ha nem követtem volna holmi apró macskalábnyomokat a zseblámpám segítségével, még most is a fák közt bóklásznék. A nyomok egyenesen Jena és Íjas kis házához vezettek, ők maguk pedig mintha már vártak volna, amikor felbukkantam az erdőből.

Behívtak, forró csokit adtak nekem, és meghallgatták sirámaimat az élet igazságtalanságairól.

Onnantól kezdve elég sok időt töltöttem velük, segítettem nekik a tanyájukon, hallgattam az úti elbeszéléseiket, és szerettem őket, mert magamért szerettek.

– Fáj – ismertem be. – De rendben vagyok. Tudom, hogy fontos Anna Kate-nek, hogy lássa azokat a képeket és hallja a történeteket. Életének történeteit.

– Nekem úgy tűnik, nem a képek és a történetek okozzák a fájdalmadat, de mondogasd csak magadnak, ha ettől jobban érzed magad – mondta Jena és megpaskolta az arcomat, aztán visszatért az edényekhez.

Azt kívántam, bár lenne vége a napnak, és magamban rázendítettem az ABC-dalra, hogy kizárjam a fejemből a gondolataimat, közben pedig kínos hatékonysággal felpakoltam a székeket. Amikor pedig kopogtattak, és Josh Kolbaugh állt az ajtóban talpig egyenruhában, egyetlen csomó lett a gyomrom. Aztán Josh elmosolyodott, nekem pedig eszembe jutott, hogy ismét lélegezzek. Nem valami rossz hírt hozott Camről. Hála az égnek.

Anna Kate már nyitotta is neki az ajtót, hogy beengedje.

– Szia, Josh.

– Van egy perced? – kérdezte és kifelé indult.

– Persze. – Anna Kate követte Josht.

– Szerinted ez most mi? – kérdezte a mama.

– Nem tudom – válaszoltam, miközben a következő széket fordítottam a feje tetejére és csúsztattam az asztalra. A tekintetem Ollie-ra vándorolt, hogy meggyőződjem róla, nincs semmi baja. Még ekkor is a lapáttal és a partvissal szórakozott. Egy pillanatra eltűnődtem, hogy minek is veszek neki egyáltalán játékokat.

Akármit mondott is Josh Kate-nek, nem tartott sokáig. Anna Kate visszajött, a homlokát ráncolta.

– Mi a baj? – kérdeztem. Anna Kate leült, sóhajtott.

– Megkértem Josht, hogy keresse meg nekem a karambolról szóló rendőrségi jegyzőkönyvet. De most mondja, hogy azok az iratok már nincsenek meg a rendőrségen. Évekkel ezelőtt az árvízben megsemmisültek.

A mama a fotókat elválasztó műanyag lapot birizgálta.

– Fontos neked az a jegyzőkönyv?

– Tudni akarom, mi történt. A puszta tényeket. A rendőrségi jegyzőkönyv a leginkább elfogulatlan beszámoló.

A mama tovább babrálta a műanyagot.

– Nekem van valahol egy példányom, gondosan elrakva.

– Komolyan? – kérdezte Anna Kate elkerekedett szemmel.

A mama bólintott és így szólt:

– Megpróbálom előkeríteni a vasárnapi vacsoráig. Már ha jössz ezen a héten. Ha nem, behozom ide. Nem akarom erőltetni a vacsorát.

– Köszönöm, Seelie – mondta Anna Kate. – Vasárnap megnézem, a vacsoránál.

A mama arca felragyogott, lapozott egyet az albumban.

– Ez pedig akkor…

Kizártam a mama hangját, közben próbáltam visszaszorítani az erősödő keserűségemet. Mert nem elég, hogy mostanában végig kellett hallgatnom mindent AJ életéről, vasárnap a haláláról is hallani fogok.

És akkor egyszerre nem bírtam tovább. Egy perccel se.

Felkaptam Ollie-t, a konyhába mentem, leraktam a kötényemet, intettem Jenának és Íjasnak, és a hátsó ajtón át távoztam.

Ahogy becsapódott mögöttünk a szúnyoghálós ajtó, visszanéztem. Se Anna Kate, se a mama még csak észre sem vette, hogy eljöttem.

21

– Szép a háza – jegyezte meg a riporter.

Aubin Pavegeau a melléképület felé bicegett, ahol a riporter megszállt éjszakára. Egy szép, csokoládébarna kutya rohant előttük, a főépület mögött egy ólban pedig két kecske mekegett.

– Köszönöm. A feleségemmel építettük, nem sokkal azután, hogy összeházasodtunk.

– Vele még nem találkoztam. – A riporter kikerült egy elé tévedt csirkét.

– Ő kapcsolatban van a fekete rigókkal?

– Ha a lányomat, Summert kérdezi, ő igen. A feleségemmel, Francie-vel azonban nem fog találkozni. Hat éve meghalt.

– Sajnálom. Balesetben? – Az arca összerándult, ahogy a szavak elhagyták a száját. – Nem kell válaszolni. Udva riatlanság volt ezt a kérdést föltennem.

– Semmi baj – válaszolta Aubin. – Autóbalesetben halt meg. De sokszor inkább karmának érzem.

Natalie

Nem sokkal hét után valaki kopogott. Gyorsan átvágtam a szobán, nehogy még egyszer kopogjon, bárki legyen is. Próbáltam Ollie-t ébren tartani az esti mozira, amit a papával meg a mamával néznénk, de minden igyekezetem ellenére korán elaludt. Nem tenném ki a szüleimet Ollie álmosság miatti rosszkedvének, inkább letettem aludni. Épp elég filmvetítés lesz még.

Csendben nekiláttam kideríteni, hogyan kell online boltot nyitni, és az a kellemes meglepetés ért, hogy megoldható.

Nagyon is megoldható.

Egyre izgatottabban gondoltam rá, hogy belevághatnék. Saját üzletet nyitnék.

Nem is tudtam róla, hogy ez nekem célom lehet egyáltalán, csak azóta, hogy Faylene a Mindenesben beletette a bogarat a fülembe.

Aztán… egyszer csak már mindennél jobban akartam. Kitalálni, megvarrni és saját üzletet vezetni, úgy hangzott, mint egy megvalósult álom.

Az izgatottságom kissé alábbhagyott, amikor az ablakon át azt láttam, hogy az ajtó előtt az anyám áll a verandán. Táska lógott a karján, a kezében egy nagy dobozt tartott, rajta egy becsomagolt tálca. Fel nem foghattam, hogy tudott így egyáltalán kopogni.

Az égre emeltem a tekintetem.

– Tényleg? Ilyenkor? – mormogtam.

Aztán leesett, mit művelek – anyám megbirkózási módszerét veszem át –, és megesküdtem, hogy ilyet többet nem teszek.

Vonakodva kinyitottam az ajtót.

– Mama, későre jár, nem vagyok jól, és nemsokára lefekszem… Belépett mellettem a házba, kérdő pillantást vetett a rövid pizsamaalsómra és a trikómra.

– Nem maradok sokáig. Apád szundít egyet a vetítés előtt, gondoltam, most alkalmas, hogy átjöjjek. – Körülnézett. – Olivia Leigh már alszik?

Becsuktam az ajtót.

– Igen. Azt hiszem, most megint megnyúlik. Spagettievés közben elaludt, úgyhogy rendbe szedtem, és korán ágyba dugtam.

– Ettél már? – kérdezte a mama, és lerakta a dohányzóasztalra, amit hozott, majd fölvette a tálcát. – Sült csirkét és burgonyasalátát hoztam, ha netán éhes vagy. Egy szelet csokitorta is van rajta.

Elvettem a tálcát, szorítást éreztem a torkomban.

– Ollie-val ettem, de köszönöm. Jó lesz holnap.

– Jobban vagy egy kicsit?

Még éreztem a halántékom mellett a lüktető fejfájást, de a lüktetés még mindig jobb, mint amikor olyan, mintha kalapáccsal csapkodnának.

– Sokkal jobban vagyok. Holnapra minden rendben lesz. – A tálcát a hűtőbe raktam, bekukkantottam Ollie-ra. – A papa jól van? Mostanában elég sokat alszik.

A mama leült a kanapéra.

– Azt mondja, jól van.

– De?

A mama babrált egy gombbal a felsője ujján. Egy pillanatig azt hittem, nem fog többet mondani, de aztán így szólt:

– Az utóbbi hónapokban mintha nem lenne önmaga. Nyaggatom, hogy vizsgáltassa ki magát, de hát csökönyös öreg flótás. Te mit vettél még észre?

– Fáradt. Nem eszik rendesen. Fájdalom ül az arcára, amikor lehajol valami nehezebbet fölemelni. – Fotelben ültem, a lábamat magam alá húztam. – Gondolod, hogy valami súlyos?

Árnyék suhant át a mama szemén, amitől jegeskék színe sötétre váltott.

– Reméljük, csak a kor. Nem leszünk fiatalabbak.

Az apád haldoklik.

– Reméljük.

– Jobban fogom erőltetni, hogy menjen el orvoshoz.

– Én is – mondtam. – Egységben az erő.

A távolban tűzijáték kezdődött, hangos pukkanásokat hallottunk egymás után. Errefelé jó héttel július negyedike előtt szoktak kezdődni a tűzijátékok, és valamikor egy bő héttel utána érnek véget. Meggyőződésem, hogy az emberek örültek, hogy van jó ürügy a robbantgatásra.

– Elhoztam az anyagokat Patsytől – indult meg a mama a nagy doboz felé –, meg akartam valami mást is mutatni.

A mamának láthatóan más a véleménye arról, mit jelent nem sokáig maradni. Nekem úgy tűnt, egy darabig itt marad. Tudhattam volna, hogy ez lesz, hiszen a kávézóban ugyanezt csinálta.

– Kérsz valamit inni? Kávét? Teát? Jegesteát? Jegeskávét? Kólát? Ami koffeines, az minden van itthon.

– Nincs esetleg gined? – kérdezte a mama. – Hosszú hetem volt.

Nem álltam meg nevetés nélkül. Ez volt az utolsó dolog, amire számítottam.

– Ginem nincs. Esetleg bor?

– Fehér?

– Máris hozom.

Kerestem két poharat a konyhaszekrényben, kivettem a bort a hűtőből. Töltöttem és óvatosan bevittem a poharakat a nappaliba. Csupasz lábam alatt nyikorgott a padló. Ha a mama észre is vette, hogy mezítláb vagyok, nem tett rá megjegyzést. Az ő modora jobb, mint az enyém.

– Ez jó – mondta a mama az első korty után.

– Jónak kell lennie. A papa választotta. Akkor kaptam tőle, amikor ideköltöztem. Lakásavató ajándék.

– De talán azért vette, hogy legyen mivel jól tartani az anyádat.

– Lehet – mondtam, és én is belekortyoltam a borba.

– Azért csodálom, hogy csak most nyitod fel.

Megint elnevettem magam. Magam sem tudom, mikor nevettem vele így utoljára. Nem is emlékeztem rá.

– Ez a második üveg. Kettőt kaptam.

A mama jókedvűen megrázta a fejét, poharát az alátétre tette. Elővett egy háromgyűrűs mappát a táskájából.

– Átnéztem a régi terveimet, és arra gondoltam, hogy pár ötletemet talán tudod használni. Vannak köztük alkalmi öltözékek, ruhák, rövid kezeslábasok, ingek. Használj belőle, amit jónak látsz. És vannak képek a kész termékekről, amik a szabásminták alapján készültek. – Ezzel átadta nekem a mappát.

Átlapoztam és elképedve ültem, miután mindet megnéztem.

– Hihetetlenül jók. Nem emlékszem, hogy ezek közül bármelyiket is megvarrtad volna.

– A többsége még a születésed előtt készült. AJ halála után már nem volt sok kedvem varrni, de aztán valamelyest visszatért a szenvedélyem.

Korántsem olyan erősen, mint azelőtt, persze. De amiket te csinálsz mostanában, segített újraéleszteni a régi tüzet. És most szeretnék megint tervezni és alkotni. Látod, AJ halálával magamat is elvesztettem – tette hozzá a mama halkan.

Nem kellett mondania. Tudtam. De mennyire tudtam.

– Most, hogy változtatok az életemen, remélem, újra megtalálom magam, Natalie. A jobb énemet.

Azt se nagyon tudtam felidézni, mikor folytattunk ilyen beszélgetést a mamával, amikor aggályokról és érzelmekről esett szó. Nem is találtam olyan kellemetlennek, mint gondoltam.

– Az eddigi változások tetszenek. Jó látni, hogy meg-megcsillan a régi éned.

– Bár ne tartott volna ilyen sokáig, mire felismertem, mennyire eltévedtem. Csak akkor jöttem rá, milyen messzire távolodtam, amikor Anna Kate-et megláttam. Ideadnád a mappát?

Érteni véltem, hogy a mamának AJ-ből kellett valamit meglátnia ahhoz, hogy visszataláljon magához. És ezt Anna Kate révén látta meg.

Visszaadtam a mappát. A mama a második oldalához lapozott, és lerakta a dohányzóasztalra.

– Ez a legelső tervem, még jóval AJ születése előtt készítettem.

Odahajoltam, hogy megnézzem a tervet. Bájos rózsaszín és mandarinsárga darab volt, leheletnyi szürke díszítéssel és finom, buggyos ujjal.

– Világéletemben anya akartam lenni, családot szerettem volna. Nagy és boldog családot. Négy lányt, négy fiút. Tíztagú család épp megfelelt volna. Mindent elterveztem, biztosra vettem, hogy úgy is lesz. Ebből is látszik, hogy nem mindig kapom meg, amit akarok.

Jó ég, a mama elsütött egy poént? Az én anyám? Rájöttem, hogy ezt az új anyámat még meg kell szoknom. Megérintette a képet.

– Ezt a ruhát az első lányomnak készítettem. Biztosra vettem, hogy rögtön lesz egy lányom.

Próbáltam elképzelni, hogy van hét testvérem, de nem nagyon sikerült.

Valójában azt sem tudtam elképzelni, hogy egyáltalán van testvérem. Végtére is, minden szempontból egykeként nőttem fel.

– Persze nem így történt. Küszködtem, hogy teherbe essek. Miután AJ megszületett, apáddal évekig próbálkoztunk, hogy legyen még egy gyerekünk… és végül feladtuk. Így csúnyán elkényeztettem AJ-t. Nagyon csúnyán. A nagycsaládra félretett minden szeretetemet rázúdítottam… Lett hát tökéletes kicsi családom, és igyekeztem boldog lenni ennek áldásaival, de soha nem tudtam igazán elégedett lenni. Aztán megérkeztél te. Tökéletes voltál, a hatalmas barna szemeddel és az apró, telt ajkaddal a legszebb kisbaba, akit valaha is láttam. Abban a rózsaszín és mandarinsárga ruhában vittünk haza a kórházból.

– Addig megőrizted azt a ruhát?

– Hát persze – mondta magától értetődően a mama. – A szívem mélyén mindvégig reménykedtem. És amikor megérkeztél, minden vágyam teljesült. Soha boldogabb nem voltam. Aztán a sors elvette tőlem AJ-t, és az én tökéletes családom is odalett.

– Mama – kérleltem azért, hogy ezt itt hagyja abba. – Ezt fejezd be.

Kérlek, fejezd be! Nem akarok többet hallani. – Ez nem tud megváltoztatni semmit. Sem a tényt, hogy AJ meghalt, sem azt, hogy a mama hogyan bánt velem egész életemben. – Ami megtörtént, megtörtént. Hagyjuk ott a múltban.

A mama hangja fagyos lett.

– Nem, Natalie. Ideje megszólalnom.

Ismertem ezt a hangot. Addig nem fog tágítani, amíg el nem mondja, amit el kell mondania. Ha viszont végig akarom hallgatni, nekem lesz szükségem még némi borra. Behoztam az italt a konyhából, töltöttem magamnak, aztán neki is. Visszaültem, sóhajtottam egyet.

– Annyira azonosultam AJ-jel, hogy amikor meghalt, mintha én is meghaltam volna. És magasságos ég, hogy féltem attól, hogy téged is elveszítelek. Ha egyszer megtörtént, mi akadályozhatja meg, hogy újra megtörténjen?

Letettem a poharamat az asztalra, a karomat a térdem köré kulcsoltam.

– Nagyon féltem. Állandóan. Éjjel-nappal. A félelem megevett.

Mindenen túl gyötört az aggodalom, hogy valami történik veled. Annyira szerettelek. Csak azt akartam, hogy téged megóvjalak. Az ételedet apró falatokra vágtam, nehogy megfulladj. Ügyeltem rá, hogy mindig moss kezet, nehogy elkapj valamit. A lehető legkevesebb időt töltötted kocsiban. Mindenhova veled mentem, nehogy elüssön egy autó, vagy felbukjál a járdán egy repedésben. Nem szerettem, ha az ujjaiddal festettél, mert tartottam tőle, hogy a festék ólmot tartalmaz. Nem szerettem, ha kertészkedtél, mert a földben lehettek baktériumok. Távol tartottalak minden tömegtől. Ügyeltem rá, hogy ne játszhass olyan gyerekekkel, akik netán influenzásak, olyanokkal, akik megtanulnak vezetni, nehogy lehajtsanak veled az útról…

Fájdalmat éreztem a mellkasomban.

– Mindig tudtam, miért viselkedsz úgy, ahogy. Csak azt nem értettem soha, miért basáskodással fejezted ki a szereteted, miért nem gyengédséggel. Mindig is vissza akartam kapni a mamámat. Azt, aki megtanított nevetni, énekelni, és aki játszott velem. Aki ölelgetett és puszilgatott.

A mama álla megremegett, aztán összeszorította az állkapcsát. Eltelt egy kis idő, mire megszólalt.

– A fájdalom, amit AJ halála okozott, kicserélt engem, Natalie. Nem vettem észre, hogy nem jóféle szeretetet kapsz tőlem. Látnom kellett volna, különösen azért, mert apád sokszor jelezte nekem, de elvakított a félelem, nem láttam tőle, micsoda kárt okozok. – A mama szeme csupa megbánás volt. – Annyira azon voltam, hogy biztonságban tudjalak, vagyis magam mellett tartsalak, hogy elég nagy pofon megtudni, épp az én tetteim távolítottak el tőlem. Most már értem, miért lázadtál, és nagyon sajnálom, Natalie.

Összeszorult a szívem.

– Itt vagyok, mama. Visszajöttem.

– Tudom, és csakis ez számít. Ahogy Anna Kate-nek is mondtam. A múlt nem tud megváltozni, de az emberek igen. Ahogy haladok előre, megfogadom a leckéket, amiket a fájdalmamból tanultam, de a fájdalmat nehéz hátrahagyni. Ígérem, jobb anya leszek, Natalie. Csak adj időt!

Küszködtem az érzéseimmel. Emberpróbáló nap volt, éreztem, hogy dolgozik bennem a szorongás. A tekintetem a vízesésre tévedt a képen, amely a nappali falán lógott, és mély levegőt vettem. Nem lehet már visszatérni az előtthöz. Se most, sem semmikor.

– Nem kell idő ahhoz, hogy jobb anya legyél. Most már jó úton vagy.

22

Anna Kate

– Biztosan készen állsz? – kérdeztem Natalie-t, amikor vasárnap leültünk a vacsoraasztalhoz. Az álmos Ollie-t a karjában tartotta, nem bajlódott az etetőszékkel.

Natalie előző nap nem jött dolgozni, súlyos fejfájása volt, és úgy láttam, hogy még most is kínlódott. Aggódtam miatta, főleg azután, hogy pénteken köszönés nélkül távozott.

– Rendben leszek – mondta Natalie. – Ollie sok filmet nézett, ami nem a leghasznosabb időtöltés a szülővel, de így tudtam kicsit pihenni a kanapén, nedves kendővel a homlokomon.

– Rendben leszel? Tényleg? Egészen rendben?

– Persze.

A hangjából kiérződő humor némiképp enyhítette az aggodalmamat.

Jena mondta, hogy Natalie eléggé vacakul érezte magát, amikor pénteken eljött a kávézóból, de az volt az érzésem, hogy itt többről van szó.

Köze lehetett Seelie-hez és azokhoz a fotóalbumokhoz.

Tudtam, hogy Natalie gyermekkora nem volt túl boldog, fájdalmasan érinthette a látvány, ahogy Seelie a fotók fölött ömlengett. Bár észrevettem volna ott helyben, de ahhoz túlságosan magukkal ragadtak a képek.

Lelkiismeret-furdalásom támadt.

Doki arca megrándult, ahogy letett a tálalóra egy kancsó teát.

– Papa, jól vagy? – kérdezte Natalie.

– Iszonyúan jól – válaszolta Doki, és visszament a konyhába.

– Most akkor iszonyúan vagy inkább jól? – rázta a fejét Natalie.

Doki rettenetes színben volt, csodálkoztam, hogy se Seelie, se Natalie nem jegyezte meg. Szeme alatt sötét karikák voltak, és mintha vagy két-három kilót fogyott volna egy hét alatt, mindenhol vékonyabb lett, a hasát kivéve, ami viszont mintha kissé felfúvódott volna. Az arca beesett volt, a nyaka vékony.

Továbbra se szólt Seelie-nek és Natalie-nak a betegségéről, pedig ígéretet tett nekem. Úgy látszik, a Lindenek más normák szerint kezelik az ígéreteiket, mint a Callow-k. Félrevonom és beszélek vele, amint lehet, mert úgy láttam, az idő nem neki dolgozik. Zuhanórepülésben volt az egészsége.

Seelie egy tál gőzölgő répát hozott be, körülnézett, az italokat, villákat és szalvétákat ellenőrizhette, aztán leült.

– Natalie, segítsünk Ollie-t az etetőszékbe ültetni?

Ollie. Seelie a becenevet használta. Natalie-ra néztem, vajon észrevette-e.

Natalie arca csupa érzelem lett, a tekintete ellágyult. Észrevette.

– Jobb, ha az ölemben marad – mondta Natalie, ide-oda ringatva Ollie-t.

– Félig még alszik. Tudod, milyen nyűgös tud lenni, amikor fáradt.

Doki egy kosárnyi zsemlével tért vissza. Seelie le nem vette róla a szemét, homloka aggodalmasan összehúzódott, miközben a férjét nézte, ahogy helyet foglal.

Talán mégis észrevette Doki arcszínét.

– Takaó – nyöszörgött Ollie, a fejét is alig emelte föl.

Natalie a pelenkazsákért nyúlt, elővett egy takarót és Ollie-ra terítette.

– Itt van a takaród. Csss…

– Az a takaró… – szólaltam meg, és csak bámultam.

– A mama készítette Ollie első születésnapjára azokból a ruháiból, amiket újszülöttként hordott – magyarázta Natalie. – Ollie kedvence. Nehezen alszik el nélküle.

Döbbenten néztem Seelie-re.

– Mi az, Anna Kate? – kérdezte Seelie.

– Van egy takaróm… én is nehezen alszom el nélküle. Hasonló Ollie-éhoz, csak a foltok másmilyenek. Egész életemben velem volt.

Seelie levegő után kapkodott, kezét a mellkasára szorította.

– Biztosan AJ takarója lett a tied. A karambol után eltűnt. Aznapra pikniket tervezett, és a kosárral együtt a takaróját is elcsomagolta. Senki nem tudta, mi lett a takaróval, a helyszínen ugyanis nem maradt ott.

– Érthetetlen – szólalt meg Doki.

– Hogy került hozzád? – kérdezte Seelie. – Edennél sem volt a kórházban. Tudom, mert megnéztem.

– Fogalmam sincs – válaszoltam. – Mindvégig annyit tudtam csak, hogy az apámé volt. De azt egészen mostanáig nem tudtam, hogy te készítetted.

– Örülne neki, hogy a tiéd lett – bólogatott Seelie. – Én is örülök. Natalie elvett egy zsemlét, letört belőle egy darabot és odanyújtotta Ollie-nak. Ő azonban visszautasította, és próbálta még jobban bevackolni magát Natalie kulcscsontjának mélyedésébe.

– Kérsz egy kis párolt répát, Anna Kate? – kérdezte Doki. Seelie felém fordult.

– AJ utálta a répát. Amikor először adtam neki…

Csak félig figyeltem Seelie-re meg a történetre, mert Natalie-ra koncentráltam, meg arra, amit korábban mondott nekem.

Az ételekkel volt a legrosszabb a helyzet. Ha azt találtam mondani, hogy szeretem a répát, meghallgathattam a történetet arról, amikor AJ először kóstolt répát, és az egészet apu nyakkendőjére köpte.

Nagyon szerettem volna többet hallani apámról, de nem hagyhattam figyelmen kívül Natalie érzéseit, most meg különösen nem, mert lelkiismeret-furdalásom volt, hogy pénteken megbántottam, és ez eléggé nyomasztott. Egészen mostanáig nem is tudtam biztosan, hogy megbántottam, de ott csillogott a szemében az igazság, csak oda kellett figyelni rá.

Elvettem a tálat Dokitól, és új mederbe tereltem a beszélgetést.

– Seelie, szerinted van még egy standnak hely a jövő hét végén a karneválon?

– Persze. Miért?

– Aubin Pavegeau-val szeretnénk szitanyomásos pólókat árulni.

– A Fekete Rigó kávézósat? Amit Aubin tervezett? – kérdezte Natalie. – Igazán tehetséges.

– Azokat is, meg vannak más minták is azóta – válaszoltam. Seelie csücsörített.

– Pólókat?

Elmondtam, honnan jött az ötlet, és hogy milyen minták vannak már.

– Pitébe? – kérdezte Seelie és a gyöngyét markolászta. Nem gondolod, hogy az egy kissé… pikáns? Szerintem nem helyénvaló.

– Szerintem vicces – jelentette ki Natalie. – Én biztosan hordanék olyat.

– Nem, nem hordanál, ifjú hölgy – csattant fel Seelie. – Az gagyi.

A régi Seelie időnként erőre kap. Ha jól ítéltem meg Natalie mosolyát, nem vette a szívére a dorgálást.

– Nem gondolsz a nagyobb képre, Seelie – mondtam. – A restibizottságnak észre kell vennie. Bár azért áruljuk a pólókat, hogy Summer továbbtanulási alapjába gyűjtsünk, ez a fajta marketing figyelemfelkeltő is. Idecsalja az embereket. És ha már itt vannak, remélhetőleg maradnak is egy darabig. Megnézik a fekete rigókat, túráznak és bringáznak a környéken.

– És költekeznek is – tette hozzá Natalie.

– Pontosan.

Seelie továbbra is csücsörített.

– Szerintem a pitébe akkor is gagyi.

Natalie fölnevetett, csaknem megfulladt a teától. Seelie ártatlanul pislogott és vett egy zsemlét.

Doki a krumplipürében turkált a villájával.

– Ha pár hét múlva bezár a kávézó, minek pólókat gyártani? Csak az időt pocsékolod.

Mindannyian rá néztünk.

– Mi az? – kérdezte.

– Anna Kate épp most magyarázta el, hogy a pólókkal pénzt szereznek Summer Pavegeau továbbtanulására.

– Tényleg? Azt a részt nem hallottam. – Doki az édes teájáért nyúlt, kortyolt egy nagyot.

Natalie Seelie-re nézett, aggodalmasan összehúzta a szemöldökét.

– Ami a kávézót illeti – kezdtem, és igyekeztem nem kioktatni Dokit.

Most már igazán tudatnia kell a családjával, hogy mi is van az egészségével. Ez nem volt fair velük szemben. – Gondolkodom egy ideje azon, hogyan lehet továbbvinni a kávézót, amíg tanulok. Talán megbízok egy csapatot. Továbbra is én sütöm a pitét, egy nap alatt ideérnek. Jena szerint így nem fog menni, de szerintem, ha van akarat, van megoldás is.

– Úgy látom, boldog vagy a kávézóban, Anna Kate – jegyezte meg Seelie. – Egészen átszellemülsz. A saját szememmel láttam. Miért nem halasztasz egy évet és adsz magadnak időt Wicklow-ban? Amíg ismét talpra áll a kávézó.

Ollie a takaróját tekergette, és elcsente Natalie-tól a zsemlét, amíg Natalie ezt mondta:

– Szerintem jó ötlet. Adj időt magadnak!

– Nem – szólt közbe Doki. – Szó sem lehet róla. Ne ültessetek ötleteket Anna Kate fejébe, csak mert nem akarjátok, hogy elmenjen innen. Hogyha halaszt, a végén még egyáltalán nem fog elmenni. Túlságosan is kényelmesnek találja itt az életet, és akkor annyi.

Seelie jeges pillantást vetett Doki felé.

– Ezt a döntést nem nekünk kell meghoznunk. Hanem Anna Kate-nek.

Nyilvánvalóan nem biztos benne, hogy el akarja-e adni a kávézót. Ha vannak választási lehetőségei, azzal enyhül rajta a nyomás.

– Már meghozta a döntését – mondta Doki. – Nem úgy van, hogy augusztusban kezdődnek az órái?

– Az azelőtt volt – jelentette ki Seelie összeszorított foggal. – Anna Kate-nek időközben más választása is lett.

Doki álla előreugrott, az arca elsápadt.

– Az orvosi egyetem az egyetlen választása. És minél előbb elkezdi, annál jobb, hogy aztán átvehesse a praxisomat. Inkább előbb, mint később.

– Álljunk meg egy pillanatra – szóltam közbe dermedten. – Ki beszélt a te praxisodról? Nekem nem kell.

– Úgy volt, hogy AJ veszi majd át, ami azt jelenti, hogy most pedig rád száll – mondta Doki.

Hányingerem támadt, megmarkoltam az ölemben a szalvétát, tekergettem, forgatgattam. Hát egész idő alatt nem vettem észre a valódi szándékokat?

– A szónoklat arról, hogy meg akarod ismerni az unokádat… a továbblépésről. Az nem is rólam szólt, igaz? Hanem rólad. Arról, amit te akarsz. – Tudtam, hogy manipulál engem, de a mértékét nem ismertem föl.

– Kapitális! – kiáltott fel Natalie. – Kapitális!

– Micsoda? – meredt rá Seelie. Natalie a pelenkazsákért nyúlt.

– Menjünk, Anna Kate. Doki kőkemény lett.

– Eden is azt akarta, hogy apád nyomába lépj. Te magad mondtad. Az ő nyoma pedig hozzám vezet. Az én praxisomba.

– Uram, irgalmazz – suttogta Natalie.

– Ígalmazz – visszhangozta Ollie a takaró alól. Majd szétfeszített a düh.

– Az apám nyoma, igen. De a cipő az enyém. Szép lenne, ha valamikor valakit tényleg érdekelne, hogy én mit akarok. Egyszer azt kérdezted tőlem, megbántam-e valamit, és én azt mondtam, igen. Egyetlen dolgot. Azt, hogy megígértem anyámnak, hogy orvos leszek. Azért tettem, mert tudtam, hogy ő ezt szeretné, és én örömet akartam szerezni neki. Ígéretet tettem. Megtörtént. Végigcsinálom, de azzal vége lesz. A többi az én döntésem.

– Tudod, mit gondolok a megbánásról. – Doki felállt.

A fülemben csengtek a szavai, amiket akkor mondott, mikor először találkoztunk.

Szerintem a megbánás olyan, mint a rák. Belülről kifelé haladva felfal.

Nyomban elpárolgott a haragom. Lehet, hogy az első találkozásunk alkalmával megmondta, mi a baja? Rák?

Jó isten!

– Levegőre van szükségem – mondta Doki. – Majd folytatjuk ezt a beszélgetést.

– Papa? – szólalt meg Natalie. – Jól vagy?

– James? – ugrott fel Seelie.

Láttam, hogy Doki megtántorodik, de mielőtt összeesett volna, elkaptam.

Natalie

– Hazudott nekem. – Azt hittem, ott hasad meg a szívem.

– Jó, hogy csak nem mondta el, mi van, de ez akkor is hazugság. Nyíltan megkérdeztem tőle, jól van-e, de kitért a válaszadás elől.

– Szerintem nem akarta, hogy aggódj – mondta Anna Kate véreres szemmel.

– De ez akkor is hazugság, nem igaz? És ettől nem fáj kevésbé. Anna Kate a kezem után nyúlt, ugyanakkor Cam hangját hallottam, megint akadálytalanul betört a gondolataimba.

Van, hogy azért hazudnak az emberek, hogy a szeretteiket megóvják.

Anna Kate-tel egymás mellett ültünk a kórház várójában. Faylene Wiggins – egy áldás az az asszony – eljött Ollie-ért. Elvitte Marcyékhoz, hogy ott játsszon Lindy-Louval, amíg érte nem megyek.

Pár órája ott voltunk már, vártuk, hogy a papát saját felelősségére hazaengedjék. Erősködött, hogy a kórházban semmit nem tudnak tenni érte, amit otthon ne lehetne megtenni, és senki nem tud semmi olyat tenni vagy mondani, amivel le lehetne erről beszélni őt.

Hazaküldték hát, és ellátták hospice ellátásra vonatkozó tájékoztatással. Rák.

A papa rákos. A betegség már felfalta a hasnyálmirigyét, hatással van a májműködésére, áttétet képzett a tüdejében és a gyomrában.

A papa csaknem hat hónapja tudta, és nem szólt egy szót se. Egyetlen átkozott szót se. Már nem lehetett kezelni. Gyógyíthatatlan volt.

Legföljebb pár hónapja lehetett hátra. Szerencsés esetben. Kóválygott a fejem, úgy éreztem, az élénk színű falak rám omlanak.

Minden porcikám fájt, kétségbeesetten haza akartam menni, úgy tenni, mintha az egész csak rémálom lenne, amiből bármelyik pillanatban felébredhetek.

– Azt tudtam, hogy beteg – szólalt meg Anna Kate érdes hangon. – De azt nem tudtam, mennyire súlyos a betegsége.

Annyira ködös volt az agyam az érzelmeimtől, hogy eltartott egy percig is, mire teljesen felfogtam, mit mondott Anna Kate. Felé fordultam.

– Te tudtad, hogy beteg? Honnan tudtad?

– Láttam rajta – válaszolta. – A bőre színét, meg azt, hogy sárga a szeme fehérje… Nekem azt mondta, jár orvoshoz.

Mint akit megégettek, elengedtem Anna Kate kezét.

– Mióta tudod?

Anna Kate arca összerándult.

– Az első találkozásunk óta, ott a kávézóban.

– Miért nem szóltál nekem? Vagy a mamának? Hogy tarthattál meg magadnak ilyen súlyos dolgot? – kérdeztem éles hangon.

Pont úgy hangzott, mintha a mama mondta volna. A régi. De nem érdekelt.

Anna Kate zöld szemébe fájdalom ült ki.

– Nem tudtam, milyen súlyos. Eleinte úgy gondoltam, semmi közöm hozzá, aztán pedig megkért, hogy ne szóljak. Én pedig megígértem.

– Vannak ígéretek, amiket muszáj megszegni, Anna Kate. Nem hiszem el, hogy nem mondtad meg nekem.

– Megígérte nekem, hogy ő elmondja.

– Dehát nem mondta el, nem igaz? Neked kellett volna, Anna Kate. Meg kellett volna mondanod nekünk.

Hazugság, hazugság, mindenütt.

Az apád haldoklik. Egyszerre a fülemben csengett a hang, a gyomrom forogni kezdett.

Én is tudtam – valaki megmondta nekem. Épp csak nem figyeltem rá eléggé.

Miért nem figyeltem rá eléggé?

Sav mart a torkomba. Ha nem megyek ki a váróból, itt fogom elhányni magam. Felugrottam és kiszaladtam. A kijárat felé tartottam, azt gondoltam, a friss levegő segíthet.

Ám ahogy kiléptem és nagy levegőt vettem, rögtön tudtam, hogy semmi sem segít. Forrón záporoztak a könnyeim, és minél inkább próbáltam visszatartani őket, annál szaporábban hullottak.

Az apám haldoklott.

23

A riporter szinte teljesen idegen volt a városban, de még ő is hallott dr. Linden diagnózisáról. A vendégek körében népszerű téma volt.

– Dr. Linden, köszönöm, hogy időt szánt rám.

– Kérem, szólítson Dokinak. – Doki az elviteles kávéspohár köré fonta a kezét. – Nem vagyok benne biztos, hogy bármilyen információval is hozzá tudok járulni a cikkéhez. Ugyan tudok a fekete rigókról, de soha semmi közöm nem volt hozzájuk.

– Semmi nem jut az eszébe?

Doki a csésze műanyag tetejére meredt.

– Csak annyit tudok biztosan, hogy a fekete rigók már jóval előttem itt voltak, és jóval azután is itt lesznek, hogy én elmegyek.

Anna Kate

– Hol van Mr. Lazenby?

Felültem az ágyban, kitöröltem az álmot a szememből és körülnéztem. Megesküdtem volna, hogy egy női hang azt kérdezte tőlem, hol van Mr. Lazenby. Senki nem volt a közelemben, de az ablak nyitva volt, és egy gébics körvonalát láttam a szúnyogháló mögött, a tollait borzolta az ablakpárkányon a reggeli fényben. Görbe szárnya elárulta, hogy ez az a madár, amelyik itt tanyázik a kávézó környékén, de nem úgy nézett ki, mintha be akart volna jönni.

Ami rendben is volt, ugyanis semmi kedvem nem lett volna végigkergetni a házon.

Visszafeküdtem. Teljesen lehetséges, hogy álmodtam a hangot, hiszen elalvás előtt Mr. Lazenbyn gondolkodtam. Öt napja láttam legutóbb, amikor durcásan hazament, aznap, amikor Pebbles nem bukkant fel reggelizni.

Oldalamra fordultam, és a párnát kényelmes helyzetbe pofoztam.

Rendszerint ilyenkor kászálódom ki zuhanyozni, de most minden másnál jobban szerettem volna a fejemre húzni a takarót és átaludni a napot.

A falakat bámultam, néztem, ahogy a reggeli fény bevilágított. Tudtam, hogy álmomban sírtam. A hír, hogy Dokinak csak pár hónapja van hátra, tátongó lyukat ütött a szívemen.

Három napja tudtam meg a diagnózist. Doki otthon pihent, Seelie mellette volt és gondját viselte. Natalie nem jött dolgozni, most már két napot kihagyott.

Dühös volt. Nagyon dühös. Amit azonban nem értett, az az volt, hogy Doki nemcsak neki hazudott, hanem nekem is. Mindannyiunknak.

Persze neki könnyebb volt rám haragudni, mint az apjára.

Az az arc, amit Natalie vágott, amikor kiderült számára, hogy én tudtam Doki betegségéről, ott kísért az álmaimban. Lesújtó tekintete azt mondta, elárultam őt. Csontjaimig hatolt a fájdalom, amit emiatt éreztem, és megkérdeztem magamtól, vajon miért is hallgattam.

Persze tudtam, miért. Mert megígértem.

Vannak ígéretek, amiket muszáj megszegni, Anna Kate.

Natalie szavai tőrként döftek belém, mert csak azt tudtam gondolni, hogy igaza van. Rossz döntést hoztam, és ezt is hozzátehettem a megbánásaimnak az utóbbi napokban gyorsan bővülő listájához.

Megbántam, hogy nem szóltam Natalie-nak Doki egészségi állapotáról, és súlyosan megbántam, hogy egyáltalán idejöttem Wicklow-ba.

Anyám óva intett, hogy tartsam magam távol innen, meg kellett volna szívlelnem a figyelmeztetését. Ha úgy teszek, most is Massachusettsben lennék, boldog tudatlanságban, ami ezt a bájos kisvárost illeti.

Mindenesetre tudatlanságban.

Mert az igazat megvallva északon egyáltalán nem voltam boldog. Miután idejöttem, csak akkor találtam meg az igazi boldogságot. Beleszerettem a kávézóba, Zé kertjébe és a környékbeliekbe.

Jó ég, a környékbeliek!

Faylene, Summer, Jena, Íjas, Gideon…

A másik oldalamra fordultam, ismét belepofoztam a párnába.

A fejemben a feketerigó-dalt énekelve próbáltam visszaaludni, de az agyam nem hagyta. Félredobtam apám takaróját.

Ideje volt fölkelnem. Felöltöznöm. Elkezdeni a napot. Sok teendő várt rám.

Egy nap, amibe bele kell férnie annak, hogy ránézek Mr. Lazenbyre.

* * *

Már alaposan benne jártunk a délelőttben, amikor a kávézót Íjas és Jena nagyon is hozzáértő felügyeletére bízva nekiindultam a városnak. Előbb Mr. Lazenbyre akartam ránézni, utána pedig Dokit meglátogatni.

Reménykedtem benne, hogy Natalie-val is tudok beszélni. Bántott, ahogy most voltunk egymással, nagy szükségem volt rá, hogy rendezzem a dolgainkat. Valahogy. Valamennyire.

Egy szűk mellékutcán találtam meg a házat, amelyet kerestem. Látszott, hogy a kék színű, faborítású családiháznak szépen gondját viselik. Friss festése ragyogott, a gyepet nemrég nyírhatták, a kerti ösvény mentén megannyi virág pompázott.

Elsétáltam egy lugas alatt, aztán a bejárathoz érve megnyomtam a csengőgombot. Hallottam bentről a jelzőhangot.

– Menjen el – szólt ki Mr. Lazenby a zárt ajtón keresztül.

– Anna Kate vagyok.

– Akkor is menjen el! Menjen innen!

– Hoztam egy kis ennivalót a kávézóból. Rántottát, édesburgonya-ropogóst, szalonnát… – Az ajtó kinyílt, én pedig csak mosolyogtam a morcos Mr. Lazenbyre. – Pebbles beteg, és tudni akartam, nem beteg-e maga is. Mindketten nagyon hiányoztak nekem az utóbbi pár napban.

– Pebbles beteg? – kérdezte Mr. Lazenby, miközben elvette tőlem az elviteles dobozt. – Mi a baja?

Ugyan kinyitotta az ajtót, de az világos volt, hogy nem fog behívni.

– Valamilyen vírust kapott el. Lázas és köhög. Faylene szerint a múlt héten kezdődött. Kicsit pihen, és rendbe jön.

Mr. Lazenby megvakarta fehér borostás állát.

– Akkor talán lehet, hogy emiatt hagyta ki a reggelit múlt pénteken?

Érdekesnek találtam, hogy így megmaradt az emlékezetében Pebbles távol maradása.

– Meglehet – válaszoltam. – Ezen a héten sem volt még.

– Akkor talán rá kellene néznem – jelentette ki Mr. Lazenby, homlokráncolásával megsokszorozva a szeme körüli ráncokat. – Gondolja, hogy rossz néven venné?

Próbáltam mosolyogni.

– Nem, biztosan nem.

– Meglátjuk. Köszönöm az ennivalót, Miss Anna Kate. – És ezzel becsukta az ajtót.

Feltűnt, hogy meg se kérdezte, van-e pite a dobozban. Mintha átértékelődtek volna a dolgok a fejében.

A vaksi vén bolond végre meglátta a fényt.

Gyorsan átsétáltam Dokiékhoz. Seelie mosolyogva fogadott, amikor ajtót nyitott.

– Be kell nyugtatóznom ezt az embert, hogy ágyban tartsam – mondta köszönés helyett.

Némiképp zavartan átölelt – a szeretet kifejezése irányomban még most sem ment könnyen neki, amiben az is benne volt, hogy én sem tudtam jól fogadni. A kapcsolatunk fokozatosan épült ki, egyszerre csak egy-egy kényelmetlen öleléssel. – Golfozni akar. – Úgy tűnt, Seelie nem aludt valami jól. Vörös szeme alatt sötét árkok ültek. – Az Úr legyen irgalmas hozzám. Natalie és Ollie odafenn vannak vele, próbálják rávenni, hogy egyen valamit.

A hall tele volt virággal, csokrokkal és mindenféle méretű és formájú virágdísszel.

– Látom, a hír gyorsan terjed.

– A hűtőben tucatnyi egytálétel, meg vagy ugyanannyi fahéjas kalácsunk is van. Önkéntes pékeink kitettek magukért.

Csaknem felnevettem az „önkéntes pék” hallatán.

– James persze nem kér semmit. Esetleg készítenél neki valamit? Azt biztosan megenné, ha csak azért is, hogy téged meg ne bántson. Ezúttal egy kis csalástól sem riadok vissza, Anna Kate.

– Majd hozok valamit. – Talán gyógyteát is. Ezen a ponton ártani már nem árthat. – Hogy van Natalie?

– Jamesszel rendben van, de velem eléggé lobbanékony és karcos. El van keseredve.

Bólintottam. Mindannyian el vagyunk keseredve.

– Menj föl! Helyet kell csinálnom a hűtőben még pár ételnek, de aztán én is megyek.

A falépcsőt futószőnyeg fedte, ami elnyelte a lépteim zaját. A lépcsőn felérve kihallatszott a nappaliból Ollie berregése, aztán Doki hangja.

– Segíts nekem, Natalie Jane, még nem vagy túl idős ahhoz, hogy hátrakössem a bokád.

– Ahhoz enned kell valamit – mondta Natalie. – És ez a kedvenced.

Bekukucskáltam a szobába. Ollie egy baldachinos ágy mellett a padlón tologatta a traktorját. Natalie az ágy mellett ült egy széken, kezében egy tányér vörösbab és rizs.

Amint észrevett, Doki felült az ágyon és így szólt:

– Ugye nem kaját hoztál te is?! Ha igen, vidd innen és nélküle gyere vissza.

– Nincs nálam kaja – mondtam és feltartottam a kezem. – Üres kézzel jöttem.

– Sziaszia! Annka! – Ollie megtanult annak rendje-módja szerint integetni, de nekem hiányzott a régi módi, amikor az egész karjával csapkodott.

– Szia, Ollie – integettem vissza.

Natalie letette a tányért az éjjeliszekrényre és felállt.

– Gyere, Ollie! Ideje indulnunk.

– Nem kell elmennetek – mondtam. Nagyon fájt a távolságtartó tekintete.

– Natalie? Már mész is? – kérdezte Seelie, amint a szobába lépett és megállt mellettem. – Hiszen csak most jöttetek.

Natalie felkapta Ollie-t.

– Később még benézünk. – És ezzel kettőnk között az ajtó felé indult.

– Rögtön jövök – mondta Seelie kurtán és ő is távozott.

Leültem Natalie megüresedett székére és próbáltam kitalálni, mit mondjak.

– Dühös – jegyezte meg Doki.

– Tudom.

– Rám dühös, de rajtatok veri le.

– Tudom.

– Vissza fog jönni – nevette el magát Doki. Én ebben nem voltam olyan biztos.

– Tudod, hogy enned kell valamit. Táplálékra szükséged van.

– Hónapokkal ezelőtt, amikor nem fogadtam el a kemoterápiát, nem hirtelen felindulásból döntöttem így. Hanem azért, mert nem akartam az utolsó napjaimat azzal tölteni, hogy kórházról kórházra járok, és kutyául érzem magam a kezelésektől, amiket azért kapok, hogy jobban legyek. Élni akarok, Anna Kate. Nem akarok ágyban feküdni, kiszolgáltatva, nem akarom, hogy mesterségesen tápláljanak. Szóval kérlek, hagyj ezzel békén.

Felé böktem.

– Mi viszont azt szeretnénk, ha minél tovább velünk maradnál. Neked hónapjaid voltak, hogy kezdj valamit a diagnózisoddal, de minket most ért a sokk, hadd csináljuk a felhajtást egypár napig. Ugyan mi fog történni, ha nem eszel? Vagy ha nem iszol eleget? Fejezd be a makacskodást, és ne próbáld bizonygatni nekünk, hogy jól vagy. Mert nem vagy jól.

Doki nagyot sóhajtott.

– Rendben. Add ide azt a tányért. Nem kell úgy felizgatni magatokat.

– Hát, nem is tudom. Szerintem valaki ezért elég sokat tett. Odaadtam neki a tányért, ő pedig csipegetni kezdte az ételt.

– Rémesen viselkedtem vasárnap. Sajnálom.

– Ezt hagyd abba! – szóltam rá. – Az a múltban volt, mi pedig a jövőre összpontosítunk, nem emlékszel?

– Emlékszem, de én egy kissé el is túloztam ezt a jövőre összpontosítás ügyet. Az elmúlt hónapokban azon voltam, hogy rendbe szedjem a dolgaimat, és fájt a gondolat is, hogy eladjam a praxisomat, az örökségemet egy idegennek. Amikor felbukkantál, és megtudtam, hogy orvosnak készülsz… – Letette a tányért, megigazgatta a takaróját. – Túlságosan előre szaladtam. Ez nem volt helyes a részemről, és persze nem is volt fair.

A szék kárpitjához dörzsöltem az ujjaimat.

– Arra gondoltam, hogy talán nem is lehet olyan rossz családorvosnak lenni és továbbvinni az örökségedet.

Barna szemében szánalom csillant meg.

– Azokban a sötét és csöndes órákban, amikor magamra maradtam a gondolataimmal, nem aludtam sokat, és rá kellett jönnöm, hogy tévedtem. A praxisom nem az örökségem. Az csak egy hely. Egy dolog. Munka. Az örökségem az, aki vagyok, az ember, aki vagyok, a családom. Jóval azután is, hogy elmegyek, tovább élek benned, Natalie-ban, Ollie-ban és Seelie-ben. Mindig ott lesztek a szívemben, és egy részem mindig ott lesz a ti szívetekben. Ha valami, hát ez az igazi örökség. Egyetértesz?

Család.

Megszorítottam a kezét, kipislogtam a szememből a könnyeket.

– Egyetértek, Doki. Egyetértek.

Natalie

– Állj meg, de azonnal, ifjú hölgy.

Már majdnem a hátsó bejáratnál voltam, amikor anyám jéghideg hangja megállított. Letettem Ollie-t és megfordultam.

– Ne most, mama.

– De most. Tudom, hogy el vagy keseredve. De az nem segít semmin, ha ezt Anna Kate-en vered le.

– Szóval te is az ő oldalán állsz?

– Senkinek az oldalán nem állok. Nincsenek oldalak. A szívem majd széttörte a bordáimat.

– Nem mondta meg nekünk, hogy a papa beteg.

– Nem az ő dolga volt, hogy megmondja. Hanem apádé. Ő a beteg. Ha dühös vagy, rá legyél dühös. Ő érdemli meg a haragodat.

– Hogy mondhatsz ilyet? Haldoklik.

– Attól még nem kevésbé felelős azért, amit tett. Hat hónappal ezelőtt döntött úgy, hogy nem szól nekünk. Márpedig annak a döntésnek semmi köze Anna Kate-hez.

Úgy éreztem, szétrobban a mellkasom.

– Anna Kate-nek meg kellett volna mondania.

A mama felém nyúlt, de én elléptem előle. Ha hozzám ér – vagyis érzelmet fejez ki irántam –, darabjaimra hullok, és nem voltam benne biztos, hogy újra össze tudom rakni magam.

– Nem Anna Kate a hibás. Senki nem hibás. Nem látod, mit művelsz, Natalie? Úgy viselkedsz vele, ahogy én viselkedtem Eden Callow-val egész idő alatt. Azért kell neked valaki, akit hibáztathatsz, mert így enyhíted a fájdalmadat. Tapasztalatból tudom, hogy ez nem segít. Azért vagy elkeseredve, mert szereted az apádat. De a fájdalmadon csak úgy kerekedhetsz felül, ha továbbra is szereted őt. Különösen azután, hogy már nem lesz velünk.

Szívem szerint a fülemre szorítottam volna a kezemet, hogy ne is halljam, amit mond. Ki kellett mennem. Hogy lélegezhessek. Nem kaptam levegőt. Majd’ megfulladtam.

Fuldokoltam.

Felkaptam Ollie-t.

– Mennem kell – mondtam. Kinyitottam az ajtót és kirohantam.

– Szia! – kiáltott Ollie.

Forró szellő hozta felém a mama szavait.

– Nem segít, ha elmenekülsz, Natalie. Soha nem segített. És soha nem is fog.

Vakon visszabotorkáltam a kisházba, közben azon töprengtem, hova mehetnék. Hol rejtőzhetnék el. Kellett egy hely. Levegő kellett.

Félig fenn jártam a veranda lépcsőjén, amikor megszólítottak.

– Natalie?

– Sziaszia! – szólalt meg Ollie.

– Szia, kicsikém! – mondta Cam.

Pislogtam, igyekeztem megfékezni száguldó gondolataimat.

– Cam? Hogy kerülsz ide?

– Hallottam Dokiról. Gondoltam, idejövök és rád nézek. Jól vagy?

Hogy jól vagyok-e? Eszelős nevetésben szerettem volna kitörni, de tartottam tőle, hogy csak sírás lenne belőle.

– Nem – suttogtam. Annyit elértem, hogy nem csuklott el a hangom.

– Mire van szükséged? – kérdezte kezét a karomra téve. – Mit tehetek érted?

Békére… arra volt szükségem. Tekintetem találkozott az övével.

– Áll még az ajánlatod, hogy elviszel bennünket a vízeséshez?

– Persze. Mikor?

– Most – válaszoltam. – Most rögtön. Egészen összehúzta a szemöldökét.

– Biztos?

– Egészen biztos.

Mielőtt lebeszélt volna, átadtam neki Ollie-t és bementem a házba. Gyorsan felkaptam a pelenkazsákot, becsomagoltam Ollie takaróját és valami rágcsálnivalót, de egy perc elteltével már kinn is voltam. Kivettem a kocsimból Ollie gyerekülését, és áttettem Cam terepjárójába.

Egész idő alatt úgy tettem, mintha észre se vettem volna, hogy a mama mindezt végignézte az ablakból. És mintha az, amit a mama a konyhában mondott, nem fájna még a bánatomnál is jobban.

24

Anna Kate

Nehéz feladatnak bizonyult tenni a dolgomat. Mentát aprítottam, de ma délután nem nyugtatott meg az illata. Aggódtam Doki miatt, Natalie miatt és magam miatt.

Mialatt az örökség jelentőségén tűnődtem, tekintetem az eperfákra vándorolt.

Éles fájdalom zökkentett ki a gondolataimból, és eldobtam a kést. Megvágtam az ujjamat. Vér csorgott le az ujjbegyemen, a látványtól megszeppentem. Ez is az egyik oka annak, hogy nem nagyon érdekelt a hagyományos orvoslás. A vér látványától remegni kezdek. Letéptem egy darabot a papírtörlőből, felitattam vele a vért, aztán a vágásra szorítottam.

Jól tudtam, hogy óvakodnom kell az éles tárgyaktól, amikor nem tudok rendesen figyelni, de a fejembe vettem, hogy készítek Dokinak gyógyteát, ami segít neki aludni. Csakhogy a kedvenc keverékem, a kamilla-menta fogyóban volt.

Tucatnyi kamillavirág hevert a konyhapulton, most szedtem őket, bámultak rám hetyke margarétaarcukkal azt kiáltozva, hogy minden rendben lesz.

– Nekem azért vannak kétségeim, kicsikék – mondtam nekik.

Megnéztem az ujjam, láttam, hogy a seb nem mély. Megmostam a kezem, egy kis kalendulakenőcsöt tettem a vágásra és bekötöztem. A kést megmostam, ha netán vér került volna rá, aztán folytattam az aprítást.

Amikor elég mentám lett, összekotortam, és a kamillával együtt egy tálcára tettem.

Mialatt betoltam a tálcát az aszalóba, lépéseket hallottam a terasz felől, fölnéztem, és Summert láttam a bejárat felé közeledni.

A szúnyoghálós ajtó csapódott mögötte, miután belépett.

– Mi jót főzöl? Várj csak! – Beleszagolt a levegőbe. – Mentát érzek. És almát?

– Nem alma. Kamilla – válaszoltam. A friss virágoknak valóban enyhén almaillatuk volt.

– Tea? – kérdezte mosolyogva.

– Nem tehetek róla.

Elnevette magát, a dobozát a konyhaszigetre tette.

– A mamám mindig azt mondta, hogy ha van valamilyen tehetséged, azt használd.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy asszonyokból álló kelta család. Ezeknek az asszonyoknak gyógyító erő lakozott a kezében, mindenkinek csak adtak, pontosan tudták, milyen értékes a föld, és gyógyítottak, nyugtattak, vigasztaltak a kincseivel, közben pedig békével és boldogsággal töltötték el az emberek lelkét.

Az aszaló szinte egyetértően búgott.

– Okos volt a mamád – mondtam végül. – Dokinak készül. Mármint a tea. Segíteni akarok neki, ahogy tudok.

Summer szeme elkomorult.

– Remélem, enyhülést hoz neki.

Summer kedves lány volt és jószívű. Próbált megbocsátani a Lindeneknek – egészen pontosan Seelie-nek – azért, ahogyan az apjával bántak, de nem ment könnyen. Idő, mondtam magamnak. Csak időre van szükségük.

Ahogy rájuk gondoltam, eszembe jutott, hogy még nem kaptam a kezembe a rendőrségi jelentést. Mindig volt valami, ami eltérített.

Summer tett egy mozdulatot a doboz felé.

– Pólókat hoztam a hétvégére.

Felnyitottam a dobozt, és elmosolyodtam a Fekete Rigó kávézós logó láttán.

– A papád kitesz magáért. A pólónyomás és a szobakiadás között szokott néha aludni?

– Alkalmazza egy unokatestvérét. Művész. Fort Payne-ben alkalmi munkákat végzett. Most a papának segít pólókat készíteni. Közösen terveztek még pár wicklow-s pólót, és már az egész városban árulják őket.

Elmosolyodtam azon, hogy azt mondta, „az egész városban”. Ugyanis az összes üzlet egyetlen utcában sorakozott, de amilyen nyüzsgés volt az üzletek előtt, úgy tűnt, a város a szárnyait bontogatja.

– Teljesen fel van dobva attól, hogy vendégek veszik körül. Minden reggel készít nekik reggelit. Azt mondta, szívesen próbál ki új ételeket olyan közönségen, akik nem tudnak elmenekülni előle. Jó látni, hogy olyan… boldog. Tényleg élvezi, hogy madarászok laknak nálunk, és már azon gondolkodik, hogy ha elmegyek tanulni, a főépületet fogadóvá alakítja, hivatalos engedélyt kér, meg minden.

– Tényleg?

– Tényleg. És Anna Kate, már most megvan a pénz a tandíjam első részletére. Ha így megy az üzlet, ahogy most, bőven lesz a többire is. Ja, és szereztem állást is. A könyvtárban.

– Summer! Ez csupa fantasztikus hír! De jó!

– Nem tudom eléggé megköszönni a segítségedet, Anna Kate. Nélküled nem sikerült volna.

– Nem, nem. Ez nem az én érdemem, Summer.

– Hanem kié? Mert mielőtt betoppantál… – grimaszolt egyet. Elnevettem magam.

– Azt hiszem, Zéé az érdem. Az ő ötlete volt, hogy jöjjek Wicklow-ba a kávézót vezetni. Ha nem hozol tojást, talán meg se ismerlek. Ha nem ismerlek meg, nem hiszem, hogy valaha is megtalálom a Harry Potter-szobát. Szinte úgy tűnik, mintha Zé az egészet előre kitervelte volna.

Ahogy kimondtam, bizsergést éreztem a tarkómban. Zé valahogy kitervelte volna az egészet? Summer elmosolyodott.

– Én szívesen gondolom ezt. Mindenesetre köszi, Zé – mondta hangosan.

A hátsó ajtó nyitva volt, azt reméltem, Zé ott pihen valahol az eperfán és hallotta a hálálkodást.

– Tudom, hogy csak Zé végrendelete miatt maradtál itt, de akkor is nagyon köszönöm, Anna Kate. Zé halála után azt hittem, soha többé nem ehetek feketerigó-pitét. Azzal, hogy idejöttél, újabb álmokkal ajándékoztál meg. Nem tekintettem úgy, hogy ez magától értetődik. Bevallom, szomorú vagyok, hogy talán nem lesz többé pite, de már így is megtanítottak arra, amit meg kellett tanulnom.

– Mi lenne az? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal.

– Hogy akit igazán szeretünk, az nem távozik el teljesen. Mindig ott lesz velünk az emlékeinkben… és az álmainkban.

És a szívünkben.

Mindig ott lesztek a szívemben, és egy részem mindig ott lesz a ti szívetekben. Ha valami, hát ez az igazi örökség.

– És ha ez a tudás nem a legnagyobb ajándék – tette hozzá Summer –, akkor nem tudom, mi az.

Natalie

– Jobban vagy? – kérdezte Cam egy órával később.

A vízesés alatti medence szélén ültünk egy pléden. Ollie közöttünk aludt, a takaróját párnának használta. Két kis keze a feje fölé vetve pihent, egyikben a zöld traktort szorongatta. Arca nyugodt volt és angyali, mellkasa ütemesen járt le-föl. River is aludt, fejét Ollie lábfejére hajtva halkan horkolt.

Nagy levegőt vettem, fölcsippentettem egy tűlevelet a földről és elpöcköltem.

– Zavarban vagyok.

– Miért?

– Bolondot csináltam magamból.

A mama szavai csengtek a fülemben, és agyamnak azok a távoli részei visszhangozták, ahol a legmélyebb félelmeim lakoznak.

Azért kell neked valaki, akit hibáztathatsz, mert így enyhíted a fájdalmadat.

Pontosan ez csináltam.

Anna Kate-et akartam hibáztatni azért, ami a papával történik. És Mattet akartam hibáztatni a saját haláláért.

Mert nekem fájt. Jó ég, hogy fájt!

Mert másképp nem tudtam megküzdeni, csak úgy, ha elmenekülök.

Csakhogy egyik esetben se volt hova menekülni.

A halál elől nem lehet elrejtőzni.

– Bocsánatot kell kérnem Anna Kate-től meg az anyámtól. És talán még a kórházi személyzettől is.

– Olyan gáz? – kérdezte.

– Amilyennek gondolod, azt még szorozd meg legalább tízzel.

– Biztosan megértik. – Cam a csuklójára támaszkodva hátradőlt, a lábát előrenyújtóztatta. – Nincs szabálykönyv arra, hogyan kell viselkedni, amikor elvakít a rossz hír, Natalie.

Behunytam a szemem, hagytam, hogy megnyugtasson a vízesés, a becsapódó víz, a patak partjának verődő finom hullámok. – Szörnyen viselkedtem, rajtuk töltöttem ki a bánatomat.

Ha az anyám nem beszél a fejemmel, egyhamar nem térek észhez. Van úgy, hogy az igazat nehéz meghallani. Még nehezebb elfogadni.

– Biztosra veszem, hogy senki nem ítél el – mondta Cam.

– Én ítélem el magam.

– Hagyd abba!

– Mondd meg, hogyan! Kérlek. És ha már benne vagy, megbocsátásból is leckét kell vennem. Azt sem tudom, hogy kell csinálni.

A bokájánál keresztezte a lábait.

– Számomra az első lépést az jelentette, hogy megpróbáltam megérteni a miértet. A volt feleségem helyébe képzeltem magam. Próbáltam az ő szemszögéből látni a házasságunkat. Egyedül élt, én kilenc-tíz hónapokra is távol voltam a világ másik végén. Értem, hogy valószínűleg magányos volt.

– Te is ugyanolyan sokáig voltál távol tőle. Te kerestél valaki mást?

– Nem – rázta meg a fejét. – De most nem rólam van szó. Ha apád helyébe képzeled magad, mit tettél volna, ha te kapod azt a diagnózist?

A papa elmondta nekem, miért tartotta titokban a rákot: azért, mert a lehetőségekhez képest normálisan akart élni, és nem akarta, hogy az emberek szánakozva nézzenek rá, sajnálják, és minden héten vigyenek neki egy banánkenyeret.

– Nem tudom. – A papa ismerős húrokat pengetett azzal, amit mondott.

Én se szerettem a szánakozó pillantásokat, se a sajnálkozást. De azt nem tudtam, hogy egy ilyen diagnózis terhét képes lettem volna-e egyedül cipelni.

Most azonban nem rólam volt szó. Hanem az apámról.

Messze a legerősebb ember, akit ismertem. Ahogy gondoskodott a családról AJ halála után… És gondoskodott rólam…

– Azt hiszem, tudom, miért csinálta. – Újabb tűlevelet csippentettem föl a földről, meghajlítottam az ujjaim között. – Bevallani se akarom.

– Miért?

– Mert az megbocsátás lenne a tettére. Neki. Én pedig még most is dühös vagyok rá, még nem tudom annyiban hagyni.

Cam kortyolt egy kis vizet a termoszából.

– Azért vagy dühös, mert nem mondta meg? Vagy azért, mert haldoklik?

Felálltam, leporoltam a kezem, elindultam a víz felé. Ráhagytam Camre, hogy a dolog mélyére lásson. Sajátos képessége van ahhoz, hogy átlásson rajtam. Ahogy éreztem, hogy a közelembe ér, így szóltam:

– Ez nem fair.

– Nem, nem az. Egyikőtökkel szemben sem. Hátrapillantottam az alvó Ollie-ra, és megsajdult a szívem.

Ollie nem tudta, mennyit veszít. És mennyit veszített már eddig is. Nem tudtam, ez jó vagy inkább nem. Egy ponton azt gondoltam, hogy jó, de most nem voltam benne olyan biztos.

Ollie soha nem fogja megismerni Matt nevetését, nem fog emlékezni rá, hogy az apja puszikkal borítja el a kis arcát. És nem fog emlékezni arra sem, hogy a nagyapja olvas neki, ő pedig mindennél nagyobb biztonságban van az ő szerető karjaiban.

A lezúduló vízből apró cseppek hullottak a lábamra.

– Te hogyan bocsátottál meg a feleségednek?

Cam felkapott egy kavicsot, kacsázott vele egyet a vízen.

– Nem is tudom pontosan. A megbocsátás nem tudomány. Inkább érzés. A szívem mélyén mindig azt akartam, hogy boldog legyen. Velem nem volt boldog. Szerettem őt annyira, hogy el tudjam engedni.

Visszanéztem Ollie-ra. Meg se moccant.

– Nem voltál dühös?

Cam újabb kaviccsal kacsázott, és amikor válaszolt, némi irónia vegyült a hangjába.

– Voltak pillanataim.

Kavicsok csillogtak a sekély vízben.

– Hogy lettél úrrá rajta?

– Döntést hoztam. Vagy azon rágódom, hogy mi történt, és hagyom, hogy az alakítson engem, vagy megfogadom azokat az értékes – és időnként fájdalmas – leckéket, amiket ebből a kapcsolatból tanultam, és továbblépek. Talán találok valakit, aki majd ugyanúgy szeret engem, ahogy én szeretem őt. A döntés nem volt nehéz. A továbblépést választottam. Idejöttem Wicklow-ba, új életet kezdtem, és most itt vagyok…

Itt volt.

– Még most is szereted? – Nem akartam tudni, miért fáj annyira ez a kérdés.

– Nem – mondta. – A szerelem könnyebben elmúlik, mint hinnéd, amikor megtudod, hogy a feleséged lelépett egy kábeltévé-szerelővel.

– Sajnálom.

– Ne sajnáld. Ha nem tette volna… most nem lennék itt. Nem igaz? – A szemembe nézett és elmosolyodott. – Veled.

Én is elmosolyodtam.

– Vajon miért érzem úgy, hogy ezért köszönettel tartozom neki? Cam elnevette magát.

– Sziaszia! – rikkantott Ollie, River pedig ugatni kezdett.

Épp úgy fordultam meg, hogy láttam, amint Ollie elszalad a lábam mellett, be a vízbe, boldogan sikít és hasra esik. Utánakaptam, térdre zuhantam. A víz a szemembe fröccsent, ahogy Ollie kicsúszott a kezem közül. Nem! Előrébb kúsztam, vakon tapogatóztam. Aztán hirtelen egy erős kéz ragadta meg az alkaromat, véget vetve a fetrengésemnek, majd Cam nevetése törte meg eszelős állapotomat.

– Minden rendben, Natalie – mondta. Ollie itt van.

Hála istennek! Ó, hála istennek. Ahogy felültem a derékig érő vízben és megdörzsöltem a szemem, a szívem a torkomban dobogott. Rögtön megláttam, mi váltotta ki Cam nevetését.

Ollie közvetlenül mellettem lebegett a hátán a vízen, haja szétterült a feje körül, arcát beszívta, csücsörített és ezt kiabálta:

– Alacska!

Cam kisegített a vízből.

– Nem is tudtam, hogy Ollie tud úszni.

Ahogy összeszedtem magam, kiemeltem Ollie-t a vízből és szorosan magamhoz öleltem. Soha, de soha többé nem engedem el.

– Alacska! – rikoltott Ollie, izgett-mozgott a karomban. – Kéééleeek!

Vissza akart menni a vízbe. Ahogy ki akart szabadulni a karjaim közül, egyszerre anyám jutott eszembe, és az, hogy az ő példája mutatja, mennyire nem érdemes félelemben élni.

Választás kérdése.

Abban a pillanatban egyetlen dologra tudtam gondolni: azt választom, hogy hagyom élni Ollie-t.

Mert ha továbbra is fojtogatom a saját szorongásommal, akkor tuti megfullad, és még csak egy csepp víz se kell hozzá. Ahogy nekem se kellett.

Lenyeltem a félelmemet – amelyet az óta a nap óta őrizgettem, amikor felhívtak a szörnyű hírrel, hogy mi történt Matt-tel –, és lassan visszatettem a vízbe Ollie-t. Lélegzet-visszafojtva figyeltem, hogy hasra veti magát, aztán gyorsan a hátára fordul. Vékony karjaival csapkodott, közben nagyokat nevetett.

– Nem tud úszni – válaszoltam Camnek akkora mosollyal, hogy megfájdult az arcom. – De lebegni, mint látjuk, tud.

És ez csakis azért lehetséges, mert a mama ragaszkodott az úszóleckékhez.

Igaza volt. Száz százalékig. Egy csomó dologban.

25

– Sziaszia!

A riporter integetett a kislánynak.

– Nagyon aranyos a lánya.

Natalie Walker az ujjaival fésülte a lánya haját, a puha loknikat egy türkizszínű hajpánt alá dugdosta.

– Köszönöm, szerintem is.

– Remélem, a segítségemre lehet ennek a – kezével körbemutatott a kávézón és a kertben sorakozó sátrakon – hűhónak a kronológiájával. Hogy lett a fekete rigókból ilyen szenzáció? A városban mindenfelé látom azokat a pólókat, meg plüssállatokat.

Natalie ajkán mosoly futkározott.

– Mindennek az az oka, hogy Anna Kate közkinccsé tette a fekete rigókat. Mindenki számára elérhetők lettek.

A riporter a konyha felé pillantott, a fiatal nőre, aki nevetve szelt föl épp egy pitét.

– Pedig hat héttel ezelőttig be se tette a lábát Wicklowba? Mi tartott neki ennyi ideig? Nem családi vállalkozás a kávézó?

Natalie átölelte a lányát.

– Ezeket a kérdéseket Anna Kate-nek tegye föl. Az, hogy visszatért, elkerülhetetlen volt, mert Wicklow a vérében van. Hiszem, hogy minden wicklow-i lány előbb-utóbb visszatér a gyökereihez. Az anyjához. Csak van, akinek ez több időbe telik, mint másoknak.

– Dehát az ő anyja meghalt, nem? Natalie állta a riporter tekintetét.

– Ha azt gondolja, hogy az számít, akkor nagyon nem figyelt arra, ami itt van.

Anna Kate

Másnap kora reggel Gideont láttam a hátsó teraszra lépni. A szokásos biciklis ruhája volt rajta, rövidnadrág, nedvszívó pólóval.

– Hát, helló, kedves idegen – mondtam, ahogy ajtót nyitottam neki. Kelletlenül elmosolyodott.

– Elnézést kell kérnem.

– Miért?

– Hogy egy darabig nem jöttem.

Az ajtó magától becsapódott, hagytam.

– Semmi szükség rá. Biztosan jó okod volt rá.

– Igen, de…

Tébolyult kopogás szakította félbe. Hátrapillantottam a bejárat felé. Mr. Lazenby.

– Korán itt van – jegyezte meg Gideon.

Mr. Lazenby fáradhatatlan kopogása eszembe juttatta az első wicklow-i napomat, amikor azért ébresztett fel, hogy megkérdezze, lesz-e aznap pite. Annyira akarta, hogy kapcsolatba kerüljön a feleségével. Az ajtóhoz léptem, kinyitottam.

– Minden rendben, Mr. Lazenby?

Aztán megláttam a zavart a ködös szemében, és tudtam, hogy nem, nincsen.

– Miss Anna Kate, nagyon sajnálom, hogy ilyen korán zavarom, de a segítségére van szükségem.

– A pite miatt van itt?

Mr. Lazenby megrázta a fejét.

– Nem. Tea miatt. Emlékszik, hogy egyszer teát ajánlott nekem köhögésre? Van még abból a teából? Pebbles nincs jól, és az orvos szerint nincs mit tenni, ki kell várni, míg a vírus kitombolja magát. Szegény nem tud rendesen aludni, a száraz köhögés ébren tartja, pihenés nélkül meg csak egyre rosszabbul lesz. Ugye tud neki segíteni?

– Jöjjön be! Hozom a teát. Csodát nem fog tenni, de annyira enyhíti a köhögést, hogy Pebbles tud majd aludni.

– A kis segítség is segítség – mondta. – Köszönöm.

A kamrába menet hallottam, hogy Gideonnal beszédbe elegyednek.

Keresgélni kezdtem a teakeverékek között. Fogtam az édesgyökeres üveget, egy csomag szűrőtasakot meg egy üres üveget, és visszatértem velük a konyhába.

– Az édesgyökértea magában is nagyon édes, nem kell bele cukrot tenni.

Van itt egy kis fahéj is, ez támogatja az immunrendszert, szóval ez is segíteni fog.

Gyorsan kimértem a szárított teát, és beletettem a kisebb üvegbe.

Leírtam, hogyan kell a szűrőtasak segítségével teát készíteni, és az egészet Fekete Rigó kávézós papírzacskóba tettem. Átadtam Mr. Lazenbynek, és kapott mellé egy elviteles dobozban cukkinis-cheddaros lepényt.

Látványosan beálltam az önkéntes pékek sorába.

– Adja át Pebblesnek a jókívánságaimat, kérem.

– Nem tudom eléggé megköszönni, Miss Anna Kate – mondta elérzékenyülten Mr. Lazenby.

– Már azzal megtette, hogy idejött. Most menjen.

Nem kellett kétszer kérni, gyakorlatilag futva hagyta el a kávézót és vette útját Pebbles felé.

– Szóval Pebbles és Mr. Lazenby? – kérdezte sarkon fordulva Gideon. Elvettem a csésze kávét, amit felém nyújtott.

– Hosszú időbe telt.

– Ha már a hosszú időt említed… Ma elkezdem a papírmunkát, hogy Zé végrendelete hivatalossá váljon. Technikailag van még pár hét hátra, de ez most már csak játék az idővel. Minden készen áll majd, hogy aláírd, ha itt lesz az ideje.

Gideon beszélt tovább, elmagyarázta a hagyatéki eljárást, de én a felét se hallottam annak, amit mond, mert a teásüvegre meredtem. Egészen pontosan a feliratára. Édesgyökér.

Mert a szíved ott van, ahol a gyökereid.

Zé mondta ezt nekem egyszer. Az ő gyökerei itt voltak Wicklow-ban.

Anyu gyökerei is.

És az enyémek is.

A gondolattól is meghasadt a szívem, hogy az ígéretem miatt el kell hagynom ezt a helyet.

– Anna Kate? Hallod, amit mondok? Fölnéztem.

– Bocs. Kicsit elvesztem a gondolataimban. Mit is mondtál?

– Azt mondtam, hogy tépelődöm. Eléggé.

– Min?

– Egy régi álmomon.

A pult alól elővettem egy hokedlit és leültem.

– Azt mondod, egy álmon? De ugye nem olyan álomról van szó, amit azután láttál, hogy ettél egy szelet feketerigó-pitét?

Gideon is előhúzott egy hokedlit.

– Ideje elárulnom, hogy a pite miatt élek Wicklow-ban. Amikor először jártam a városban, megálltam a Fekete Rigó kávézónál, hogy bekapjak valamit… Aztán éjjel a nagyapámmal álmodtam. Azt mondta, maradjak Wicklow-ban, nyissak ügyvédi irodát. Őszintén, nem gondoltam sokat az álomról, csak annyit, hogy jó volt hallanom a nagyapám hangját.

Könyökömet a pultra támasztottam, a fejemet a kezembe tettem.

Naphosszat tudnék feketerigó-pités sztorikat hallgatni.

– Másnap hasonló dolog történt. A kávézóban ettem. És megint kértem pitét is. Áfonyásat, ha jól emlékszem. Aztán az éjjel a nagyapám visszatért. Azt mondta, vegyem meg a Dombtető-lakot, és ott nyissak irodát. – Gideon felhúzta a szemöldökét. – A nagyapa soha nem körülményeskedett.

– Szóval ő nem ügyvéd volt. Gideon elnevette magát.

– Nem. Építési műszaki ellenőr volt. Mosolyogva kortyoltam egyet a kávémból.

– A harmadik napon már hallottam, mit beszélnek a feketerigó-pitéről, és kezdtem azt gondolni, hogy lehet valami a pletykákban. Akkor már két éve befejeztem a jogi egyetemet, és kicsit elveszett voltam, nem nagyon tudtam, a jog melyik ágával szeretnék foglalkozni. Egy nagyvállalatnál dolgoztam Huntsville-ben, és nem éreztem igazán jól magam. A nagyapa ötlete, hogy itt nyissak irodát, felcsigázott. Hosszú ideje először érdekelni kezdett a jövőm. De amikor utánaérdeklődtem a Dombtető-laknak, azt mondták, nem eladó.

– Nem?

– Nem. Ki kellett derítenem, hogy ki a tulajdonos, és neki könyörögtem. Mire a megbeszélésünk véget ért, az a furcsa érzés alakult ki bennem, hogy mindig is rám várt. Zé volt az.

Lúdbőrös lett a karom.

– Az övé volt a Dombtető-lak?

– Igen. A kávézó épülete valaha a Dombtető-lak kocsiszíne volt.

Azt én is tudtam, hogy kocsiszín volt, de azt nem raktam össze, hogy azelőtt a Dombtető-lak is Zéé volt.

– Összebarátkoztunk. Zé szinte harmadik nagyanyám lett.

– Álmodsz még a nagyapáddal?

– Már régóta nem. Utoljára akkor, amikor beköltöztem a Dombtető-lakba. – Hosszú ujjaival körülfogta a bögrét és az ajkához emelte. – Azt mondta, a Dombtető-lak és a kocsiszín összetartoznak, erről gondoskodjam, mindegy, mennyi időbe telik.

– Ó! – szólaltam meg.

– Próbáltam rávenni Zét, hogy adja el nekem a kávézót, de csak azt hajtogatta, hogy ez nem az ő döntése. Hogy a te döntésed, és majd veled beszéljem meg, ha eljön az ideje.

Végighúztam az ujjamat a csésze peremén, Gideon üzenetein tűnődtem. Az álmoknak szerelmes üzeneteknek kell lenniük… Ez bizarrabb volt, mint az, hogy Faylene-t a férje az ingatlanadó befizetésére figyelmeztette.

– Az utóbbi időben kerültelek, Anna Kate, mert nem akartam, hogy amikor majd veszem a bátorságot, és megkérdezem, eladnád-e a kávézót, úgy érezd, hogy kihasznállak. Esküszöm, nem az ingatlan miatt kerültem közel hozzád… élvezem a társaságodat.

Gideon elpirult, én pedig elmosolyodtam.

– Akkor remélem, hogy ezentúl nem maradsz el. Hiányoztál. Mosolyogva válaszolt:

– Nem tudod, mit kérsz. A végén le se tudsz majd vakarni. Vállat vontam.

– Vállalom a kockázatot.

Gideon ide-oda csúsztatta a bögrét két keze között.

– Ami a birtokot illeti… Kezdem azt hinni, hogy végig rosszul értelmeztem az álmomat a nagyapámmal.

– Nekem elég világosnak tűnik.

– Én is úgy gondoltam, de lehet, hogy nem nekem kellene megvenni a kávézót, hanem neked kellene megvenned a Dombtető-lakot. Zének bőven elég pénze maradt, hogy megvedd.

Letettem a csészémet.

– Ó, köszönöm, nem. Őszintén, nem tudom, mit akart a nagyapád, de nekem nem kell a Dombtető-lak. Ne érts félre, szép ház, de a tied. Én pedig nem egészen egy hónap múlva elmegyek innen.

– De, Anna Kate…

Kezemet feltartva szakítottam félbe.

– Ha azt akarod mondani, hogy itt kellene maradnom Wicklow-ban, már most abbahagyhatod. Nem akarom hallani.

Mert valójában maradni akartam.

Életemben még nem akartam semmit ennél jobban. Jena azt mondta, ide tartozom, és igaza volt. Éppannyira itt gyökereztem a kávézóban, ahogy az eperfák az udvarában.

De ígéretet tettem, és bár naponta tízszer is rám tört, hogy meg akarom szegni, nem tudtam. Egyszerűen nem tehettem. A Callow-k nem szegik meg az ígéretüket.

Pár percig némán ültünk, míg végül Gideon szólalt meg:

– Gondolkodtam azon a pár héttel ezelőtti mozilátogatáson, meg azon, hogy végül olyan…

– Katasztrofálisra sikerült?

– Rövidre sikerült – mondta nevetős hangon.

– Arra gondoltam, hogy újrázhatnánk. Van valami programod július negyedikére? Talán hallottad, hogy lesz karnevál meg tűzijáték…

Rápillantottam, és mielőtt elkapta volna a tekintetét, megláttam benne azt az olvadt lávát. Felkapta a kávéskancsót, töltött mindkettőnknek.

– Legalább háromig dolgozom. – Úgy terveztem, hogy korán zárok, aztán pólókat árulok.

– Benne lennél egy piknikben? Ugyanolyan feltételekkel, mint akkor. Én hozom az ételt, te az italt.

– Egy falathoz se jutottam abból a sült csirkéből.

– Sokat vesztettél. Komolyan.

– Faylene hetekig áradozott. Bevallom, féltékeny lettem.

– Akkor ez randi. – Felkapta a kancsót, a mosogatóhoz vitte és elöblítette.

Randi. Hülyén vigyorogtam a kávémra.

Aztán nemsokára elindult biciklizni, én meg leszedtem a székeket az asztalokról, kinyitottam a kasszát, és nekiláttam a keksztésztának.

Csapódott a hátsó ajtó, azt hittem, Íjas és Jena érkezett meg, de nem.

Natalie állt az ajtóban a kezeit tördelve.

Fekete Rigó kávézós pólót viselt, térdig érő szövetnadrágot és lapos talpú cipőt.

Ha volt is neki sportcipője, én azt nem láttam. Tovább gyúrtam a tésztát.

– Azt hittem, még jó ideig nem jössz. – Ami azt illeti, azt hittem, hogy egyáltalán nem jön, bár a munkabeosztásban benne volt. Ahogy tegnap elrohant, azt gondoltam, még nagyon sokáig nem bukkan fel a kávézóban.

A pulthoz lépett.

– Kezdődik a műszakom. De előbb jöttem, mert beszélni akartam veled.

A szeméből elmúlt a düh, de a mélyén most is ott volt bevésve a szomorúság. A válla lazán állt, az arca lágy volt, nem olyan kemény, mint amikor legutóbb láttam. Úgy tűnt, most jobb az állapota, érzelmileg legalábbis, de abban bizonytalan voltam, hogyan tudnám kezelni az elhúzódó hidegséget.

A Lindenekkel kapcsolatban már nemigen tudtam kezelni az érzelmeimet.

– Miről? – Büszke voltam a hangomra, hogy nem csuklott el.

– Hogy mennyire sajnálom, ami történt.

Félbehajtottam a tésztát, a kezem élével ellenőriztem, elég puha-e.

Megemelkedett az állam, a tekintetünk találkozott, és őszinte megbánást láttam a szemében.

– Hallgatlak.

– Elmenekülök. Így tudom kezelni a nehéz helyzeteket. És nemcsak elmenekülök, hanem el is lököm magamtól azokat, akik törődnek velem. A terapeutám szerint azért csinálom, hogy magamat védjem: leválasztom magam a fájdalmas helyzetről. Sokáig tartott, mire rájöttem, hogy az elmenekülés nem véd meg semmitől. Csak több időbe kerül megoldani a tényleges problémát. Dolgozom az új megküzdési készségek kialakításán, de a régi szokásokat néha nehéz legyőzni. Nem érdemelted meg a haragomat, Anna Kate, és nagyon sajnálom, hogy úgy viselkedtem, ahogy. Kérlek, bocsáss meg. – Kezét a mellkasához szorította. – Kérlek.

Abbahagytam a tésztagyúrást, nagyot sóhajtottam.

– A családtagokkal az a helyzet, hogy olykor veszekednek. A mi családunkban különösen. De ez nem jelenti azt, hogy ne szeretnénk egymást – idéztem a szavait, amelyeket nem is olyan régen mondott nekem. – A szeretet mindig ott van.

Natalie megkerülte a pultot, odajött hozzám és átölelt. Cuppanós puszit adott az arcomra, olyat, amiről Ollie jutott eszembe, és nem rémített meg az érzelem ilyen kinyilvánítása.

Sőt, inkább tetszett. Lisztes kézzel én is átöleltem Natalie-t.

– Hálásan köszönöm – mondta Natalie. – Az az érzésem, hogy a családunknak minden szeretetre szüksége lesz az elkövetkező hónapokban.

Még szorosabban öleltem, de válaszolni nem tudtam arra, amit mondott. Nem akartam az elkövetkező hónapokra gondolni.

Egyáltalán nem.

Natalie

Ollie az emeleten olvasta a papával a könyvtárból kölcsönzött könyvet, közben mi a mamával koktélt készítettünk, amit este a teraszon fogyasztunk el, mialatt a szentjánosbogarak táncát csodáljuk a szürkületben.

Egy hét telt el. Érzelmi hullámvasút, néhány felfelé menettel, és jó néhány gyomordobáló lejtmenettel. El se tudtam képzelni, hogy ez egyhamar megváltozik, tudván, mi vár a családunkra.

De itt voltunk egymásnak támasznak. Még egy hónapja se gondoltam volna, hogy ez lehetséges.

A mama süteményestányérokat tett a konyhaszigetre és tortavágó kést vett elő. Anna Kate áfonyatortával engedett haza a munkából, amit a papa kérésére készített, és küldött mellé kamillateát.

A mama könnyedén belemártotta a kést a tortába, elvett egy szeletet és tányérra tette. A duci áfonyák csak úgy csillogtak a csontfehér porcelánon.

– Ha netán aggódnál – mondtam –, ennek a tortának semmi köze a feketerigó-pitéhez. Ez csak egy torta, és isteni finomnak néz ki.

– Mondtam én, hogy aggódom? Te talán aggódsz?

– Mikor nem mostanában? – mosolyogtam rá. – Csak azért mondtam, mert tudom, hogy viszonyulsz a feketerigó-legendához.

A mama megemelte a vállát.

– Fenntartom a jogot, hogy meggondoljam magam a fekete rigókkal kapcsolatban.

Felszaladt a szemöldököm.

– Nem mondod?

– Nem állítom, hogy értem, de látom, hogy Anna Kate őszintén hisz a néphagyományban. Miért legyek olyan megátalkodott? Jó lenne egy álom AJ-ről. – A szeme a messzibe révedt, a szoba felé, ahonnan jól hallatszott a papa hangja, amint mesél. – Akkor is, ha csak álom.

Kezemet a mama hátára tettem és gyengéden megdörzsöltem. A gesztust nem éreztem nagyon természetesnek, de vigaszt akartam neki nyújtani.

Minden sebnek idő kell, hogy begyógyuljon, főleg, ha olyan sokáig volt fekélyes.

– Kóstoltad már a feketerigó-pitét? – kérdezte.

– Nem.

Rám emelte a tekintetét.

– A hegyi ember miatt?

– Mama, tudtad, hogy Cam a különleges erőknél szolgált? Kétszer is kivezényelték a tengerentúlra. Kedves ember. Kérdezte, elmehetnénk-e hármasban Ollie-val a karneválra a hétvégén. Igent mondtam. Reméltem, hogy te meg a papa csatlakoztok, és a tűzijátékot együtt nézzük meg.

A mama szemöldöke a homlokára szaladt, a keze szeletelés közben lefagyott.

– Én… Apáddal… – Végzett a szelettel, nagy levegőt vett. – Szívesen csatlakozunk.

– Fájt ezt kimondani? – kérdeztem visszafojtva egy mosolyt.

– Egy kicsit – ismerte be a mama. Bólintottam.

– És hogy a korábbi kérdésedre válaszoljak, nem, a pitével kapcsolatos döntésemnek semmi köze Camhez. Azt gondoltam, mit sem szeretnék jobban, mint Matt felől hallani. Választ szerettem volna kapni a halála körülményeire, hogy egyszer s mindenkorra lezárjam. Csakis a papa miatt nem ettem a pitéből. Ő nem akarta, és tiszteletben tartottam a kérését.

A mama letette a tortaszelő kést és rám nézett.

– Erről nem apádnak kellett volna döntenie. Te mit akarsz, Natalie? Tálcára raktam a villákat.

– Amit Matt halála óta mindig is. Békét. A papa azt mondta, a pitében nem találom meg, amit keresek, és igaza volt. – Az elmúlt pár napban eléggé magamba néztem. – Annyira Matt halála foglalkoztatott, hogy közben elfelejtettem, mennyire szeretett engem. Voltak titkai és hazugságai, de én csakis szeretetet kaptam tőle. És Ollie is csak szeretetet kapott tőle.

Ez elég, hogy átsegítsen bennünket a gyászunkon.

A mama csücsörített, miközben a mosogatóba rakta a tortaszeletelőt.

– És egyelőre – siettem folytatni, nehogy a mama valami megjegyzést tegyen Matt jellemére – nem is tervezem, hogy eszem pitét. De fenntartom a jogot, hogy meggondoljam magam.

A mama rám nézett, ajka visszarendeződött a csücsörítésből.

– A szeretet sok megpróbáltatáson átsegít.

Úgy nézett ki, mintha még mondana valamit a témában, de helyette szalvétát vett elő a tálcára. Még sok sebet kellett begyógyítani, de már elkezdtük. Ebben biztos voltam.

Szelíden fújtatva ledobta a szalvétákat és rám nézett.

– Van számodra valamim. Gyere.

– De a desszert…

– Várhat. Láttam, mekkora kupac könyvet halmozott fel Ollie apád mellé. Bőven van időnk.

– Mi az? – kérdeztem, amint a mama az étkezőbe terelt. – Szükségem lesz mamakezelő borra?

Csípőre tette a kezét.

– Nem, nem lesz, ifjú hölgy.

A feddéseitől már nem akartam kirohanni az ajtón, ami pontosam jelezte számomra, milyen messzire jutottunk az elmúlt hetekben.

– Legalábbis ma este nem. Ez a tied. – Ezzel egy nagy, négyszögletes dobozra mutatott, amely az étkezőasztalon állt. – Régóta készül. Rajta, bontsd ki! – Megbökte a dobozt, fölemelte a kezét, ujjait az álla alá tartotta.

Kíváncsian fölemeltem a fedelét. Abban a pillanatban remegni kezdett a kezem.

– Ez az, amire gondolok?

– Az, igen.

Óvatosan kivettem a takarót a dobozból és az asztalra terítettem, hogy alaposabban szemügyre vegyem. A közepén könnyes szemmel vettem észre egy foltot a rózsaszín és mandarinsárga anyagból, amit leheletnyi szürke díszített.

Találtam egy foltot a keresztelőruhámból, és abból is, amiben először táncoltam a papával. Az egyik folton monogramos béka volt, azonnal eszembe jutott, hogy azt a békás ruhát azon a nyáron hordtam, amikor ötéves lettem.

– Sajnálom, hogy ilyen későn – mondta a mama. – A születésed után nem sokkal valamiért úgy éreztem, a te takaródat nemcsak a csecsemőkori ruháidból kell összeállítanom, hanem későbbiekből is, amelyeket emlékezetes alkalmakkor viseltél. Ez például – mutatott egy szivárványszínű négyzetre – akkor volt rajtad, amikor kiesett az első fogad. Ez az első karácsonykor, ez akkor, amikor megkaptad a fogszabályozódat, ez pedig, amikor levették. És ez meg akkor, amikor megtanultál önállóan biciklizni.

Halványan emlékeztem arra a napra. Hatéves voltam, a mama sisakot, könyökvédőt és térdvédőt adott rám – és még a papának is végig ott kellett futnia mellettem.

– Éveken át hol dolgoztam rajta valamennyit, hol letettem. Fölvettem, aztán újra félreraktam. Nem tudtam magam rávenni, hogy befejezzem, és ennek azt hiszem, az volt az oka, hogy mi ketten… – Elhallgatott.

Vártam, hogy megtalálja a megfelelő szót, kíváncsi voltam, hogyan fogja végül leírni zavaros viszonyunkat.

– Elszakadtunk – mondta. – Végre eljött az idő, hogy befejezzem, amire tegnap este került sor, ezzel a darabbal. – Megérintette az egyik négyszög alakú anyagdarabot.

Előrehajoltam.

– Ez… ez az a kacsás előke, amit én készítettem? – Úgy nézett ki. A színek ugyanazok, még a csíkos szegélye is megvolt.

– A Mindenesben vettem.

– Miért?

– Így teljes a kör – monda a mama. Egy másik darabkát érintett meg. – Ez itt a te első előkéd. Én készítettem neked nem sokkal a születésed után.

Elkerekedett szemmel néztem a mintáját. Kacsás.

– Teljes kört írtunk le, te meg én. Úgy tűnik, itt a remek alkalom az új kör kezdetéhez. Egy új kezdethez. Szeretlek, Natalie Jane. Mindig szerettelek, és mindig szeretni foglak. Hallod?

A kézfejemmel letöröltem a könnyeim.

– Hallom, mama.

26

Anna Kate

Nagy meglepetésemre Gideon szombaton is beugrott kávézni. Nem gondoltam, hogy reggel is jön, hiszen este randizunk.

Már a gondolattól is muszáj volt mosolyognom.

– Nem létezik, hogy azon az oldalsó udvaron még egy ember elférjen. – A szúnyoghálós ajtó becsapódott mögötte.

Felkaptam egy kávéskancsót.

– Szerintem mégis vannak, akik próbálkoznak.

Végül el kell kezdenem megválni a madarászoktól, hogy visszaszerezzem az udvart. Tucatnyi szálláshelyet tudok nekik ajánlani, Pavegeau-ékkal az élen.

Gideon a pultra helyezte a bögréket.

– Hogy van Doki? Hallom, tegnap visszatért dolgozni pár órára.

– Tartja magát. Hiányoztak neki a páciensei, a bezártságtól majd megfulladt. Elkezdett keresni valakit, aki átveszi a praxisát, és már van is pár jó jelölt.

Jena és Íjas jelent meg a hátsó ajtóban. Nesztelenül érkeztek, nem is nagyon hallottam a lépteiket a teraszon. Jena piros-fehér-kék tunikát viselt, a hajába zászló formájú hajcsatokat tűzött.

– Úgy szeretem ezt az ünnepet! – trillázta, és szinte röpködött körülöttünk. Lerakta a táskáját, fölvett egy kötényt.

– Ezt maguktól sose találták volna ki – mondta Íjas a szemöldökét felhúzva.

– Van bőr a képén valakinek! – mosolygott rá Jena szeretettel, aztán Gideon felé fordult. – Jó itt látni téged. Lassan el is felejtem, hogy nézel ki.

– Szoktam itt lenni – felelte Gideon. – Tegnap is voltam. Jena önelégült mosollyal nézett rám.

– Tényleg?

– Ne hagyd, hogy ennyivel megússza! – mondtam. – Jó egy hét után én is tegnap láttam először.

Íjas belebújt egy köténybe, aztán meglapogatta Gideon hátát.

– Ne froclizd szegény fiút! Tudod, mennyire nyomasztotta, hogy megkérdezze Anna Kate-et a kávézóról.

– Ti tudtátok, hogy meg akarja venni a kávézót? – kérdeztem. Jena ránézett a kekszre a sütőben.

– Hát persze, drágám. Az után az álma után, hogy egyesítenie kell a birtokokat, havonta legalább egyszer nyaggatta Zét. Elég valószínű volt, hogy téged is meg fog kérdezni.

Felhúztam a szemöldököm.

– Ennyit a megérzésekről.

Jena dallamos nevetése betöltötte a konyhát.

– Nem az én posztom volt elmondani, hanem Gideoné. Itt van, gondolom, megtette az ajánlatát. – Picit előredöntötte a fejét, a szemöldökét várakozón felvonta.

– Igen, megtettem – mondta Gideon.

– És? – kérdezte Íjas kettőnk közé nézve.

– Megkérdeztem, Anna Kate nem akarná-e megvenni a Dombtető-lakot.

Jena viccesen botladozó mozdulattal megállt. Kezét a mellkasára helyezte.

– Ez meg mi? Gideon vállat von.

– Úgy gondolom, Anna Kate Wicklow-hoz tartozik. Az álmom nem állította, hogy nekem kell egyesítenem a birtokokat. Talán az álom valójában Anna Kate-re célzott.

– És te mit mondtál, erre, Anna Kate? – kérdezte Íjas.

– Nemet mondtam. És még nem döntöttem el, mi lesz a kávézóval, úgyhogy meg se kérdezd! Technikailag ebben a pillanatban még nem is az enyém, szóval semmi értelme most erről beszélgetni. Most arra koncentrálok, hogy a hó végéig vezetem, és majd akkor meglátjuk.

Kevesebb mint négy hetem volt itt hátra, és nem akartam az egész időt azzal tölteni, hogy a kávézó eladásáról vitatkozunk.

Leginkább azért, mert egyáltalán nem akartam eladni, de még nem találtam ki, hogyan tarthatnám meg.

Láttam, hogy Jena és Íjas kétségbeesett pillantást váltanak egymással, és sóhajtottam egyet. Nem vártam el tőlük, hogy megértsék, mi is köt engem.

Kinéztem az ablakon, az eperfák felé. Tudtam, hogy a fák elkornyadnak és végül kipusztulnak a pitébe sütött szeretet nélkül, de azt nem tudtam, mi történik a fekete rigókkal, ha az átjáró bezárul.

A mellkasom is belefájdult, ahogy az érzelmek egyre terebélyesedtek bennem. Az a nyomasztó érzésem támadt, hogy ha a fákat hagyom kipusztulni, a fekete rigók soha többé nem térnek vissza Wicklow-ba. Miért is térnének? Ha nincs pite, nem lennének dalaik se, amiket eldaloljanak.

Pislogtam, hogy letöröljem hirtelen megeredt könnyeimet, és azt kívántam, bár útmutatást adnának a feketerigók. Tudni akartam, mi lesz velük, nem akartam csupán a találgatásaimra hagyatkozni a sorsukat illetően. Meg kellett kérdeznem őket – és csak remélhettem, hogy valamiképpen válaszolnak.

Gideon elöblítette a bögréjét, beletette a mosogatógépbe.

– Négykor jövök érted, Anna Kate. Az jó neked?

– Tökéletes – válaszoltam, és nem bicsaklott meg a hangom.

– Jövök érted? – ismételte meg Jena kérdőn, a kíváncsiságtól a szokottnál egy oktávval magasabb hangon.

– Anna Kate könyörgött, hadd kóstolja meg a sült csirkémet – magyarázta Gideon. – Gondoltam, kényeztetem kicsit. A tűzijáték előtt piknikezünk a bíróság udvarán.

Íjas helyeslően bólintott.

– Mi már kóstoltuk a csirkédet. Értem, miért könyörög.

A fejemet ráztam az élcelődésükön, közben újabb adag kávéért indultam.

– Tudod, Gid – szólalt meg Jena –, én is gondolkoztam a te álmodon.

– És? Mit gondolsz róla?

– Mi van, ha az álom arra utalt, hogy te és Anna Kate lesz, aki a birtokokat egyesíti? – Ezzel Jena megragadta a kezemet és Gideonhoz húzott, egészen közel hozzá. A kezemet Gideonéra tette, majd a magáéval beborította a kettőnk kezét. – Ha az a fajta lennék, aki szeret fogadni, most arra tennék, hogy a nagyapád elvetett egy magot abban az álomban, Zé öntözte, és most rajtatok múlik, hogy gyökeret ereszt-e.

* * *

Délután keresztbe rakott lábbal ültem a kerti kőpadon és bámultam az eperfákat. Egy hím kardinálispinty, egy ökörszem és a görbe szárnyú gébics kapirgált a fák alatt a földön, talán abban bíztak, hogy fegyelmezetlen bogyókra bukkannak. Amit Summerrel nem szüreteltünk le, az végül a földre hullt. Mókusok, csíkosmókusok és madarak dőzsölhettek. Ami utánuk megmaradt, az lebomlott, beivódott a földbe, visszajuttatva a szeretetet a fák gyökeréhez.

És most rajtatok múlik, hogy gyökeret ereszt-e.

Bár megtartotta volna magának Jena a megjegyzését! Amint kimondta, úgy rebbentünk szét Gideonnal, mintha ösztökével böktek volna belénk.

Motyogva elköszöntünk egymástól, és Gideon sietősen távozott. Minden erőmmel fegyelmeznem kellett magamat, nehogy Jenának essek.

Tudtam, hogy csak segíteni akart, de épp elég nyomás volt rajtam, nem hiányzott mindenek tetejébe, hogy mit érzek Gideon iránt.

– Nem tudom, mitévő legyek – mondtam az eperfáknak. – Hogy döntsek?

Ha maradok, cserben hagyom az anyámat.

Ha megyek, cserben hagyom Zét és a fekete rigókat.

– Mi történik veletek, ha nincs pite? – Borzalmas kép jelent meg előttem, a rigók szárnya barnulni kezdett és befelé pödrődött. Émelyegni kezdtem, és száműztem a képet mindörökre.

Arra lettem figyelmes, hogy a citromfű levelei megrezdültek.

Odanéztem, és Macska urat láttam ott ülni, farkát ide-oda mozgatta. Aggódni kezdtem a fa alatt kapirgáló madarak miatt, de a macska láthatóan rájuk sem hederített. Rám összpontosított.

– Nem hinném, hogy te tudod a választ. Vagy tudod?

A gébics odarepült, megtelepedett egy citromfűtövön, és énekelni kezdett.

Nyikorgó hangot hallottam, Gideon érkezett a hátsó kapun át, kezében kosárral. Köszönt Mr. Boydnak, aki egy könyvbe mélyedve a kerítés mellett ült.

Mr. Boyd fölemelte a fejét, intett. Azt tervezte, hogy majd Faylene-nel találkozik, és együtt nézik meg a tűzijátékot. Talán nem is kellett volna nézniük, épp elég szikra volt közöttük. Sok időt töltöttek együtt, és bájos látványt nyújtottak, ahogy egymásba szerettek.

– Hogy mennek a pólók? – kérdezte Gideon a közelembe érve.

– Egy óra alatt eladtam az összeset.

– Egy óra alatt? Elképesztő! Melyik fogyott el először? Ugyan, minek is kérdezem. A „Ne pitétlenkedj!” feliratos, igaz?

Elnevettem magam. Eszembe jutott Seelie megrökönyödött arca, amikor meglátta ezt a feliratot.

– Nem nyert. A Fekete Rigó kávézós. Bólintással nyugtázta a választ.

– Ezen sem kell meglepődnöm. – Fölemelte a kosarát. – Indulhatunk?

Minél előbb indulunk, annál hamarabb meglátod, mit csomagoltam.

– Más is van ott, nem csak csirke?

– Sok minden más is.

Gyorsan felkaptam a hűtőtáskát, amit a teraszon hagytam, és búcsút intettem a cukkiniknek.

– Akkor induljunk.

A főutcán csoportokban vonult az embertömeg a bíróság felé, plédekkel, hűtőtáskákkal és összecsukható székekkel felszerelve. A levegőben valami elektromosság vibrált, tele izgalommal és várakozással.

Az üzletek ma jobbára korán zártak, de színes vászontetőik most is csapkodtak a szélben, fokozva a vidám hangulatot. A vászontetők többsége új volt, nyitások és újranyitások alkalmával kerültek a helyükre. Két új étterem is volt az utcában és legalább fél tucat bolt, köztük könyvesbolt, gyertyabolt és egy fonalas.

– Nagyon szótlan vagy – jegyezte meg Gideon.

– Csak gondolkodom.

– Azon, amit Jena mondott?

Mint akit ostorcsapás ért, úgy fordultam Gideon felé.

– Nem. A városon. Hogy mennyire felélénkült. Szinte úgy érezni, mintha megkönnyebbülten sóhajtana.

– Ó.

Kezemet a karjára tettem.

– Szeretnél beszélni arról, amit Jena mondott?

– Nem muszáj. Csak ötletelt.

– Igen. Pontosan. Ötletelt.

A távolban rakéták robbantak, a sípoló hangot diszkrét pukkanások követték – az emberek már nagyon várták, hogy elkezdődjön a buli.

– De… – Gideon rám nézett, szemében a legizzóbb lávával. – Csak annyit jegyeznék meg, hogy ha a nagyapa meg Zé kerítők voltak, igazán jól tették a dolgukat.

Átforrósodtam, mint a láva a szemében.

– Én…

Balra tőlem gyorsan mozgó fény villant fel, odavonzva a tekintetemet, oldalt léptem egy térdmagasságú bokorsor mellé, amely két üzlet előtti teret választott el egymástól.

– Mi az? – kérdezte a tekintetemet követve.

– Láttad?

– Mit?

– Hülyén fog hangzani, de megesküdnék, hogy Macska urat láttam ott az épületek mögött, csillagszóróval a szájában.

Gideon gondolkodás nélkül átugrotta a bokrokat, hogy megnézze, mit láttam. A járdán várakoztam, míg visszatért.

– Alaposan körülnéztem, de nem láttam semmit. Biztos vagy benne, hogy Macska úr volt az?

– Nehéz megmondani, mert a házak beárnyékolták – válaszoltam. – Szerinted megkeressük? Mert azért ez nem olyan biztonságos.

– Egy macska nem fog a szájában tartani valamit, ami égeti – mondta Gideon. – Gyorsan eldobja, amikor már a szájához kellemetlenül közel sistereg. Nem gondolod?

Még javában arról vitatkoztunk, hogy kezdjük el az általános keresést, amikor szembejött velünk a járdán Macska úr, csillagszóró pedig se közel, se távol. Úgy három métert tett meg, aztán hirtelen jobbra fordult, egy keskeny utcácskára, ahol egy fagyizó üzemelt, és egy új kézművesbolt.

– Azt hiszem, most már nincs miért aggódni – jelentettem ki és a bíróság felé fordultunk.

Gideon még hátrapillantott.

– Azért fura egy macska ez. Elnevettem magam.

– Az, de én megszerettem.

A bíróság előtt a járdaszegélyen négy büfékocsi parkolt, a gyepen meg vagy egy tucat standot állítottak fel, ahol a pattogatott kukoricától a friss zöldségig mindenfélét árultak. Rakéta süvített a magasba, felrobbant, színes csillagokat szórva az égre, ami jobban mutatott volna, ha sötét van.

Gideonnal a standok között bóklásztunk, beszélgetésbe elegyedtünk az árusokkal, akiket erősen foglalkoztatott a résztvevők létszáma. Arra, amit Jena mondott, nem tértünk vissza, és én hálás voltam a haladékért.

Az amfiteátrum felé ballagva észrevettem a felénk integető Faylene-t – igyekezett magára vonni a figyelmünket.

– Hahó! Anna Kate! Gideon! Erre! – rikoltotta.

Nagyon örültem, hogy Natalie-t, Ollie-t és Camet egy pléden látom.

Natalie nem sokat beszélt a hegyi emberről, de tudtam, hogy kedveli. Akár csak barátság volt közöttük, akár valami több, jó volt látni, hogy Natalie mosolyog.

Ollie talpra ugrott, ahogy Gideon Faylene táborhelyéhez vezetett.

– Szia! – mondta Ollie, miközben átöleltem. Natalie-ra néztem.

– Nem mondod, hogy elhagyta a második sziát?

– Egy-két napja veszett nyoma – mondta Natalie. Homlokomat Ollie-éhoz nyomtam.

– Először a teljes karos integetés marad el, most meg ez. Nem lehet, hogy ilyen gyorsan nősz, Ollie.

Ollie két puha kezébe fogta az arcomat.

– Szia!

– Szia, Ollie! – Szorosan öleltem, és nem engedtem el, míg el nem kezdett izegni-mozogni.

Hat hét alatt is olyan sokat nőtt. Hány mérföldkőről maradok le, ha elmegyek? Egyet pislogok, és már érettségizik. Natalie-ra pillantottam, aki nyomban felállt, ahogy észrevette a szememben a könnyeket.

Felém tartott, amikor valaki a nevemet kiáltotta. Megfordultam.

– Anna Kate! – Mr. Boyd fújtatott az erőlködéstől, miközben integetett felém.

– Jöjjön gyorsan!

– Mi történt? – szaladtam felé.

– Ég a kávézó!

27

– Nagy sokk volt az a tűz – mondta Jena Barthelemy. – De közelebbről nézve talán inkább áldás álruhában.

– Hogy érti? – kérdezte a riporter. A nő dallamos hangjától teljesen elbűvölve már rég nem jegyzetelt.

Jena bölcsességet sugárzó sötét szeme foglyul ejtette.

– Van az úgy, hogy valamit majdnem el kell veszítenünk ahhoz, hogy rájöjjünk, mennyire fontos számunkra.

Anna Kate

Zakatoló szívvel meredtem az égre. A kávézó fölött vékony fekete füst gomolygott.

Gideon megfogta a kezem, futásnak eredtünk. A távolban sziréna harsant fel.

Megbotlottam egy járdarepedésben, Gideon segített visszanyerni az egyensúlyom.

A fáknak ne essen bajuk, szépen kérem – könyörögtem magamban. A kávézó ugyan elég messze volt tőlük, de a tűz gyorsan tud terjedni. És kérem, hogy az eperbefőttek is maradjanak meg.

Legyen minden rendben, azt kérem. Mert nem álltam készen arra, hogy búcsút vegyek. Akár a vendégektől, akik a barátaim lettek, akár a kávézótól, akár Zé kertjétől. Egyiktől se.

Még nem.

Szépen kérem, még ne.

Gideon szorosan fogta a kezem, míg hazafelé rohanva kerülgettük a családokat és barátokat, akik úton voltak, hogy eltöltsenek egy kellemes estét.

Hazafelé.

Megkeményítettem magam, és a kávézó felé néztem. Ilyen távolságból nem látszott, hogy bármi szörnyűség történt volna, és kicsit azt vártam, hogy Mr. Lazenby vár, ha odaérek, de a kávézó előtti padon nem ült senki.

A tűzoltókocsi a járdaszegélyen pihent, kisebb tömeg verődött össze.

Nem láttam lángokat, sem más szokatlant, úgy tűnt, a kávézó… rendben van.

– Hol van tűz? – kérdeztem, alig kapva levegőt, a tüdőmnek sok volt ennyi megerőltetés. A kezem fejével letöröltem az arcomról az izzadságot és körülnéztem.

Elém lépett a tűzoltó – fiatalember, aki párszor evett a kávézóban.

– A hátsó udvarban volt, naccsád. De sikerült elfojtani. Mr. Boyd vette észre a lángokat, és pár másik madarásszal összefogva a kerti slaggal meg takarókkal eloltották.

Kisváros. Egyre jobban szerettem ezt is. Hogy máshogy ismerte volna a tűzoltó Mr. Boydot?

Miközben körbevezetett minket a kávézó körül, a fiatal férfi még ennyit mondott:

– Az ő gyors fellépésüknek hála csak a teraszban esett kár.

Nyitva volt a kapu, és ahogy beléptünk, az első pillantásom az eperfákra esett. Az ágaik integettek felém a szélben, mintha azt mondták volna, hogy köszönik, jól vannak.

Kiengedtem a levegőt, amit eddig visszatartottam, és a terasz felé indultam.

Éjsötét tócsák szegélyezték a kerti ösvényt és a kávézó alapját, és én mindent megtettem, hogy elkerüljem őket, mialatt óvatosan lépkedtem előre, és próbáltam befogadni a látványt.

Semmi nem volt, csak az egykori lépcső helyén izzó, fekete fakockák. A terasz is fekete lett, de úgy láttam, hogy a korom többet ártott neki, mint a tűz. Összességében nem volt akkora a baj. A teraszt meg a téglákat magas nyomású mosóval meg lehet tisztítani. Meg tudom oldani. Sokkal rosszabbul is végződhetett volna.

Megkönnyebbülten vándorolt a tekintetem ide-oda. Ekkor vettem észre a cukkiniket. Odaszaladtam hozzájuk, térdre rogytam a maradványaik előtt.

Nem sok menekült meg belőlük. Megégett szárak, szottyos hamukupac és szomorúság.

Levegő után kapkodtam. Olyan szépen termettek… küzdöttek, annyit adtak nekem. És most ez van.

– Sajnálom – suttogtam nekik elcsukló hangon. Könnyek törtek elő, és ömlöttek a szememből. Feltartóztathatatlanul.

Még akkor sem tudtam abbahagyni, amikor éreztem, hogy valaki mellém ül.

Gideon.

Átölelt, magához húzott. És hagyta, hogy sírjak.

* * *

Másnap reggel Gideon a kezembe nyomott egy bögre kávét.

– Ha nem akarod eladni nekem a kávézót, csak mondd meg. Nem kell felgyújtani.

– Korai még ezzel viccelődni – válaszoltam nyögve-grimaszolva.

A teraszra pillantva olyan érzés fogott el, mintha dörzspapírral törölgettem volna a szemem. Kiderült, hogy nagyobb kár keletkezett a teraszban, mint ahogy először látszott. Az ellenőr, aki este kijött, azt mondta, addig nem nyithatok ki, amíg a teraszt nem javíttatom meg. Valami vészkijáratról vagy miről beszélt. Őszintén szólva fogalmam sincs, mert onnantól, hogy azt mondta, nem nyithatok ki, már nem tudtam odafigyelni rá.

Szerettem volna egy szabadnapot, de nem pont így. Kapcsolatba kellett lépnem a biztosító társasággal, hogy megtudjam, mennyi időbe telik elbírálni a kárigényt.

Gideon előhúzott nekem egy hokedlit, körbejárt a konyhában, nyersanyagokat szedett össze.

– Csak azért tudok viccelni, mert senki nem sérült meg, és a kár is minimális.

– Mit csinálsz? – A konyhában csak füstszagot éreztem, ami inkább egy kempingre emlékeztetett, más nyoma nem volt a tűznek. A házba nem jött be korom, és ezért az apró csodáért nem tudtam elég hálás lenni.

A teraszon egy csillagszórót találtak, a nyomozók ezt jelölték meg a tűz okaként. Senki nem tudta, hogy került oda, de nekem az a fura érzésem támadt, hogy Macska úr dobta el ott, amikor túl forrónak kezdte érezni.

Hogy miért vette egyáltalán a szájába, sose tudom meg. Örülök, hogy neki nem esett baja – reggel is láttam az eperfák környékén bóklászni.

– Reggelit. Úgy látom, nem ártana enned valamit.

– Igazad van. Tényleg nem ártana. Köszönöm. – Még nem volt hét óra, és én alig aludtam. Próbáltam visszaemlékezni, mikor is ettem utoljára tegnap. Kora délután. Nem csoda, hogy kopog a szemem az éhségtől. – Semmi cukkinist, ha kérhetem.

Szomorú mosollyal hozzám lépett, puszit nyomott a fejem tetejére.

– Rendben. Sós palacsintához mit szólnál?

– Jól hangzik.

Gideon kimérte egy nagy tálba a lisztet, cukrot, sütőport. Nem lepett meg, hogy otthonosan mozog a konyhában, de arra nem számítottam, milyen remek látványt nyújt, amikor főz.

Ahogy rajta tartottam a szemem, próbáltam elengedni minden aggodalmam.

– Tudod, hogy egy hadseregnek is elég, amennyit most csinálsz? Gideon visszanézett rám.

– Mert egy hadseregnek főzök. Szalonnát is teszek rá.

– Éhes vagyok, de azért nem…

Kipattant a bejárati ajtó, Jena rontott be rajta. Egyenesen hozzám szaladt, és átölelt.

– Jó ég, gyermekem. Úgy nézel ki, mint akit megcsócsáltak és kiköptek. Íjas a nyomában érkezett, és ezzel egészítette ki:

– Jena azt akarta mondani, hogy nagyon sajnáljuk, hogy tűz volt a kávézóban.

– Igen, pontosan ezt akartam mondani, kicsim.

Utánuk többen is érkeztek. Aubin és Summer, Marcy, Josh és Cam és Mr. Boyd több más madarász társaságában. Seelie, Doki és Natalie egészítették ki a csapatot.

Mindannyian Fekete Rigó kávézós pólót viseltek, mosolyogtak, és ki-ki kalapácsot, fűrészt és egyéb szerszámot tartott a kezében. Seelie például rózsaszín mérőszalagot.

A tekintetem Gideonra esett, aki a palacsintasütőt hevítette.

– Ugye csak álmodom?

– No, csak beláttad, hogy én vagyok álmaid pasija – mondta Gideon. – Nem hittem, hogy ez a nap is eljön egyszer.

Jena ájulást színlelt, Íjas meg a szemét forgatta a teátrális gesztus miatt. Faylene odalépett hozzám, és átölelt.

– Tudtam én, hogy van köztetek valami. Nincs az a férfi, aki merő barátságból csirkét süt.

– Kétszer – kiáltott fel Marcy.

– Köszi, drágám, a kiigazítást. Kétszer. – Faylene még két ujját is feltartotta, hogy hangsúlyozza mondandóját. – Pebbles és Mr. Lazenby az üdvözletét küldi. Azért nincsenek itt, mert vállalták, hogy gardírozzák az aprónépet. Summer reggeli után átmegy hozzájuk és segít nekik.

Szorosan behunytam a szemem, aztán lassan kinyitottam. Előbb az egyiket, aztán a másikat.

– Ha az kell, hogy valaki beléd csípjen, lefogadom, hogy Gideon önként jelentkezik – mondta Jena, miközben szemöldöke ide-oda futkosott a homlokán.

Gideonra néztem.

– Most nézd meg, mit műveltél.

– Jena nem téved – vonta meg a vállát.

– Mi folyik itt? – álltam föl. – Mit kerestek itt ennyien?

– Mégis mit gondolsz, gyermekem? – kérdezte Jena. – Jöttünk, hogy fölszedjük a teraszt, és újat rakjunk le helyette. Magától nem fog elkészülni.

– Egy különleges valaki egyszer azt mondta nekem, hogy több kéz előbb kész – mondta Aubin átható hangon.

– Halljuk, halljuk – visszhangozta Íjas. Könnyek gyűltek a szemembe.

– De a biztosítás…

– Pfah – szólalt meg Faylene. – Nincs nekünk arra időnk. A kávézónak újra ki kell nyitnia.

– De már csak pár hétre nyit ki…

– Drágám – mondta Jena –, látjuk, milyen boldogan dolgozol itt, és nem akarjuk, hogy az elkövetkező pár hétben ebből kimaradj. Szeretünk téged, és azt akarjuk, hogy boldog légy. Most itt vagy, és minden pillanatot élvezni fogunk, amit veled töltünk. Világos?

– Igen, naccsád. – Nem tudtam visszafogni magam, megöleltem Jenát. Jó ég! Ölelkezem és naccsádozom. Hogy az ördögbe esett ez így?

Hiszen… tudom, hogyan. Wicklow elbűvölt.

– Csoportos ölelés! – kiáltotta el magát Faylene, átölelve Jenát és engem.

Mielőtt észbe kaphattam volna, mindenki körém gyűlt, ölelkezve és nevetve.

Úgy beborított a szeretetük, hogy alig vettem észre a Jena hajából kiálló puha, barna madártollat.

28

Anna Kate

Pár nap telt el azóta, hogy újjáépült a terasz. Azon a napon zárva volt a kávézó, és mivel a pitékkel már elkészültem, gazolnom kellett volna. Mégis a kerti kőpadon ültem keresztbe rakott lábbal és egyoldalú beszélgetést folytattam az eperfákkal. Eladdig egyetlen kérdésemre se kaptam választ.

– Helló! Anna Kate?

Megfordultam, és a kapuban Seelie integetett, selyemsálát a nyaka körül lebegtette a hegyi szellő. Beengedtem, kínos ölelés következett, aztán mellém telepedett a padra.

Leült, kötött ruhája elejéről lesöpörte a képzeletbeli szöszöket, majd így szólt:

– James gyakorlatilag kirúgott otthonról. Úgyhogy most „lebegek” – mutatta a kezével az idézőjelet.

– Valóban?

– Hát persze. – Elnevette magát, a napfény megcsillant világoskék szemén és melegséggel töltötte el. – Hogy is ne?

– Számomra teljesen indokoltnak tűnik a lebegés.

– Köszönöm – mondta jelentőségteljesen, aztán elmosolyodott. – De nem kellene morcosnak lennem. James valójában szívességet tett nekem azzal, hogy kirúgott. Amúgy is beszélni akartam veled.

– Ó! Miről?

– Két dologról. Ez az egyik. – Kinyitotta bőrtáskáját és kivett belőle egy manila borítékot. – Ez annak a jegyzőkönyvnek egy példánya, amit annyira szeretnél látni. Nézd át. És mondd, ha van valami kérdésed.

Kinyújtott kezéből elvettem a borítékot, és elgondolkodtam, vajon kell-e látnom, ami benne van. Úgyse változtat meg semmit. Ugyanakkor be kell vallanom, hogy fellángolt bennem a kíváncsiság, és felvetődött bennem, vajon lehetséges-e, hogy egyszer s mindenkorra nyugvópontra jutnak a balesettel kapcsolatos kérdések.

– Köszönöm.

Most egy bőrmappát vett elő a táskájából.

– Szívesen. És ez a másik. Tudom, mostanra hozzád is eljutott, hogy megpróbáltam jobban megismerni Edent.

– Igen, hallottam egy-két embertől.

Vagy inkább tucatnyitól. Kisvárosokban nem sok titok létezik.

– A beszélgetéseim általában nem sok eredménnyel jártak. Eden eléggé magának való volt. Aztán rájöttem, hogy minden, amit tudnom kell, itt van az orrom előtt. – Ezzel kinyitotta a mappát, amelyben egy üres lap volt.

Elhessegettem magam elől egy bogarat, majd ezt mondtam:

– Itt nincs semmi.

– Azért, mert itt van. – Rám mutatott. – Ki mutathatna többet Edenből, mint te magad? Láttam a kedvességet abban, ahogy Summernek segítettél, hogy tovább tudjon tanulni. Láttam a nagylelkűséget abban, hogy a madarászokat hagytad a telkeden táborozni. Láttam a kreativitást a receptjeidben. Láttam az igazságosságot abban, hogy a szedertea profitját visszajuttattad Pavegeau-éknak. Láttam az erőt abban, ahogy a kávézót vezetted a családi tragédia után. Láttam a megbocsátást abban, ahogy velem és Natalie-val viselkedtél. Láttam, hogy arany a szíved abból, ahogy Mr.

Lazenbyvel törődsz. Láttam humort a pólófelirataidban. És láttam szeretetet, különösen abban, ahogy Ollie-ra nézel. No mármost – mondta és megfogta a kezem –, ennek egy része te magad vagy, Anna Kate, de lefogadom, hogy ezek közül sok mindent az édesanyádtól tanultál. És ez mindent elmond nekem Edenről, amit tudnom kell. Elhiszem, hogy a karambol baleset volt, és semmi más. Őszintén sajnálom, hogy olyan borzalmasan viselkedtem. Szégyellem magam.

Az eperfákra pillantottam. Reméltem, hogy a mama hallja a bocsánatkérést. Hosszú időbe telt, mire idáig jutottunk. Sőt azt is reméltem, hogy a mama elfogadja a bocsánatkérést, mert én úgy láttam, hogy szívből jött.

Napsugarak csillantak meg Seelie gyöngysorán, ahogy elhúzta a kezét.

– Eden nevében persze nem beszélhetek, de mint anya, aki néhány értékes, kései leckét tanult meg, csak azt tudom gondolni, hogy Eden mindenekfelett azt szeretné, ha boldog lennél. Ígéret ide vagy oda. Azt mondtad egyszer, hogy soha senki nem kérdezi meg azt, hogy te mit akarsz, Anna Kate. Én most megkérdezem. Te mit akarsz?

Ökölbe szorítottam a kezem.

– Nem tudom.

– Szerintem tudod. Szerintem azóta tudod, amióta Wicklow-ba jöttél.

Tisztában kell lenned ezzel az igazsággal, Anna Kate, különben sose leszel igazán boldog. – Felállt. – Hazamegyek. – Újra kell kezdenem a lebegést.

– Helyettem is lebegnél?

– Hát persze.

Intett és elment. Leültem, elgondolkodtam azon, amit mondott. Tudtam, mit akar Zé.

Tudtam, mit akar az anyám. De én mit akarok?

A kávézó felé pillantottam, majd a madarászok, végül a Dombtető-lak felé.

Látni akartam, merre halad Mr. Lazenby és Pebbles kapcsolata, és hallani akartam Faylene pletykáit. Tudni akartam, Summer hogy halad a tanulmányaival és látni akartam, hogy valósul meg Aubin panziója. Tudni akartam, Ollie megtanul-e nyár végéig úszni, és hogy Natalie megengedi-e a szívének az új szerelmet. Hallani akartam Mr. Boyd történeteit az anyjáról. Látni akartam, ahogy Seelie továbbmegy az úton, hogy megtalálja az új önmagát, és hallani akartam Doki összes történetét bármiről, köztük apámról is. Képeslapokat akartam kapni Íjastól és Jenától. Kávézni akartam Gideonnal minden reggel.

Teakeverékeket akartam készíteni.

Pitét akartam sütni és hallgatni a fekete rigók énekét. Itt akartam lenni, ahol vagyok, Wicklow-ban.

– Meghoztam a döntésem – mondtam az eperfáknak. – És… magamat választom. Itt boldog vagyok. Arra akarom használni a tehetségemet, hogy gyógyítok, fájdalmat enyhítek és vigasztalok másokat itt, Wicklow-ban. Ide tartozom.

Ekkor vettem észre, hogy az ágak közül egy fekete rigó figyel engem.

Leszállt a földre, és megláttam a zöld szemét. Mama.

Ugrált egy kicsit, kapirgált a földön. Először azt hittem, ő is epret keres, mint a többi madár, de az ő mozgásának mintázata nem volt véletlenszerű.

Üzenet volt nekem, az ő szerelmes, szeretetteljes üzenete.

Mosolyogva néztem, ahogy ismételgette az útvonalát az eperfa gyökerei mentén.

– Mert a szíved ott van, ahol a gyökereid – mondtam, Zé szavait ismételve.

A fekete rigó bólintott, aztán visszarepült az alagútba és eltűnt a szemem elől.

A fekete rigók csak a legritkább alkalmakkor jelennek meg napközben. Ez a mai azt üzente nekem: „Isten hozott az otthonodban”.

* * *

Gomolyfelhők úsztak a hegyek fölött a távolban, amint áthaladtam a wicklow-i temető rozsdás fémíve alatt.

Ma délután nem járt előttem sem macska, sem fekete rigó. A szívemet követtem.

Egy tulipánfa levelei zizegtek a szélben, tekintetemet előreszegeztem, így nem vándorolt arrafelé, ahova Zét temettük.

A Linden család síremléke mellett elhaladva köszöntem a papának, aztán mentem tovább.

Aubin Pavegeau-t pontosan ott találtam, ahol számítottam rá. Francie sírköve előtt a nagy juharfa alatt.

Rám pillantott, megköszörültem a torkomat. Kivette a szájából az ámbrafadarabot és a farzsebébe dugta.

– Anna Kate! Mit csinálsz itt?

– Leülhetek?

Ahogy a füvet ütögette, hirtelen gyanakvás tűnt fel a szemében. Leültem, és kettőnk közé letettem a manila borítékot.

– Mi ez? – kérdezte.

– A rendőrségi jelentés a szüleim autóbalesetéről.

Aubin szeme elkerekedett, levette a sapkáját, keze fejével megtörölte a homlokát.

– Huszonöt éve várok erre a napra. Az elszámolás napjára.

– Ott voltál a kocsiban, amikor a karambol történt, igaz? – Nagyon kellett ügyelnem rá, hogy ne érződjön a hangomból a megbántottság. Kellett, hogy legyen valami oka, ha ennyi időn át hallgatott.

– Honnan tudod?

Kinyitottam a borítékot, kivettem az ütközés után készült képeket. A hátsó ülésről készült, üvegszilánkok borították… és ámbrafapálcikák.

– Frissen rágottak – mondtam és rámutattam a fehér, kocsonyás végükre.

Azt kellett gondolnom, hogy a rendőrség nem tudta, mi az, vagy nem gondolták, hogy fontos lehet. De amikor én megláttam, tudtam, mi az. És tudtam kihez kötni.

– Mi történt azon a napon, Aubin?

Aubin kitépett egy fűszálat, ujjai között forgatta.

– Egy részét tudod. Elmentünk Tuscaloosába megnézni AJ kampuszát.

Edennel nagyon szerették egymást, kicsit már émelyítő is volt, ahogy turbékoltak. – Aubin rám nézett. – Akkor még nem tudtam, mi a szerelem, csak évekkel később találkoztam Francie-vel.

Nehezen tudtam elképzelni az anyámat, amint szinte elolvad a boldog szerelemtől, de a gondolatra azért elmosolyodtam.

– Nem veszekedtek? Úgy hallottam, azon a nyáron sokat veszekedtek Seelie ultimátuma miatt.

– Aznap nem veszekedtek, mert AJ döntött.

– Anyámat választotta? – Mert ez ugye véget vethetett a nézeteltéréseknek.

– Végül is igen. De leginkább önmagát választotta. Úgy döntött, azt csinálja, amit ő akar, és nem azt, amit mások várnak tőle. Szerette Edent és feleségül akarta venni. Tanulni akart, ezért mentünk oda az egyetemre. Egy tanácsadóval beszélt arról, hogyan tudja finanszírozni ő maga a tanulmányait.

Önmagát választotta. A feltörő büszkeség könnyet csalt a szemembe.

Végső soron apám nyomdokaiba léptem.

– AJ egyszerűen elbűvölő volt – mondta Aubin, ahogy egy újabb fűszálat tépett ki. – Úgy jöttünk el, hogy kapott támogatást a tanulmányaira. Ráadásul volt lehetőség arra, hogy házaspárok együtt lakjanak, ezért úgy döntöttek Edennel, hogy a Munka Ünnepe hétvégéjére összehozzák az esküvőt. Hazaúton megálltunk ebédelni, ünnepi piknikre, és AJ meg én ittunk is pár pohárral.

– De én azt olvastam, hogy a balesetben alkoholfogyasztás nem játszott közre.

– Eden nem ivott. Aznap egyáltalán nem ivott, és ragaszkodott hozzá, hogy ő vezet.

Persze a rendőrséget csak ez érdekelte, végül is ő ült a volánnál.

Aubin feje lehanyatlott, a földet bámulta, és így folytatta:

– Csodálatos nap volt. Annyit nevettünk! A Fűzfa-patak hídjának közelében jártunk, amikor…

Aubin elhallgatott, én pedig kivártam, míg összeszedi magát. Behunyta a szemét.

– Amikor a semmiből a fák közül kiugrott ez a szürke macska. Egy madarat üldözött. Eden elkapta a kormányt, elütötte a macskát és a madarat is, elvesztette a kontrollt és a fának rohant. Fékezni se volt ideje, olyan gyorsan történt az egész. Amikor magamhoz tértem, láttam, hogy Eden él, de eszméletlenül ült a kormánynál. AJ kirepült a kocsiból. – Aubin nagyot nyelt. – Ott helyben meghalt.

– És te? – kérdeztem elszoruló torokkal.

– Jól bevertem a fejem az ablakba, egy üvegszilánk pedig csúnyán megvágta a karomat. A kocsiban ott volt egy takaró, azzal szorítottam el a vérzést, és amilyen gyorsan csak tudtam, elrohantam a roncstól.

Behajlítottam a térdem, átöleltem a lábamat.

– Miért rohantál el?

– Részben félelemből. Odaszóltam a munkahelyemre, hogy aznap nem megyek dolgozni, és tudtam, hogy ha ez a főnököm fülébe jut, ki fog rúgni. Anyám számított a keresetemre, hogy fizetni tudja a számláinkat, és legyen mit ennünk. Meg az italozás miatt is féltem, azt gondoltam, börtönbe csuknak miatta… A Lindenek nem kedveltek engem, és volt befolyásuk a rendőrségen. Ostobaság volt elrohanni, mert tudtam, hogy Eden majd valószínűleg elmondja, hogy én is ott voltam, de puszta ösztönből cselekedtem. Mire észhez tértem és elhatároztam, hogy feladom magam, kiderült, hogy Eden semmire nem emlékszik a karambolból.

– Szóval hagytad, hogy ő vigye el a balhét? – kérdeztem, az érzelmeimtől fuldokolva.

– Igen, úgy lett volna, de nem vitt rá a lélek. Biztosra vettem, hogy a rendőrség talál valami bizonyítékot a kocsin, macskaszőrt meg madártollat, de semmi ilyesmire nem derült fény. Mardosott a bűntudat, főleg azután, hogy Seelie elkezdte vádolni Edent azzal, hogy szándékosan karambolozott. Kimostam AJ takaróját és elmentem a kávézóba, hogy beszéljek Edennel.

Elmondtam neki, mit tervezek, és visszaadtam a takarót. Mindent elmeséltem neki, és úgy zokogtam, mint egy túlkoros csecsemő. Megígértem neki, hogy mindent jóváteszek.

Lehullott a földre egy juharlevél.

– De… aztán mégsem.

– Eden akadályozta meg, hogy elmenjek a rendőrségre. Azt mondta, megbocsát nekem, és hogy neki tettem szívességet azzal, hogy hallgattam, mert így kiderült, milyen valójában a Linden család. Megígértette velem, hogy nem mondom el senkinek, mi történt, mert nem lenne semmi értelme, csak egy csomó bajt zúdítanék a saját nyakamba. Azt mondta, jobb, ha az egész kettőnk közt marad. Amit legközelebb hallottam róla, az volt, hogy elhagyta a várost. Soha senkinek nem mondtam el aztán, hogy mi történt valójában azon a napon. Egészen mostanáig.

A mama meg az ő ígéretei… Szorosabban öleltem a lábamat. Ő sem szegte meg az Aubinnak adott szavát. Váltig állította, hogy a karambol baleset volt, de azt soha nem árulta el, hogy ezt honnan tudja.

Egyszerre az jutott eszembe, hogy vajon Zé tudta-e az igazat. A szőr is felállt a karomon, ösztönösen tudtam, hogy igen. És így minden értelmet nyert. A végrendelet feltételei… és a kapcsolata Summerrel. Zé az egészet eltervezte, hiszen Summer nélkül nem találkoztam volna Aubinnal.

A végrendelet révén Zé azzal ajándékozott meg engem, hogy megtudtam az igazat a balesetről.

És megtaláltam önmagam. Igazi nevelő volt a haláláig.

– Annyira gyáva voltam. Cserben hagytam Edent. Cserben hagytam AJ-t. Cserben hagytam saját magam. És bár Eden megbocsátott nekem, én még most is csak próbálok megbocsátani magamnak. – Francie sírkövére pillantott.

– Nem tudom, én mit tettem volna, ha valaki azzal vádol meg, hogy szándékosan Francie halálát okoztam. Nem tudom, Eden hogy tudta túlélni ezt.

Őszintén szólva ezt én sem tudtam. Eltettem a fényképet. Aubin a boríték után nyúlt.

– Megyek, és most rögtön beszélek Josh Kolbaugh-val. Mindent elmondok. Már rég ki kellett volna derülnie az igazságnak, Eden nevét már rég tisztára kellett volna mosni egyszer s mindenkorra.

Kezemet Aubin karjára tettem.

– Nem, ő nem ezt akarta, és most se akarná. Aubin hagyta, hogy leülepedjenek a szavak.

– Anna Kate – szólalt meg –, nagyon sajnálom, ami történt. Bár ismerhetted volna az édesapádat! És láthattad volna őket együtt Edennel. A szerelmüket.

– Nagyon vágyom erre én is – mondtam halkan. De nem veszett el minden. A Wicklow-ban töltött minden egyes napommal egyre többet tudok meg azokról, akik életet adtak nekem. Aubintól. A Lindenektől… És folytatom a tanulást, ugyanis nem megyek el innen.

– Remélem, te is megbocsátasz nekem, Anna Kate.

A keze után nyúltam, ő pedig a kezem fejére tette a tenyerét.

– Mi a barátság, Mr. Pavegeau? Fölemelte összefonódott kezünket.

– Úgy tűnik, hogy ez az, Anna Kate.

– Szerintem is.

De az én szememben ez nem csupán barátságnak tűnt. Hanem csodás gyógyulásnak is.

29

Anna Kate Callow az asztalhoz lépett, rézvörös haja csillogott a magas ablakokon át besütő nap sugaraitól. A szobát elárasztotta a fény, a faborítás csillogott, a légkör meleg és barátságos volt. Mennyei illat lengte be a levegőt. Édes és mégis fűszeres.

– Azt hittem, már befejezte a cikket – mondta.

A riporter is úgy gondolta, hogy befejezte. Épp csak nem nagyon tudta, hogyan magyarázza meg a főszerkesztőnek, hogy a cikk, amelyet eredetileg a fekete rigóknak szentelt, végül életről, szerelemről, veszteségről és megbocsátásról szól.

– Már nem kellene sokáig maradnom. Talán még egy napot. Vagy kettőt. Anna Kate a riporterre mosolygott, kezét köténye zsebébe dugta.

– Talán figyelmeztetnem kellett volna, amikor ide érkezett, hogy Wicklow tudja, hogyan láncolja magához, ha egyszer itt van.

A riporter poharának falán legördült egy lecsapódott vízcsepp.

– Az egyik első interjúalanyom mondta, hogy ez nem közönséges város.

Igaza volt.

Anna Kate elnevette magát, zöld szeme ragyogott az őszinte boldogságtól. Megfordult, a konyha felé indult, aztán megtorpant és visszanézett a riporterre.

– Addig marad, ameddig szeretne. Itt, a Fekete Rigó kávézóban mindig szívesen látott vendég lesz.

Anna Kate

– Hu-hú! – rikoltott Faylene Wiggins a karjával integetve.

– Itt vagyunk! Mindjárt kezdődik a film. Siessetek! Hahó! Megjött Gideon és Anna Kate.

Gideon rám nézett és így szólt:

– Harmadjára, a sült csirke kedvéért?

– Annál jobb. Kezdem azt gondolni, hogy én vagyok az egyetlen ebben a városban, aki még nem kóstolta.

– Semmi gond – mondta és megszorította a kezemet. – Én tudom, hol jutsz hozzá egy csomóhoz. Csak kérned kell, Anna Kate.

– Ez mind része a nagy tervnek, hogy egyesíted a birtokainkat?

– Igen – mosolyodott el –, pontosan.

– Rendben.

Faylene szemöldöke közeledtünkre a sztratoszférába csusszant, és azt is észrevette, hogy kéz a kézben megyünk, de legnagyobb meglepetésemre erre nem hívta fel a figyelmet.

Marcy és Josh természetesen Lindy-Louval volt, aki – szokása szerint – aludt. Mr. Boyd bátortalanul integetett Faylene mellől. Doki a magnóliafának dőlve olvasott a karjába bevackolt Ollie-nak. Felém pislogott, és folytatta a mesét a kis kék traktorról.

– Na végre – mondta Natalie, amikor meglátott bennünket. – A mama megvesztegetett valakit, hogy addig ne kezdjék el a vetítést, amíg nem vagytok itt. Eskü!

Seelie rám pillantott.

– Én nem mondanám vesztegetésnek. Tíz dollár meg egy „Mi a pite” feliratos póló. Igazán semmiség.

– Hát, nem is tudom, Seelie – szólalt meg Cam. – Azok a pólók elég kapósak.

– Aubin nem tudja elég gyorsan gyártani őket – mondta Marcy. – Mondd, hogy hoztál olyan sült csirkét, Gideon. Már álmodtam is vele.

– Szegény Josh – szólt közbe Pebbles. – Marcy álmaiban kikap a csirkétől.

Pebbles és Mr. Lazenby egyforma kempingszéken ült egymás mellett.

Úgy látszik, nem csak mi járunk kéz a kézben Gideonnal ma este.

– Nem kell engem sajnálni – mondta Josh. – Én is álmodtam a csirkéről.

Mosolyogva terítettem le a plédet a Natalie és Seelie közötti üres területre.

– Miféle csirkéről van szó? – érdeklődött Mr. Lazenby.

– Olyanról, amit a legjobban szeretsz – vágta rá Faylene. – Ingyen van.

Mr. Lazenby próbált feddőn nézni Faylene-re, de elég gyorsan ziháló nevetés lett belőle, ami engem boldogsággal töltött el.

Míg Gideon körbekínálta a tálcáról a csirkét, én elővettem a hűtőtáskából a szederteát és kiosztottam. Jena segített nekem bepakolni, közben mesélt arról, hogyan tervezik Íjassal bejárni az országot. Amint fel tudok venni kisegítőket, indulnak. Gyakorlatilag könyörögtem nekik, hogy maradjanak, de Jena megpaskolta a kezemet, és azt mondta, már így is túl sokáig voltak egy helyben, és végre újra szárnyalni szeretne. De megesküdött, hogy karácsonyra visszatérnek, és én a szavukon fogom őket.

– Szia, Annaka! – mondta Ollie, amikor a könyvből felnézve észrevett.

A múlt héten hozzátett egy a-t a nevemhez. Egyet pislogok, és máris kimondja a teljes nevemet, tökéletesen artikulálva. Elmondhatatlanul boldog vagyok, hogy láthatom őt felnőni.

Odaléptem hozzá, adtam egy puszit a fejére, aztán Doki fejére is.

– Nagyon meghitt látványt nyújtotok egymás mellett. Doki kacsintott.

– Annál nem lehet meghittebb, mint amilyennek ti látszotok Gideonnal.

– Jaj, hallgass már! Zavarba hozod – csattant fel Seelie.

– Nem idegen a gyökereimtől az érzelmesség – mondtam. – Nem jövök egykönnyen zavarba.

– Jó tudni – mondta Doki –, csak mert Seelie családi fotózkodásra készül. Egyforma öltözetben.

– Nem egyforma – javította ki Seelie –, hanem egymást kiegészítő.

– Rosszul fogalmaztam, drágám.

Nevetve ültem le. A tekintetem Natalie-ra és Camre vándorolt, akik egy csirkecombbal kötélhúzást játszottak. Aztán megint Seelie-re néztem, vajon hogyan reagál a nyilvánvaló viszonyra.

Lassan elmosolyodott, odahajolt hozzám, és ezt suttogta:

– Ha ő kedveli, akkor azt hiszem, én is kedvelem. Na de azt a szakállat csak le kell vele vágatni. Jó ég!

Az amfiteátrum fényei elhalványultak, a tömeg elcsendesedett. Gideon mellettem ült, közelebb húzódott és egy puszit nyomott a halántékomra.

Reggel szokatlanul korán ott volt nálam kávézni. Merthogy az éjszakát is ott töltötte.

Ha Zé és Gideon nagyapja kerítősdit játszottak, mint véljük, óriási köszönettel tartozom nekik.

Elkezdődött a film, aztán ismét sötét lett. A tömeg felmordult.

Ismét kivilágosodott a vetítővászon, éljenzés tört ki, ahogy elkezdődött a Némo nyomában.

Aztán meg füttyögés, amikor a szereplők franciául kezdtek beszélni.

A nyelvi nehézségek ellenére a film forgott tovább, bár sokan pakoltak és elmentek.

– No, mi legyen? – kérdezte Faylene. – Menjünk vagy maradjunk?

– Alacska! – ugrott talpra és mutatott a vászon felé Ollie. – Alacska!

– Maradjunk! – szólalt meg mindenki egyszerre. Faylene elnevette magát.

– Maradunk. Van abból a húsos táskából is, Gideon?

Mosolyogva néztem körbe az immár ismerős arcokon és az embereken, akiket megszerettem.

Wicklow talán valóban magához láncolt, de én voltam az, aki soha el sem engedte.

Köszönetnyilvánítás

Kimondhatatlanul hálás vagyok ügynökömnek, Jessica Faustnak, hogy az első oldaltól hitt bennem és ebben a történetben, és bátorított. Jessica, nem tudom, hogyan mondjak köszönetet mindazért, amit teszel.

Amy Stapp, köszönöm, hogy bíztál benne, hogy el tudom mondani ezt a történetet. Lényeglátó bölcsességed és szilárd útmutatásod nyomán ez a könyv egészen új, csodálatos szintre jutott.

Köszönet a Forge Books lenyűgöző és fáradhatatlan csapatának, hihetetlenül hálás vagyok nektek, hogy a segítségetekkel életre kelhetett Wicklow varázslatos világa.

Köszönet Sharonnak, Shelley-nek, Cathynek és Hildának, a barátságért, az ölelésekért, a tanácsokért és a végtelen lelkesedésért, amellyel a képtelen ötleteimet fogadtátok.

Az olvasóknak, akik írásra inspirálnak. Köszönöm a sok időt, amit azzal töltenek, hogy a történeteimet olvassák.

Végül köszönet a családomnak – ti vagytok az én világomban a varázslat. Köszönet mindenért.

Tartalom

1

Anna Kate

2

Natalie

3

Anna Kate

4

Anna Kate

5

Anna Kate

6

Anna Kate

7

Natalie

Anna Kate

8

Natalie

Anna Kate

9

Natalie

Anna Kate

10

Anna Kate

11

Natalie

Anna Kate

12

Anna Kate

13

Natalie

14

Anna Kate

15

Natalie

Anna Kate

16

Anna Kate

17

Natalie

Anna Kate

18

Anna Kate

19

Anna Kate

Natalie

20

Anna Kate

Natalie

21

Natalie

22

Anna Kate

Natalie

23

Anna Kate

Natalie

24

Anna Kate

Natalie

25

Anna Kate

Natalie

26

Anna Kate

27

Anna Kate

28

Anna Kate

29

Anna Kate

Köszönetnyilvánítás