Írta: Glendy Vanderah

A mű eredeti címe: Where the Forest Meets the Stars

A művet eredetileg kiadta: Lake Union Publishing, Seattle

Copyright © Text copyright © 2019 by Glendy C. Vanderah.

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Lex Copyright Office.

Fordította: Nagy Boldizsár

A szöveget gondozta: Molnár Eszter

Cover design by Shasti O’Leary Soudant

A sorozatterv, annak elemei és az olvasóidhoz szóló üzenet

a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2061-9332

ISBN 978 963 457 806 2

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2021-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Szegedi Marinka

Korrektorok: Tomku Kinga, Gera Zsuzsa

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában

–  akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Cailley-nek, Williamnek, Grantnek és Scottnak

1.

A KISLÁNY ÚGY NÉZETT KI, mint akit elcseréltek a tündérek. Szinte láthatatlan volt, sápadt arca, kapucnis pulcsija és nadrágja egészen beleolvadt a sötét erdőbe. A lábán nem volt cipő. Mozdulatlanul állt, egyik karjával a hikorifa törzsébe kapaszkodva, és egészen addig nem moccant, amíg a kocsi végig nem csikorgott a kavicsos úton, és meg nem állt pár méterre tőle.

Ahogy leállt a motor, Jo levette tekintetét a lányról, és összeszedte az anyósülésről a távcsövét, a hátizsákját és az adatlapokat. Ha nem néz oda, akkor a gyerek talán visszatér a tündérvilágba.

A lány azonban még akkor is ott állt, amikor Jo kiszállt az autóból.

– Látlak ám – szólalt meg Jo a hikori árnyéka felé pillantva.

– Tudom – felelte a lány.

Jo túrabakancsáról megszáradt sárdarabkák potyogtak a betonjárdára.

– Szükséged van valamire?

A gyerek nem válaszolt.

– Miért vagy a telkemen?

– Meg szerettem volna simogatni a kutyádat, de nem engedte.

– Nem az én kutyám.

– Akkor kié?

– Senkié. – Jo kitárta a fedett veranda ajtaját. – Haza kellene menned, amíg teljesen be nem sötétedik.

A nő felkapcsolta a kinti rovarriasztó lámpát, majd kinyitotta a bejárati ajtót. Miután felkapcsolt egy újabb lámpát, visszament a faajtóhoz, és belülről bezárta. A lány mindössze kilencéves lehetett, de Jo úgy volt vele, akkor sem árt az óvatosság, ki tudja, mire készül az a gyerek.

Negyedórával később Jo már túl volt a zuhanyzáson, felvett egy pólót, egy melegítőnadrágot meg egy szandált, és lement a konyhába. Amikor felkapcsolta a villanyt, rovarok néma raja rajzott a fekete ablakra. Jo előkészítette a grillezéshez szükséges hozzávalókat, miközben elmélázva a hikorifa alatt álló kislányra gondolt. A kislány biztosan jobban fél annál, mint hogy itt őgyelegjen a sötét erdőben. Bizonyára hazament már.

Jo pácolt csirkemellet és három nyársrudat vitt magával, amire zöldségeket húzott. A tűzrakó helyet a sárgára festett faház és a néhány hektárnyi, holdsütötte rét között alakították ki, egy füves területen. A negyvenes években még bérleményként működő kunyhó, amely Kinney-ház néven volt ismert, a hegy oldalában magasodott, szemben az erdővel, míg háta mögött egy kisebb préri terült el, amit a tulajdonosa rendszeresen égetett, így tartva vissza az erdő terjeszkedését. Jo tüzet gyújtott a kövekből rakott kör mélyén, és elhelyezte fölötte a sütőrácsot. Épp a húst meg a nyársakat rendezgette, amikor a ház sarkában egy sötét alakot pillantott meg. Jo megdermedt. A lány volt az. Néhány méterre állt a tűztől, és nézte, hogyan pakolja Jo a rácsra az utolsó nyársat.

– Nincs tűzhelyed? – kérdezte.

– De, van.

– Akkor miért idekint sütsz?

Jo ledobta magát a négy, megviselt kempingszék egyikére.

– Mert szeretek itt sütni.

– Jó illata van.

Ha azért jött, hogy ételt lopjon, akkor csalódni fog, a terepbiológusnak ugyanis nagyon ritkán volt ideje bevásárolni, így a konyhaszekrényében nem sok minden akadt. A gyerek elnyújtva ejtette a hangokat, mint a helyi falusiak, és a mezítlábas talpa is arra utalt, hogy valahonnan a szomszédból jöhetett. Ideje lenne már, hogy hazamenjen vacsorázni – gondolta Jo kissé bosszúsan.

A lány közelebb óvakodott, a tűztől kipirult a két kis alma az orcáján, szőke haja csak úgy ragyogott, a szeme viszont ugyanolyan volt, mint eddig: két fekete lyuk az arcán, épp, mint egy elcserélt tündérgyereknek.

– Nem kellene már hazamenned? – kérdezte Jo.

A lány közelebb lépett.

– Nekem nincs otthonom itt a Földön – felelte. – Én onnan jöttem. – Majd az égboltra mutatott.

– Honnan?

– Az Ursa Majorról.

– Úgy érted, a Nagy Medve csillagképből?

A lány bólintott.

– A Szélkerék-galaxisból. Ami ott van a mackó farka mellett.

Jo nem sokat tudott a galaxisokról, de az elnevezés gyerekesnek tűnt a szemében.

– Sosem hallottam még a Szélkerék-galaxisról – felelte Jo.

– A te néped így nevezi, de mi másképp hívjuk.

Jo most már látta a kislány szemét. Babaszerű arcához képest nagyon is okosnak tűnt a tekintete, és amikor pajkosan megcsillant benne a fény, Jo biztosra vette, hogy a gyerek csak játszik vele.

– Ha földönkívüli vagy, miért van emberi külsőd?

– Ez nem az enyém. Csak ennek a lánynak a testét használom.

– Akkor mondd meg neki szépen, hogy menjen haza, rendben?

– Nem tud. Halott volt, amikor beléptem a testébe. Ha hazamenne, a szülei nagyon megijednének.

Á, szóval ez egy zombis játék. Jo hallott már ilyesmiről. De a gyerek rossz helyre jött, ha játszótársat keresett a földönkívüli-zombis játékához. Jo sosem értett igazán a gyerekekhez, ahogy a fantáziát igénylő játékokhoz sem, még gyerekkorában sem. A szülei, akik mindketten tudósok voltak, gyakran mondogatták, hogy azért lett ilyen, mert kétszeres mennyiségű analitikus gént kapott. Gyakran viccelődtek rajta, hogy Jo olyan eltökélt arckifejezéssel jött világra, mintha máris több elmélete lenne azzal kapcsolatban, honnan jött, és kik azok az emberek körülötte a szülőszobában.

Az emberi testbe bújt földönkívüli nézte, hogyan fordítja meg Jo a csirkemellet.

– Jobban tennéd, ha hazamennél vacsorázni – szólalt meg Jo ismét. – A szüleid most már biztos aggódnak.

– De hát mondtam, hogy nekem nincs…

– Szeretnél felhívni valakit? – Jo elővette a mobilt a nadrágzsebéből.

– Kit hívhatnék fel?

– Na és ha én hívok fel valakit? Mondd a számotokat!

– Hogy lehetne telefonszámom, amikor a csillagok közül jöttem?

– Na és annak a lánynak, akinek a testébe bújtál? Mi az ő száma?

– Semmit nem tudok róla. Még a nevét sem.

Bármit is akart ez a gyerek, Jo túl fáradt volt hozzá. Hajnali négy óta ébren volt, és több mint tizenhárom órát töltött a mezőn meg az erdőben, melegben és magas páratartalomban. Hetek óta ebből állt a napi rutinja, és az a pár óra, amit esténként a faházban tölthetett, kellett neki a lazításhoz.

– Ha nem indulsz el, hívom a rendőrséget – jelentette ki, és remélte, a hangja kellően határozott.

– És mit fog tenni a rendőrség? – Úgy ejtette ki, mintha még sosem hallotta volna ezt a szót.

– Fognak és szépen hazavisznek végre.

A lány keresztbe tette két karját sovány teste előtt.

– És mit fognak tenni, ha megmondom nekik, hogy nincs otthonom?

– Akkor bevisznek a rendőrőrsre, és megkeresik a szüleidet, vagy azt, akivel együtt laksz.

– És mit fognak tenni, ha felhívják ezeket a szülőket, és azt a választ kapják, hogy a lányuk halott?

Jónak most nem kellett színlelnie a dühöt.

– Semmi vicces nincs abban, ha valaki egyedül van a világban. Menj most már haza, bárkivel is laksz!

A kislány még szorosabbra fonta maga előtt a karját, de nem szólt egy szót sem.

Jo úgy érezte, a gyereket kijózanítja majd, ha ráijeszt.

– Ha pedig nincs családod, akkor a rendőrség elvisz egy nevelőotthonba.

– Az mi?

– Egy hely, ahol idegenekkel kell laknod. Néha gonoszak is tudnak lenni, úgyhogy indulj el szépen haza, mielőtt kihívom a zsarukat!

A lány nem mozdult.

– Komolyan mondtam.

És akkor a tűz fényében felderengett annak a félig még kölyökkorú kutyának a képe, aki az elmúlt estéken rendszeresen megjelent Jo háza előtt, hogy ételt kunyeráljon. A kislány leguggolt, kinyújtotta a kezét a kutya felé, és magas hangon szólongatni kezdte.

– Nem fog közelebb jönni – jelentette ki Jo. – Vad. Valószínűleg az erdőben született.

– Hol az anyukája?

– Ki tudja? – Jo letette a telefonját, és megfordította a nyársat. – Van valami oka annak, hogy félsz hazamenni?

– Miért nem hiszed el, hogy a csillagok közül jöttem?

Ez a makacs gyerek tényleg nem érezte, hol a határ.

– Ide figyelj! Senki nem fogja bevenni, hogy földönkívüli vagy.

A kislány a préri szélére sétált, arcát és két tenyerét a csillagos ég felé tartotta, majd kántálni kezdett valami zagyvaságot, ami nyilván földön kívüli nyelven akart hangozni. A szavak úgy áradtak belőle, mintha egy jól ismert idegen nyelven beszélne, és amikor végzett, önelégülten, csípőre tett kézzel Jo felé fordult.

– Remélem, megkérted a földönkívüli barátaidat, hogy jöjjenek érted – mondta Jo.

– Ez csak szalutáció volt.

– Szalutáció. Milyen jó szó!

A lány ismét a tűz felé nézett.

– Még nem mehetek vissza. A Földön kell maradnom, amíg öt csodát nem látok. Ez hozzátartozik a kiképzésünkhöz, amikor elérünk egy bizonyos kort. Olyan, mint egy iskolai feladat.

– Akkor még itt leszel egy ideig. A víz pár ezer éve már nem válik borrá mifelénk.

– Én nem bibliai csodáról beszélek.

– Akkor milyenről?

– Mindenféléről – válaszolta a lány. – Te is egy csoda vagy, ahogy ez a kutya is. Az egész világotok annyira új nekem!

– Na, akkor kettőt már láttál is.

– Nem, valami tényleg különlegeset kell látnom.

– Pff, hát, köszi.

A lány leült egy kempingszékbe, Jo mellé. A grillrácson sülő húsról zsíros páclé csöpögött le a tűzbe, kellemes illattal töltve meg az esti levegőt. A gyerek a csirkét nézte. Az éhsége nagyon is valódinak tűnt, ebben nem volt semmi játék. Lehet, hogy nagyon szegény a családja. Jo meglepődött, amiért ez csak most jutott eszébe.

– Mit szólnál, ha adnék neked valamit enni, mielőtt hazamész? – kérdezte. – Szereted a pulykaburgert?

– Honnan tudhatnám, milyen íze van a pulykaburgernek?

– Most kérsz, vagy nem?

– Kérek. Azt hiszem, ki kell próbálnom pár új dolgot, ha már itt vagyok.

Jo a rács kevésbé forró részére húzta a csirkemellet, majd bement a házba, hogy összeszedje a fagyasztott húst, a fűszereket meg a zsemlét. Eszébe jutott, hogy van még egy utolsó szelet sajt is a hűtőben, azt is hozzátette a kislány vacsorájához. Úgy gondolta, a gyereknek valószínűleg nagyobb szüksége van rá, mint neki.

Jo visszatért az udvarra, a rácsra tette a húspogácsát, a többi hozzávalót pedig maga mellé rakta, egy üres székre.

– Remélem, szereted a sajtot.

– Hallottam már a sajtról – felelte a kislány. – Azt mondják, jó dolog.

– Ki mondja, hogy jó?

– Azok, akik már jártak itt. Tanulunk egy keveset a Földről, mielőtt ide jövünk.

– Mi a bolygód neve?

– A te nyelveden nehéz kiejteni, de valahogy úgy hangzik, hogy Arhet. Van mályvacukrod?

– Az Arheten tanultok a mályvacukorról?

– Azt mesélték, hogy a gyerekek botra szokták húzni, és megsütik a tűz felett. Meg azt is mesélték, hogy nagyon finom.

Jónak végre alkalma nyílt felbontani a pillecukros dobozt, amit csak úgy hóbortból megvett, amikor beköltözött a faházba. Tényleg meg kellene enni, mielőtt megromlik – gondolta. Kihozta a konyhából, és a földönkívüli ölébe dobta a dobozt.

– De csak vacsora után bonthatod ki.

A földönkívüli talált egy botot, visszaült a székbe, ölében a mályvacukros dobozzal, sötét szemét pedig le sem vette a sülő húspogácsájáról. Jo megpirította a zsemlét, majd tett a sajtburger mellé egy nyársat is, amin barnára sült krumpli, brokkoli és gomba volt. Azután két pohár itallal jött elő a konyhából.

– Szereted az almalevet?

A lány elfogadta az egyik poharat, és megkóstolta a gyümölcslevet.

– Ez nagyon finom!

– Elég finom ahhoz, hogy csodának nevezd?

– Nem – válaszolta a földönkívüli, de azért lehúzta a pohár felét néhány másodperc alatt.

A lány már majdnem végzett a hamburgerével, mire Jo elkezdett enni.

– Mikor ettél utoljára? – kérdezte a gyereket.

– Még a bolygómon – felelte a lány tele szájjal.

– És az mikor volt?

Mielőtt válaszolt volna, lenyelte a falatot.

– Tegnap este.

Jo letette a villáját.

– Egy teljes napja nem ettél?

A lány bekapott egy krumplidarabot.

– Eddig nem akartam enni. Eléggé rosszul voltam: tudod, az utazástól, az alakváltástól, meg minden.

– Akkor most miért eszel úgy, mint aki éhezett?

A lány letört egy utolsó darabot a hamburgeréből, majd a másik felét odadobta a kutyának – valószínűleg azért, hogy bizonyítsa, mennyire nem éhezik. A kutya ugyanolyan gyorsan nyelte be a falatot, mint az előbb a gyerek. Amikor a lány felajánlotta neki a tenyerére tapadt utolsó morzsákat is, a kölyök odalépett hozzá, és lenyalogatta az ujjait, majd ahogy végzett, vissza is húzódott.

– Láttad ezt? – kérdezte a kislány. – A kezemből evett.

– Láttam. – Ahogy azt is látta, hogy ez a kislány nagy bajban lehet. – Ez, ami rajtad van, pizsama?

A lány a vékonyka nadrágjára pillantott.

– Azt hiszem, az emberek így nevezik.

Jo vágott még egy szeletet a csirkemellből.

– Mi a neved?

A lány épp térdelt a földön, próbált közelebb kerülni a kiskutyához.

– Nincs földi nevem.

– És mi a földön kívüli neved?

– Nem könnyű kimondani…

– Csak mondd nyugodtan!

– Valahogy úgy hangzik, hogy Earpud Na Asrú.

– Ear mint fül…?

– Nem, Earpud Na Asrú.

– Oké, Füles, szeretném, ha elmondanád az igazat. Miért vagy itt valójában?

A lány békén hagyta a félénk kutyát, és felállt.

– Kibonthatom a mályvacukrot?

– Előbb edd meg a brokkolit!

A lány a széken hagyott tányérra pillantott.

– Azt a zöldet?

– Aha.

– Az én bolygómon nem szokás zöld dolgokat enni.

– Azt mondtad, ideje új dolgokat kipróbálni.

A kislány gyors mozdulatokkal eltüntette a három brokkolirózsát. Miközben kikerekedett arccal rágott, feltépte a pillecukros dobozt.

– Hány éves vagy? – kérdezte tőle Jo.

A lány nagy kínlódások közepette lenyelte az utolsó falat brokkolit.

– A korom nem mond semmit egy embernek.

– A test, amibe belebújtál, hány éves volt?

A lány egy pillecukrot szúrt a bot egyik végére.

– Nem tudom.

– Rendben van. Tényleg fel kell hívnom a rendőrséget – mondta Jo.

– Miért?

– Tudod jól, miért. Hány éves lehetsz… Kilenc? Tíz? Nem maradhatsz kinn az erdőben késő éjjel. Még valaki bántani fog.

– Ha felhívod a rendőrséget, akkor elszaladok.

– De miért? Segíthetnének neked.

– Nem akarok gonosz idegenekkel élni.

– Csak vicceltem, amikor azt mondtam. Biztosan találnának neked kedves felnőtteket.

A lány épp a harmadik mályvacukrot szúrta a botra.

– Szerinted Kis Medve szereti a mályvacukrot?

– Ki az a Kis Medve?

– Így neveztem el a kutyát: tudod, az Ursa Minor csillagképről, ami az enyém mellett van. Szerinted nem úgy néz ki, mint egy kis maci?

– Ne etesd pillecukorral! A cukor nem tesz jót neki.

Jo evett még egy falat csirkehúst, a maradékot pedig odahajította a kutyának. Túlságosan nyugtalan volt ahhoz, hogy többet egyen. Amikor a hús eltűnt a nagy melák szájában, Jo a maradék zöldséget is lehúzta neki a nyársról.

– Kedves vagy – jelentette ki a kislány.

– Nem, igazából hülye vagyok. Ezentúl sosem vakarom le magamról.

– Hűha! – A kislány egy lángoló mályvacukrot tartott az arca elé, és fújni kezdte a tüzet.

– Várd meg, hogy kihűljön! – tanácsolta Jo.

De ő nem várt, egyszer csak bekapta a forró, fehér ragacsot. A többi pillecukor is erre a sorsra jutott, és miközben a lány sütni kezdett magának egy újabb adagot, Jo bepakolt mindent a konyhába. Mosogatás közben új módszert talált ki. A Rossz Zsaru nem vált be. El kell érnie, hogy a lány megbízzon benne, ha ki akar szedni belőle valamit.

Az udvarra érve azt látta, hogy a földönkívüli törökülésben figyeli Kis Medvét, aki vidáman nyalogatja az ujjáról az olvadt mályvacukrot.

– Sosem gondoltam volna, hogy ez a kutya egyszer emberi kézből fog enni – jelentette ki Jo.

– A kezem tényleg emberi, de Kis Medve tudja jól, hogy az Arhetről jöttem.

– És az miben segít?

– Vannak különleges képességeink. Elő tudjuk idézni, hogy jó dolgok történjenek.

Szegény kölyök. Tényleg nyomorúságos környezetben élhet, ha ilyesmi tölti ki a képzeletét.

– Használhatom a botodat? – kérdezte Jo.

– Pillecukorhoz?

– Nem, ahhoz, hogy elzavarjalak vele a telkemről.

A lány elmosolyodott, bal arcán pedig előbukkant egy mély gödröcske. Jo két cukrot szúrt a botra, és a tűz fölé tartotta. A lány visszaült a kempingszékre, az egykor még vad kutya pedig úgy feküdt a lábához, mint akit varázsütésre megszelídítettek. Amikor a mályvacukrok minden oldalukon egyenletesen megbarnultak, és szépen kihűltek, Jo leette őket egyenesen a botról.

– Nem is tudtam, hogy a felnőttek is esznek ilyet – csodálkozott a lány.

– Ezt a titkot még a földi gyerekek sem tudják.

– Mi a neved? – kérdezte a gyerek.

– Joanna Teale. De a legtöbben csak Jónak hívnak.

– Egyedül laksz itt?

– Csak nyáron. Ki szoktam bérelni ezt a házat.

– Miért?

– Ha ennek az útnak a végén laksz, márpedig biztosan ott van a házatok, akkor tudod jól, miért.

– Nem az út végén lakom. Mondd el!

Jo legszívesebben vitatkozott volna, de eszébe jutott, hogy most a Jó Zsarut kell alakítania.

– Ez a ház és a hetven hektárnyi terület, ami körbeveszi, egy dr. Kinney nevű tudós tulajdona. A professzoroknak megengedi, hogy itt tanítsanak, a végzős egyetemistáknak pedig azt, hogy kutassanak.

– Ő miért nem akar itt lakni?

Jo kitámasztotta a pillecukros botot a tűz körüli egyik kövön.

– Negyvenvalahány éves volt, amikor megvette. A feleségével nyaralónak használták, és lejárt a patakhoz a vízi rovarokat tanulmányozni, de hat éve már nem jár ide.

– Miért nem?

– Már elmúlt hetvenéves, és a felesége gyakran betegeskedik, ezért közel kell lenniük a kórházhoz. Most a bérleti díjból van egy kis pluszbevételük, de a házat csak tudósoknak adják ki.

– Te is tudós vagy?

– Igen, de még csak most fogok diplomázni.

– Az mit jelent?

– Azt, hogy elvégeztem az egyetem első négy évét, és most órákra járok, tanársegédként dolgozom, és kutatok tovább, hogy PhD-m legyen.

– Mi az a PhD?

– Doktori fokozat. Ha azt megszerzem, akkor professzorként is dolgozhatok.

A lány megnyalta a piszkos, kutyanyálas ujját, majd fogott egy megfeketedett pillecukrot, és bekapta.

– A professzor egyfajta tanár, ugye?

– Igen, és az én szakterületemen a legtöbben kutatást végeznek.

– Milyen kutatást?

Hogy ez a gyerek milyen kíváncsi! Remek tudós lehetne belőle.

– Az én területem a madárökológia és a természetvédelem.

– Vagyis mit csinálsz pontosan?

– Elég lesz már a kérdésekből, Füles…

– Earpud!

– Ideje hazamenned. Korán kell holnap kelnem, úgyhogy hamarosan lefekszem.

Jo megnyitotta a csapot, és a slagból a tűzre irányította a vizet.

– Muszáj eloltanod?

– Füstös Medve szerint igen. – A tűz sistergett és gőzölgött, ahogy a víz győzedelmeskedett felette.

– Ez olyan szomorú! – jegyezte meg a kislány.

– Micsoda?

– A hamu nedves illata. – Az ablakon kiáradó neonfényben a gyerek arca kékes árnyalatban úszott, és így megint tündérre hasonlított.

Jo elzárta a nyikorgó udvari csapot.

– Mi lenne, ha elmondanád őszintén, miért is vagy itt?

– De már elmondtam – válaszolta a lány.

– Na jó. Én most bemegyek. Nem szívesen hagylak téged idekinn.

– Nem lesz semmi bajom.

– Hazamész?

– Menjünk, Kis Medve! – mondta erre a gyerek, a kutya pedig máris engedelmeskedett.

Jo nézte, ahogy az elcserélt földön kívüli gyerek meg a melák kutya elindulnak, majd eltűnnek az erdő sötét fái közt, éppolyan szomorúan, mint amilyen a hamu nedves illata.

2.

AZ ÓRA NÉGYKOR ÉBRESZTETTE JÓT. Mindennap ilyen korán kelt, mivel hosszú utat kellett megtennie a terepig. Kislámpája fényénél felvette a pólóját, az ingét, a zsebes munkásnadrágját meg a bakancsát. Csak akkor jutott eszébe a lány, amikor bekapcsolta a tűzhely fölötti neonvilágítást. Ez fura volt, tekintve, hogy a lefekvés utáni első nyugtalan félórában másra sem tudott gondolni. Jo kikukkantott a hátsó ablakon: a tűzrakó körül ott állt a négy üres kempingszék. Felkapcsolta a verandai lámpát, és kilépett a fedett helyiségbe. A lánynak semmi nyoma. Valószínűleg hazament.

Amíg főtt a zabkásája, Jo készített egy tonhalas szendvicset, és elrakta a hátizsákba a diákcsemege meg a palack víz mellé. Húsz perccel később már kinn volt a ház előtt, és mire felkelt a nap, már a terepen dolgozott. Mivel a reggeli levegő még hűvös volt, indigópintyfészket keresett a Church Road mentén. Ez volt a legkevésbé árnyékos hely a kilenc tanulmányi területe közül. Pár óra múlva átment a Jory Farmra, onnan pedig a Cave Hollow Roadra.

Ötkor végzett, a szokásosnál előbb. Az elmúlt két évben, az édesanyja diagnózisa és nemrég bekövetkezett halála óta Jo gyakran küzdött álmatlansággal, de valamilyen oknál fogva három napja különösen sokat szorongott. Szeretett volna leghamarabb kilencre ágyba kerülni, hogy ki tudja pihenni magát.

Bár előbb még megállt egy farmon, így is elég korán ért a Turkey Creek Roadra ahhoz, hogy ott találja a Tojásos Embert, egy fiatal, szakállas fickót, aki kinn ült a kék napernyője alatt, a földút és a főút kereszteződésében. Amikor nagy ritkán Jo nem dolgozott – például esős napokon –, megfigyelte, hogy a férfi mindig ugyanakkor árul tojást: hétfő este és csütörtök reggel.

A Tojásos Ember Jo felé biccentett, amikor a nő kocsija befordult a kanyarban. Jo integetett, és az jutott eszébe, bárcsak szüksége lenne tojásra, hogy a férfinak jobban menjen az üzlet, de még mindig volt négy a hűtőszekrényében.

A Turkey Creek Road egy ötmérföldes, kavicsos út volt, ami a Kinney-telken csörgedező patakig húzódott. Még egy SUV-val is időbe telt végigzötykölődni rajta. Az első mérföld után szűk, kanyargós, kátyús és hepehupás ösvénnyé vált, a legvégén pedig több helyen, ahol a nagy esőzések alkalmával kimosta a patak, ijesztően meredek lett. Jo ezt a hazafelé vezető utat élvezte legjobban mindennap. Sosem lehetett tudni, mi vár rá a következő kanyarban: egy pulyka, egy fogasfürjcsalád vagy, mondjuk, egy hiúz. Az út végén gyönyörű rálátás nyílt a kristálytiszta, sziklás patakra, ha pedig balra fordult, már közel volt a furcsa kis hegyi kunyhója.

De amikor elindult a Kinney-telek felé, nem a vadvilág tárult a szeme elé. A ház előtt ugyanis nem más ácsorgott, mint az Ursa Major-i idegen és Ursa Minor-i kutyája. A kislány ugyanazt a ruhát viselte, mint előző este, és a lábán ezúttal sem volt cipő. Jo leparkolt, és még le sem állt a motor, máris kipattant a kocsiból.

– Miért vagy itt még mindig?

– Már mondtam. Egy távoli boly…

– Haza kell menned!

– Haza fogok! Ígérem! De előtte látnom kell öt csodát.

Jo elővette a telefont a zsebéből.

– Ne haragudj… muszáj felhívnom a rendőrséget!

– Akkor elszaladok. Keresek egy másik házat.

– Ne csináld ezt! Nagyon veszélyes emberek vannak odakinn. Rossz emberek…

A lány összefonta két karját a mellkasa előtt.

– Akkor ne telefonálj!

Milyen jó tanács! Tényleg nem előtte kellene csinálnia. Jo eltette a telefonját.

– Éhes vagy?

– Egy kicsit – felelte a kislány.

Valószínűleg semmit nem evett az előző napi grillezés óta.

– Szereted a tojást?

– Úgy hallottam, a rántotta finom.

– Az út végén van egy fickó, aki tojást árul. Elmegyek, és veszek tőle.

A lány szemében tükröződő elszántságtól Jo ideges lett. Megfordult a kocsival, és elindult vissza, a Turkey Creek Roadra. A kunyhótól nagyjából egy mérföldre megállt egy magaslaton, ahol úgy gondolta, lesz térerő, és kikeresheti a seriff nem vészhelyzetekre szolgáló telefonszámát. Három sikertelen kísérlet után a műszerfalra rakta a mobilját. Jobb ötlete támadt.

Épp időben ért a főúthoz. A Tojásos Ember már összecsukta a napernyőjét, és elrakta a FRISS TOJÁS feliratú tábláját, de az asztala meg a széke, rajta a három doboz megmaradt tojással, még a helyén volt. Jo megállt az út menti fűben, és elővette a pénztárcáját. A Tojásos Ember háta mögött várakozott, amíg a férfi az asztal fölé hajolt, hogy összehajtogassa a lábait. Még sosem látta a férfit teljes életnagyságban, mivel folyton az asztal mögött ült, amikor tojást vásárolt tőle. Körülbelül száznyolcvan centi lehetett, a mindennapi munkától izmos, de csak arányosan, ami Jónak sokkal jobban tetszett, mint a testépítők alkata.

A férfi megfordult, elmosolyodott, és a szokásosnál tovább nézett a nő szemébe.

– Hirtelen megkívánta az omlettet? – kérdezte Jo tárcájára pillantva.

– Jó lenne! – felelte. – De nincs otthon sajt. Be kell érnem a rántottával.

– Hát, igen, az omlett sajt nélkül nem az igazi.

Jo öt hete érkezett, és azóta háromszor vásárolt már a férfinél, de még sosem beszélgettek. A fickó általában csak bólogatott, kérges tenyerével elvette a pénzt, és amikor Jo közölte, hogy tartsa meg a visszajárót, annyit mondott, hogy: „Köszönöm, asszonyom.” A Tojásos Ember egy rejtély volt Jo számára. Úgy gondolta, hogy egy út melletti árus inkább lassú észjárású lehet, de a férfi szeme, ami kiragyogott vastag szakállal borított arcából, olyan élesen villant, mintha kék üvegszilánkból lenne. Ráadásul fiatal volt, körülbelül annyi idős, mint Jo. A nő nem is értette, hogy egy ilyen okos tekintetű fickó az ő korában miért árul tojást a semmi közepén.

A Tojásos Ember a fűre hajította az összehajtogatott asztalt, majd Jo felé fordult.

– Tizenkettőt vagy hatot?

Jo nem érezte a férfi hangján a dél-illinois-i emberek tájszólását, nem húzta el a szavakat.

– Hatot – felelte Jo, és adott neki egy ötöst a tárcájából.

A férfi felkapott a székről egy dobozt, és átnyújtotta a pénzért cserébe.

– A visszajárót tartsa meg! – mondta még Jo.

– Köszönöm, asszonyom – vágta rá a férfi, és a hátsó zsebébe dugta a pénzt. Felkapta az asztalt, és az ütött-kopott, fehér platós kocsijához vitte.

Jo követte.

– Kérdezhetnék valamit?

A fickó a platóra fektette az asztalt, majd a nő felé fordult.

– Persze.

– Van egy kis gondom…

A férfi tekintete megvillant. Inkább a kíváncsiságtól, mint az aggodalomtól.

– Itt lakik az út mentén, igaz?

– Igen – válaszolta a férfi. – Tulajdonképpen közvetlenül a Kinney-telek mellett.

– Ó, ezt nem is tudtam.

– Mi a gond, szomszéd?

– Feltételezem, ismeri az úton lakó embereket. Bizonyára magától szoktak tojást venni.

A férfi bólintott.

– Tegnap este felbukkant a házamnál egy kislány. Nem hallott esetleg egy eltűnt gyerekről?

– Nem.

– Kilenc körüli lehet, sovány, hosszú, szőke haja van, nagy, barna szeme… az arca pedig szép, érdekes, kissé ovális, és amikor mosolyog, egy gödröcskéje is előbukkan. Nem ismer egy ilyen kislányt?

– Nem.

– Pedig idevalósi lehet. Mezítláb van, és pizsamanadrágot visel.

– Mondja meg neki, hogy menjen haza!

– Mondtam én, de nem megy. Szerintem félhet valamitől otthon. És egész nap nem eszik semmit.

– Akkor hívja fel a rendőrséget.

– A kislány azt mondja, ha hívom őket, elszalad. Előadott nekem egy vad történetet arról, hogy egy másik bolygóról jött, és hogy belebújt egy halott gyerek testébe.

A Tojásos Ember csodálkozva nézett.

– Őrület, tudom. Pedig szerintem a kislány nem őrült. Nagyon is okos…

– Sok őrült ember okos ám.

– De ő úgy viselkedik, mint aki pontosan tudja, mit csinál.

A férfi kék szeme megkeményedett.

– Miért, akinek mentális betegsége van, az talán nem tudja, mit csinál?

– Pontosan erről beszélek én is.

– Miről?

– Mi van, ha annyira okos ez a gyerek, hogy pontosan tudja, mit csinál?

– Mit akar ezzel mondani?

– Tudja, hogy otthon nem biztonságos.

– Még csak kilencéves. Haza kell mennie. – A férfi kinyitotta az anyósülés melletti ajtót, és berakta a két doboz megmaradt tojást.

– Akkor hívjam fel a rendőrséget, és ha a gyerek meglátja őket közeledni, akkor szaladjon csak el, ki tudja, hová?

– Legyen egy kicsit ravaszabb!

– Hogyan? El fog tűnni az erdőben, még mielőtt a rendőrök kiszállnának a kocsiból.

A férfi tanácsai haszontalanok voltak.

– A csudába is, nem akarom ezt csinálni vele!

A férfi együttérzőn figyelte Jót, a karját közben a nyitott kocsiajtóra támasztotta.

– Úgy tűnik, magának kemény napja volt.

Jo a sáros ruhájára és bakancsára pillantott.

– Igen, és a neheze még csak most jön.

– Mit szólna, ha átmennék magához, és megnézném, ismerem-e a kislányt?

– Megtenné?

– De nem ígérhetem, hogy tudok segíteni.

Jo átnyújtotta neki a megvásárolt tojásokat.

– Hozza el ezeket, amikor megérkezik! Azt mondom majd a gyereknek, hogy eladott mindent, és haza kellett mennie tojásért. Különben még elijesztené.

– Alaposan kikészíti magát ez a kislány.

Igen, ha Jo belegondolt, valóban kikészítette a gyerek. Mi a fenét fog vele kezdeni?

A férfi letette a tojásokat a többi mellé az anyósülésre.

– Mi a kutatási területe?

Nem számított arra, hogy a Tojásos Ember ilyesmit fog kérdezni. Jo egy ideig csak pislogott.

– Tavaly nyáron egy rakás hallgató volt itt a Kinney-ben, akik a halakat tanulmányozták – folytatta a fickó. – Tavalyelőtt nyáron pedig szitakötőket meg fákat.

– Én madarakat tanulmányozok – mondta Jo.

– Milyen madarakat?

– Az indigópintyek költési sikereit figyelem.

– Hát, belőlük aztán van itt dögivel.

Jo csodálkozott azon, hogy a férfi névről ismeri a madarat. A kardinálispintyen kívül sokan egyet sem ismernének fel, de még azt is csak vöröskének hívnák.

– Láttam magát párszor gyalogosan az erdőben – jegyezte meg a Tojásos Ember. – Maga tette fel azokat a narancssárga szalagokat?

– Igen. A Turkey Creek Road az egyik megfigyelési területem. – Azt nem árulta el, hogy a zászlócskák a fészkeket jelölik. Ha megtudnák a helyi gyerekek, a végén még ott rosszalkodnának, és tönkretennék a kutatást. Jo figyelte, hogyan hajtogatja össze a férfi a székét. – Nem veszett el véletlenül a kutyája? – kérdezte tőle.

– Nincs kutyám. Csak macskáim vannak. Miért kérdi?

– A másik problémám egy éhező kutya.

– Hát, a baj csőstül szokott jönni.

– Azt hiszem, igen – felelte Jo, azzal visszament a saját kocsijához.

Miközben a ház feljárója felé tartott, nem látta sem a lányt, sem a kutyát. Kipakolta az autóból a kutatási eszközöket meg a gyümölcsöt és a muffinokat, amiket a tanyasi árustól vett. A lány vagy elbújt, vagy megérezte a bajt, és elszelelt.

Miközben Jo elrakta az élelmiszereket, valaki háromszor puhán kopogott a konyhaajtón. Jo kitárta, és a szakadt szúnyoghálón túl meglátta a kislányt.

– Akkor most tojást fogsz sütni? – kérdezte a gyerek.

– A fickónak kifogyott a készlete – magyarázta Jo. – De azt mondta, majd hoz otthonról.

– Hogy hozhat otthonról, ha kifogyott a készlete?

– Úgy, hogy otthon még több van neki. Itt lakik a mellettünk lévő telken. Arra.

A lány figyelte, merre mutat Jo.

– Kérsz egy áfonyás muffint?

– Igen!

Jo átnyújtott neki egyet. A gyerek piszkos kézzel kapott utána.

– Köszönöm! – kiáltotta, és már falta is.

Az étel illatára a kutya is előkerült a ház mögül, de a lány most túlságosan éhes volt ahhoz, hogy osztozkodjon vele.

Fél perccel később, amikor a férfi fehér platós kocsija begördült a kavicsos úton, a gyerek már végzett is a muffinnal. Jo elvette tőle a sütemény papírját, és a hideg hamura hajította.

– Na, lássuk azt a tojást! – szólalt meg Jo, és hívta a lányt is, aki a ház mellett ácsorgott.

– Jaj, ne! – kiáltott fel a gyerek.

– Mi a baj?

– Kis Medve megette a muffinpapírt.

– Le merném fogadni, hogy evett már annál károsabbat is. Gyere!

Odamentek a fehér autónál álló férfihoz. A Tojásos Ember átadta a doboz tojást Jónak, végigmérte a piszkos kislányt a zsíros hajától a mocskos, meztelen lábáig. Sokkal rosszabbul nézett ki, mint előző este.

– Itt laksz a környéken? – kérdezte tőle a Tojásos Ember.

– Ő mondta, hogy kérdezd ezt meg – felelte a gyerek. – Igazából ezért jöttél át a tojásokkal. Igazából nem is fogyott el a készleted.

– Neked aztán jól felvágták a nyelvedet! – mondta a férfi.

– Az meg mit jelent? – kérdezte a lány.

– Azt, hogy elég talpraesett vagy a korodhoz képest. És ha már itt tartunk, hogyhogy pizsamában mászkálsz?

A gyerek a lila színű, csillagmintás nadrágjára pillantott.

– A kislány ezt viselte, amikor meghalt.

– Milyen kislány?

– Az ember, akinek a testébe bújtam. Jo nem mesélte neked?

– Ki az a Jo?

– Én – szólt közbe Jo.

A Tojásos Ember kezet nyújtott neki.

– Örülök, hogy megismerhetem, Jo. Az én nevem Gabriel Nash.

– Joanna Teale. – Megszorította a férfi meleg, száraz kezét, és eszébe villant, hogy már két éve nem ért hozzá fiatal férfihoz. Kicsit hosszabb ideig tartotta a kezét, mint illik, de az is lehet, hogy a férfi nem eresztette.

– És mi a neved, zombilány? – kérdezte a férfi, és most felé nyújtotta a tenyerét.

A lány hátrált, mintha attól tartana, hogy el akarja kapni.

– Nem vagyok zombi. Az Arhetről jöttem.

– Az hol van? – kérdezte a férfi.

– A Szélkerék-galaxis egyik bolygója.

– A Szélkeréké? Komolyan?

– Hallottál már róla?

– Láttam is.

A gyerek gyanakodva nézett rá.

– Nem hiszek neked.

– Pedig láttam. Teleszkóppal.

A férfi szavainak hatására a kislány arca felragyogott.

– Ugye milyen szép?

– Az egyik kedvencem.

Akkor tényleg egy létező galaxis lehet – gondolta Jo. Legalább ebben nem hazudott a gyerek.

A Tojásos Ember a kocsija orrának dőlt, és lazán zsebre vágta a kezét.

– Miért jöttél a Földre?

– Ez számunkra egyfajta iskola. Olyan vagyok, mint Jo: végzős.

– Érdekes. És mennyi ideig tervezel maradni?

– Amíg eleget nem láttam.

– Elég mit?

– Eleget ahhoz, hogy megértsem az embereket. Ha láttam öt csodát, akkor visszamegyek.

– Öt csodát? – ismételte a férfi. – Az egy örökkévalóságig fog tartani.

– Csoda alatt olyan dolgokat értek, amik lenyűgöznek engem. Ha láttam öt csodát, visszamegyek, és elmesélem a népemnek a történeteket. Olyan ez, mint a PhD, utána taníthatok másokat.

– Az emberek szakértője leszel?

– Csak azé a kis területé, amit látok a világotokból. Ahogyan Jo is szakértője lesz a madárökológiának, de nem minden tudományágnak.

– Hűha! – jegyezte meg a férfi Jóra sandítva.

– Okos kis földönkívüli, ugye? – Jo átnyújtotta a doboz tojást a kislánynak. – Betennéd ezt a hűtőszekrénybe, kérlek?

– Beengedsz a házadba?

– Persze.

– De csak azért, mert rólam akarsz beszélgetni.

– Vidd be szépen azokat a tojásokat!

– De semmi csúnyát ne mondj rólam!

– Indulás! – A gyerek a bejárat felé szaladt. – Ne rohanj – kiáltott utána Jo –, különben a járdán köt ki a rántottád! – Majd visszafordult a Tojásos Emberhez. – Na, mit gondol?

– Sosem láttam még. Biztos vagyok benne, hogy nem ezen az úton lakik.

– De nyilván itt él valahol a közelben. Az nagyon meglátszana a lábán, ha messziről jött volna.

– Lehet, hogy útközben hagyta el a cipőjét… megmosta a lábát a patakban, és elfelejtette, hol vette le. – A férfi ellépett a kocsitól, és a szakállát vakargatta. – Az akcentusa alapján azt mondanám, hogy innen, a környékről származik, de… az, hogy ennyit tud az egyetemistákról meg a professzorokról…

– Azt tőlem tudja.

– Rendben van, de akkor is túl fiatal ahhoz, hogy ilyen jól összerakja a dolgokat.

– Tudom. Pont ezt akartam magának mondani…

A lány kicsapta a veranda ajtaját, és feléjük száguldott, meztelen talpa csak úgy csattogott a betonon.

– Miről beszéltek? – kérdezte levegő után kapkodva.

– Arról beszéltünk, hogy ideje hazamenned – válaszolta a férfi. – Szeretnéd, hogy elvigyelek? Utazhatsz a kocsimban.

– El tudsz vele menni a csillagokon keresztül a bolygómig?

– Ide figyelj! Túl okos vagy ahhoz, hogy azt képzeld, bevesszük neked, hogy földönkívüli vagy – folytatta a fickó. – Ahogy azt is nagyon jól tudod, hogy egy korodbéli nem mászkálhat kinn egyedül. Áruld el nekünk az igazat!

– Már elmondtam!

– Akkor Jónak nincs más választása: fel kell hívnia a rendőrséget.

– Bekka una erúúj-ban!

– Béka a miben? – forgatta a szemét a férfi.

A lány földön kívüli nyelven beszélt, éppolyan folyékonyan, mint előző este, de most úgy hangzott, mintha a Tojásos Embert szidná, hevesen gesztikulálva.

– Ez meg mi volt? – kérdezte a fickó, amikor a lány végzett.

– Azt mondtam a saját nyelvemen, hogy igazán lehetnél kedvesebb egy végzős diákkal, aki annyi csillagon keresztül eljött egészen idáig, csak hogy megismerjen. Soha nem lesz belőlem professzor, ha nem engeditek, hogy maradjak.

– Tudod jól, hogy itt nem maradhatsz.

– Neked van PhD-d? – kérdezte a lány.

A férfi döbbenten nézett rá.

– Mert ha igen, akkor el tudod képzelni, mennyire rossz lehet, ha nem engedik, hogy megszerezd – folytatta a gyerek.

A férfi a kocsijához indult, és kinyitotta az ajtót.

– Várjon… – szólalt meg Jo.

A Tojásos Ember becsapta az ajtót.

– Ez a maga dolga, nekem ehhez semmi közöm – felelte a lehúzott ablak mögül.

– És ha a maga háza előtt jelent volna meg?

– De nem így történt. – A férfi beindította a kocsit, és olyan gyorsan eltűnt, hogy csak úgy csikorogtak a kavicsok.

– Mi van? Tán kigyulladt a tyúkól? – kiáltotta Jo.

– Mi gyulladt ki? – csodálkozott a lány.

– Semmi.

Valamivel sikerült kihozni a férfit a sodrából. Talán azzal, hogy a kislány a tanulmányaira kérdezett rá. Azután változott meg, hogy a PhD-jére utalt.

– Láttam a konyhában, hogy van pite. Kérhetek egy szeletet?

Jo az üres utat nézte, miután a Tojásos Ember kocsija nagy morajlások közepette eltűnt a láthatárról. Miért nem fog össze jobban ez a közösség? Miért épp neki, a kívülállónak kell megoldania ezt a helyzetet, amikor nem is ismeri az itteni szokásokat, íratlan szabályokat?

– Kérhetek? – ismételte a kislány.

Jo felé fordult, próbált megnyugodni.

– Igen, ehetsz pitét. De előtte valami tartalmasabbat kellene enned. – És előtte még fel kell hívnia a seriffet, de úgy, hogy a kislány ne vegye észre.

– A tojásrántotta tartalmas?

– Az – felelte Jo. – De szeretném, ha megmosakodnál evés előtt. Zuhanyozz le szépen!

– Nem ehetnék előbb?

– Megmondtam, ez a szabály. Ha nem tetszik, el lehet menni.

A lány úgy követte Jót a házba, mint egy éhes kölyökkutya.

3.

MIUTÁN JO GYORSAN LEZUHANYZOTT, egy törülközőt nyomott a lány kezébe, és elküldte a fürdőszobába. Becsukta az ajtót, megvárta, hogy a gyerek megnyissa a vizet, majd amikor megbizonyosodott róla, hogy már mosakszik, kisietett a házból a telefonjával.

Az erdő éppolyan sötét volt, mint előző este, amikor a szürkületből kilépett ez az elcserélt tündérgyerek, és itt termett a ház előtt. Jo lejjebb sétált az úton, a szúnyogokat hessegette, hajából verejték és víz csöpögött. A közelben ott kullogott Kis Medve, a földönkívüli gyerek kémjeként követte.

Több mint hét percébe telt, hogy Jo kapcsolódni tudjon az internetre, és megtalálja a telefonszámot, amin nem vészhelyzetekben lehet hívni a seriffet. Amikor felvette egy titkárnő, Jo gyorsan elhadarta a részleteket, attól tartva, hogy a lány kijön a házból, és meghallja őt. Elmondta, hogy szüksége van egy rendőrre, aki elviszi ezt a nagy valószínűséggel hajléktalan kislányt. Megadta a címét, és elmagyarázta, hogyan lehet eljutni a házig. A nő feltett még pár kérdést, de Jónak már csak arra maradt ideje, hogy megismételje, nagyon aggódik a gyerek miatt, és küldjenek ide valakit azonnal. Aztán zsebre vágta a mobilt, és visszament a házba.

Épp időben. A lány a nappaliban állt törülközőbe csavarva, hosszú hajából sovány vállára csöpögött a víz. Sötét tekintettel figyelte Jót.

– Hol voltál? – kérdezte.

– Hallottam valamit odakinn – válaszolta Jo –, de csak a kutya volt.

Közelebb ment a gyerekhez, hogy letörölje azt a pár foltot, amit a lánynak nem sikerült lemosnia magáról. De azok nem piszokfoltok voltak. A nyakán és a bal felkarján lila zúzódások látszottak, a jobb combján pedig karmolás és sérülés nyoma. A pulóver magas nyaka eddig takarta a torkát. A gyerek bal karját valószínűleg egy erős kéz szorongatta meg.

– Honnan szerezted ezeket a sérüléseket?

A lány hátrált egy lépést.

– Hol a ruhám?

– Ki bántott?

– Nem tudom, mi történt. A halott lánynak ilyen volt a teste. Lehet, hogy elütötte egy autó, vagy ilyesmi.

– Ezért nem akarsz hazamenni? Mert valaki bánt otthon?

A lány barátságtalanul nézett rá.

– Kedvesnek hittelek, de nem vagy az.

– Miért nem vagyok?

– Mert nem akarsz hinni nekem.

Jo megnyugodott. Attól félt, a gyerek rájött, hogy felhívta a seriffet. És milyen jól tette. Most már egészen biztos volt benne, hogy rendőri beavatkozásra lesz szükség. Jo remélte, hogy komolyan vették a hívását, és sietnek majd, de addig is le kellett foglalnia valamivel a gyereket.

– Gyere, öltözz fel, és süssük meg azt a tojást! – ajánlotta.

Jo nem hagyhatta, hogy abban a piszkos ruhában legyen. A gyerek nem ellenkezett, szívesen felvette Jo egyik pólóját és leggingsét, csak fel kellett hajtani a szárát. Segített Jónak a konyhában, sőt, még néhány edényt is elmosogatott, mielőtt leültek enni. Jo próbálta kiszedni belőle sütés és evés közben, hogy milyen helyről jött, de a lány továbbra is a meséjével jött. A „zöld cuccok”, azaz a pár levél bébispenót kivételével megette mind a három tojást. Utána befalt még egy nagy szelet almás pitét is, majd közölte, hogy fáj a hasa.

Miután mindent eltakarítottak, a lány könyörgött, hadd adjon enni valamit Kis Medvének, Jo pedig megengedte, hogy felkínálja neki a maradék babos-rizses csirkehúst, ami már egy jó ideje ott árválkodott a hűtőben. A ház mögött volt egy betonplacc, oda tették a tányérját, és a kutya még a földönkívüli gazdinál is gyorsabban tüntette el a vacsoráját.

– Majd én elmosogatom – jelentette ki a kislány.

– Hagyd csak ott! Beszélgessünk inkább a nappaliban! – Nem akarta, hogy a lány az ajtó közelében legyen, amikor a seriff megérkezik.

– Miről? – kérdezte a gyerek.

– Ülj csak le ide! – Jo a kopott, kék kanapé felé vezette a kislányt. Azt remélte, hogy még mielőtt megérkezik a rendőr, a gyerek bevallja, miért menekült az erdőbe. Utána már valószínűleg nem fog megbízni senkiben. – Szeretném, ha elárulnád a neved.

– Már elárultam – válaszolta a gyerek.

– Kérlek, áruld el az igazi neved!

A gyerek egy párnát tett a feje alá, és úgy húzta össze magát, mint egy ijedt hernyó.

– Bármi is történik veled, a szakemberek tudnak segíteni.

– Nem akarok erről beszélgetni. Belefáradtam, hogy nem hiszel nekem.

– Muszáj erről beszélnünk.

A kislány az orrához húzta az egyik hosszú, nedves hajtincsét.

– Szeretem a samponod illatát.

– Ne válts témát!

– Nem is volt semmi téma.

– Nem menekülhetsz előle örökké.

– Sosem állítottam, hogy örökre maradni akarok. Az öt csoda után elmegyek majd.

– Azt a mindenit, hogy te milyen makacs vagy! – Vagy inkább rémült. Mi történhetett ezzel a szegény gyerekkel?

– Alhatok itt?

A kis földönkívüli nem nézett ki túl jól. Beesett arca sápadt volt, és az alsó pillái alatt húzódó lila félholdaktól úgy festett a szeme, mint egy őznek. Jo édesanyja nézett-ki így a halála előtt, csak neki már szempillái sem voltak, a szeme pedig fénylett a morfiumtól.

– Igen, alhatsz itt – mondta.

Betakarta a lányt, és a paplant a sovány kis test alá dúcolta minden oldalról.

– Te is aludni fogsz?

– Még olvasok egy kicsit, de szerintem nem sokat, mert nagyon elfáradtam.

A lány a hátára fordult.

– Mit csinálsz napközben, amitől így kifáradsz?

– Madárfészkeket keresek.

– Komolyan?

– Ühüm.

– Ez furcsa.

– Nem az, ha ornitológus az ember.

– Ez az, ami furcsa. Én úgy hallottam, hogy a legtöbb földlakó hölgy pincérnő, tanár vagy ilyesmi.

– Azt hiszem, én más vagyok, mint „a legtöbb földlakó hölgy”.

– Én is kereshetek veled fészkeket? Jó mókának tűnik.

– Az is, de most inkább aludj! – Jo felállt, és a két hálószoba közül a közelebbi felé indult.

A gyerek felült.

– Hová mész?

– A könyvemért. Itt fogok ülni veled, amíg olvasok. – Átment a sötét szobába, és felkapta Az ötös számú vágóhíd egy ütött-kopott példányát, majd visszatért vele a nappaliba. A lány lábához ült le, a kanapé végébe.

– Mi az a könyv? – kérdezte a kislány.

– Az a címe, hogy Az ötös számú vágóhíd. Földönkívüliek is vannak benne.

A lány gyanakodva nézett rá.

– Komolyan mondom. Tralfamadoriaknak hívják őket. Az arhetiek ismerik őket?

– Most hülyéskedsz?

– Én csak…

Hangosan kopogtak a veranda bejárati ajtaján. Megérkezett a rendőr. Valószínűleg már korábban is kopogott, csak Jo nem hallotta. Feltekerte a zajos légkondicionálót, hogy a gyerek ne hallja a közeledő rendőrautó hangját.

A lány megdermedt, mint a szarvas a fényszóró sugarában, vadul az ajtó felé villant a tekintete.

– Ki az?

Jo a lány karjára helyezte a kezét.

– Ne félj! Szeretném, ha tudnád, hogy nagyon aggódom amiatt, ami tör…

– Felhívtad a rendőrséget?

– Igen, de…

A lány talpra szökkent, Jo karjára hajította a paplant, hogy ne tudja elkapni. Megvető és sebzett pillantást vetett a nőre, a következő pillanatban pedig már a konyha felé inalt. A hátsó ajtó nem volt bezárva, a szúnyoghálós keret hangosan csattant, ahogy a gyerek távozott.

Jo lehámozta magáról a takarót, és a még mindig meleg kanapéra tette, ahol az imént ott feküdt a kislány. Nem akarta erővel itt tartani a gyereket. Úgy érezte, senkinek nincs joga ahhoz, hogy ilyet tegyen.

Ismét kopogtak. Jo a veranda felé indult, és egy egyenruhás férfit látott a szúnyoghálón túl.

– Köszönöm, hogy kijött – szólalt meg a nő. – Joanna Teale vagyok.

– Ön telefonált egy lány miatt? Egy „hajléktalan lány” miatt, ahogy ön nevezte? – kérdezte a férfi a legtöbb helyihez hasonlóan jól elnyújtva a szavakat.

– Igen, én. Jöjjön be! – Beengedte a rendőrt a verandára. A férfi a nyitott faajtó felé pillantott, arca megsárgult a rovarriasztó fényében. – Itt van a házban?

– Jöjjön beljebb! – válaszolta Jo.

A rendőr követte a nappaliba, becsukva maga mögött az ajtót, hogy a légkondicionáló ne dolgozzon fölöslegesen. Jo a férfival szemben állt. A névtáblája szerint K. DEAN volt a neve. A harmincas évei közepén járhatott, kopaszodott, egy kicsit pocakos volt, sima, kerek képén pedig egy mély heg húzódott a bal arcától egészen az állkapcsáig. Megszokásból Jo mellkasára siklott a tekintete. Abban a reményben, hogy a férfi nem talál rajta semmi olyan feltűnőt, ami felérne a heggel, Jo várta, hogy ismét a szemébe nézzen. Két másodperc kellett hozzá, talán ennyi sem.

– A lány elszaladt, amikor ön kopogott – magyarázta.

A férfi bólintott, majd körbepillantott a házban.

– Hallott esetleg eltűnt gyerekről itt a környéken?

– Nem – felelte a rendőr.

– Nincs egy eltűnt gyerek sem?

– Mindig van eltűnt gyerek.

– És itt, a közelben?

– Nem tudok róla.

Jo azt várta, hogy a férfi kérdéseket tesz majd fel neki, de ő továbbra is a házban nézelődött, mintha egy bűntény helyszínét mérné fel.

– Tegnap bukkant fel. Kilencéves lehet.

A férfi most felé fordult.

– És miből gondolta, hogy hajléktalan?

– Pizsamanadrágot viselt…

– Az a nadrág most nagyon divatos a kissrácok körében – állította a rendőr.

– Meg éhes volt, és piszkos. Cipő sem volt a lábán.

A férfi arcán halvány mosoly jelent meg, a hege azonban mozdulatlan maradt.

– Én is ilyen voltam kilencévesen.

– Sérülései is vannak.

Most végre aggodalom tükröződött a rendőr arcán.

– Az arcán?

– A nyakán, a lábán és a karján.

Gyanakvás villant a férfi zöld szemében.

– Hogyan látta ezeket a sérüléseket, ha pizsama volt rajta?

– Megengedtem neki, hogy lezuhanyozzon.

A férfi szeme még jobban összeszűkült.

– Mint mondtam, piszkos volt. És le kellett foglalnom valamivel, amíg maga kiérkezett. Vacsorát is adtam neki.

Idegesítő volt, hogy a férfi úgy méregette, mintha Jo valami rosszat tett volna.

– Még mindig nem értem, honnan vette, hogy a gyerek hajléktalan.

– Hajléktalan alatt azt értettem, hogy talán fél hazamenni.

– Szóval… akkor mégsem hajléktalan.

– Nem tudom, hogy mi van vele! – válaszolta Jo. – Sérülések vannak a testén. Valaki bántja. Nem ez a lényeg?

– Mondta, hogy valaki bántja őt?

A lány földönkívüli-sztorija valószínűleg nem segítene ezen az amúgy sem túl rózsás helyzeten.

– Nem árulta el nekem, hogyan szerezte a sérüléseket. Semmit nem árult el, még a nevét sem.

– Kérdezte tőle?

– Igen, kérdeztem.

A férfi bólintott.

– Adna róla személyleírást?

– Persze.

A rendőr nem vett elő jegyzetfüzetet, csak bólogatva hallgatta, amint Jo elmondta, hogy néz ki a lány.

– Meg fogja keresni… reggel, ha ismét világos lesz?

– Ha elszaladt, valószínűleg nem akarja, hogy megtalálják.

– Na és? Segítségre van szüksége.

A férfi rosszallóan nézett a nőre.

– És mégis mit gondol, milyen segítségre van szüksége?

– Nyilván el kell őt hozni arról a helyről, ahol bántalmazásnak van kitéve.

– És nevelőotthonba küldené? – kérdezte a rendőr.

– Ha szükséges, igen.

A férfi elgondolkodott, ujját végighúzta a hegén, mintha viszketne.

– Mondok magának valamit – szólalt meg aztán. – Lehet, hogy nem fog velem egyetérteni, de akkor is elmondom. Az egyik barátomat középiskolás korunkban elvették az anyjától, mert az asszony sokat ivott, és hagyta, hogy a gyerek úgy vaduljon, ahogy akar. Olyan nevelőszülőkhöz került, akik csak azért fogadtak be gyerekeket, mert így állami támogatáshoz jutottak. Tudja, ez jóval gyakrabban megesik, mint gondolná. Végül sokkal rosszabbul járt, mint ha az anyjával maradt volna. A nevelőapja verte őt, a nevelőanyja pedig verbálisan bántalmazta. A barátom tizenöt évesen halt meg túladagolásban.

– Akkor maga azt állítja… hogy jobb, ha olyan helyen marad, ahol bántalmazzák?

– Én nem ezt mondtam.

– De erre utalt.

– Én arra utaltam, hogy ne kapja ki azt a lányt a serpenyőből, és vesse a tűzre. Lehet, hogy megmászott egy kerítést, vagy leesett a fáról, és így szerezte a sérüléseket. Ha átadja a hatóságoknak, akkor is ezt fogja mondani, ha nem igaz. A gyerekek okosabbak, mint hinnénk. Sokkal jobban tudják, hogyan éljék túl a sok szart, ami éri őket, mint a gyermekvédelmisek legtöbbje, akik sosem éltek olyan körülmények között, mint ezek a kölykök.

Hát ilyen íratlan szabályok lennének itt érvényben? Vagy ez csak egy megkeseredett férfi véleménye, aki elvesztette a gyerekkori barátját?

– Ha jól értem, nem fogja keresni – mondta Jo.

– Miért, maga mit tenne? Utánaeresztené a kutyákat?

Jo az ajtóra mutatott, jelezve, hogy a férfi távozhat.

4.

JO FOGOTT EGY ZSEBLÁMPÁT, kiment a hátsó ajtón, és a lány keresésére indult. Az esőt hozó front, amit másnapra vártak, megérkezett, felhői eltakarták a holdat és a csillagokat. Jo már érezte is az eső szagát a meleg, párás levegőben. A lánynak azonban nyomát sem lelte.

Pár óra múlva eleredt az eső, a kunyhó tetejét úgy verte a víz, hogy Jo felriadt mély álmából. A lányra gondolt, aki valószínűleg egyedül volt a sötét erdőben, teljesen átázva, és azt kívánta, bárcsak ne hívta volna fel a seriff irodáját. A telefonjára nézett. Kettő óra tizenhét volt. Ma volt az anyja születésnapja. Most lett volna ötvenegy éves.

Kiment a fürdőszobába. Nem azért, mert vécére kellett mennie, hanem hogy elterelje a gondolatait. Miközben az arcát mosta, a mosdó feletti tükörhöz hajolt, és egészségesen csillogó bőrét meg napszítta, világos hajtincseit figyelte. Az arca vékonyabb volt ugyan, és a haja sem volt még olyan hosszú, hogy össze tudja fogni, de szinte ismét a régi önmaga volt.

Szinte. A mogyoróbarna szempár csúfondárosan nézett vissza rá. De vajon most melyik Jo gúnyolódott, a régi vagy a szinte új? Megmarkolta a mosdó oldalát, lehajtotta a fejét, és a sötét lefolyóba pillantott. Talán most már mindig így lesz: két lény él majd egy testben. Jo felnézett a tükörben lévő nőre, majd lekapcsolta a villanyt, mire az arc eltűnt a sötétben.

Másnap délelőtt folytatódott a vihar, márpedig esőben nem tudott dolgozni. Jo így tovább aludt, mint szokott, napfelkelte után nagyjából fél órával kelt fel. Miután felöltözött, megitta a kávéját, megette a müzlijét, és összeszedte a szennyest – ez volt a szokása esős napokon. A földönkívüli gyerek ruhája ott hevert a szennyeskosár tetején. Jo a sporttáskába gyömöszölte a saját piszkos ruháival, törülközőivel és egy flakon mosószerrel együtt.

A válltáskájába tette a laptopot és annyi nyers adatot, amit egy óra alatt be lehet gépelni. Ahogy bezárta maga után a bejárati ajtót, a szeme sarkából mozgásra lett figyelmes. A régi afgánszőnyeg, amit a verandán lévő fonott kanapéra szokott teríteni, most épp úgy púposodon, mintha egy földönkívüli gyerek feküdne alatta. A kislány a fejére húzta a szőnyeget, mint aki el akar bújni.

Jo megkönnyebbült, de ezt nem akarta kimutatni. Szeretett volna dühösen reagálni, ami nem ment.

– Azt hiszem, még nem sikerült rájönnöd, hogyan rejtsd el az emberi tested – szólította meg a púpot.

A szőnyeg lejjebb csúszott, és előbukkant alóla a kislány sápadt arca.

– Még nem – felelte.

– Hogy néznek ki az arhetiek?

A lány ezen elgondolkodott.

– Úgy, mint a csillagfény. Nem igazán van testünk.

Kreatív válasz. Jo azon töprengett, mitévő legyen. Ha hívja a seriffet, a lány megint elszalad. Az egyetlen lehetőség az, hogy bezárja egy szobába, amíg kiér a rendőr. Jónak ez a verzió nem tetszett, és még ha tetszett volna is, a háznak nem akadt olyan szobája, amit ne lehetett volna kinyitni belülről.

A gyerek megérezte, mi jár Jo fejében.

– Most elmegyek. Csak azért jöttem vissza, mert tegnap éjszaka az orromig sem láttam, és nem tudtam hová menni.

Bár a kislány próbálta titkolni, Jo látta az arcán az előző éjszaka gyötrelmének árnyékát. Olyan felhős volt az ég, hogy sem a hold, sem a csillagok nem adtak fényt, a gyerek valószínűleg a saját, kinyújtott kezét sem látta. Ezért maradt a kunyhó közelében, innen legalább kiszűrődött egy kis világosság.

A lány felült, és félrehajtotta a takaróként szolgáló szőnyeget.

– Normális esetben a fészerben aludtam volna, de ott csöpögött rám a víz.

– Az első este, amikor megjelentél a tűznél, akkor is ott aludtál?

A gyerek bólintott.

– Van ott egy ágy. Megosztoztam rajta Kis Medvével.

Amikor Jo beköltözött a házba, az egyetlen nagy méretű matracot tönkretették a télen benne fészkelő egerek. Sok biológiaszakos hallgató így is megelégedett volna a vizeletfoltos ággyal, de Jo ennél azért válogatósabb volt. Fogta a büdös, megrágott matracot, és hátravitte a fészerbe, majd a kutatói díja egy részét arra fordította, hogy vegyen egy akciós, kétszemélyes matracot.

– Nem kellene a fészerbe járnod – mondta Jo. – Bármikor összedőlhet.

– Tudom. Nagy lyukak vannak a tetőn. És most már az ágyunk is csuromvíz. – Az utolsó mondat olyan tragikusan hangzott a szájából, mintha az a mocskos matrac jelentett volna számára egyedüli biztonságot az egész világon.

– Éhes vagy? – kérdezte Jo.

A lány gyanakodva méregette.

– Mit szólnál a palacsintához?

– Szerintem megint át akarsz verni – bökte ki végül a lány.

– Nem. Nemsokára elmegyek itthonról, és nem akarlak úgy itt hagyni, hogy éhezel.

A gyerek szomorúan bámult az eső áztatta erdő felé, mintha azon merengene, hogyan tovább. Jónak a rendőr szavai jutottak eszébe: „Ne kapja ki azt a lányt a serpenyőből, és vesse a tűzre!” Tényleg nem volt más lehetőség? Jóra rátört egy érzés, legszívesebben felvette és magához ölelte volna a kislányt.

– Van hozzá szirupom is – mondta aztán.

A gyerek felpillantott.

– Úgy hallottam, a palacsinta nagyon finom sziruppal.

– El sem hiszem, hogy észben tudtad tartani, hogy úgy tégy, mintha még sosem ettél volna.

– Át akartál verni?

– Nem. – Jo visszadugta a kulcsot a zárba, és kinyitotta az ajtót. – Na, gyere akkor!

Miután a kislány felfalt néhány palacsintát, és megivott hozzá egy nagy pohár narancslevet, könyörgött Jónak, hadd jöhessen be Kis Medve az esőről, és hadd egyen meg ő is egy palacsintát a verandán. Jo azzal a feltétellel egyezett bele, hogy a kutya meg a bolhái nem jönnek be a házba. A lány felkapta Jo esőkabátját, és a fészerbe ment, hogy egy darab palacsintával beljebb csábítsa a kutyát. Az éhező állat a verandára kullogott, ahol megkapta a reggelijét. Jo is épp ekkor ért a kijárathoz.

– Ha bepisil vagy bekakil idekinn, takarítsd fel – mondta a lánynak.

– Fel fogom. Adhatok neki egy tál vizet?

– Persze. Elmegyek a mosodába.

– Miért nincs itt mosógép?

– Azt hiszem, Kinney nem akarta erre költeni a pénzét, ha évente úgyis csak pár hónapot lakik itt valaki.

– Ezért nincs tévé sem?

– Valószínűleg.

– De elhozhattad volna a sajátodat.

– Viszont nincs sem kábel, sem internet – felelte Jo.

– Miért nincs?

– Kinney egy olyan kutatóbiológus-generáció tagja, akik még úgy gondolták, hogy ha az ember elmerül a természethez kapcsolódó munkájában, akkor ne tegyen mást, csak dolgozzon, egyen meg aludjon.

– Mennyi ideig leszel a mosodában?

– Néhány óra múlva jövök. – Azon gondolkodott, bezárja-e a ház ajtaját, amíg odavan. Végül úgy döntött, nem teszi, viszont magával viszi a távcsövét meg a laptopját. Ezeken kívül csak a pénztárcája volt az egyetlen értéke, amit érdemes lehetett volna ellopni.

– Ne kapcsold be a tűzhelyet, amíg haza nem érek! – figyelmeztette a gyereket.

– Megengeded, hogy itt maradjak, benn?

– Igen, most az egyszer. És ha hazajöttem, akkor majd átbeszéljük, hogyan tovább, rendben?

A lány nem felelt.

– És az asztalomon hagyj mindent úgy, ahogy van! – tette még hozzá Jo.

A lány az íróasztalra pillantott, amit könyvek, újságok és papírlapok borítottak.

– Mi az a sok minden?

– A kutatásomhoz szükséges dolgok. Azokhoz ne nyúlj!

A kislány követte Jót a fedett verandára. Kis Medve összegömbölyödött a szőnyegen, és aggódva nézte Jót, aki az ajtó felé haladt.

– És ne feledd: a kutya nem mehet be a házba! – figyelmeztette Jo a lányt.

– Tudom.

Jo a fejére kanyarította a kapucnit, majd a szakadó esőben a kocsi felé sietett. A gyerek nézte, ahogy bepakolt a kocsiba, és beszállt, a nő pedig visszapillantott: a gyerek úgy nézett ki az eső áztatta szúnyoghálón túl, mint egy aprócska kísértet.

A negyven perc alatt, amíg Vienna (ahogy a helyiek ejtették: Víenna) kisvárosába ért, az eső lecsendesült, már csak szemerkélt, habár a sötét felhők még nagyobb zuhét ígértek. Vienna belvárosa olyan volt, mint egy régi film helyszíne, és Jo meglepően otthonosnak érezte. Ahogy a szinte teljesen üres utcákon kószált, két idős ember, akik egy bolt előtt ücsörögtek a ponyva alatt, Jo felé emelte a kezét, ő pedig viszonozta a kedves üdvözlést. Elhaladt a seriff kapitánysága előtt, és megérkezett a mosodába.

Amíg két gépben ment a mosás, Jo a kedvenc helyére ült, az ablakkal szemközti kék székre. A telefonján megnyitotta a kontaktokat, és Tabby fotójához görgetett. A nő cirmos macskafület és műanyag aranyhalnyakláncot viselt, a szájából cigi lógott. Tabby volt Jo legjobb barátja, az egyetemen ismerkedtek meg, második évfolyamos korukban. Ugyanabban a laborban dolgoztak, és Tabby is épp most készült a diplomamunkájára az Illinois-i Egyetemen. Sikerült bekerülnie az állatorvosi tanszékre, aminek nagyon jó volt a programja, de a lánynak ettől függetlenül gyakran megfordult a fejében, hogy talán egy másik egyetemre kellett volna jelentkeznie, ahol nem csak kukorica- meg szójababültetvények veszik körül.

– Szevasz, Jojo! – Tabby harmadik kicsöngésre fel is vette a telefont. – Mi újság hotdog-falván?

Tabbyt szórakoztatta, hogy az illinois-i kisvárost Viennának hívják, mint Ausztria fővárosát angol nyelven, de úgy gondolta, nem Bécsről, hanem a Vienna márkájú hot dogról nevezhették el.

– Honnan tudod, hogy Viennában vagyok? – csodálkozott Jo.

– Csak akkor hallok felőled, ha mosol. És most is ugyanabban a ronda esőkabátodban vagy, amíg szét nem mállik rajtad, ahelyett, hogy szép napos időben mennél el a mosodába. De hát folyton dolgozol…

– Nem is gondoltam, hogy ennyire kiszámítható vagyok – nevetett Jo.

– Pedig de. És azt is tudom, hogy hiába javasoltak az orvosok pihenést, te semmi szabadidőt nem hagysz magadnak.

– Két éven keresztül lazsáltam. Most már ideje dolgozni.

– Az a két év azért nem volt könnyű, Jo – jegyezte meg Tabby halkan.

Jo a mosoda párás ablakán át egy tócsát nézett a repedt járda egyik kráterében. A felszínét esőcseppek fodrozták.

– Ma van anyám születésnapja – mondta.

– Tényleg? – felelte Tabby. – És jól vagy?

– Aha.

– Hazudsz.

Tényleg hazudott. Azért hívta Tabbyt, hogy tanácsot kérjen tőle a kislánnyal kapcsolatban, de ehelyett az anyja születésnapja miatt fakadt ki.

– Fogd a vizedet! – szólalt meg Tabby.

– Miért?

– Tósztot mondok.

Jo felemelte az ütött-kopott, kék vizespalackját, ami teljesen kiszámítható módon ott volt mellette.

– Készen állsz? – kérdezte Tabby.

– Készen.

– Boldog születésnapot Eleanor Teale-nek, a virágsuttogónak, aki körül minden és mindenki kivirágzott! Még mindig beragyogja az életünket, fénye átmelegíti az egész világegyetemet.

Jo a szürke égbolt felé emelte a palackot, majd ivott.

– Köszönöm – mondta, és megtörölte az alsó szemhéját az ujjaival. – Nagyon szép tószt volt.

– Eleanor volt az egyik legklasszabb ember, akivel valaha találkoztam – folytatta Tabby. – Arról nem is beszélve, hogy a pótmamám volt.

– Nagyon szeretett téged – jegyezte meg Jo.

– Tudom. A picsába… tessék, most megríkattál, pedig én akartalak vigasztalni réged.

– Sikerült is – mondta Jo. – Na, nem találod ki, ki jön ma hozzám látogatóba!

– Na ne…

– De, Tanner.

– Bárcsak ott lehetnék, hogy jól seggbe rúgjam!

– Nem érdemel ennyi figyelmet sem.

– Hogy a picsába merészel átmenni hozzád?

– Nem hiszem, hogy saját döntéséből jön. Ő meg két másik végzős a chattanoogai témavezetőmhöz járnak workshopra. Megszakítják a kampuszra vezető utat, és egy éjszakát itt töltenek a Kinney-házban.

– Elfér még ott plusz négy ember?

– Nincs elég ágy, de a biológusok bárhol elalszanak.

– Küldd ki Tannert az erdőbe! Egy termeszvárra.

Na és hová küldje majd a kislányt? A város felé jövet csak egy lehetséges megoldás jutott eszébe. De ha az nem válik be…

– Ott vagy? – szólalt meg Tabby.

– Itt. Képzeld, két napja nagyon furcsa dolog történt…

– Mi?

– Megjelent a ház előtt egy kislány, és nem akar elmenni.

– Hány éves?

– Nem árulja el. Szerintem kilenc-tíz körül lehet.

– Jézusom, Jo! Mondd meg neki, hogy menjen haza!

– Természetesen próbáltam. De aztán megláttam rajta a zúzódásokat.

– Mintha bántották volna otthon?

– Igen, azt hiszem.

– Ki kell hívnod a rendőröket!

– Kihívtam. De amikor kiért a rendőr, a gyerek elszaladt.

– Szegényke!

Mielőtt még hozzátehette volna, hogy a kislány továbbra is ott van nála, a telefon bejövő hívást jelzett. Jo a kijelzőre nézett: Shaw Daniels volt az, a konzulense.

– Most le kell tennem. Shaw hív.

– Oké, szia! – köszönt el Tabby. – És hívj fel egyszer olyankor is, ha nem esik az eső, a fenébe is!

– Hívlak majd. – Jo letette, és fogadta a bejövő hívást. – Épp most akartam SMS-t küldeni neked.

– Kész csoda, hogy elértelek – mondta Shaw. – Épp két tanulmányi terület közt vagy?

– Esik. A mosodában vagyok.

– Helyes, végre tartasz egy kis szünetet.

Hát senki nem tud úgy bánni vele, ahogy korábban, a diagnózisa előtt? Gyanította, hogy Shaw is inkább csak azért ugrik be látogatóba, hogy ellenőrizze, jól van-e. Amíg gyógyulóban volt, fel akart venni mellé egy asszisztenst is, mert nem tetszett neki az ötlet, hogy Jo egyedül lakjon a Kinney-házban.

– Áll még a mai meghívás? – kérdezte Shaw.

– Természetesen. Nagyjából mikor érkeztek?

– Az utolsó szekciónak három körül lesz vége, utána indulunk is. Nagyjából fél nyolcra érünk majd oda, legkésőbb nyolcra. Ha megvársz bennünket, akkor elviszünk vacsizni valahová.

– Nem bánnátok, ha inkább a házban ennénk? Hamburgert akartam grillezni. Ha pedig még akkor is esik, akkor megsütöm benn, a konyhában.

– Biztos, hogy ennyit akarsz vesződni este?

– Ó, ez egyáltalán nem vesződség! – védekezett Jo.

– Ha ragaszkodsz hozzá – hagyta rá a férfi. – Akkor hamarosan találkozunk.

Jo még beugrott a zöldségeshez meg a termelői piacra, és kora délután otthon is volt. A kislány eltűnt. Jo abban reménykedett, hogy végre hazament. Majd amikor eszébe jutott, milyen kegyetlenül bánhatnak ott vele, megbánta a kívánságát. Átnézte a házat, nem lopott-e el valamit a lány. Az egyetlen dolog, ami nem volt a helyén, az az Ornitológia tankönyv volt, ami az asztal helyett a kanapén hevert.

Jo próbálta kiverni a fejéből a kislányt. Sok teendője volt még a látogatók érkezése előtt. Miután rendet rakott, elkezdte készíteni a pitét, egy barackosat meg egy epres-rebarbarásat, csupa friss gyümölcsből, amit a piacról hozott. Normális esetben nem szokta a drága idejét ilyen haszontalan léhaságokra fordítani, de mivel az eső továbbra sem állt el, szeretett volna rendes vacsorát tenni Shaw elé – és semmi esetre sem Tanner Bruce miatt igyekezett így. Tanner, aki szintén PhD-hallgató volt Shaw-nál, csak egy évvel járt Jo felett, amikor a nő beiratkozott az egyetemre, de most már három évvel előtte járt, és hamarosan végzett a tanulmányaival. Nem sokkal azelőtt, hogy Jo kihagyott néhány félévet, hogy ápolja a haldokló édesanyját, lefeküdt Tannerrel. Három alkalommal. De azóta egyáltalán nem voltak kapcsolatban, mindössze egy részvétnyilvánító lapon látta az aláírását, amit Shaw küldött neki a tanítványaival.

Jo keze automatikusan nyújtotta a pite tésztáját, miközben ő a Tannerrel töltött utolsó napjait idézte fel magában. Július este volt, fülledt meleg, túl forró ahhoz, hogy a sátorban aludjanak, így aztán levetkőztek, és egy mély vizű patakban szeretkeztek a kempinghez közel. Élete egyik legszebb emléke lehetne, ha nem Tanner Bruce lenne a másik szereplő.

– Kinek készülnek a piték?

Jo visszatért a jelenbe. A lány hang nélkül osont be a házba, a haja és Jo nagy ruhái csuromvizesek voltak.

– Hol jártál? – kérdezte Jo.

– Az erdőben.

– Minek?

– Azt hittem, magaddal hozod majd megint azt a rendőrt. Jo egy új piteformába simította a kerek, lisztezett tésztát.

– Úgy döntöttem, hogy kettőnknek kell megoldást találnunk erre a helyzetre. Szerinted menni fog?

– Igen – felelte a kislány.

– Akkor mondd el, hol laksz, és miért nem akarsz visszamenni! Bármiről is legyen szó, segítek.

– De azt már elmondtam. Ehetek majd a pitéből, ha elkészült?

– Későbbre sütöm, a vendégeimnek.

– Ki jön?

– A professzor, aki felügyeli a munkámat, és három egyetemista diáit.

– Ők is ornitológusok?

– Igen. Honnan ismered ezt a szót?

– Az Ornitológia könyvedből. Elolvastam az előszót meg az első két fejezetet – magyarázta. A szót úgy ejtette: élő-szó.

– Tényleg elolvastad?

– Azokat a részeket átugrottam, amiket az arhetiek nem értenek, de nem sok ilyen akadt. Tetszett az a fejezet, ami a madarak sokféleségéről szólt, hogy a csőrük passzol ahhoz, amit esznek, a lábuk meg ahhoz, ahol laknak. Ezen korábban sosem gondolkodtam el.

– Ezek szerint nagyjából érted, amit olvasol.

– A halott lány agyát használom, ha csinálni akarok valamit, és ő elég okos volt.

Jo megtörölte lisztes kezét egy konyharuhában.

– Menj, mosogass el, és aztán megeheted a pite szélét.

A földönkívüli már rohant is a mosogatóhoz. Amikor végzett az edényekkel, Jo így szólt:

– Kell egy jobb név, nem akarlak Earpudnak hívni. Nem tudnál kitalálni egy rendesebb nevet?

A lány az állát dörzsölgetve úgy tett, mintha ezen gondolkodna.

– Mit szólnál az Ursához? Mert arról a helyről jöttem, amit ti Ursa Majornak neveztek.

– Nekem tetszik az Ursa név.

– Hívhatsz így.

– Vezetéknév nélkül?

– Az legyen Major.

– Hát persze. Készítettél már valaha pitemorzsát, Ursa?

– Az Arheten nem szoktunk pitét csinálni.

– Na, akkor majd megmutatom, hogy kell.

Ursa olyan gyorsan sajátította el a pitemorzsa készítésének csínját-bínját, ahogyan a felsőoktatási tankönyv anyagát, és amíg a piték sültek, megtöltve a konyhát az édes illattal, a kislány segített Jónak krumplisalátát csinálni. Jo anyjának régi receptjét használták – Jo véleménye szerint ez volt a világ egyetlen ehető krumplisalátája. Azután előkészítették a darált marhahúst a burgerekhez, azt is úgy, ahogy Jo mamája szokta, Worchester-szósszal, zsemlemorzsával és fűszerekkel. Jo általában nem készített magának ilyen körülményes ételeket, elvégre egyedül lakott. Jólesett neki az anyja receptjei szerint dolgozni a születésnapján – mintha a tiszteletére készített volna mindent –, és a sütés-főzés azért is hasznos volt, mert elterelte a gondolatait arról, milyen lesz vajon újra látni Tannert. Ehhez még a kislány is kevés volt.

Amikor Ursa betette a vajat a hűtőszekrénybe, megakadt a szeme a sörön.

– Az ornitológusok alkoholisták?

– Ezt miből gondolod? – kérdezte Jo csodálkozva.

– Nagyon sok itt a sör.

– Négy embernek vettem.

– Te nem iszol egyet sem?

– De, egyet, talán.

– Nem szeretsz berúgni?

– Nem. – Jo megint bizalmatlanságot látott a földönkívüli tekintetében. – Rossz élményeid vannak olyan emberekkel, akik sokat isznak?

– Hogy lennének? Hiszen csak nemrég érkeztem.

5.

MIUTÁN ETTEK EGY-EGY SZENDVICSET, a pitéket pedig kitették hűlni, Jo elküldte Ursát, hogy vegye fel a saját, tiszta ruháját. Ursa visszajött a hálószobából, látta, hogy Jo laptoppal az ölében dolgozik, úgyhogy leült a kanapéra, és tovább olvasgatta az Ornitológia tankönyvet.

Jo elfordította a képernyőt, hogy Ursa ne lássa, a mobilján épp most megy fel az internetre. Amikor sikerült csatlakoznia a hálózathoz, a keresőbe beírta az Ursa elveszett lány szavakat, de semmit nem talált. Bár a rendőr azt állította, hogy a környéken nem hallott egy elveszett gyerekről sem, megpróbálkozott az eltűnt gyerek Illinois keresőszavakkal is, majd kikötött az Eltűnt és Bántalmazott Gyermekek Országos Központjának honlapján, ahol egy elszomorítóan hosszú listát talált eltűnt illinois-i gyerekekről. Sokuk valószínűleg már nem élt, a csontjaikat pedig sosem fogják megtalálni. Voltak fenn képek olyan gyerekekről is, akik még az 1960-as években tűntek el, és Jo látott néhány, számítógéppel rekonstruált arcot is halott gyerekekről, akiket nem tudtak azonosítani. Az egyik fotó láttán kis híján elsírta magát. Egy pár cipő volt rajta – csak ennyi maradt meg egy tinédzserből.

Jo végignézte a honlapon az Illinois-jal szomszédos Kentucky, Missouri, Iowa, Wisconsin és Indiana államok eltűnt gyerekeinek listáját is. Ursa Major egyiken sem volt fenn, pedig már legalább két napja eltűnt. Jo letette a telefont.

– Na, hogy haladsz az Ornitológiával.

– A rendszerezésről szóló rész nem tetszik annyira – ismerte el Ursa.

– Az nekem sem. – Felvette az asztalról a kocsikulcsot. – Elállt az eső. Lemegyek az út végébe, hogy megfigyeljek néhány fészket. Szeretnél velem jönni?

– Igen! – A lány felpattant a kanapéról, és felhúzta a lábára Jo flipflopját, ami természetesen nagy volt rá. – Hogyan szoktad megfigyelni a fészkeket?

– Ránézek, és meglesem, mi történik.

– És ezért kapsz PhD-t?

– Azért ennél többet is kell csinálnom. Minden fészeknek, amit találok, feljegyzem a sorsát, és az adatok alapján ki tudom számolni az indigópintyek költési sikerét minden egyes tanulmányi területen.

– Mit értesz a fészkek sorsa alatt?

– Ezt a fészek megépítése után kell figyelni. Azt vizsgálom, hány tojást raknak a madarak, ebből mennyi kel ki, és hogy hányan repülnek ki. A kirepülés az, amikor a madár kiköltözik a fészekből. Néha azonban előfordul, hogy a szülők magukra hagyják a tojásokat, még mielőtt kikelnének, vagy hogy megeszi őket egy ragadozó. És olyan is van, hogy a tojás kikel ugyan, de még mielőtt a fióka kirepülhetne, megeszi egy ragadozó.

– Miért nem akadályozod meg, hogy a ragadozók megegyék a fiókákat?

– Nem akadályozhatnám meg akkor sem, ha meg tudnám, mert a tanulmányom célja nem az, hogy megmentsek egy-egy fiókát. A kutatás lényege az, hogy rájöjjünk, hogyan lehetne szélesebb körben megóvni a madárpopulációkat.

– Mik azok a ragadozók?

– Kígyók, varjak, kék szajkók és mosómedvék, legalábbis az én tanulmányi területeimen. – Jo a vállára hajította a táskát. – Menjünk, mielőtt ismét rosszra fordul az idő! Nem szeretem elriasztani a madarakat a fészküktől, amikor esik.

– Mert a tojások nem ázhatnak el?

– Nem szeretném, ha a tojások vagy a fiókák átnedvesednének és kihűlnének. A kutatásnak a lehető legkisebb hatással szabad csak lennie a költési sikerre.

Amikor kiléptek a házból, Kis Medve odaballagott hozzájuk a fészerből. Most már sokkal szelídebb volt, és engedte, hogy Ursa simogassa.

– Te maradj itt! – mondta a kislány a kutyának. – Rendben? Nemsokára visszajövök.

Ursának nem tetszett, hogy hátra kell ülnie, és be kell kapcsolnia a biztonsági övet. Valaki biztosan megengedte már neki, hogy elöl üljön, öv nélkül. Jo elmagyarázta, miért fontos használni a biztonsági övet, és hogy az elöl kinyíló légzsák akár meg is ölhet egy gyereket.

– Ha a légzsák megölheti a gyerekeket, miért teszik őket az autókba? – kérdezte Ursa.

– Mert azok, akik az autókat tervezik, azt feltételezik, hogy a gyerekek a legbiztonságosabb helyen, azaz a hátsó ülésen fognak utazni.

– És ha egy teherautó hátulról szalad bele a kocsiba, ahol a gyerek ül?

– Betartod a szabályaimat, vagy sem?

Ursa bemászott a hátsó ülésre, és bekapcsolta a biztonsági övét.

A kutya szaladt a kocsi után, amikor kigördültek a felhajtón.

– Jo, állj meg! – könyörgött Ursa. – Követ bennünket!

– És ha megállok, az miért segít?

Ursa kihajolt a hátsó ablakon, és nézte, ahogy a kutya lassan eltűnik az út végében.

– Nem tudja tartani az iramot!

– Nem is akarom, hogy tartsa. Nem jöhet velünk a terepre. Ha kivinnénk egy ragadozót, az összes madár halálra rémülne.

– Jo! Még mindig jön!

– Ne dugd ki a fejed azon az ablakon! Az út szűk, és bármikor megcsaphat egy faág.

Ursa szomorúan bámult a visszapillantó tükörbe.

– Ismeri ezt az utat. Itt született – állapította meg Jo.

– Az nem biztos. Lehet, hogy kiugrott egy kocsiból.

– Vagy inkább kirakta valaki, mert nem akarta megtartani.

– Visszajössz majd érte?

– Nem.

– Gonosz vagy.

– Az.

– Arra lakik Gabriel Nash? – kérdezte Ursa egy keréknyomos, sáros útra mutatva, aminek elején egy TILOS AZ ÁTJÁRÁSI tábla állt.

– Szerintem igen – felelte Jo.

– Lehet, hogy Kis Medve oda megy.

– Nem hiszem, hogy a Tojásos Ember örülne neki. Csirkéi meg macskái vannak.

– Mért hívod Tojásos Embernek, amikor Gabriel a neve?

– Mert onnan ismerem, hogy tojást árul.

– Szerintem nagyon kedves.

– Egy szóval sem mondtam, hogy nem az.

Jo a legtávolabbi fészekig vezetett, hogy a kutya egész biztosan ne találjon rájuk, az út végén nyugat felé fordult, majd megállt az első jelölő szalagnál. Elővette a mappából a TURKEY CREEK ROAD feliratú adatlapot, és megmutatta Ursának.

– Ezt nevezik fészeknaplónak. Minden egyes fészeknek, amit találtam, van egy külön naplója, és mindegyik kapott egy-egy számot. Ez a TC10-es, ami azt jelenti, hogy a Turkey Creek Road-i területemen ez volt a tizedik fészek, amit találtam. A napló tetejére azt írtam fel, hol és mikor leltem rá a fészekre, alá pedig feljegyzek minden információt arról, hogy az egyes megfigyelések alkalmával mit láttam. Legutóbb, amikor itt jártam, négy tojás volt, és azt is leírtam, hogy a tojót elriasztottam a fészektől, amikor megjelentem.

– Lehet, hogy már kikeltek a fiókák?

– Még túl korán van ahhoz. A tojónak még nagyjából tizenkét napig inkubálnia kell.

– Az inkubálás azt jelenti, hogy melegen tartja őket?

– Így van. Lássuk, mi a helyzet!

Kiszálltak a kocsiból, és Jo megmutatta Ursának, hogy milyen információkat írt a narancssárga kis zászlócskára, amely a fészek helyét jelöli.

– Az INPI kód az indigópintyre utal, a kutatásom főként erre a fajra koncentrálódik, ez a szám pedig a dátumot mutatja, amikor először találtam rá. A többi szám meg betű azt jelzi, hogy a fészek négy méterre dél-délnyugatra van, körülbelül egy méter magasságban a talajtól.

– Hol? Látni szeretném!

– Látni fogod. Gyere utánam! – Ahogy átkeltek a nedves, út menti füvön, a pintyek szótlanok maradtak. Ez nem volt jó jel. Csipogniuk kellett volna, jelezni a veszélyt. Jo gyanúja beigazolódott, amikor meglátta a szétroncsolódott fészket.

– Mi történt vele? – kérdezte Ursa.

– Erre kell rájönni, mégpedig úgy, ahogy egy nyomozó vizsgálódik a bűntett helyszínén. A nyomokat kell figyelni. Néha egy tapasztalatlan madár gyenge fészket épít, ami leesik magától. Ha a fészket nem építette meg rendesen, akkor az egy ilyen esőben, mint a mai, könnyen lepottyan.

– És most ez történt?

– A látható nyomok alapján nem hiszem.

– Milyen nyomokat látsz?

– Először is, emlékszem, hogy ez a fészek nagyon stramm volt. Másodsorban pedig nem látok a földön tojásokat. Harmadsorban a szülők teljesen eltűntek a territóriumról, ami arra utalhat, hogy még az esőzés előtt történhetett valami. A legszembetűnőbb jel pedig az, hogy mennyire megrongálódott a fészek. Azt hiszem, egy mosómedve szedte le a helyéről. Ha kígyó vagy varjú lett volna, akkor valószínűleg nem éri ennyi kár a fészket.

– A mosómedve eszik tojást?

– Bármilyen állat, ami hozzá tud férni a fészekhez, eszik tojást. Néhány fészekre ráállítottam kamerát, azoknál pontosan meg tudom mondani, milyen ragadozó volt a tettes.

– Miért nem teszel minden fészekhez kamerát?

– Mert nem tehetek. A kamerák drágák. Gyere, lássuk a következő fészket!

– Lehet, hogy mindet megdézsmálta az a hülye mosómedve? – kérdezte Ursa a kocsi felé tartva.

– Nem hiszem. De a hipotézisem szerint a pintyek költési sikere alacsonyabb az ember által felállított határok mentén, azaz az utak vagy a szántóföldek mellett, mint a természetes határoknál, vagyis, mondjuk, egy pataknál, vagy ott, ahol kidőlt egy nagyobb fa. Hallottad már a hipotézis kifejezést?

– Igen, de az Arheten más szót használnak rá. – Ursa bemászott a hátsó ülésre. – Nekem is volt ma egy hipotézisem veled kapcsolatban.

– Igen? Mi volt az?

– Ha ma nem hozod magaddal a rendőrt, akkor már sosem fogod.

Elképesztő, milyen szakértő módon adta elő ezt a hipotézist, és mennyi önbizalommal. Jo megfordult, hogy ránézzen.

– Mit akarsz ezzel mondani? Azt gondolod, hogy a hipotézised be is igazolódott, és velem maradsz?

– Csak addig, amíg nem látok öt csodát.

– Mindketten tudjuk, hogy ez nem lehetséges. Ma este haza kell menned. Shaw, a konzulensem pár óra múlva megérkezik, és bajba kerülök, ha megtudja, hogy két napja te is ott laksz a Kinney-telken.

– Akkor ne áruld el neki!

– És mégis mivel magyarázzam, hogy egy kislány alszik a házamban?

– Majd alszom valahol máshol.

– Így van. Méghozzá otthon. Ezért is jöttünk el. Mutasd meg, hol laktok, és hazaviszlek. Bárki is viseli gondodat, megmondom neki, hogy el fogok jönni, hogy rád nézzek, minden egyes nap. És tényleg rád fogok nézni. Megígérem.

A lány barna szemét könny futotta el.

– Akkor hazudtál? Nem is akarod megmutatni nekem a madárfészkeket?

– De, megmutatom őket. Utána viszont hazaviszlek. A témavezetőm…

– Csináld csak, vigyél el bármelyik házhoz, mindenhol azt fogják mondani, hogy nem ismernek engem!

– Muszáj hazamenned!

– Esküszöm, haza fogok, de látnom kell előtte a csodákat. Esküszöm!

– Ursa…

– Te vagy az egyetlen rendes ember, akit ismerek! Kérlek! – szipogott, az arca szinte lilára váltott.

Jo kinyitotta a kocsi ajtaját, kicsatolta a gyerek biztonsági övét, és megölelte a kislányt.

Életében most először érezte csontos mellkasán egy kis fej nyomását. A lánynak azonban nem tűnt fel, hogy hiányozna onnan valami. Még erősebben szorította Jót, és még erősebben rázta a zokogás.

– Sajnálom – mondta Jo. – Tényleg, de be kell látnod, hogy képtelen helyzetbe kerültem. Nagy bajban leszek, ha hagyom, hogy itt maradj velem.

Ursa távolabb húzódott egy kicsit, és kézfejével megtörölte nedves orrát.

– Megnézünk még egy fészket? Lécci!

– Van még négy, megnézheted mindet. De azután haza kell menned.

Nem fog beleegyezni. Az univerzum legcsökönyösebb gyereke. Jo beindította a kocsit. Mire megállt a következő narancssárga zászlócskánál, Ursa, a kipirult arcát leszámítva, teljesen összeszedte magát.

– Remélem, a mosómedve ezt a fészket nem bántotta – mondta a kislány.

– A tojásoknak már ki kellett kelniük. Szerintem pár napja már előbújtak a fiókák.

Ursa kipattant a kocsiból, és elolvasta a szikomorfa-csemetére kihelyezett zászló szövegét.

– Egy indigópintyfészek, ami hét méterre van északkeletre, egy méterre a talajtól.

– Helyes. És akkor most az iránytűn megnézzük, merre van északkelet. – Jo megmutatta a lánynak, hogy kell használni az iránytűt, majd elküldte a helyes irányba. Ahogy Ursa a fészek közelébe ért, a szülőpár hangos vészjeleket adott ki. – Hallod ezt az éles, haragos csiripelést? Ezt csinálják az indigópintyek, ha túl közel merészkedsz a fészkükhöz. – Az ágáló hím egy selyemkóró szárán egyensúlyozott, zafírkék tolla fénylett a lemenő nap sugarában, ami végre előbukkant az esőfelhők mögül. – A hím ott van közvetlenül előtted. Látod?

– Milyen kék! – csodálkozott Ursa. – És a kéknek milyen sok árnyalatát viseli!

Lelkesedése intenzív volt, és valódi. Pedig ha ezen az úton vagy az úthoz közel lakott, akkor találkoznia kellett már ezzel a madárral. A pinty nagyon gyakori volt Illinois állam déli részén, különösen az utak mentén.

– Látom a fészket – jelentette ki Ursa. – Belenézhetek?

– Csak hajrá!

Ursa kettéhúzta a hasáig érő füvet, és a fészekbe kukkantott.

– Jaj, istenem! – sóhajtotta. – Jaj, istenem!

– Kikeltek?

– Igen! Olyan picik és rózsaszínek! És felém tátognak a csőrükkel!

– Éhesek. A szüleik ebben az esős időben nehezen találnak elegendő rovart. – Jo a négy, frissen kikelt pintyet nézte. – Hagyjuk őket! Hallod, mennyire dühösek a szüleik?

Ursa le sem tudta venni a szemét a pici madarakról.

– Ez egy csoda! Ez tényleg az, ez az első csoda!

– Még sosem láttál fiókákat fészekben?

– Hogy láttam volna? A mi bolygónkon nincsenek madárfiókák meg fészkek sem.

– Na, induljunk! – mondta Jo. – A szülőknek még sötétedés előtt meg kell etetniük őket.

Amikor odaértek az autóhoz, Jo megkérdezte:

– Tényleg ez volt az első indigópinty, amit láttál?

– Igen. És ez a legszebb madár a Földön, mármint azok közül, amiket eddig láttam.

Ellenőrizték a következő fészket is, amiben négy tojás volt. Majd egy fehérszemű lombgébics következett. A gébics nem tartozott Jo vizsgált madárfajai közé, de minden fészket megfigyelt, amit talált. A fészek aktív volt, három gébics- és egy gulyajáró-tojással, a kocsi felé tartva pedig Jo mesélt Ursának a barnafejű gulyajáróról meg arról, hogy más madarak fészkébe rakja a tojásait, akiket „gazdamadárnak” nevezünk, ők is nevelik fel a fiókákat.

– A gulyajárók miért nem akarják felnevelni a saját gyereküket? – kérdezte Ursa.

– Azzal, hogy mások fészkébe teszik le a tojásaikat, sokkal több gyereket tudnak világra hozni, mivel más madarak végzik el az összes többi munkát. A természetben az a győztes, aki a legtöbb utódot hozza.

– És a lombgébics nem haragszik azért, hogy neki kell felnevelnie a gulyajáró-fiókát?

– Nem tudja, hogy az gulyajáró. Tulajdonképpen a sajátjaként tekint rá. És néha a gazdamadár fiókái nem is jutnak elég élelemhez, mert a gulyajáró-fiókák nagyobbak, gyorsabban nőnek, és hangosabban követelik az ételt. Néha a gazdafaj fiókái éhen is halnak emiatt.

– A gébicsfiókák is meg fognak halni?

– Jól néztek ki. A szülők láthatóan mindegyikükre odafigyelnek etetéskor.

Ursa még nem akart beszállni a kocsiba, hogy felkeressék az utolsó fészket. Megállt, a virágokat nézegette, egy bogárról kérdezte Jót, és úgy tett, mintha lenyűgözné a kő, amit a fűben talált. Még akkor is a követ forgatta a kezében, amikor a legutolsó fészek felé tartottak, elhaladva a Tojásos Ember útja mellett. Kiszálltak a kocsiból, de még mielőtt Ursának ideje lett volna elolvasni a zászló feliratát, egy fehér Chevrolet Suburban fordult be a kanyarban, oldalán az egyetem címerével. A kormány mögül az ősz hajú dr. Shaw Daniels integetett Jo felé. Leparkolt a nő autója mellé, majd elő is bukkant hórihorgas alakja.

– Ilyen későn is dolgozol még?

– Nincs még késő – felelte Jo. – Hat óra van. De én csak nyolc körül vártalak benneteket.

– Elmaradt az utolsó szekció, ételmérgezés miatt.

– Most viccelsz?

A férfi a fejét ingatta.

– Valamit ettek az emberek előző este a recepción.

Jo az autó irányába pillantott, a nyitott ajtón túl meglátta a hátsó ülésen Tannert és Carly Aquinót. Biztos volt benne, hogy a fiú tekintetében bűntudat tükröződik, ahogy abban is, hogy behízelgő mosoly mögé igyekszik rejteni. Vajon mi tetszett Jónak benne a helyes arcán kívül? A nő pillantása az anyósülést elfoglaló Leah Fisherre siklott.

– És ti is rosszul lettetek?

– Mi jól vagyunk – vágta rá Leah.

– Szerencsére nem sokat időztünk a recepción – magyarázta Shaw –, mivel előtte John Townsenddel és két diákjával vacsoráztunk. – A férfi nem tudta levenni a szemét Ursáról. – És ő kicsoda? – tette fel a kérdést.

– Ursa itt lakik a közelben. Megmutattam neki, hogyan kell monitorozni a fészkeket.

– Örülök a találkozásnak, Ursa – mondta a férfi. – Én Shaw vagyok. Mid van?

– Egy kő, aminek a belsejében rózsaszín kristály van – válaszolta a kislány.

– Az klassz – felelte Shaw, és a gyerek flipflopjára nézett, ami láthatóan nagy volt a lábára.

– Mezítláb volt – magyarázta Jo. – Kölcsönadtam neki ezt a papucsot, hogy meg ne sérüljön. Éhesek vagytok?

– Nagyon – bólintott Shaw. – Csak egy kis csipszet ettünk ebédre a kocsiban.

– Helyes. Menjetek csak fel a házba, és igyatok egy sört, amíg én megnézem az utolsó fészket!

– Jól hallottam? Sört emlegettél? – szólt ki Tanner a kocsiból.

– Így van – mondta Jo. – Rengeteg sör van. Nyitva a bejárati ajtó.

Miután Shaw autója eltűnt, Jo elindult a pintyfészek felé, és az Ursa miatti aggodalmai pillanatnyilag eltörpültek a tény mellett, hogy Tanner arcán a bűntudat jelét látta. Kínos beszélgetés elé néztek, és ismerve Tanner gyávaságát, Jo tudta, hogy a srác a lehető leghosszabb ideig húzza majd a feszültséget.

Vad ugatás hallatszott az út végéről. Jo sosem hallotta még a félig kölyök ebet így üvölteni, de biztos volt benne, hogy ő az.

– A fenébe, a kutya meg fogja támadni őket! – kiáltott fel Jo.

– Nem fogja bántani őket – kelt a kutya védelmére Ursa.

– Honnan tudod? Úgy védi a Kinney-házat, mintha az övé lenne. Nem kellett volna megengednem, hogy beengedd a verandára.

– Megtanítom majd, hogy ne ugasson.

– Elviszed a telekről… amikor majd elmész.

Az ugatás folytatódott. Jo az utolsó fészek irányába sietett.

– Shaw kedves ember – szólalt meg mögötte Ursa.

– Igen, de ez még nem jelenti azt, hogy nem akar majd hazaküldeni.

– De hát nekem itt nincs otthonom!

Jo megállt, és a kislány felé fordult.

– Eszedbe se jusson azt mondani neki, hogy egy másik bolygóról jöttél! Ne mesélj neki ilyeneket! Érted, amit mondok?

6.

A VILLÁM MEGVILÁGÍTOTTA A TÁVOLI, DÉLI FELHŐKET.

– Remélem, hogy ez a meleg levegőt jelzi – mondta Jo. – Nem akarok még egy napot kimaradni a munkából.

– Pedig rád fér a pihenés – jegyezte meg Shaw.

Már megint a betegsége a téma. Mind a négyen megkérdezték már Jótól, hogy van. Carly és Leah pedig felajánlották azt is, hogy segítenek neki kinn a terepen. Még azt sem akarták engedni, hogy a grillrácsra tegye a húspogácsákat. „Ülj csak le, Joanna! Majd mi megcsináljuk a vacsorát, amíg te pihensz.”

– Inkább felhúzom a kocsiablakot a biztonság kedvéért – mondta Jo, és otthagyta a többieket a tűznél.

– Hozok még egy sört. Kér valaki? – szólalt meg Tanner a háta mögött.

– Nem, köszönöm – válaszolta Shaw.

– Most én sem – mondta Carly.

– Nekem ez az utolsó – nézett rá Leah.

Ursa szentjánosbogarakat fogott, és egy befőttesüvegbe rakta őket, amiket Jótól kapott. Amikor meglátta, hogy Jo otthagyja a tűz körül ücsörgő embereket, megfelelő távolból, de a nyomába eredt. Jo megengedte, hogy velük vacsorázzon, és hallgassa a beszélgetésüket a tűz körül, de hamarosan haza kell küldenie. Már amúgy is kérdezgették, miért van ez a kislány itt a ház körül, negyedórával korábban pedig Shaw kíváncsiskodott:

– Már igencsak ideje, hogy az a kislány hazamenjen, nem?

Jo beült a sötét kocsiba, benyomta az indítógombot, és felhúzta az ablakokat, amiket úgy felejtett, mert annyira sietett, hogy megmentse látogatóit Kis Medve támadásától. A kutya Jo és Ursa érkezésekor azonnal megnyugodott, a nő pedig magyarázni kezdte, hogy ez egy kóbor kutya, ami nem akar eltűnni innen.

– Talán azért, mert enni adsz neki, ő pedig ragaszkodni kezdett hozzád – jegyezte meg kritikusan Shaw.

Ha csak a felét tudná az igazságnak!

– Szép járgány! – Tanner hangja vált ki a sötétségből.

Már legalább hat sört benyomott, ami azt jelentette, hogy lassan készen állt a beszélgetésre, amire Jo egész este várt. Amikor Tanner helyes arca előbukkant az árnyékból, és megvilágította a verandáról szüremlő fény, Jo kiszállt, és bezárta a kocsi ajtaját.

– Tudom – válaszolta. – Ez az első majdnem teljesen új kocsim. De őszintén szólva sokkal szívesebben használnám itt a régi Chevymet. Ez a kavicsos út teljesen tönkreteszi.

Tanner a Honda SUV fényes, vörös tetejére rakta a kezét.

– Anyukádé volt?

– Erősködött, hogy fogadjam el, a bátyámnak pedig nem volt rá szüksége.

– Fogtam még egy világító bogarat, Jo. Most már négy van! – kiáltott fel Ursa a hikorifa alatt.

– De most már lassan engedd ki őket! – mondta neki Jo.

– Jó – válaszolta Ursa.

– Cuki gyerek – állapította meg Tanner. – Nem aggódnak a szülei, hogy még mindig nem ment haza?

– Azt hiszem, az otthoni körülményei kissé bonyolultak – felelte Jo.

– Az szívás.

– Ja.

– Jo…

Jo keresztbe fonta maga előtt a két karját, és várt. Tanner közelebb lépett, arcvonásai elhomályosodtak a fa árnyékában, ez az arc nélküli közelség pedig a párás sötétben olyan érzést keltett, mint amikor az ember gyón a templomban.

– Sajnálom, hogy nem mentem fel Chicagóba meglátogatni téged – mondta Tanner. – De azt hittem…

– Mit?

– Azt hittem, nem akarod, hogy olyan állapotban lássalak.

– Milyen állapotban?

– Hát, tudod… betegen. Hogy nincs hajad, meg ilyenek. – Amikor Jo nem felelt, a fiú jobbra-balra döntögette a nyakát, és megropogtatta. Mindig ezt csinálta, ha zavarban volt. – Talán tévedtem…?

– Nem, igazad volt. Nem akartam, hogy bárki is lásson. – Ha valamit megtanult az elmúlt két évben, az az volt, hogy az élet önmagában is elég kemény, arra pedig semmi szükség, hogy jelentéktelen dolgok miatt haragot tartson.

A fiú beleivott a sörébe, mintha így akarná elmosni a bűne utolsó nyomait.

– Nem kértél egyet te is? – kérdezte, maga elé tartva a sörét. – Hozzak egyet?

– Nem, köszi.

A fiú megint hosszan belekortyolt az üvegbe.

– Egyébként nagyon jól nézel ki.

– Ahhoz képest, hogy túléltem a rákot?

– Csak simán jól nézel ki.

– Köszi.

– És ha jobban érzed majd magad, lesz rekonstrukciós műtéted?

– Jól érzem magam.

– De még biztosan várnod kell, amíg…?

Jo leengedte két karját a mellkasa elől.

– Azt akarom, hogy így maradjon. Most, hogy megtapasztaltam azt a szabadságot, amit a férfiak érezhetnek, már nem akarom visszacsinálni.

Tanner ajka félmosolyra húzódott. Bizonyára azt gondolta, Jo csak keserűségében humorizál.

– Értem, miért akarod így azok után, ami történt. De anyukádat legalább még időben diagnosztizálták ahhoz, hogy te életben maradj. – Oldalra döntötte a fejét, és megropogtatta a nyakát. – Úgy értem…

– Értem, mit akarsz mondani, és igazad van. Ő is ezt mondta. Senki nem megy mammográfiára huszonnégy évesen. Ha anyám nem betegedett volna meg, és nem derült volna ki, hogy hordozom a mutációt, a daganatomat talán túl későn találták volna meg.

– Remélem, nem bánod, hogy tudok róla, de azt hallottam, hogy mindent kivetettél.

– Nem vetettem ki mindent. A méhem megmaradt. És azt hiszem, az agyam is a helyén van még.

A fiú ezúttal nem mosolygott.

– Lehet, hogy várnod kellett volna még azzal a döntéssel.

Bizonyára azokat a véleményeket foglalta össze, amelyek az egyetemi tanárok és a végzősök közti beszélgetésekben fogalmazódtak meg a két év alatt, amíg Jo oda volt.

– Az anyám anyukája és nővére is petefészekrákban halt meg negyvenöt éves kora előtt – mondta. – Nem akartam tétlenül arra várni, hogy mikor robban bennem a bomba.

– És nem fagyasztattad le a petesejtjeidet, vagy ilyesmi?

– Minek? Hogy továbbadjam a szenvedést a lányomnak?

– Értelek. De mi van a hormonokkal?

– Hogyhogy mi van velük?

– Ha nincs petefészked, akkor hamarosan a menopauzába lépsz.

Tanner az egészségi állapotáról akart beszélni – mi másról? Valószínűleg egyszer sem ejtette még ki a száján a menopauza szót, csak azóta, hogy Jót diagnosztizálták.

– Hormonpótló kezelést kapok – bökte ki Jo.

– És attól normálisan érzed magad?

Legszívesebben tökön rúgta volna a srácot, bár az biztos nem számítana normális viselkedésnek.

De inkább csak annyit mondott:

– Igen, nagyon jól érzem magam.

Tanner bólintott, a szájához emelte az üveget, és meghúzta.

– Ismered azt a színésznőt…? – Nem jutott eszébe a nő neve, ami nem csoda, az agysejtjei teljesen eláztak. – Benne is volt egy ilyen mutáció, és ő mindent kivetetett. Megcsináltatta a rekonstrukciós műtétet, és azt mondják, nagyon szép… tudod…

– Nagyon szép cickói vannak, mert olyan gazdag, hogy azt csinál a testéből, amit akar. De ő sosem volt rákos. Meg tudta menteni a mellbimbóit, a bőrét meg a szöveteit, amelyek nem voltak veszélyben.

A fiú most már összeszedte a bátorságát, hogy Jo mellkasára nézzen.

– De nem gondolod, hogy egy nap majd…

– Nem! Hagyjál már ezzel! Elfogadtam azt, amilyen most vagyok, úgyhogy fogadd el te is! Érted, mit pofázok, Tanner? Vagy már nem tudsz teljes emberként tekinteni rám?

– A picsába… Jo, ne haragudj…

– Menj vissza Carlyhoz! És nem kell miattam úgy tennetek, mintha nem lennétek együtt. Nem kell kímélnetek engem, mert nem fáj.

Jo elindult a tücskök és szöcskék bénító, sötét zajában. Mintha altatták volna egy műtét előtt, a sötét minden lépéssel egyre mélyebb és mélyebb lett. A patak partján állt csak meg. Addigra már zokogott.

– Jo?

Megfordult. A halovány holdfényben megint úgy nézett ki a kislány, mint egy elcserélt tündér, sápadt arcán kirajzolódtak a fák árnyai.

– Jól vagy? – kérdezte Ursa.

– Persze – felelte Jo.

– Szerintem nem mondasz igazat.

Kis Medve hangos lefetyelése töltötte be a levegőt, a patakból ivott.

– Ursa, muszáj…

– Tudom, megyek – mondta a kislány.

– Hazamész?

Lecsavarta a tetőt, és a magasba tartotta a befőttesüveget. A szentjánosbogarak egymás után ébredtek rá, hogy szabadok, és furcsa alakzatban elindultak a fák között. Ursa visszatette a tetőt az üvegre, és átnyújtotta Jónak.

– Gyere, Kis Medve! – mondta.

Jo figyelte, ahogy a lány meg a kutya elindul felfelé a meredélyen, a földút felé.

– Hová mész?

– Ahová csak szeretnéd – felelte a kislány.

7.

MÁSNAP JO TELJES KIMERÜLÉSIG, tizennégy órán át dolgozott a Shawnee-erdőben, hogy kiűzze a fejéből mindazt, amit Tanner Bruce előző nap összehordott. És talán azért is, hogy bebizonyítsa, igenis egészséges. Minden egyes „természetes határvonalon” felkutatta és megfigyelte a fészkeket, márpedig ez a munka legnehezebb része, ugyanis ezek távol helyezkednek el az emberek által használt területektől, és ahhoz, hogy Jo a közelükbe tudjon férkőzni, át kellett gázolnia a part menti szárcsagyökereken és csípős csalánokon.

A nap már lebukott a lombok mögé, mire Jo a testére tapadt különféle lények társaságában bemászott a Hondába. A testmozgás és a természet jó hatással volt rá, mint mindig. Tanner és a bunkó javaslatai továbbra is a fejében kavarogtak, de most már el tudta viselni őket, mint ahogy az ember egy hibásan működő műszerfalon elviseli az idegesítően villogó fényt.

A kis földönkívülit azonban képtelen volt elfelejteni. Amióta felébredt, azóta ostorozta magát amiatt, hogy a kislány nem jött vissza. Biztos volt benne, hogy nem haza ment. Ráadásul, amikor elment, Ursa azt mondta, „oda megyek, ahová csak szeretnéd”. Jo minél hosszabb ideje próbálta megfejteni, mit jelenthet ez, annál bajosabbnak érezte. Ő pedig csak állt ott, és nézte, ahogy a gyerek eltűnik a sötétben.

Ráfordult a Turkey Creek Roadra, és biztosan érezte, hogy a kislány ott várja majd a Kinney-ház előtt. Hogyan is kívánhatta azt, hogy bárcsak eltűnne? A halvány szürkületben Jo felhajtott a kavicsos útra. Az udvar végében álló hikorifa felé pillantott. A kislány sehol. A kutya sehol.

Ledobta a cuccait a verandára, majd a tűzrakó hely felé indult.

– Ursa? – szólongatta. Csak egy estifecske válaszolt neki hangos csiripeléssel, aki a ház mögött elterülő mező fölött fogyasztotta épp a vacsoráját.

Egy kocsi közeledett. Senki nem szokott eljönni az út végéig, hacsak nem eltévedt utazóról van szó. Az út elejére kitett zsákutcatábla hatására szinte senki nem tévesztette össze az utat egy másikkal. Jo előresietett, amikor a Tojásos Ember fehér platós autója a késő alkonyaiban alig észrevehetően befordult a sarkon. A gumi csikorogva állt meg, majd a férfi leállította a motort. Bármiért is jött, biztosan időbe telik, mire kiböki majd.

A férfi kiszállt a kocsiból, Jo pedig odament, hogy köszöntse.

– Hallottam, ahogy végigjön az úton – mondta a férfi. – Már vártam magát.

A nő megtartotta a távolságot.

– Mi a helyzet?

A férfi közelebb ment hozzá.

– Szerintem nagyon is jól tudja, mi. Lepasszolta nekem a kis földönkívülit.

– Én biztos nem mondtam neki, hogy menjen át magához!

– Miért nem vitte be a rendőrségre?

– És maga?

A férfi még közelebb jött, olyan közel, hogy Jo megérezte rajta az erős ételszagot. Bármit is evett, elég jó illata volt ahhoz, hogy meghozza Jo étvágyát.

– Rendbe kellene hozatnia ezt a lámpát – jegyezte meg a Tojásos Ember a közlámpára mutatva.

– Két héttel ezelőtt ment ki a fénye, de én rájöttem., hogy jobban szeretem, ha sötét van.

– Akkor sem túl szerencsés. Még valami huligán úgy érzi a végén, hogy könnyebb betörnie egy sötét házba, mint egy kivilágítottba.

Huligán. Ki használja még ezt a szót?

A férfi a szőrös állát masszírozgatta.

– Ez a kislány tényleg nem semmi. Tudja, mit csinál most?

– A Háború és békét olvassa?

– Akkor mégiscsak tudja.

– Mit?

– Hogy mennyire fura.

– Ezt már az első alkalommal is említettem magának.

– Igen, de most figyelhettem meg őt először. Anyám szerint is különösen éles eszű.

– Az anyja szerint?

– Én gondoskodom róla. Beteg.

– Sajnálom – felelte Jo, de mintha annak a sok embernek lett volna a visszhangja, akiktől korábban ő hallotta ezt.

A férfi bólintott.

– És elárulta magának a nevét ez a kis földönkívüli? – kérdezte Jo.

– Ursa Majornak nevezi magát, mert onnan jött.

– Nekem is ezt a nevet említette. Szerintem az Ursa lehet az eredeti neve.

– Szerintem is – bólintott a férfi. – Az egész internetet felkutattam, hogy kiderítsem, eltűnt-e valahonnan egy Ursa nevű lány.

Most Jo lépett közelebb a férfihez.

– Látta az Eltűnt és Bántalmazott Gyermekek honlapját?

– Láttam – felelte a férfi.

– Látta azt a képet a cipőről?

– Maga is látta? El sem tudom hinni. Hogy lehet az, hogy senkinek nem hiányzik az a halott fiú?

– Úgy hallom, ugyanazon ment keresztül, mint én – mondta Jo.

– Legalább ötször eszembe jutott, hogy felhívom a seriffet. De végül úgy döntöttem, először beszélek magával.

– Nem tudok tanácsot adni – nézett fel Jo. – Hacsak nem akarja bezárni a kislányt egy szobába.

– Ezt meg hogy érti?

– Úgy, ahogy mondom. Én felhívtam a seriffet aznap este, hogy maga meg én beszéltünk. Ursa nem mesélte?

– Nem. És mi történt?

– Ursa elszaladt, ahogy ígérte is. A rendőr nem is látta őt.

– A fenébe! – vágta rá a Tojásos Ember. – Volt egy olyan érzésem, hogy valami ilyesmi történne, ha felhívnám a seriffet. És mit mondott a rendőr? Hallott eltűnt gyerekről?

– Nem. Úgy viselkedett, mintha csak az idejét rabolnám. Nem is mondta, hogy meg fogja keresni. Még akkor sem, amikor említést tettem neki a sérülésekről.

A férfi teste láthatóan megfeszült.

– Vannak sérülései?

– A nyakán, a karján meg a lábán is. A ruha eltakarja őket.

– Jézusom. És a sérülések alapján úgy tűnik, hogy bántották?

– Igen, az egyik helyen világosan kivehető az ujjak nyoma.

– Ezt is elmondta a rendőrnek?

– Világosan közöltem vele, hogy teljesen biztos vagyok benne, hogy bántalmazták a kislányt. De a fickó erre azzal jött, hogy nem ért egyet azzal, hogy kiszakítsanak egy gyereket az otthonából. Elmesélt nekem egy történetet egy középiskolai barátjáról. A fiú bántalmazó nevelőszülőkhöz került, és végül megölte magát.

– Azt mondta magának, hogy ne értesítse a hatóságokat?

– Nem egészen. De azt magyarázta, hogy sokan csak a pénz miatt lesznek nevelőszülők. Hozzátette, hogy ha bántották Ursát, akkor is biztosan hazudna arról, hogyan szerezte a sérüléseket. Meg hogy egy nevelőotthon ugyanolyan rossz hely lehet, mint ahonnan jött, és hogy ezt Ursa is nagyon jól tudja.

– Milyen elcseszett rendőri tanács ez?

– Az lenne?

– Miért, maga egyetért vele?

– Nem tudom – mélázott Jo. – Amióta beszéltem a fickóval, még nem volt időm gondolkodni ezen. Tegnap vendégeim voltak…

– Ursa mondta.

– Tudja, mire jöttem rá tegnap? Nem hiszem, hogy innen, a környékből származik.

– Furcsa, hogy ezt mondja… – felelte a férfi.

– Miért?

– Nekem ma ugyanez az érzésem támadt. Amikor megmutattam neki az újszülött kismacskákat, teljesen odavolt. Azt mondta, hogy ez egy csoda. Láthatóan sosem látott még ekkora cicákat, márpedig a falusi gyerekek szoktak.

– Megvolt még egy csoda?

– Már csak három kell, azt mondta.

– Az első csodát a madárfiókák jelentették számára.

– Mesélte – bólintott a férfi.

– Ahogy maga is mondja, egy falusi gyereknek az ő korában már látnia kellett volna fiókát. Szerintem egy városból jöhetett, és lehet, hogy kitették egy kocsiból.

– Az akcentusa alapján viszont idevalósi lehet.

– Talán Saint Louisból jött.

– Ott nem beszélnek ilyen orrhangon.

– Paducah?

– Minden egyes déli államot végignéztem, ahol ilyen akcentussal beszélnek, még Floridát is – mondta a Tojásos Ember. – De egyik listán sem láttam.

– Ha a gondviselői kidobták a kocsiból, akkor nyilván nem jelentik be eltűnt gyerekként.

– Lehet, hogy megszökött – vetette fel a férfi. – Túl okos ahhoz, hogy egy idióta szülő ilyet tegyen vele. Na, el sem mondtam még, min dolgozik éppen.

– Min?

– Látott a könyvespolcon pár könyvet Shakespeare-ről, és megkérdezte, szeretem-e. Amikor mondtam, hogy igen, szeretem Shakespeare-t…

Jo nem is tudott figyelni a következő szavakra, annyira megdöbbent azon, hogy a Tojásos Ember szereti Shakespeare-t.

– …Ursa kitalálta, hogy a hat kiscicát Shakespeare-szereplők után akarja elnevezni. Megkért, hogy hadd használja a számítógépet, és hadd olvasson a Shakespeare-darabokról, így el tudja majd dönteni, melyik neveket válassza. Szóval ezt csinálja most, a drámákról olvas.

– Velem is valami ilyesmit csinált. Érdekelni kezdték a madarak, és teljesen elmélyült a tanulmányozásukban: még az Ornitológia tankönyvemet is elkezdte olvasni. Szerintem azért csinálhatja ezt, hogy az emberek jobban kötődjenek hozzá.

– Talán így próbálja túlélni, hogy olyan elcseszett családja van.

– Otthon valószínűleg nem kötődik hozzá senki.

– Jaj, ne!

Jo a férfi kocsijának orrához dőlt, és a kézfejét a homlokához nyomta.

– Jól van? – kérdezte a férfi.

– Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy most ezzel foglalkozzam.

– Nem akar leülni? Úgy néz ki, mintha rosszul lenne.

Jo távolabb lépett a kocsitól.

– Tizennégy órán át dolgoztam. Csak egy fürdésre, egy vacsorára meg egy nagy alvásra van szükségem.

– De előtte beszélne vele?

– Miről?

A férfi összekulcsolta maga előtt a két karját.

– Be kell, hogy valljak valamit. Ursával ma kétszer is eljöttünk megnézni, itthon van-e.

– Miért?

– Aggódik magáért. Azt mondta, hogy rákos.

– Az istenit! Nem lehetne, hogy szétsugározzuk a hírt az összes mobiltoronyból?

A Tojásos Ember leengedte a két kezét.

– Nem is tudtam, hogy ez lehetséges.

– Szerintem nem az, de a konzulensem és a végzősök biztosan megtették volna, ha lehet.

– A remissziós szakaszban van?

– Azt hiszem, így mondják hivatalosan.

– Megengedné, hogy Ursa megbizonyosodjon róla, hogy jól van? És esetleg szóban is elmondaná neki? Attól fél, hogy maga meg fog halni.

– Mind meg fogunk halni.

– Inkább maradjunk a kilencéveseknek való verziónál.

– Oké. Úgyis beszélnem kell vele. Bánom, hogy tegnap este elküldtem.

– Úgy tudom, muszáj volt. Ursa azt mondta, nagy bajba került volna a konzulense előtt.

– Van az életemnek bármi olyan részlete, amit maguk ketten nem beszéltek ki?

– Nem tértünk ki rá, hogy milyen alsóneműt szeret viselni.

Alsónemű. Az édesanyja valószínűleg nagy hatással van a férfi szókincsére.

– Átviszem kocsival – ajánlotta a férfi.

– Egy roncs vagyok…

– A kocsim is az.

Jo rájött, hogy tulajdonképpen nem is tud semmit a Tojásos Emberről – azaz Gabriel Nashről –, csak azt, hogy szereti Shakespeare-t, és hogy túl művelt ahhoz, hogy tojásokat áruljon az út szélén. Eszébe jutott, váratlanul milyen dühbe gurult, amikor Ursa rákérdezett, neki is van-e doktorija. Jónak arra sem volt bizonyítéka, hogy a férfi valóban az anyjával él. Talán megölte Ursát, és most csalinak használja szegényt, hogy Jót is beterelje ugyanebbe a csapdába. Aznap Jo már legalább századjára szidta le önmagát, amiért elengedte az erdőbe egyedül ezt a kilencéves gyereket.

A férfinak feltűnt Jo tétovázása.

– Vagy jöjjön utánam a saját autójával, ha úgy kényelmesebb.

– Rendben van.

– Okosan teszi, hogy óvatos – jegyezte meg a férfi.

– Ezzel mit akar mondani?

A Tojásos Ember megfontolta a választ.

– Ha bántani akartam volna, már rengeteg lehetőségem lett volna rá azóta, hogy itt lakik.

– Ahogy nekem is, ha bántani akartam volna magát – vágta rá a nő, mert a férfinak érzése szerint semmi joga nem volt ahhoz, hogy úgy tekintsen egy nőre, aki egyedül él az erdőben, mint aki automatikusan veszélynek teszi ki magát.

A férfi halványan elmosolyodott, a sötétben megvillantak fehér fogai.

– Általában nem egy ember szokta bérelni azt a házat. Hogyhogy ezen a nyáron csak maga van itt, egyedül?

– Egyszerűen így alakult – felelte Jo.

Igazság szerint volt egy végzős, aki a fennsíkon élő rovarokat tanulmányozta, és a tervek szerint ő is a Kinney-házban lakott volna nyáron – de amikor a fiú megtudta, hogy Jo lenne a lakótársa, visszalépett. A kutatási pénzéből kibérelt inkább egy másik házat, azt állítva, hogy közelebb akar lenni a megfigyelési területéhez. Jo azonban azt gyanította, hogy a fiú nem akart együtt lakni egy olyan nővel, aki tulajdonképpen már nem is igazi nő. A végzős férfiak közül a legtöbben kínosan érezték magukat, amikor Jo visszatért az egyetemre, főleg azok, akik egykor még flörtöltek vele. Jo pszichológusa előre figyelmeztette, hogy hasonló reakciókat várhat majd a férfiaktól, de akárhány terápián vett részt, nem tudott kellően felkészülni a sérülésre, amit okoztak. Minden egyes nap újra meg újra fel kellett dolgoznia a fájdalmat. Csak a természet meg a munka segített neki kikapcsolni.

– Rossz lehet – jegyezte meg a Tojásos Ember. – Biztosan nagyon magányos így.

– Nem – felelte Jo. – Ha kutatásról van szó, szívesebben lakom egyedül. Ha vannak körülöttem, az csak elvonja a figyelmem.

A férfi kinyitotta a kocsija ajtaját.

– Azt hiszem, ez célzás volt. Na, akkor kövessen!

8.

A TOJÁSOS EMBER HÁZÁHOZ VEZETŐ FÖLDÚT valószínűleg évek óta nem volt újraszórva sóderrel, és csak a platós autó szélességének volt köszönhető, hogy az erdő nem burjánzott el rajta egészen. Jo lassan haladt, a Honda dülöngélt és nyekergett, ahogy a kerekek a mély gödrökbe süllyedtek. A nő hangos ugatásra lett figyelmes, majd Kis Medvét látta előbukkanni a reflektor fényében. Folyamatosan ugatott, ide-oda szaladgált a férfi autója és Jóé között, miközben a sötétből a közlámpával megvilágított udvarra értek.

A Tojásos Ember kiszállt az autóból, és próbálta elhallgattatni a kutyát.

– Látom, nemcsak Nagy Medvét, hanem Kis Medvét is sikerült megörökölnie – szólalt meg Jo, ahogy kikászálódott a Hondából.

– Megmondtam Ursának, hogy a kutya nem maradhat a telken.

– Sok szerencsét a küldetéshez!

– Tudom – sóhajtotta a férfi. – Megengedtem neki, hogy megetesse.

– Mintha egy ismétlődő mintát látnék itt.

– Kénytelen voltam. Nem akartam, hogy itt éhezzen a csirkék meg a kismalacok közelében.

– Malacai is vannak?

– Nem érzi a szagukat?

– Nem tudom megkülönböztetni a disznó és a ló szagát.

– Na, még egy városi.

Ez a sértőnek szánt kifejezés megütötte Jo fülét.

– És megeszi a disznókat? – kérdezte a fickótól.

– Nem, Shakespeare-t olvasok nekik – mosolygott a férfi. – Igen, persze hogy megeszem őket. A saját földünkből igyekszünk megélni, amennyire csak lehet. Utálok boltba járni.

– Sok problémát okozhat ez az idegenkedés.

– Azt el sem tudja képzelni – felelte a férfi, de Jo nem igazán értette, mit akar ezzel mondani.

A Tojásos Ember a faház sárgán fénylő ablaka felé pillantott.

– Azt a sztorit adtam elő itthon, hogy Ursa a közelben lakik, de a szülei problémásak. Mondjuk, az anyám még így sem örül annak, hogy itt van nálunk.

– Neki nem árulta el Ursa, hogy földönkívüli?

– Ó, dehogynem! Anyám akkor még jobban megsajnálta. Azt mondja, szerinte Ursa azért fantáziál ilyesmiről, hogy elmeneküljön a valóság elől.

– Ami igaz.

– Nem, nem igaz – válaszolta a fickó. – Ursa nem hisz abban a hülyeségben, amiről beszél.

– És akkor miért ragaszkodik hozzá ennyire?

– Mert okos.

– Miért okos attól valaki, hogy földönkívülinek tetteti magát?

– Nem tudom. Én egyelőre túl ostoba vagyok ahhoz, hogy erre rájöjjek.

Az ajtó kivágódott, Ursa átszaladt a verandán, és úgy ugrándozott le a három lépcsőfokról, mint aki évek óta itt él.

– Hát megtalált téged! – A kislány szorosan átkarolta Jo derekát, és a hasára nyomta a fejét. – Hiányoztál, Jo! És képzeld! Azóta láttam még egy csodát!

– Hallottam róla, a kiscicákat – mondta Jo.

– Megnézheti ő is? – kérdezte a kislány Gabe-től.

– Este nem zavarjuk őket, és Jónak muszáj ennie valamit – felelte a férfi, majd Jóhoz fordult. – Rengeteg maradék van a vacsorából.

– Ó… köszönöm – hebegett Jo –, de én inkább…

– Nekünk tenne szívességet. Túl sokat főztem.

– Malacpofát, almaszószt, zöldbabot és krumplipürét – sorolta Ursa. – Gabe mindent itt termel a kertben. Még az almaszószt is ő csinálta. Itt vannak almafák, Jo! És ma fára is másztam!

– Cicák, malacok, almafák: ez minden gyerek álma – jegyezte meg Jo.

– Elég jól érezte magát – ismerte el Gabe.

– Azt látom.

Ursa megragadta Jo kezét, és az ajtó felé vonta, ami fölött fatábla állt A NASH-CSALÁD TANYÁJA felirattal. Elhaladtak egy sor hintaszék mellett a fedett teraszon, és beléptek a házba. A faház nagyon bájos volt belül: a falakat és a padlót is fa borította, a kandalló kőből készült, a bútorok pedig tömör fából. Sokkal elegánsabb volt, mint Jo képzelte az idevezető elhanyagolt út és a TILOS AZ ÁTJÁRÁS: tábla láttán. A konyha felszerelése modern volt, és Jo szeme kikerekedett a gyönyörű gránitpult láttán is. Ráadásul a Kinney-háztól eltérően, amit egy ősrégi mobilklímával hűtöttek, a Nash-tanyának központi légkondicionáló rendszere volt.

Az asztalnál egy szimpatikus arcú, ősz hajú nő ült, aki Gabe nagymamája lehetett, mellette pedig egy négylábú bot állt.

– Katherine Nash vagyok – mutatkozott be, és alaposan végigmérte Jót azúrkék szemével. Kinyújtotta a kezét, ami úgy remegett, ahogyan a Parkinson-kórosoknak szokott.

Jo megragadta a kezét.

– Örülök, hogy megismerhetem. Én Joanna Teale vagyok, de hívjon csak Jónak.

– Ursa egész nap önről beszél.

– Ó, elnézést emiatt! – szabadkozott Jo, mire Katherine elmosolyodott.

Gabe már ki is tálalta az ételt a fazekakból és serpenyőkből, amik a sütőben melegedtek. Az asztalra helyezte a tányért, és kihúzott egy széket.

– Biztos? – nézett rá Jo. – A bakancsom mindent össze fog sározni idebenn.

– Ugyan már! – pirított rá Katherine. – A férjem mindig azt mondta, egy faház pont attól autentikus, ha van egy kis sár a padlón.

– Ez a hozzáállás nagyon bejött annak a gyereknek, aki mindig nyakig piszkos volt – tette hozzá Gabe.

Jónak az jutott eszébe, hogy a férfit talán a nagyszülei nevelték. Korábban említette, hogy az anyja beteg. Lehet, hogy régóta elhúzódó betegsége van, ami már Gabe gyerekkora óta tart.

Jo leült, vágott magának az enyhén megpirított, ízletesen fűszerezett húsból, és megkóstolta.

– Ez a faház gyönyörű – mondta Katherine-nek. – Már akkor is itt állt, amikor megvették a telket?

– Arthur, a férjem építette néhány barátjával – árulta el az asszony. – George Kinney is segített, aki annak a teleknek a tulajdonosa, ahol most maga lakik. Tudja, ő meg a férjem nagyon jó barátok voltak.

– Nem tudtam – jegyezte meg Jo.

– Szobatársak voltak a kollégiumban, amikor az Illinois-i Egyetemre jártak. Miután elvégezték, ismét Illinois államban kötöttek ki. A férjem irodalmat tanított a Chicagói Egyetemen, azt pedig bizonyára tudja, hogy George entomológus az Illinois-i Egyetemen.

– Igen – válaszolta Jo. Gabe-re pillantott, aki a konyhából figyelte őt. Most már értett néhány titokzatos részletet a férfi körül. A nagypapa, aki felnevelte, irodalomprofesszor volt. Ez megmagyarázta, miért szereti úgy Gabe Shakespeare-t, és talán azt is, miért reagált úgy Ursa PhD-s kérdésére. Gabe észrevette magát, elfordult, és betett a hűtőszekrénybe egy műanyag dobozt.

– Dr. Kinney vagy az ön férje vett itt először telket? – kérdezte Jo Katherine-től.

– Arthur meg én vásároltuk meg előbb. El akartunk menekülni a városból, és Arthur gyerekkora óta arról ábrándozott, hogy épít egy faházat. Amikor pár évvel később a szomszédos telek eladó lett, George meg a felesége meg is vette. George nagyon örült annak, hogy pár lépésre a háztól, a Turkey Creeknél tanulmányozhatja az édesvízi rovarokat.

– A gyerekek hány évesek voltak, amikor megépült a ház? – kíváncsiskodott Jo.

– Amikor befejeztük, Gabe még nem született meg, a nővére pedig középiskolás volt. – Mosolygott, amikor látta, hogy Jo zavarba jött. – Gondolom, azt hitte, Gabe nagymamája vagyok.

Jo túlságosan kínosnak érezte a helyzetet ahhoz, hogy bevallja az igazat.

– Gabe amolyan „sorsfordító” gyerekként jött az életünkbe – mesélte Katherine. – Negyvenhat éves voltam, amikor született, az apja pedig negyvennyolc. Közte meg a nővére közt tizenkilenc év van.

– Még mindig él az apja? – kérdezte Jo Gabe-től.

Katherine válaszolt helyette:

– Arthur két évvel ezelőtt halt meg.

– Sajnálom – szúrta közbe Jo.

– Nagyon jó formában volt, de az aneurizma váratlanul elvitte – mondta Katherine.

Ursa is hallgatta a beszélgetést, de amikor Jo elmerült az evésben, átszaladt a másik szobába. Egy papírlappal a kezében tért vissza.

– Három nevet találtam ki eddig – közölte Gabe-bel. – Akarod hallani?

– Naná! – A férfi leült Jóval szemben.

– Az egyik fiút Hamletnek kell elneveznünk.

– Lehet, hogy szomorú sors vár rá – jegyezte meg Gabe.

– Tudom. Olvastam, mi történt vele – mondta Ursa. – De Hamlet nagyon fontos alak.

– Az igaz – ismerte el Gabe. – És melyikük lesz Hamlet?

– A szürke, mert a szürke úgyis egy szomorú szín.

– Érthető – bólintott Gabe.

– A fehér cicának Júlia lesz a neve a Rómeó és Júlia után. Nagyon tetszik ez a név.

– Nekem is – mondta Gabe. – De Júlia sorsa is elég szomorú volt.

– Ne mondogasd ezt! Ezek csak nevek!

– Igazad van. Elvégre épp Júlia kérdezte azt, hogy: „Mi is a név?” Na, és mi van még?

– Macbeth.

– Oké, ehhez már nem is fűzök semmit. Melyik cica lesz az?

– A fekete-fehér.

– Nagyon alapos munkát végeztél. Ez Shakespeare három legjobb darabja.

– Utánanéztem, hogy melyikek a legfontosabbak. Ezeket követi a Julius Caesar. De szerintem a Julius túlságosan hasonlít a Júliára, nem gondolod?

– Hívhatod helyette Caesarnak.

– Talán. De előbb még többet kell olvasnom róla, hogy eldönthessem, melyik cicához illik a neve.

– Nem biztos, hogy jó ötlet… már ha azt nézzük, milyen sorsa volt.

Ursa elkeseredetten biggyesztette a száját, Gabe pedig a szája elé emelte a kezét, hogy eltakarja a mosolyát.

Jo élvezettel nézte a jelenetet. Már most úgy néztek ki, mint két régi jó barát, értették egymás humorát.

– Talán áttérhetnél inkább a komédiáira – ajánlotta Gabe.

– Vagy hazamehetne végre – szólalt meg Katherine. – Haza tudja vinni, Jo?

Gabe feszülten pillantott a nőre.

– Ezt még nem beszéltük meg – mondta.

– A szülei már biztosan nagyon izgulnak miatta – folytatta az anyja.

– Á, dehogy! – szúrta közbe Ursa. – Örülnek, hogy itt vagyok, mert így hamarosan megszerzem a PhD-met.

Katherine szúrós tekintetet vetett a fiára.

– Tudom, tudom – szabadkozott a férfi. – Hadd beszéljem meg ezt előbb Jóval.

– Nagyon finom volt a vacsora. Köszönöm – mondta Jo, miközben feltápászkodott a székből.

Gabe a bejárati ajtó felé bökött, és amikor Ursa is velük akart tartani, a férfi odaszólt neki:

– Megtennél nekem valamit? Tedd Jo tányérját a mosogatóba, és öblítsd el, kérlek!

– Csak azért kéred ezt, hogy rólam tudjatok beszélgetni – forgatta a szemét Ursa.

– Azért kérem ezt, mert utálok mosogatni. Na, nyomás!

Gabe kinyitotta az ajtót Jo előtt, és a verandáról is kimentek, hogy senki ne hallhassa őket.

– Nem maradhat itt. Anyám nem is tud róla, hogy itt aludt tegnap este.

– Az meg hogy lehet?

– Én sem tudtam. Amikor kimentem megfejni a tehenet, a kutya rám ugatott a pajtából.

– Ursa a pajtában aludt?

– Szerintem igen.

– Szegény gyerek. A Kinney-ház fészerében is aludt már.

– Van egy olyan érzésem, hogy ennél rosszabb dolgokon is keresztülment – jegyezte meg a férfi.

– Köszönöm, hogy segített neki. Annyira más, mintha kicserélték volna.

– Igen, de akkor sem maradhat itt. Ha anyám rájön, hogy nem tudjuk, hol lakik, értesíteni fogja a hatóságokat.

– Ki kell találnunk valamit. De én holnap nem érek rá. Túl sok fészek van, amit meg kell figyelnem.

– Hát, én sem tudom vállalni. Nem zárhatom be úgy, mint az állatokat.

– Persze hogy nem. Annyira rémes ez a helyzet, nem?

Jo Kis Medvére pillantott, aki mostanra egészen szelíddé vált, és Jo malacpofától illatos ujjait nyalogatta épp.

– És ha várnánk egy kicsit? – kérdezte Gabe.

– Mire?

– Nem gondolja, hogy furcsa ez a határidő, amit az öt csodával szabott meg? Miért találta ezt ki?

– Hogy húzza az időt. Mi másért?

– Talán mégis oka van rá. Lehet, hogy vár valakire, akiben megbízik, várja, hogy hazajöjjön, vagy ilyesmi.

– De azt már megállapítottuk, hogy nem idevalósi, nem?

– Lehet, hogy csak pár hete költözött ide. – Jo az ajtó felé pillantott, hogy megbizonyosodjon róla, Ursa nem fülel. – Lehet, hogy a nagymamája gondoskodik róla, aki most kórházba került. És amikor a nagymamája megbetegedett, Ursának ide kellett jönnie egy rokonhoz, aki bántalmazza, és megszökött tőle.

– Nekem is folyton hasonló történetek jutnak eszembe.

– Ez megmagyarázná a szituációt.

– És ha a nagymama sosem lesz jobban? – vetette fel Jo.

– És ha mégis? Mi meg közben nevelőotthonba küldetjük szegény gyereket?

– Mégis meddig várjunk arra, hogy ez a feltételezett nagymama visszatérjen?

– Én csak azt mondom, hogy talán várjunk még néhány napot. Lehet, hogy időközben megbízik majd bennünk, és elárulja nekünk az igazat.

Ursa kidugta a fejét a bejárati ajtón.

– Most rólam beszéltek?

– Nem. Menj vissza! – szólt oda Gabe.

Az ajtó becsukódott.

– Szerintem bajba kerülhetünk, ha várunk – mondta Jo.

– Senki nem jelentette, hogy eltűnt volna. Senki nem aggódik miatta, még a rendőr sem, akivel maga beszélt. És ahogy ő is mondta, kiköthet egy rettenetes nevelőcsaládnál, és én nem hamarkodnám el a dolgot, ha találhatunk jobb megoldást is.

– Ha értesítjük a hatóságot, akkor gondoskodhatunk róla, hogy ne kerüljön rossz helyre.

– Mégis hogyan?

Jo nem tudott felelni.

– Ha értesíteni akarja őket, tegye! – tárta szét a karját a férfi.

– Nem.

– Akkor vigye vissza a Kinney-házba!

– És hagyjam magára, amikor holnap reggel dolgozni indulok?

– Ha elindul, dobja be hozzám! Olyankor szoktam ellátni az állatokat.

– Nagyon korán indulok.

– Tudom. Szoktam hallani, ahogy elhajt. Ursának is jó lesz így.

– És mit mond az anyjának?

– Azt, hogy egy helyi gyerek, aki szeret a farmon játszani.

– Nem tetszik ez nekem – sóhajtott Jo.

– Jobban érezné magát, ha bezárná egy szekrénybe, és ráhívná a rendőrséget?

– Jaj, dehogyis!

9.

JO ÉS GABE NÉGY NAPON ÁT FELVÁLTVA vigyázott Ursára a legnagyobb titokban. Jo néha úgy érezte, mintha ő meg Gabe egy elvált pár lennének, akik ide-oda passzolgatják a közös gyereket. De leginkább illegális kereskedelemhez hasonlított a dolog, mivel folyton sötétben, kora hajnalban vagy naplemente után adták át a másiknak Ursát. Jo minden este, ahogy hazaért, megnézte az elveszett gyerekeket gyűjtő honlapokat, és minden egyes görgetésnél azt várta, hogy felbukkan majd Ursa kétségbeesett, barna szeme. De még több mint egy hét elteltével sem jelentette senki az eltűnését.

A harmadik napon Gabe elvitte Ursát egy garázsvásárra, hogy vegyenek pár ruhát, aminek eredményeképpen Ursának lett egy leginkább lila és állatmintás darabokból álló gyűjteménye. A negyedik napon – normális ruhában, jóllakottan és a sok kinti játszástól frissen – Ursa végre már nem úgy festett, mint egy elcserélt tündérgyerek. A szeme alól eltűntek a sötét karikák, a bőre élettelibb, rózsásabb lett, és fel is szedett néhány dekát.

Ursa minden este, zuhanyzás után elmesélte Jónak, mennyi mulatságos dolog történt vele a tanyán, és Jo azon vette észre magát, hogy féltékenységet érez, amiért Ursa ilyen jól érzi magát Gabe-bel Csodaországban. Ekkor tűnt úgy neki, mintha elvált pár lennének, habár alig ismerte Gabe-et.

Az ötödik napon vált csak igazán feszültté a viszony a két „szülő” között, amikor Ursa így szólt:

– Találd ki, mit engedett meg ma nekem Gabe!

– Megfejhetted a tehenet?

– Azt már korábban is csináltam.

– Ráülhettél egy egyszarvú csikóra?

– Bárcsak! De az legalább olyan mókás volt, hogy lőhettem a pisztolyával.

Jo letette a villáját.

– Háromszor is majdnem eltaláltam a fát, ami a cél volt.

Jo hátratolta a széket, amin ült.

– Várj itt! Pár perc, és visszajövök.

Fogta a kulcsait, és belebújt a szandáljába.

– Hová mész?

– Beszédem van Gabe-bel.

– Miért vagy mérges?

– Honnan gondolod, hogy az vagyok?

– A szemed mintha villámokat szórna.

– Nem rád vagyok mérges. Maradj itt!

Jo becsukta Kis Medvét a verandára, nehogy kövesse. Amikor az anyja hőn szeretett Hondája belecsusszant egy-egy kátyúba, Jo minden alkalommal a Tojásos Embert átkozta.

Gabe rózsaszín kötényben nyitott ajtót, mint aki arra számít, hogy Jo mérge egy csapásra elillan attól, hogy egy izmos, szakállas fickó Martha Stewartnak öltözve fogadja.

– Rendbe kellene hoznia azt a Grand Canyont, amit maga útnak nevez! – dühöngött Jo.

– Azért jött át, hogy ezt közölje? – kérdezte a férfi.

– Nem.

– Ursa jól van?

– Nagyszerűen – köpte a szavakat Jo. – És szeretném, ha ez így is maradna, úgyhogy kérem, mostantól ne adjon a kezébe fegyvert!

– Ki az? – Gabe anyjának hangja a ház távolabbi részéből szűrődött feléjük.

– Jo. Csak egy kis cukrot szeretne kérni. Várjon itt! – fordult vissza Jóhoz. Hamarosan vissza is tért kötény nélkül, egy kis zacskó cukorral a kezében. – Csak nem maga is egy olyan fegyvertartás-ellenes aktivista? – kérdezte a szakálla mögött vigyorogva.

– Azt igenis ellenzem, hogy egy kislány kezébe fegyvert adjon, aki valószínűleg nem is tudja, milyen veszélyes lehet egy pisztoly.

– Fül- és szemvédőt is viselt, és megtanítottam neki minden biztonsági szabályt.

– Ő még gyerek, és a gyerekek néha váratlan dolgokra képesek. Mondjuk, beosonnak az apjuk szekrényébe, megszerzik a fegyvert, és lelövik a kistestvérüket.

– Ursa okosabb ennél. És ki tudja, milyen helyzetbe kerül majd? Egy nap talán javára válik ez a tudás.

– Hogy elintézze a bosszantó nevelőszüleit?

– Én hiszek abban, hogy jó mindenre előre felkészülni – erősködött a fickó.

– Persze, a világvégére is.

– Talán.

– Maga is olyan? Egy szektás, aki túl akarja élni a világégést? Hogy lehet az, hogy valaki, aki Shakespeare-t olvas, mélyen legbelül mégis ilyen ostoba?

– Szóval mindenki, aki fegyvert tart, ostoba, és nem olvas Shakespeare-t? Komolyan így gondolkodik?

– Ne, ehhez most nagyon fáradt vagyok! Csak annyit kérek, hogy tartsa távol Ursát a fegyverektől. – Jo a lépcső felé fordult, de aztán visszament, és kivette a cukrot a férfi kezéből. – Igazából pont szükségem van rá, mert kifogytam, és kell a kávémba.

A házhoz vezető út alatt minden kételye visszatért. Nem lenne szabad átengednie oda Ursát – hiszen nem is tud semmit a Tojásos Emberről.

Ursa a ház előtt várt rá, az út szélén.

– Kiabáltál Gabe-bel? – kérdezte.

– Dehogy kiabáltam – védekezett Jo.

– Ezentúl is átmehetek hozzá?

A kislányt láthatóan nagyon felzaklatta az incidens. Jo leguggolt elé, és megfogta a két kezét.

– Minden rendben van. Csak volt egy kis nézeteltérésünk Gabe-bel.

– A lövöldözéssel kapcsolatban? – kérdezte a gyerek.

– Igen. Engem másképp neveltek, mint őt. Sosem gondoltam úgy a fegyverekre, mint játékra. Engem arra tanítottak, hogy a pisztoly egyetlen célja az ölés.

– De mi csak célba lőttünk.

– És ugyan miért tanulnak az emberek célba lőni? Azért, hogy tudják, hogy kell szíven lőni vagy fejbe lőni valakit. Gabe arra tanított, hogyan ölhetsz meg másokat.

– Szerintem nem.

– Hát, pedig ez erről szól, vagy arról, hogy szarvasra vadászol, de azt sem tudom rólad elképzelni.

– Sosem tudnék megölni egy szarvast!

– Helyes. Akkor mostantól semmi pisztoly, rendben?

– Rendben.

Jo megmelegítette a mikróban a vacsoráját, de amint nekiült, Kis Medve ugatni kezdett a verandán.

– Most meg mi van?

A verandához ment, és azt látta, hogy Gabe kocsija hangosan csikorogva megáll az ő autója mögött.

– Ezt nem hiszem el – füstölgött Jo. – Azért jött, hogy folytassa a veszekedést?

– Én nem veszekedtem magával – jelentette ki a férfi.

– De védekezett amiatt, amit tett.

– Az nem egyenlő a veszekedéssel.

– Szeretném végre befejezni a vacsorámat.

– Csak nyugodtan – mondta a férfi, és elindult a ház felé.

– Miért jött?

– Hogy kibéküljünk. A csillagoknál semmi sem mutatja meg jobban, mennyire jelentéktelenek a vitáink. Áthoztam a teleszkópomat.

– A Szélkerék-galaxis! – szólalt meg Ursa Jo háta mögött. – Megígérte! Azt mondta, egy este megmutatja majd nekünk!

– És ez egy tökéletes este hozzá – jegyezte meg Gabe. – A hold nem látszik, az égbolt tiszta, és mivel nem működik a közvilágítása sem, ami csak úgy csalogatja a rablókat a fegyvermentes házba…

Jo bosszúsan fordult felé, de a férfi mosolyától megenyhült.

– Amíg én előkészülök, nyugodtan fejezze be a vacsoráját! – mondta Gabe. – Akarod tudni, hogy kell összerakni egy teleszkópot? – kérdezte Ursától.

– Igen!

Jo már épp indult volna vissza a konyhába, de megfogta az ajtót, és még odaszólt Ursának:

– Ez az egyetlen cső, amibe belenézhetsz Gabe társaságában, értve vagyok?

– Igen – felelte Ursa, Gabe pedig szalutált mellé.

Miután Jo végzett az evéssel meg a mosogatással, csatlakozott a többiekhez, akik a rét szélén állították fel a teleszkópot. A készülék sokkal komolyabb volt, mint amire számított. Még Gabe apjáé volt, aki lelkesedett a csillagászatért, és megtanította a gyerekeinek, hogyan fedezzék fel a különböző égitesteket. Gabe elhozta a távcsövét is, és megmutatta Ursának, hogyan találhatja meg a Szélkerék-galaxist, miután kiszúrta a Göncölszekeret. Jo a kempingszékben ülve hallgatta a férfit, az egész napi munkától túl fáradt volt ahhoz, hogy egy galaxis elmosódó foltját keresse.

Még ezzel a lenyűgöző teleszkóppal is időbe telt megtalálni a Szélkereket, méghozzá azért, ahogy azt Gabe magyarázta, mert „kis felületi fényességű”.

Jo számára ez semmit nem mondott, csak annyit, hogy el fog aludni, még mielőtt rálelnének.

– Oké, itt van – jelentette ki egyszer csak Gabe. – A Messier 101, amit más néven Szélkerék-galaxisnak nevezünk.

Ursa felállt egy kis ládára, amit Gabe hozott magával, és belekukkantott a kémlelőbe.

– Látom! – Néma csöndben figyelte a galaxist. – Tudod, mire hasonlít, Jo?

– Egy szélkerékre?

– Úgy néz ki, mint egy indigópinty fészke. És a fehér csillagok benne a tojások.

– Hadd nézzem! – Jo felállt a székből, és belenézett a teleszkópba. Ursa jól mondta. Az éteri örvény egy égi fészek volt fehér csillagtojásokkal. – Na jó, ez a legmenőbb dolog, amit valaha láttam. Mintha felülnézetből figyelnék egy indigópintyfészket. Azoknak is épp ilyen zilált néha a szélük.

Gabe ismét belekukkantott a csőbe.

– Látom. És a fészek közepén az a spirál mintha a végtelenben folytatódna. Ez sokkal jobban hangzik, mint a szélkerék. A Végtelen Fészek. Mostantól így fogok tekinteni rá.

– Ott lakom – szólalt meg Ursa. – A Végtelen Fészekben.

– Jó neked – hagyta rá Jo, és beletúrt a hajába.

Ursa lelkesen ugrándozott, mint aki a csillagok közé akar röppenni.

– Süthetek pillecukrot?

– Ursa… túl fáradt vagyok ahhoz, hogy tüzet rakjak.

– Majd én megcsinálom – mondta Gabe. – Hozza a pillecukrokat, Fészek Hölgye!

Ursa a hátsó ajtó felé iramodott.

– Nem gond? – fordult a férfi Jo felé.

– Fél öt óta fenn vagyok – válaszolta a nő. Ahogy Ursa is, csak őt energiával töltötte fel Gabe érkezése.

– Üljön le és pihenjen! – tanácsolta Gabe. – Majd én vigyázok rá, hogy rendben megsüljenek a pillecukrok. És sokkal figyelmesebb leszek, mint a mai nap voltam. – Vékonyka ágakat pakolt közben a tűzrakó helyre. – Ez egyébként egy rendhagyó bocsánatkérés lett volna.

– Oké. – Jo visszatért a kempingszékbe. – Én pedig bocsánatot kérek, amiért azt mondtam, hogy maga egy ostoba Shakespeare-olvasó.

– Egy Shakespeare-rajongó vagyok, aki tojást árul az út szélén, ami nagyjából ugyanaz. – A nő arcát tanulmányozta. – Biztosan csodálkozik, miért árulok tojásokat, és miért nincs egy rendes munkám.

– Ez nem tartozik rám – felelte Jo, habár nemegyszer feltette már magának ezt a kérdést.

– Azért árulok tojásokat, mert a tyúkom jóval többet tojik, mint amennyire szükségem van. – Gabe elfordult a nőtől, és még több fát rakott a halomra. – De a tojásos pult egyben terápia is.

Most ismét a nőre nézett.

– Szociális szorongás, depresszió, érintés- és agorafóbia ellen.

Jo felült a székben, hogy lássa, mennyire mondta ezt komolyan a férfi.

– Ne aggódjon, Ursával jól kijövök. Sosem bántanám őt, vagy ilyesmi.

Ursa kirohant a házból, és lehajította a mályvacukros dobozt az egyik kempingszékbe.

– Hoznál, kérlek, gyújtót? – fordult felé Gabe.

A kislány már szaladt is vissza a házba.

– Miért feltételezném azt, hogy bántja Ursát? A depressziója miatt? – kérdezte Jo.

A fickó megvonta a vállát.

– Sok ember nem érti a mentális betegségeket.

– Hol a gyújtó, Jo? – kiáltotta ki Ursa a hátsó ajtón.

– A kenyérpirító melletti fiókban.

– Nincs ott.

– Akkor Shaw vagy a társai rossz helyre tették. Nézz körbe, kérlek! – A nő visszafordult Gabe-hez. – És a gyógyszerek segítenek? – kérdezte tőle.

– Az orvosokat elzavartam, amikor megpróbáltak gyógyszereket adni.

– Mikor volt ez?

– Pár évvel ezelőtt. Amikor még másodikos voltam a Chicagói Egyetemen, és ahogy a szüleim nevezik, „idegösszeomlást” kaptam. Azóta sem szedtem össze magam.

– A Chicagói Egyetemen? Ahol az apja tanított?

– Ja, őrülten kínos, nem gondolja? Mindig is arról álmodozott, hogy az egyetlen fia sokra viszi majd, de ezt az álmát lehúzhatta a vécén. – A térdére szorított és elroppantott egy ágat, majd a darabokat a farakásra hajította.

– Gabe, annyira sajnálom!

– Miért? Senkit nem lehet ezért hibáztatni. Az ember nem választhatja meg a genetikáját.

– Ne mondja! Az én mellrákomat a BRCA1-mutáció okozta, ha tudja, ez mit jelent.

– Sajnos tudom, a rohadt életbe.

Ursa közben visszatért a gyújtóval.

– Tudod, hová tették? Az íróasztal fiókjába.

– Fura – válaszolta Jo. – Remélem, ezzel nem arra akartak utalni, hogy megvan a véleményük a kutatásomról.

Gabe beizzította a gyújtót, közben pedig elvigyorodott.

– Ígérem, én nem merészkedem a kutatási anyagai közelébe.

– Ajánlom is! – vágta rá Jo.

Ahogy a gallyak lángra kaptak, Ursa elindult botot keresni a pillecukorsütéshez.

– Nem kellett volna felhoznom a rákot – szólalt meg újra Jo. – Nem akartam kisebbíteni, amit magáról mondott.

– Csak nyugodtan kisebbítse le! Bárcsak lehetne!

– Én sosem láttam még szorongani. Sokkal társaságkedvelőbbnek tűnik, mint a legtöbb ismerősöm.

– Igen? Azt hiszem, a tojásos pultnak sokat köszönhetek. De ha kivenne a komfortzónámból, azonnal megmakkannék.

– Ezért utálja a boltokat is?

Gabe bólintott.

– Ha hosszú a sor, néha muszáj kijönnöm.

– Miért?

– Rémítő az a sok tolongó ember, mintha kinyomnák belőlem a szuszt. Sosem érezte még ezt?

– De, azt hiszem, igen, a Walmartban.

– Igen! Az a legrosszabb!

Ursa visszatért egy bottal, és rászúrt három pillecukrot.

– Szuper – szólalt meg Gabe. – Egy nekem, egy. Jónak és egy neked.

– Nem, ez mind az enyém! – jelentette ki Ursa.

Jo, miközben figyelte, hogyan pirulnak meg a mályvacukrok, és arra gondolt, mennyire aranyosak ezek ott ketten, elszenderedett. Arra ébredt, hogy Gabe végigsimítja ujjával az arcát.

– Egy szúnyog volt ott – magyarázta a férfi.

– Azt hiszem, az egész erdő belőlem lakmározik.

– Nem, dehogyis. Őrködöm.

Jo próbálta legyűrni az álmosságát.

– Felettem?

– Igen. – A férfi úgy nézett rá, mintha meg akarná csókolni, és hirtelen úgy szétáradt Jóban az adrenalin, rögtön ébredés után, hogy egész furcsán érezte magát tőle. Szinte beleszédült. A szíve vadul kalapált a bordái mögött, mintha ki akarna ugrani a helyéről.

Felült, hogy lássa, Ursa észrevette-e a férfi érintését. A kislány a tűz túloldalán aludt egy kempingszékben, állára olvadt pillecukor ragadt.

Jo reszketve felállt.

– Ursának ágyba kell feküdnie. Korán kel holnap.

– Tudom – mondta a férfi, és ő is felegyenesedett. – Be akartam vinni, de nem tudtam, melyik az ő helye. A maga ágyában alszik, vagy a kanapén?

– A kanapén.

A férfi a karjába vette a gyereket.

– Gabe? – suttogta Ursa.

– Nem kell felkelned – súgta a fickó. – Beviszlek az ágyba.

Miután eltűntek a házban, Jo vizet locsolt a tűzre.

– Pont most akartam eloltani – mondta Gabe a konyhaajtóban. Kijött, kivette a slagot Jo kezéből, és feltekerte a csapra.

– Hol a teleszkóp? – kérdezte a nő.

– Már elraktam.

– Mennyi ideig aludtam?

– A csillagmozgások körülbelül tizenöt százalékát aludta végig. – Gabe közelebb lépett hozzá, arcát megvilágította a konyhai tűzhely felett égő neoncső fénye. Jo látta, mit akar. Le akart feküdni vele.

Ismét elkezdődött a zakatolás a mellkasában. Vajon a hormonok okozták, vagy a műtét utóhatása? Miért reagált a teste egy férfi közeledésére (ráadásul egy kedves, jóképű férfi közeledésére) úgy, mintha egy bosszús grizzly támadna rá?

Próbálta felidézni, hogyan szokta érezni magát, amikor egy vonzó srác túl rámenősen vagy túl hamar mozdul rá. El szokta viccelni a helyzetet, hogy így nyugtassa le a kedélyeket. A humort könnyedén bevetette, hiszen magabiztos és laza volt, sőt, egy kicsit be is indult a srác érdeklődésétől. De Jo most nem találta magában ezt az erős, önálló nőt, aki korábban volt, és a felismeréstől reszketni kezdett, mintha lázas lenne. Át kellett ölelnie magát, hogy megállítsa a remegést.

El sem tudta képzelni, Gabe milyen rémültnek láthatja. Bármit is érzékelt, a férfi hátrálni kezdett, a tekintetében remegő szorongás tükröződött.

– Azt hiszem… jobb, ha most elmegy – mondta Jo.

A férfi olyan gyorsan tűnt el, hogy Jo azt gondolhatta volna, csak álmodta, hogy ott van vele, ha nem hallja, ahogy a kocsi hangos zötyögése elhal a messzeségben.

10.

JO CSAK ÖTKOR ÉBRESZTETTE FEL URSÁT, mivel sokáig voltak fenn előző nap.

– Nem mehetnék ma veled? – kérdezte a kislány, miközben mazsolás müzlit ettek.

– Miért?

– Látni akarom, mit csinálsz.

– De már láttad.

– Látni akarom azokat a helyeket benn, az erdő mélyén. Ma oda mész?

– Igen.

– Kérlek!

– Nem lenne olyan nagy móka, mint Gabe farmján lenni.

– De, az lenne!

– De ha rosszul érzed magad, nem tudlak visszahozni. Akkor ott ragadsz velem egész napra.

– Ígérem, nem fogom rosszul érezni magam.

Jo nem bánta, és úgy érezte, ha beszélgethet valakivel, talán még jobban is érzi majd magát.

– Szólnunk kell Gabe-nek, mert vár téged.

– Szóljunk!

– Nekem nincs meg a mobilszáma.

– Oda kell mennünk, hogy megmondjuk neki. Nem is tudom, van-e telefonja.

Jo bekészített két szendvicset meg plusz egy vizet és rágcsálnivalót. Mondta Ursának, hogy vegyen fel egy hosszú nadrágot meg egy hosszú ujjú felsőt azok közül, amiket Gabe a garázsvásáron vett neki. Miután Ursa felvette a kedvenc lila sportcipőjét, Jo megmutatta a kislánynak, hogyan gyűrheti a nadrágszárát a zoknijába, majd a felsőjét a nadrágba, hogy a kullancsok ne tudjanak bemászni a ruhája alá.

Mielőtt bezárták a házat, Ursa kitett Kis Medvének egy nagy tál kutyakaját, amit Jo vett, miután beleegyezett, hogy „egy ideig várnak”. Minden reggel megetették a kutyát a hátsó ajtónál, ezzel terelve el a figyelmét, amíg ők gyorsan megszöktek a Turkey Creek Roadon keresztül.

Jo megállt a Hondával Gabe kátyús útjánál. A kocsi fényszórói előtt éjjeli rovarok köröztek.

– Utálom ezt az utat. Tönkreteszi az autómat.

Ursa kicsatolta a biztonsági övet.

– Akkor várj meg itt! Úgysem találnád meg Gabe-et, nem tudod, hol kell keresni.

A kislány kipattant a kocsiból, és eltűnt a sötét ösvény végén. Pár perccel később lélekszakadva ért vissza.

– Mit mondott?

– Azt mondta, rendben.

– Ennyi?

– Sok volt a dolga.

– Mit csinál?

– A disznóól kapuját javítja. De egy kicsit mintha dühös lenne – tette hozzá Ursa, miközben becsatolta magát.

– Ezt meg miből gondolod?

– Máskor örül nekem reggelenként, de most nem örült. Szerinted azt akarta, hogy inkább maradjak itt vele?

– Biztosan csak a kapu miatt mérges.

Persze többről volt szó. Most, hogy Jo kipihente magát, és tiszta fejjel tudott gondolkodni, újra lejátszotta fejben az előző esti eseményeket, és úgy döntött, félreérthette Gabe viselkedését. Ha szociális szorongással küzd, elképzelhetetlen, hogy le akart volna feküdni egy nővel, akit alig ismer. Valószínűleg megcsókolni sem akarta. Jo azért esett pánikba, mert kötődik a férfihez – márpedig a műtétje óta ő az első, aki iránt ilyesmit érez. Vegyes jelzéseket adott szegény fickónak, és ami még rosszabb, talán azt hiszi, Jo amiatt utasította vissza, hogy bevallotta, milyen mentális problémái vannak. Ha ő megnyílt volna egy férfi előtt a mellrákjával kapcsolatban, majd az váratlanul így viselkedik vele, az Jónak is rosszulesett volna.

– A fenébe! – motyogta Jo.

– Mi a baj? – fordult felé Ursa.

– Semmi.

A North Fork Creeknél kezdtek, ami Jo legtávolabbi tanulmányi területének „természetes határa” volt. Ursa ezúttal sem rémült meg az új környezetben jelentkező nehézségektől. Bármilyen áthatolhatatlan, nedves és tüskés volt a patakparti vegetáció, a gyerek nem panaszkodott. Még a bosszantó szúnyogok és a ruháján mászkáló kullancsok sem zavarták meg a nyugalmát.

Jo elmondta, mi a három céljuk aznap: a korábban már felfedezett fészkek megfigyelése, új fészkek felkutatása és a fészkekhez kihelyezett kamerák felvételeinek letöltése a laptopra. Megmutatta Ursának, hogyan lehet fészket találni a madarak mozgásának megfigyelésével és a vészjelzésekre való odafigyeléssel, amikkel egy közeli fészket védenek. Ursa azonnal meg tudta különböztetni a vészjelzést a többi madárhangtól, és amikor hallott egyet, gyakran egyedül is elindult felfedezőútra.

North Fork után a Jessie Branch tanulmányi területre mentek, majd a Summers Creekhez, ami a legszebb volt Jo területei közül. Ursa egy új fészket sem talált egész nap, de sok tojást és madárfiókát látott. Ezenkívül kiszúrt egy őzsutát meg annak a borját, látott egy ökörbékát, és végignézte, hogyan issza ki a nektárt egy lobéliából a kolibri, majd, hogy lehűtse magát, együtt úszott a patakban egy csapat tüzcsellével.

Ez a partszakasz volt Jo kedvenc pihenőhelye. Amíg Ursa a vízben játszott, Jo bekapcsolta a mobilját, és azt látta, hogy három üzenet is jött Tabbytől. Az első délelőtt fél tízkor érkezett: Úristen, kiadó a rózsás-íriszes ház.

A másodikat negyed kettőkor küldte: Beszéltem a tulajdonossal. Sok az érdeklődő. Hamar elviszik.

A harmadik üzenet – ami az előző után egy perccel jött – így szólt: Válaszolj már, a picsába! És azonnal húzzál ide!

Jo meg Tabby évek óta lakótársak voltak, de amikor Jo visszatért az egyetemre a rákkezelés után, úgy döntöttek, hogy keresni fognak egy kiadó házat, ami körül igazi fák vannak. A rózsás-íriszes házat Urbanában fedezték fel egy futóösvény mentén, amit elsőéves koruk óta használtak. Egy kis, fehér deszkás házikó volt verandával, és amikor először meglátták, az előkertben épp pünkösdi rózsák és nőszirmok virágoztak. A ház épp ideális helyen volt, a kampusztól keletre, azon a különleges környéken, amit úgy hívtak, hogy „díszes utcák”.

Le tudsz rá csapni? – írta Jo.

Körülbelül húsz másodperc alatt ment át az üzenet. Tabby valószínűleg rá volt tapadva a telefonjára, ugyanis azonnal válaszolt: Azt mondja a nő, hogy mindkettőnk aláírására szükség van. Hamar ki akarja adni. Valakije beteg Maine-ben, és el akar indulni hozzá minél előbb.

Jo jól ismerte ezt az élethelyzetet.

Tabby új üzenetet küldött: Lécci, gyere! Imádom ezt a házat! Látnod kell, milyen belül! És a hátsó kert, úristen!

Miközben Jo feldolgozta a hírt, megnézte, milyen időjárás lesz másnap: hetven százalék eséllyel esni fog. Vagyis úgysem tudná végigdolgozni a napot.

Holnap dél körül ott leszek. Kérd meg, hogy addig még várjon!

Tabby már írt is vissza: Megpróbálom. Találkozunk a háznál. Szeretlek! Küldött két emojit is, az egyiken egy majom eltakarja a száját a kezével, meg egy csókos szájat: ez az ő szokásos „majompuszija”.

Jo eltette a telefont a hátizsákjába, és figyelte, ahogy Ursa megpróbálja kézzel elkapni a halakat.

– Ehhez háló kell – mondta a kislánynak.

– És van hálód?

– Láttam egyet a Kinney-házban. Egy nap majd lehozhatjuk a Turkey Creekhez, és kipróbálhatjuk, milyen vele halászni.

– Az jó lenne! Van ott egy nagyon szép, de nem tudok a közelébe férkőzni.

– Most már jobb lenne, ha kimásznál a vízből. Szárítkozz meg, aztán mehetünk vissza a kocsihoz.

Ursa kijött a mellkasáig érő vízből, és a száraz patakparton eljutottak a hatalmas, mohával benőtt sziklákig, ahol aztán meg is ebédeltek. A gyerek orra és álla csupa sár volt. Úgy nézett ki, mint Jo kiskorában, amikor az apja kismocsoknak nevezte.

– És most hová megyünk? – kérdezte Ursa.

– A legjobb résznek sajnos vége. Most a kukoricaföld mellett fogunk fészkeket megfigyelni és keresni, amíg be nem sötétedik.

– Az is vicces lesz!

– Nagyon meleg lesz. Még jó, hogy lehűtötted magad előtte.

– És te miért nem jöttél?

– A nedvesség nem tesz jót az adatlapoknak.

Ursa felkapott egy követ, ami teljesen lekötötte a figyelmét.

– Ursa… holnap el kell mennem oda, ahol lakom.

A lány abbahagyta a kőnézegetést, és Jóra pillantott.

– Arra a Champaign-Urbana nevű helyre?

– Igen.

– Veled mehetek?

Valaki más gyerekével útra indulni több okból is rossz ötlet volt. De Ursa nem maradhatott Gabe-bel, mert Jo nem tudhatta, mikor ér majd haza, és a gyerek nem tölthette az estét a farmon. Gabe anyja már így is folyton aggodalmaskodó kérdéseket tett fel Ursával kapcsolatban, egyszerűen nem értette, miért van ott a tanyájukon minden egyes nap.

– Mehetek?

– Biztosan jönni akarsz? – kérdezte Jo.

– Igen!

– Unalmas lesz. Csak megnézek egy házat.

– Miért?

– Mert valószínűleg ki fogom venni. Augusztusban lejár a bérleti szerződésünk, és én meg a barátnőm szeretnénk kiköltözni a lakásból.

– És ez egy igazi ház?

– Igen, pont ettől olyan szuper. Még hinta is van a verandáján.

Ursa elfordult, és a követ, amit talált, visszadobta a patakba.

– Nem akarom, hogy elmenj, és abban a házban lakj.

– Tudom, de ha végeztem a kutatómunkámmal, haza kell mennem. Ezért kell elárulnod, hogy miért jöttél el otthonról. Ki kell találnunk, mi lesz veled, mielőtt elmegyek.

Ursa a szemébe nézett.

– Elmondtam, miért jöttem el otthonról.

– Bárcsak megbíznál bennem!

– Megbízom benned, de ez nem változtat semmin.

– Min nem változtat? Mondd el!

– Valószínűleg már nem leszek itt, mire te elmész. Addigra már látni fogok öt csodát.

11.

JO A TÖLGYFA ÁRNYÉKÁBAN parkolt le a Hondájával, Tabby piros VW Bogara mögött. Tabby kimászott a kocsiból: lila Dr. Martens bakancsot, szakadt farmersortot és egy narancssárga, University of Illinois feliratú pólót viselt, ami valójában Jóé volt. Bár az orrában ott volt az ametiszt orrpiercing és barna hajába kék meg lila csíkok vegyültek, Jo mégis ritkán látta a barátnőjét ilyen konzervatív külsővel. A két kocsi közt félúton ölelkeztek össze.

– Hú, de dögös vagy, baszki, lebarnulva, meg minden! – nézett végig rajta Tabby. – De ami még fontosabb, nagyon konszolidált vagy. Így majd talán szívesebben kiadja nekünk a házat ez a hölgy.

– Ezért vetted fel a pólómat is?

– Hogy mutassam, mennyire csípem a sulinkat. A nő apja itt tanított.

– Szerintem ez nagyon átlátszó.

– Jaj, csak azért mondod, mert te tudod, hogy nem rajongok az egyetemért. – Jo kocsijába kukkantott. – Azt tudod, hogy egy kislány ül az autódban?

– Ja, észrevettem.

Tabbynek kikerekedett a szeme.

– Úristen… – Jo felé fordult. – Ez az a lány, aki tele van sérülésekkel, és nem akart hazamenni?

– Igen. De lécci, halkabban beszélj!

– Nem azt mondtad, hogy elszaladt? – suttogta Tabby.

– Hát, mint látod, visszajött.

– És mi a szarért van veled?

– Ez bonyolult.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, ahogy mondom.

Tabby ismét Ursára nézett.

– Szóval így zajlik az élet a bendzsók földjén? Néha begyűjtesz egy-két gyereket magad mellé?

– Ne nevezd így! A bendzsók földje Illinois-tól délre van.

– Fel kell hívnod a rendőrséget – suttogta Tabby.

– Mondtam, hogy már kihívtam őket. Akkor szaladt el. Próbálom kitalálni, mi legyen, hidd el!

– Túl sok mindent vállalsz magadra.

– Tudom, de muszáj csinálnom valamit. Légy vele kedves!

Jo megkerülte elölről a kocsit, és az anyósülés felé tartott. Normális esetben Ursa már kiszállt volna magától, de aznap délelőtt nagyon zárkózottan viselkedett, talán mert aggódott a jövőjéért a ház megtekintése miatt. Jo kinyitotta neki az ajtót.

– Ursa, ő itt Tabby. Tabby, bemutatom a barátomat, Ursát.

– Gyere csak ki onnan, te kis ember nagy névvel! – mondta Tabby, és benyúlt az autóba, hogy kihúzza onnan Ursát. – Jó neked, hogy egy medve után kaptad a neved!

– Tudom – felelte a kislány. – Te is szerencsés vagy, hogy egy macska után kaptad.{1} Gabe-nek van egy cirmos cicája, akit Caesarnak neveztem el.

– Ez menő, de valójában nem egy macska után kaptam a nevem. Anyám, aki komplett idióta, egy tévés boszorkány után nevezett el.

– Tényleg?

– Tényleg, szóval aki a teljes nevemen szólít – lejjebb hajolt, és azt súgta Ursa fülébe: „Tabitha” –, azt orrba nyomom.

Ursa ekkor mosolyodott el aznap először.

– Komolyan mondja – szólt közbe Jo. A ház felé pillantott, ami most is olyan elbűvölő volt, mint mindig. – És mennyi? Azt még nem árultad el.

– A bérleti díj egy kicsit magas – próbált terelni Tabby. – Pláne, ha azt nézzük, hogy nincsenek bútoraink. De szeretne most azonnal leszerződni, mert mennie kell.

– Most? És akkor augusztusig két helyet fizessünk?

Tabby térdre ereszkedett Jo előtt az út szélén, és összekulcsolta a két tenyerét, mintha imádkozna.

– Kérlek, kérlek, kérlek, fordíts erre valamennyit abból a csodálatos örökségedből, hogy megszerezzük ezt a házat! Könyörgök neked!

Ursa valószínűleg még sosem látott felnőttet ilyen idiótán viselkedni, de tetszett neki a jelenet. A bal orcáján megjelent egy mély gödröcske.

– Kelj már fel, te bolond! – szólt a barátnőjére Jo.

– Kérlek!

– Előbb megnézem ezt a házat, és beszélek a hölggyel.

Tabby talpra állt.

– Álmaid háza! Tudod, hányszor álmodoztunk arról, amikor erre futottunk, hogy bárcsak itt lakhatnánk!

Jo a kis ház bejáratához ment, és a szivárvány különböző színeiben pompázó, szakállas íriszekkel szegélyezett útra vetette a pillantását.

– Csak képzeld el, milyen lenne, ha azon a hintaágyon borozgatnánk, és az univerzum nagy rejtélyeiről beszélgetnénk – folytatta Tabby.

– Miért, még marad pénzünk borra? – kérdezte Jo.

– Igen, ha nagyon odafigyelünk rá, mit írunk fel a bevásárlólistára.

A nyugdíjas fizioterapeuta, Frances Ivey, akié a ház volt, az ajtóban fogadta őket. Gyanakodva nézett Ursára.

– És ő kicsoda? – kérdezte.

– Jo vigyáz ma rá – felelte Tabby.

– Rendben – mondta erre Ms. Ivey. – Gyerek nem jöhet. Kutya sem. És nincs dohányzás.

– De macska jöhet – szólalt meg Tabby. – Ms. Ivey-nak kettő is van.

Ursa leguggolt, hogy megsimogassa a lábaik közt dörgölőző tarka macskát.

– Remélem, egyikük sem allergiás rájuk – jegyezte meg Ms. Ivey.

– Az rettentő kellemetlen lenne, tekintve, hogy állatorvosnak tanulok – mondta Tabby.

– Igen, az lenne – válaszolta a nő halvány mosollyal az arcán. – A macskáimat természetesen magammal viszem Maine-be. – Becsukta mögöttük a bejárati ajtót. – Tabby mesélte, hogy a PhD-kutatását végzi épp lenn, a Shawnee-erdőben – fordult Jo felé. – És a madarakat tanulmányozza?

– Igen, a madárökológia és a természetvédelem a két területem.

– Szeretem a madarakat. Hátul több madáretetőm is van. Ha úgy döntenek, hogy kiveszik a házat, nagyra értékelném, ha mindig megtöltenék őket. A madarak az elmúlt években megszokták, hogy itt esznek.

– Szívesen etetném őket. Azután, hogy eddig egy lakásban laktunk, nagyszerű lenne, ha figyelhetném itt a madarakat.

Ms. Ivey körbevezette Jót a házban. Az emeleten, ahová falépcső vezetett szépen faragott korláttal, három hálószoba volt, egy kicsi és két egészen apró, meg egy hatalmas fürdőszoba karomlábú káddal. Odalenn, a nappaliban volt egy gyönyörű, öreg kandalló tölgypárkánnyal. Mellette egy étkező, amit olvasószobává alakítottak, meg egy konyha reggelizősarokkal. A földszinti kis fürdőszoba épp olyan elegáns volt, mint az emeleti. A szőnyegek és a bútorok egyszerűek voltak, a faragott fafelületek, a fényesre csiszolt fapadló és az ólomüveg kazettás ablakok a tizenkilencedik század báját árasztották.

A konyha üvegajtaján túli faterasz a kis hátsó udvarra nézett, ahol egy magánkert terült el falusi stílusú virágágyásokkal, kanadai júdásfákkal és rododendronbokrokkal. A kert nyugati oldalát egy jókora fekete nyír árnyékolta, a páfrányok, valamint a virágzó árnyliliomok és tollbugák ölelésében pedig egy pad állt. Egy indiánökörszem dalolt öblösen a madáretetők közelében.

– Nagyon tetszik, hogy ilyen természetes a kertje – árulta el Jo.

– Köszönöm – felelte Ms. Ivey. – Tudják, hogyan kell gondozni a virágokat?

– Tudom. Az anyámnak nagy kertje volt.

– Nekünk nem volt kertünk, de szeretem a virágokat – mondta Tabby. – Ezért tetszett legjobban az ön háza, amikor itt futottunk a futóösvényen.

– Menjünk be, és nézzük meg a szerződést! – ajánlotta Ms. Ivey.

– Kiadja nekünk? – kérdezte Tabby.

– Ha elfogadják a feltételeket.

– Bármit elfogadunk – vágta rá Tabby. – Én az elsőszülötti jogomról is lemondok érte.

Ms. Ivey elmosolyodott.

– Örülök, hogy ennyire tetszik.

Ms. Ivey jeges teát szolgált fel, miközben a nappaliban átbeszélték a szerződést. Ursának adott egy kis tejet, és a konyhaasztalon talált neki kekszet is. Papírt és zsírkrétát is hozott, ami valószínűleg túl gyerekes volt a kislánynak, de Ursa engedelmesen rajzolgatott, amíg a felnőttek a másik szobában az anyagiakról beszéltek.

Hamarosan rájöttek, hogy több közös érdeklődési körük is van a virágokon, madarakon és macskákon kívül, majd Frances, aki ragaszkodott hozzá, hogy így hívják, végül megbízott bennük annyira, hogy elmondja nekik, miért hagyja el szeretett otthonát. Korábbi partnere, Nancy, aki két évvel korábban, a szakításuk után költözött el, súlyos autóbalesetet szenvedett, és nem volt senki, akire támaszkodhatott volna. Nancynek eltört a karja és a lába is, az egyik lábfejét pedig amputálni kellett. Frances azonnal indulni akart. Azt mondta, legalább egy évig Maine-ben marad, hogy egyszerűbb legyen kiadni a házat.

Bár a bérleti díj magas volt, és Jo egyáltalán nem örült annak, hogy két bérleti díjat kell fizetnie augusztusig, mégis aláírta a szerződést és kifizette a részletet, amit Tabby nem engedhetett meg magának. Ahogy Tabby mondta: miért is ne használhatná erre az örökölt pénz egy részét? Az anyja is imádta volna ezt a házat. Jo valahányszor kiül majd a kertbe, közelebb fogja érezni magát az anyjához.

Tabby szeretett volna elmenni pizzázni, hogy megünnepeljék a szerződés aláírását. Jo követte az étteremig, és amikor leparkolt a kocsija mellett, arra lett figyelmes, hogy Tabby kiszáll a Volkswagenből, és a zsúfolt parkoló kellős közepén leveszi a pólóját.

– Egy kissé magamutogató vagy, nem gondolod? – szólalt meg Jo.

– Jaj, kit érdekel? – vágta rá Tabby. – Csak nem gondolod, hogy nyilvános helyen mutatkozom abban a röhejes pólóban?

– Pff, köszi!

– Na, mintha te annyira odalennél azért a felsőért. – A fekete, csipkés melltartójára egy Rolling Stones-nyelves pólót húzott.

Ursa gödröcskéje ismét visszatért a vigyorgástól. Az étterembe is magával vitte a Francestől kapott zsírkrétát, hogy befejezhesse a rajzát. Rendeltek egy-egy szelet pizzát, Tabby pedig kért egy sört is. Jo vizet ivott, Ursa pedig Sprite-ot. Amikor az italokat kihozták, Tabby a magasba emelte a poharát, hogy tósztot mondjon.

– A csúcsszuper házunkra! – Jo és Ursa koccintott vele. – Szerinted nem sorsszerű, hogy ez történt? – kérdezte Tabby. – Mármint annyira furcsa, hogy mindig is imádtuk azt a házat, erre tessék, most benne fogunk lakni!

– Én csináltam – szólt közbe Ursa.

– Hogyhogy te csináltad? – nézett rá Tabby.

– Egy másik bolygóról jöttem. Képesek vagyunk arra, hogy jó dolgokat teremtsünk.

– Ez most komoly? – figyelte Tabby.

– Szereti ezt játszani – magyarázta Jo.

– Nem játszom – folytatta Ursa. – Ez a ház is bizonyítja.

– És mégis hogy csinálják ezt a bolygódon élők? – kérdezte Tabby.

– Nehéz ezt elmagyarázni – válaszolta Ursa. – Amikor olyan földlakóval kerülünk kapcsolatba, akit kedvelünk, akkor jó dolgok kezdenek történni vele. Így jutalmazzuk, amiért kedves velünk.

– De akkor ez azt jelenti, hogy miattad szenvedett Nancy autóbalesetet – szúrta közbe Tabby.

– Azt nem akartam – felelte Ursa –, de néha rossz dolgoknak kell történni ahhoz, hogy jó dolgok történjenek.

– Tudod, én miben reménykedem? – kérdezte Tabby. – Remélem, Nancy rájön, hogy még mindig szereti Francest, ugyanis Francesen kurvára látszott, hogy még mindig odavan érte.

– Lehet, hogy ez fog történni, mert kedvelem Francest – válaszolta Ursa. – Frances és Nancy leszbikusok?

Tabby elvigyorodott.

– Ja, leszbikusok. Nem zavar?

– Támogatom a melegek jogait – mondta erre Ursa.

– Váó! – Tabby most Jóra nézett. – Ez a bendzsók földje tényleg nem semmi hely.

– Az Arhetről jöttem – szólt közbe Ursa.

– Az a bolygód neve? – kérdezte Tabby.

Ursa bólintott.

– A Végtelen Fészek-galaxisban van.

– Bármi is legyen az – hagyta rá Tabby. – Honnan tudsz a melegek jogairól, ha földönkívüli vagy?

– Az interneten olvastam róla Gabe házában. A Földről kell tanulnom, hogy én is megkapjam a PhD-szerűségemet.

– Menő – bólogatott Tabby. – És ki ez a Gabe, akit folyton emlegetsz?

– Övé a telek, ami mellett a házat bérlem – magyarázta Jo.

– Ez Gabe – mondta Ursa, és Tabby elé tolta a rajzát.

Tabby a zsírkrétarajzot tanulmányozta, amelyen egy ház volt, meg egy kék szemű, szakállas férfi.

– Ez nagyon szép, Ursa. Hány éves is vagy?

– A földlakóknak nem sokat mondana az életkorom – felelte.

Tabby Jóra pillantott, aki megvonta a vállát.

Evés után Tabby ivott még egy sört, majd megbeszélték, hogyan költözzenek át az új házba. Ursa egy második rajzon dolgozott: ez Frances Ivey házának előkertjét ábrázolta. Amikor a kislány kiment a mosdóba, Tabby így szólt:

– Mesélj még nekem erről a kiskölyökről!

– Nagyjából annyit tudok róla, mint te.

– Van ötleted, hol lakhat?

– Hát, nincs. – Jo figyelte, ahogy Ursa bemegy a mosdóba, ami az étterem túlsó végében volt. – És senki nem jelentette az eltűnését. Szinte mindennap megnézem az interneten.

Tabby áthajolt az asztal fölött, és azt súgta:

– Nem kellett volna idehoznod. Mi van, ha történik vele valami, amikor épp veled van?

– Nem akartam egyedül hagyni egész napra.

– Nagy bajba keveredhetsz, Jo!

– Szerinted én nem látom, mennyire gáz ez az egész? De semmi ötletem nincs azon kívül, hogy megkötözöm, és elrángatom a seriffhez. Aztán meg visszaviszik azokhoz, akik bántották.

– A picsába!

– Remélem, valahogy megoldódik ez magától.

Tabby nagyot kortyolt a söréből.

– Szerinted amúgy… normális?

– A körülményeit figyelembe véve teljesen normális.

– De tényleg azt hiszi magáról, hogy földönkívüli?

– Nem hiszem.

Tabby maga elé tartotta Ursa rajzát a házról.

– Van ebben valami furcsa.

– Micsoda?

– Nézd meg: a képnek mélysége van, tud perspektivikusan ábrázolni. Csak pár percre látta a házat kívülről, de minden egyes részletre emlékszik. Még arra is, hogy az ólomüveg ablak fölött milyen díszítés van.

– Mert nagyon éles a szeme.

– És hogy jön a képbe ez a Gabe nevű fickó?

– Ursa szeret ott lógni a tanyáján.

– És a srácot ez nem zavarja?

– Ez egy amolyan vidéki dolog, tudod, ahol a falu népe együtt neveli a gyerekeket.

– Ismered ezt a Gabe-et amúgy? Tuti, hogy nem kattant, vagy ilyesmi?

– Normálisnak tűnik.

– Tűnik?

– Az apja irodalmat tanított a Chicagói Egyetemen. Ő is odajárt egy ideig.

– Attól még simán lehet pervi.

– Ursa elmondta volna.

– És mióta lakják irodalomprofesszorok a bendzsók földjét?

– Már jóval azelőtt is lakták, hogy ilyen begyepesedett lettél.

– Nem vagyok begyepesedett!

– Márpedig ha azt gondolod, hogy minden amerikai, aki vidéken él, gyengeelméjű paraszt, akkor begyepesedett vagy.

– Jó, akkor lehet, hogy nem mind az. – Tabby felkapta a Gabe-ről készült rajzot. – Talán ez a srác nem paraszt, habár valószínűleg a szakállát használja mosogatáshoz.

– Shakespeare-t olvas.

– Ne bassz!

– Minden egyes macskája Shakespeare-szereplő után kapta a nevét.

Tabby erre felröhögött.

– Komolyan mondom.

Tabby ezen még jobban nevetett, a könnyeit törölgette.

Ursa ekkor érkezett meg az asztalhoz, futva.

– Mi olyan vicces?

– Shakespeare – vágta rá Tabby.

– Hát, nem mindig az – javította ki Ursa. – A legtöbb szereplőjére szomorú sors vár.

– Édes istenem! – kiáltott fel Tabby. – Hát még ő is Shakespeare-t olvas! Visszaszívok mindent, amit a bendzsók földjéről mondtam!

– Mi az a bendzsók földje? – kérdezte Ursa.

– Egy hely, ahol a lila cipők teremnek! – Tabby lába előbukkant az asztal alól, és a lila bakancs odasimult Ursa lila sportcipője mellé. – Látod, milyen hasonló az ízlésünk cipők terén?

– A lila a kedvenc színem – jelentette ki Ursa.

– Azt látom – mondta Tabby, és végigmérte a kislány levendulaszínű felsőjét és lila rövidnadrágját. Aztán Jóra nézett. – Muszáj hallania.

– Ne! – felelte Jo.

– Mit kell hallanom? – kíváncsiskodott Ursa.

– Látod ott azt a cuccot, kis földönkívüli? – mutatott Tabby az étterem egyik pontjára.

– Melyiket? – kérdezte a gyerek.

– Azt a gépet, amin színes fények világítanak.

– Mi van vele? – fordult oda Ursa.

– Zenegépnek hívják, és az emberi történelem összes dalát le tudja játszani, még a Walk Like an Egyptian eredeti verzióját is.

Ursa a zenegépet bámulta.

– És benne van a legeslegjobb dal is, amit valaha írtak – folytatta Tabby.

– Lécci, ne! – kérte Jo.

– Melyik az a dal? – érdeklődött a kislány.

– A The Purple People Eater. Hallottad már?

– Nem – felelte Ursa.

– Egy földönkívüliről szól – folytatta Tabby.

– Tényleg?

– Tényleg – felelte Tabby, és a tárcájába nyúlt.

– Épp ebédelünk – szólalt meg Jo.

– Na és?

– Ez csak a részegek szerint vicces.

– Jaj, ne legyél már ennyire merev! – Tabby megragadta Ursa kezét, és elindultak a zenegéphez. Miután elmagyarázta a kislánynak, hogyan működik a masina, Ursa bedobta a pénzt, és kiválasztotta a dalt. Amikor az abszurd szám elindult, Tabby mindenki előtt énekelni és táncolni kezdett. Azóta csinálta ezt, hogy másodéves korában felfedezte a dalt, és risza előtt mindig megivott minimum két sört. A vendégek nevettek, amikor a nő megfogta Ursa kezét, és megmutatta, hogyan táncoljon.

– Nézd, hogy nyomja a kis ufó! – szólt oda Tabby Jónak. – Jojo, gyere már te is!

Mindenki várakozón mosolygott Jo irányába, aki ettől még megalázóbbnak érezte a helyzetet. Tudta, hogy nem maradhat ülve, úgyhogy megfogta Ursa másik kezét, és próbált úgy tenni, mintha táncolna. Ursa sem tudta, hogy kell csinálni, de őt nem zavarta. Nevetett, ugrándozott, és a karját lengette – Jo még sosem látta ilyen kirobbanóan vidámnak, mintha egy csillag ragyogott volna át a testén arheti lelke mélyéről.

12.

DÉL-ILLINOIS FELÉ, A HAZAÚTON Ursa elhasználta az utolsó, harmadik papírt is, amit kapott. Tabbyt kezdte el lerajzolni. Még egy óra múlva is a portréval foglalatoskodott.

– Hogy tudsz egy mozgó kocsiban rajzolni anélkül, hogy rosszul lennél? – kérdezte tőle Jo.

– Hozzászoktam a csillagsebességnél – felelte a kislány.

– Úgy érted, fénysebességnél?

– Mi csillagsebességnek hívjuk. Az más, mint a fénysebesség.

– Szeretsz rajzolni, ugye?

– Igen.

– Akkor szerzek neked színes ceruzát. Azok a zsírkréták túl vastagok ahhoz, hogy ki tudd dolgozni a részleteket.

– Tudom – mondta Ursa. – Túl nagy lett az orrában a lila kő.

– A művészet nem a valóság másolása, inkább azt mutatja meg, milyennek látod a világot.

– Bárcsak le tudnám másolni, milyen Tabby!

– Miért?

– Mert akkor mindig velem lehetne.

– Ismerem ezt az érzést. Ő a legszabadabb lélek, akit csak ismerek. Még akkor is meg tudott nevettetni, amikor beteg voltam.

– Kész van. – Ursa átnyújtott a képet Jónak az ülés fölött.

Jo vezetés közben rápillantott.

– Ez nagyon jó! Hasonlít rá.

– Tabby a harmadik csoda.

– Komolyan? Tabby olyan értékes lett, mint a madárfiókák meg a kiscicák?

– Olyan, mint egy baba. Nem tudja, hogy ideje lenne felnőnie, és emiatt sokkal szórakoztatóbb, mint a többi felnőtt ember.

– Jó megfigyelő vagy.

Ursa a közeledő táblát nézte, ami a kijáratot jelezte.

– Miért lassítasz?

– Hogy megtankoljak.

A lány körbenézett.

– Várj… hol vagyunk?

– Egy városban. Effingham a neve. Általában itt szoktam megállni. Az itteni kúton nagyon olcsó a benzin.

– Nem akarom, hogy megálljunk.

– Elfogyott a benzin. Muszáj.

– Nem mehetnénk máshova?

– Miért?

– Nem szeretem ezt a helyet.

Jo a visszapillantó tükörbe pillantott.

– Már voltál itt korábban?

Ursa nem válaszolt.

– Voltál?

– Azt mondtam, nem szeretem, mert csúnya.

– Lehet, hogy csúnya, de csak tíz percet töltünk itt. Jó lenne, ha elmennél a mosdóba is. Itt szép tiszta.

– Nem kell mennem.

– De már két Sprite-ot ittál.

Ursa lejjebb húzódott az ülésben.

– Inkább alszom egyet.

Jo megtankolta a kocsit, és elment a mosdóba. Vett két csomag Necco cukorkát, mert azt ritkán szokott látni a boltokban. Ez volt a másik ok, amiért gyakran megállt ennél a benzinkútnál.

Amikor Jo visszatért a bezárt kocsihoz, azt hitte, Ursa elaludt, de pár kilométer után az autópályán a kislány egyszer csak felült.

– Kérsz egy Neccót? – kérdezte Jo.

– Mi az?

– Egy cukorka, nagyon szeretem. – Ursa felé nyújtotta a kibontott csomagot.

– Kivehetem belőle a lilát?

– Mennyire van lenn?

– Csak kettő van felette.

– Nyugodtan, de a lila nem szőlőízű, ha arra számítanál. Szegfűszeges, és sok ember nem szereti.

Ursa előhalászta a lila cukorkát, és a nyelvére helyezte.

– Nekem ízlik!

Egy fél zacskó Neccóval később Ursának vécére kellett mennie.

– Effinghamben miért nem akartál pisilni?

– Akkor pont nem kellett.

Jo megállt Salemben, és elkísérte a kislányt a mosdóba. Onnan pedig már meg sem álltak egészen a Turkey Creek Roadig. Ahogy rákanyarodtak az útra, Ursa megkérdezte, láthatná-e a cicákat. Aznap reggel beugrottak Gabe-hez, hogy megmondják, Urbanába mennek, de amikor Jo meglátott a faház előtt egy ezüstszürke SUV-ot, úgy döntött, nem zavarja Gabe-et és az anyukáját, ha látogatójuk van.

Ahogy a Nash-tanyához közeledtek, Ursa könyörgött, hogy álljon meg. Csak hét óra múlt tíz perccel, szóval még nyugodtan beugorhattak egy gyors látogatásra, ráadásul Jo szeretett volna biztos lenni afelől, hogy Gabe nem értette félre a múltkori viselkedését. A szürke autó azonban még mindig ott parkolt a kátyús út végén.

– Inkább menjünk haza! – ajánlotta Jo.

– Gabe-et nem zavarja, ha jövünk!

Még mielőtt Jo megállíthatta volna, Ursa kipattant a kocsiból. A bejárati ajtón kilépett egy nő, aki lófarokban viselte őszülő haját. A negyvenes évei közepén járhatott, a válla széles volt, mint egy bikának, a termete magas, és a pluszkilóktól inkább tűnt fenyegetőnek, mint túlsúlyosnak. De talán inkább a metsző, kék tekintet láttán ijedt meg Ursa, aki megtántorodott a lépcsőn, és Jo keze után nyúlt. A nő dühösen pillantott feléjük, Jo el nem tudta képzelni, mi baja lehet.

– Gabe-hez jöttünk – mondta Jo. – A nevem Joanna Teale, ő pedig a barátom, Ursa. Én bérlem a szomszédos telket.

– Tudom, ki maga – vágott a szavába a nő.

– Hol van Gabe? – kérdezte Ursa.

– Nincs jól – mondta a nő.

– Beteg? – csodálkozott a kislány.

Az asszony bosszúsan nézett rá.

– Láthatnám esetleg? – folytatta Ursa.

– Nem, az kizárt.

– Ki maga? – érdeklődött a gyerek.

Jo fejében pont ugyanez a kérdés merült fel: Ki a fenének hiszi ez magát?

– Gabriel nővére vagyok.

Jo ezt végképp nem hitte volna. Egyáltalán nem hasonlított a férfira.

– Megnézhetem a cicákat? – fordult hozzá Ursa.

– Szerintem jobban tennék, ha most elmennének – jelentette ki a nő.

– Súlyos az állapota? – kérdezte Jo.

De az asszony már otthagyta őket, belépett a házba.

– Megmondom neki, hogy itt jártak.

Azzal becsukódott mögötte az ajtó.

– Milyen gonosz! – szólalt meg Ursa, miután beültek a kocsiba.

Talán csak aggódik az öccséért – gondolta Jo. Lehet, hogy Gabe-nek komoly baja van.

Másnap Jo magával vitte a terepre Ursát. A hőség elviselhetetlen volt, ráadásul a munka nagy részét az út mentén végezték, de Ursa zokszó nélkül tűrte. Talált egy új fészket, benne két kardinálispinty-tojással. Jo közölte a lánnyal, hogy fizetni fog neki asszisztensi honoráriumot.

Miután minden fészek adatát feljegyezték a Turkey Creek Roadon, Jo egyenesen a Nash-tanyához vezetett, és leparkolt a szürke kocsi mellett. Kopogtak a bejárati ajtón, majd amikor senki nem válaszolt, erősebben dörömböltek. Gabe anyja a négylábú botra támaszkodva, lassan kinyitotta a faajtót.

– Gabe-hez jöttünk látogatóba. Aggódunk az egészségéért – hadarta Jo a szúnyoghálón keresztül.

– Lacey mondta, hogy beugrottak tegnap este is.

Gabe nővérét hívhatták Lacey-nek: milyen flancos név egy ilyen kemény alkathoz.

– Hogy van? – kérdezte Jo.

– Nem túl jól – válaszolta Katherine.

– Nagyon sajnálom. Bemehetünk hozzá, legalább néhány percre?

– Nem hiszem, hogy örülne neki – mondta az asszony.

– Miért nem kérdezi meg tőle? Talán mégis felvidítaná a társaságunk.

– Nem, azt nem hinném – erősködött Katherine. – Sajnálom.

Jo és Ursa nézte, ahogy a nő remegő kézzel becsukja az ajtót az orruk előtt. Lacey ekkor jelent meg, a melléképületek irányából trappolt feléjük. Mocskos munkaruhát viselt, gumicsizmáját trágya piszkította. Valószínűleg ő végezte most Gabe szokásos munkáját.

– Szükségük van valamire? – kérdezte.

– Azt reméltük, hogy láthatjuk Gabe-et – mondta Jo.

– Anyám ajtót nyitott önöknek?

– Igen, beszéltünk vele.

– Az istenit neki! – motyogta.

– Sajnálom. Ha tudtuk volna, hogy ön ott van hátul, akkor…

– Jobb, hogy nem tudták. Sok szarral kell most megküzdenem, és ezt szó szerint értem. – Elfordult, és visszaindult az ólak felé.

Jo szeretett volna utánakiáltani valamit, de úgy érezte, bármi is jut eszébe, az támadón hangozna. Ehelyett visszasétált Ursával a kocsihoz.

– Miért nem engedik, hogy lássuk Gabe-et? – kérdezte Ursa.

– Nem tudom. Valami nagyon furcsa dolog történik itt.

Visszamentek a Kinney-házhoz, és Jo egész este csak a férfira meg a két nő viselkedésére tudott gondolni. Lehet, hogy Gabe újabb ideg-összeroppanást kapott? Jo a legrosszabbtól tartott: hogy a múltkori kínos jelenetük válthatta ki az összeomlást, amikor kis híján megcsókolták egymást.

Másnap, miközben ő és Ursa a fészkekkel foglalták el magukat, Jo eldöntötte, hogy aznap este erőszakosabb lesz Lacey-vel. Egy kicsit hamarabb végeztek a munkával, mint máskor, és már indultak is a Nash-tanyára. Naplemente előtt fél órával értek oda.

– Ezúttal nem fogadjuk el a nemleges választ, rendben? – fordult Jo a kislányhoz.

– Rendben – bólintott Ursa.

Ursa bekopogott a faházba. Lacey ajtót nyitott, és megtörölte a kezét egy konyharuhában.

– Maguk aztán nem adják fel, mi?

– Gabe a barátunk, és nagyon aggódunk érte – jelentette ki Jo.

– És meddig lesz a barátja? Úgy tudom, nyár végén elmegy innen.

Jo túlságosan ledöbbent ahhoz, hogy válaszolni tudjon. Amikor Lacey folytatta, már bánta, hogy nem szólt közbe valamit.

– Tegyen neki egy szívességet, és felejtse el őt minél hamarabb! – Azzal Gabe nővére becsukta az ajtót.

Úgy tűnt, azt hiszi, Jo és Gabe összejöttek. Majd arra a következtetésre juthatott, hogy Jo dobni fogja az öccsét. Jo kételkedett abban, hogy Gabe mondott volna neki ilyesmit, ami pedig azt jelentette, hogy Lacey jócskán túllépte a testvéri gondoskodás határát. Jo hallott már kontrollmániás nővérekről – akik a testvérük egyik barátnőjével sincsenek megelégedve –, de ez a helyzet egészen felháborító volt. Lacey egy olyan kapcsolatot akart szabotálni, ami még el sem kezdődött.

Jo csak akkor vette észre, hogy Ursa még mindig a verandán áll, amikor ő már a kocsiban ült.

– Ursa, induljunk!

Ursa a veranda széléhez ment.

– Azt mondtad, nem fogadjuk el a nemleges választ.

– Ez csak egy mondás.

– Nem, nem az.

– Gabe nem akar látni bennünket.

– De lehet, hogy mégis, csak nem engedik neki – magyarázta Ursa.

– Tudom, de nem tehetünk semmit.

– Igenis tehetünk.

– Mit?

– Nem zárta be az ajtót, és én tudom, hol van Gabe szobája.

– Úristen! Ursa, azonnal gyere ide! – sziszegte Jo.

– Nem muszáj hallgatnom rád, hiszen egy másik bolygóról jöttem. Megvannak a saját szabályaink. – Az ajtóhoz óvakodott.

– Ursa!

Ursa beljebb tolta a szúnyoghálós ajtót, és beslisszant a résen. Jo azon kattogott, utánamenjen-e, majd arra jutott, hogy nem hagyhat egy gyereket magára Lacey-vel. Amikor betoppant a házba, még épp látta, hogy Ursa eltűnik egy sarkon túl. Lacey a konyhában mosogatott, Katherine pedig az asztalnál ült, és a lányához beszélt. Mindketten háttal voltak a bejárati ajtónak, és mivel beszélgettek, a víz pedig folyt, nem hallhatták, hogy Ursa beosont a házba.

Jo lábujjhegyen átkelt a nappalin, összehúzta magát, hogy kisebbnek tűnjön. Átslisszant egy közlekedőn, és látta, hogy Ursa kinyit egy ajtót a folyosó végén.

– Előbb kopogj! – suttogta Jo, de túl későn, a kislány már jelzés nélkül benyitott.

Jo meg Ursa az ajtóban álltak, és Gabe-et nézték. A férfi egy tömörfa ágyban feküdt szürke pizsamanadrágban és világoskék pólóban, az oldalára gördülve, háttal nekik. Körülötte mindenhol könyvek, nagy halmokban. A szoba egyetlen dekorációja egy csillagtérkép volt, amit az egyik falra tűztek fel.

– Gabe! – szólalt meg Ursa. – Jól vagy?

A férfi a hátára fordult. Bedagadt szeme elkerekedett.

– Ursa?

– Beteg vagy? – kérdezte a kislány.

– Ki mondta ezt neked?

– A gonosz nővéred.

A férfi halkan felhorkantott, felült, és hátrasimította a homlokába lógó, hullámos fürtöket. Amikor Jóra nézett, ismét előkerült a jól ismert vesébe látó, kék tekintet.

– Beengedett titeket?

– Valójában… nem – ismerte el Jo.

– Akkor az anyám volt?

– Ez inkább egy amolyan felfedező és megmentő akció – mondta Jo.

– Most viccel?

– Nem.

– Nem tudják, hogy itt vannak?

Jo a fejét ingatta.

– A földönkívüli vett rá, esküszöm.

A férfi vigyora hamar elhalványult.

– Jézusom, rettenetesen nézhetek ki! – mondta, és beletúrt a szakállába, majd a hajába.

– Jól nézel ki – jelentette ki Ursa. – Egyáltalán nem tűnsz betegnek.

– Hát, tudod, többféle betegség létezik. – A férfi az ágy széléhez húzta a lábát, láthatóan elszokott a mozgástól. A szemét le sem vette Jóról. – Miért gondolta azt, hogy megmentésre szorulok?

– Nem engedték, hogy lássuk magát.

– És miért akartak látni?

– Mert tojásra van szükségünk.

Gabe elmosolyodott.

– Nem jelent meg reggel a tojásos standjával. És ezzel megyei krízishelyzetet okozott.

– Nem országosat?

– Ön egy kissé sokat képzel magáról – felelte Jo.

– Talán.

– Láthatom a cicákat? – kérdezte Ursa.

A férfi kicsit remegve felállt.

– Látni vagy nem látni… Persze hogy megnézheti a Shakespeare-cicákat, hölgyem.

– Nem kell felkelnie – szabadkozott Jo. – Csak tudni akartuk, jól van-e.

– Fel kell kelnem. Látni akarom Lacey képét, amikor magukra támad.

– Egy kicsit tartok tőle – vallotta be Jo.

– Majd közbeavatkozom. De előre figyelmeztetem: Lacey nem igazán veszi komolyan a meghasadt kisöccsét.

– Meghasadt? Ahogy a tojás szokott? – kérdezte Ursa.

– Nagyon jó hasonlat. – A férfi egy régi, rongyos papucsba dugta a lábát. – Na, menjünk, lássuk a macskákat!

– Már kinyitották a szemüket? – kérdezte Ursa.

– Nem tudom. Napok óta nem láttam őket én sem.

A férfi végigvezette őket a folyosón. Amikor a konyha és a nappali közötti nyitott helyiségbe értek, Gabe intett a nővérének és az anyjának.

– Velünk ne is foglalkozzatok! – mondta. – Csak átmegyünk itt.

– Gabe! – kiáltott fel Lacey.

– Tessék?

– Ők meg hogy jutottak be?

– Kik?

– Ők!

– Várj csak… te is látod őket? Azt hittem, csak képzelődöm.

Lacey Jóhoz csörtetett.

– Volt képe beosonni a házunkba?

– Igazából nem – felelte Jo. – Valaki másnak volt képe, én pedig követtem.

– A kislány előtt pedig senki nem fog üvöltözni. Értetted, Lace? – fordult Gabe a testvére felé.

– Nahát, akkor most már minden rendben van? Csak így? – folytatta Lacey. – Nem hozhattátok volna helyre azelőtt, hogy otthagyok csapot-papot, és idevezetek?

– Én biztosan nem hívtalak.

– És ki a fene fog gondoskodni anyáról?

– Nem lehetne, hogy ezt a lemezt majd máskor játsszuk le? A barátaim nem kíváncsiak rá. Menjünk! – mondta Jónak és Ursának.

– Hová mentek? – csattant fel Lacey.

– Ursa látni szeretné a cicákat.

– Igen, és ezzel kapcsolatban miben állapodtunk meg? Megmondtam, hogy nincs több macska.

– A macskáim mind ivartalanítva vannak. Az anya kóbor és vemhes volt, amikor megjelent nálunk.

– Hát, én még nem találkoztam velük, de azt hiszem, elviszem őket a folyóhoz.

Gabe fenyegető mozdulatot tett felé, mire a nő hátrált, és a fenekével nekitolatott egy széknek.

– Ha hozzá mersz érni azokhoz a macskákhoz, akkor téged fognak megtalálni a folyóban. Komolyan beszélek, Lacey!

– Neked elment a maradék eszed is! – vetette oda Lacey.

– Így van, szóval jobb, ha nem kezdesz ki velem. És ne merészelj még egyszer ilyeneket mondani a kislány előtt!

Lacey most Ursára pillantott.

– Ki ez? Anya azt mondja, mindennap megeteted.

Gabe a karjába vette a gyereket, és elindult vele az ajtó felé, hogy ne hallják a nő rikácsolását.

– Ne haragudj! – súgta Ursa fülbe. – Ne is foglalkozz vele!

Jo hátulról tolta Gabe-et, hogy igyekezzenek. Lesiettek a kavicsos úton a ház nyugati oldalához. Félúton voltak az ólak felé, amikor Gabe letette a kislányt.

– Az én hibám – fújtatott. – Túl nagy vagy már ahhoz, hogy vigyenek.

– Semmi gond – felelte Ursa.

Jo hátranézett, hogy lássa, Lacey követi-e őket. Nyoma sem volt, sőt, a fáktól most a ház sem látszódott.

– Sajnálom, hogy ezt kellett látniuk – szólalt meg a férfi, amikor odaértek az ólhoz. – A nővérem… ő meg én sosem jöttünk ki igazán. Főiskolás volt, amikor születtem, és sosem viselkedett velem testvérként, inkább úgy, mintha a mostohaanyám lenne.

– Nem kell bocsánatot kérnie – mondta Jo.

– Megnézhetem őket? – kérdezte Ursa.

– Menj csak! – felelte a férfi.

Ursa beszaladt. Gabe meg Jo követte a szénaboglyák mentén az épület végéig.

– Az anyuka meglepően szelíd – mesélte Gabe, és felvette a vörös cicát, amelyik nyávogással köszöntötte őket. A mellkasához vonta, a macska pedig a férfi ujjaihoz dörgölte a fejét, miközben Gabe a fültövét simogatta.

– Nyilván nem a vadonban született – állapította meg Jo.

– Tudom. Szerintem valaki kidobta a telkünknél, amikor látta, hogy vemhes. Az itt lakók tudják, hogy van egypár macskám.

Jo megsimogatta az állatot Gabe kezében.

– Az első cicát a szerszámosfészer mellett szülte meg, de aztán engedte, hogy behozzam a pajtába. A cicák itt nagyobb biztonságban vannak a ragadozóktól, mert éjszakánként becsukom az ajtót.

– A nővéréhez hasonló ragadozók elől? – kérdezte Jo.

– Hát ja, ő még a patkánykígyónál is rosszabb.

– Ne rejtsük el őket jobb helyre? – aggódott Ursa.

Gabe leguggolt mellé.

– Nem hagyom, hogy bántsa őket.

– De azt mondta…

– Szerintem holnap elmegy innen. Utálja a tanyasi munkát.

Ursa megfogta Jo kezét, és két nagy szalmabála közé vezette, ahol különböző színű kismacskák feküdtek, mint valami fészekben.

– Le merném fogadni, hogy nem ugyanattól az apától vannak – jelentette ki Jo.

– Felfedezte a legeslegsötétebb titkodat – súgta Gabe a mamacica fülébe.

Jo elmosolyodott. Amikor rátaláltak, a férfi nem nézett ki túl jól, de az elmúlt tíz perc alatt sokkal élénkebbé vált. A földönkívülinek kétségkívül jobbak voltak az ösztönei, mint Jónak.

– Nyitva van a szemük! – ujjongott Ursa egy fehér cicával a kezében. A kölyök halkan nyávogott, apró szemével mintha a kislány emberi arcát próbálta volna feltérképezni. – Ő itt Júlia – jelentette be Ursa. – Meg akarod fogni?

Jo a mellkasához emelte a cicát.

– A szürke Hamlet – sorolta Ursa a másik macskára mutatva. – Ez a barna foltos Caesar, a fekete-fehér Macbeth, a vörös Olivia…

– Ő melyik darabban szerepel? – kérdezte Jo.

– A Vízkeresztben – válaszolta Gabe.

– Na végre, egy komédia.

– A fekete pedig Othello – mondta Ursa. – Ez a név Gabe ötlete volt, mert Othello mór.

Ursa kivette Júliát Jo kezéből.

– Júlia és Hamlet a kedvencem.

Felvette Hamletet, lefeküdt az egyik szalmabálának dőlve, a két macskával a mellkasán.

Miközben egyik kezében az anyukát tartotta, Gabe felvette Oliviát, és átnyújtotta Jónak.

– Tessék, egy kis komédia. Ránk fér.

Jo addig melengette a vörös macskát, amíg az el nem szenderedett. Gabe mosolyogva nézte őket.

– Hogy érzi magát? – kérdezte Jo a férfitól. De azonmód meg is bánta a kérdést, mert ezzel önkéntelenül is a betegségre terelte a szót. – Nem akar velünk vacsorázni?

Próbálta leolvasni a férfi arcáról, hogy mi járhat a fejében.

– Ursával csinálunk pár hamburgert, sütünk egy kis édesburgonyát, és lesz saláta is. De előre figyelmeztetem, pulykaburger lesz. Nem igazán eszem vörös húst.

– Nekem semmi bajon a pulykaburgerrel – felelte a férfi.

– Vacsorázott már?

– Nem.

– Na, akkor jöjjön!

– Előtte le kell zuhanyoznom.

– Addig elkezdjük a sütés-főzést.

– Biztos?

– Persze.

– Tudjátok, mit találtam ki, skacok? – szólt közbe Ursa.

– Na mit? – mosolygott Gabe.

Ursa felült, egyik kezében a fehér, másik kezében a szürke cicával.

– Írni fogok egy darabot Júliáról és Hamletról.

– És macskákról vagy emberekről fog szólni? – kérdezte a férfi.

– Emberekről. Júlia és Hamlet egy elvarázsolt erdőben találkoznak, aztán valami rossz dolog történik, ami örökre megváltoztatja az életüket. Komédia lesz, és a végén mindenki megtalálja a boldogságot.

– Ez tetszik – jelentette ki Gabe.

– Nagyon tetszik – tette hozzá Jo. – Lehet kapni rá jegyet elővételben?

13.

URSA A PRÉRI HATÁRÁN BÓKLÁSZOTT, miközben Jo a tüzet izzította be a húspogácsákhoz.

– Mit csinálsz?

– Virágot szedek az asztalra.

– Azt hittem, idekinn eszünk, ahogy grillezéskor szoktunk.

– Nem! Ha Gabe átjön vacsorázni, az különleges alkalom.

Jo nem akart ilyen nagy feneket keríteni a dolognak. Meglehet, hogy ő meg Gabe ismét zavarba jönnek majd egymás társaságában, és ha a konyhában esznek, a neoncső alatt, attól csak még kínosabb lesz minden. Amikor Jo bement, hogy ránézzen a krumplira, látta, hogy mégsem neonfényben fognak vacsorázni. Ursa lekapcsolta a villanyt, és a virágcsokor mellé kitett két félig égett oszlopgyertyát. Túl romantikus volt a látvány, de mielőtt Jo bármit is tehetett volna, felhangzott Kis Medve ugatása, jelezve Gabe érkezését. Jo kiszaladt, hogy elhallgattassa a kutyát.

– Milyen jó házőrző! – mondta Gabe, és becsapta a kocsiajtót.

– Nem, nem jó. Idegesítő.

Gabe megsimogatta a kutyát, és elindult a ház felé. Egy doboz tojást nyújtott át Jónak.

– Tényleg szüksége van rá?

– Igen. Köszönöm. – Elvette tőle a tojást, és közben megcsapta az orrát a szappan illata. – Előre figyelmeztetem: Ursa első osztályú étteremmé alakította a konyhát a különleges alkalomra való tekintettel.

– Kaviárt is talált a patakban?

– A menü ugyanaz, de próbálja hangulatosabbá tenni az asztalt.

– Jól hangzik. Remélem, kellőképpen kiöltöztem.

A verandalámpa sárga fényében Jo végigmérte a férfit, aki egy kék inget viselt világos színű nadrággal, ami jóval elegánsabb volt a szokásos kopott farmer-póló összeállításánál. Gabe úgy nézett ki, mint aki randira jött. Jo igyekezett elnyomni magában a halk, pánikoló hangot.

– Tökéletes – mondta. – A szmoking már túlzás lett volna.

Jo ment előre, és látta, hogy Ursa az asztalnál épp a kéztörlőt hajtogatja, mintha szalvéta lenne.

– Attól féltem, Lacey nem engedi majd el otthonról – mondta Jo.

– Minden tőle telhetőt megtett, hogy megakadályozzon, de letéptem magamról a láncokat – felelte a férfi.

Ez talán nem is állt olyan távol az igazságtól.

– Segítsek a vacsorakészítésben? – kérdezte Gabe.

– Köszönöm, de már nincs más hátra, csak hogy meggrillezzük a húsokat – vonta meg a vállát Jo. – Maradjon csak itt, ahol éri a légkondi! Már ha ezt annak lehet nevezni.

Amikor Ursa eldöntötte, hogy bent egyenek, Jo bekapcsolta a nappali ablaka alatti légkondicionálót, de ez idáig nem igazán hűtötte le a levegőt.

Jo kinn maradt, és megsütötte a pulykaburgereket, majd meggrillezte a zsemléket. Amikor bevitte az ételt, a nappaliban égett a villany. Gabe és Ursa a kanapén ültek, és a kislány zsírkrétarajzait nézték a férfiról, Tabbyről és Frances Ivey házáról.

– Ursa azt mondja, tegnapelőtt elmentek Urbanába, hogy kibéreljenek egy házat.

– Így van. Nagyon sajnálom, hogy nem tudtunk szólni magának indulás előtt. De ha Tabbyvel nem siettünk volna, elvitték volna a házat.

– Semmi baj. – Gabe viszonozta a nő figyelmes pillantását. Gabe tudta, hogy a bocsánatkérés valójában valami másra is vonatkozik. – Tabby különleges ember lehet, ha ő lett Ursa harmadik csodája.

– Tabby több szempontból is csodálatos, nem is tudnám ezt szavakba önteni – válaszolta Jo. – Az egyetemen barátkoztunk össze másodikban, és évek óta közösen bérlünk lakást.

– Ursa azt mondta, hogy a barátnője állatorvosnak készül.

– És a neve azt jelenti, hogy cica! – szólt közbe a kislány. – Ugye milyen vicces?

– Az – mosolygott Gabe.

Jo letett egy tál sült édesburgonyát az asztalra, a hamburgerek mellé.

– A vacsora tálalva.

Ursa lekapcsolta a villanyt a nappaliban meg a konyhában.

– Hű, ez ijesztő! – szólalt meg a férfi, hogy egy kicsit oldja a feszültséget.

Ursa leült Gabe mellé a gyertyafényben fürdő asztalhoz, Jo pedig a férfival szemben.

– Én csináltam a salátát – jelentette ki a gyerek.

– Nagyon ügyes vagy – ismerte el Gabe.

– A sajtmentes extra hamburger a magáé – mondta Jo.

– Nem biztos, hogy meg tudok majd vele birkózni – felelte a férfi. – Az elmúlt napokban nem sokat ettem.

– Mert mindent kihánytál? – kérdezte Ursa.

– Nem, egyszerűen nem voltam éhes.

Jo is erre gyanakodott, de aztán rátett a grillre egy negyedik húspogácsát is. Haldokló anyjának is ugyanígy tálalt mindig – túl nagy adagot –, mintha ezzel meg tudná gyógyítani. Néha önmagáról is így gondolkodott, attól félt, hogy a rák kiújul, ha nem lesz étvágya.

Szerencsére Ursával kapcsolatban nem voltak ilyen aggodalmai. A kislánynak hatalmas étvágya volt, és bár általában be nem állt a szája, most csendben falt.

– Hallom, Ursa is egész jó ornitológus lett időközben – szólalt meg Gabe.

– Igen – válaszolt Jo. – Két fészket is talált.

A férfi a magasba emelte a tenyerét, Ursa pedig belecsapott. Gabe igyekezett úgy tenni, mintha már jobban érezné magát. Még a burger felével sem végzett, amikor letette az ételt, és amíg Jo meg Ursa befejezte a vacsorát, ő a salátát piszkálta, hogy lekösse magát valamivel.

– Hogy halad a kutatás? – kérdezte.

– Jobban, mint ahogy arra számítottam, pedig ez az első szezonom a terepen.

– És mennyi lesz még?

– Egy még egész biztosan.

– Itt lakik majd jövő nyáron is?

– Igen, így tervezem.

Gabe a villát bámulta, amivel a salátát bökdöste, majd Jo szemébe nézett.

– Miért épp a pintyeket tanulmányozza?

– A fészekrakás a témám, pintyfészekből pedig rengeteg van, és könnyű őket megtalálni. Egykor erdőkben fészkeltek, ahol csak tűz és áradás pusztíthatott. Manapság viszont az utak és a szántóföldek mentén szeretnek fészket rakni, pedig ez a szokás nem túl szerencsés rájuk nézve. A pintyekhez hasonlóan több madárfaj épít fészket ezeken a bozótos helyeken, és sajnos egyre csökken a populációjuk.

– Érdekes – jegyezte meg Gabe.

– Úgyhogy összehasonlítom, milyen a költési sikeresség a természetes és az emberi körülmények között.

Gabe bólintott.

– És mi vonzotta a madarak világához?

– Azt hiszem, ezt az érdeklődést a szüleimnek köszönhetem – mesélte Jo. – Apám geológus volt, anyám pedig botanikus. Gyerekkoromban sokat kempingeztünk meg kirándultunk, szinte teljesen bejártuk az Egyesült Államokat. Ekkor fedeztem fel az első madárfajokat, általában az anyukámmal közösen.

– Jo anyukája és apukája már meghalt – jelentette be Ursa.

Gabe nem tűnt meglepettnek, amikor Jo múlt időben beszélt a szüleiről. De míg a legtöbb ember meg szokta kérdezni, mi történt velük, ő nem tette.

– Apám az Andokban kutatott – mondta Jo. – Tizenöt voltam, amikor lezuhant a repülő, amin utazott. A másik két geológus és a perui pilóta is meghalt.

– Jézusom. Hány éves volt az apja?

– Negyvenegy.

– Az édesanyja is vele volt, ott kutatott?

– Nem, ő otthon maradt az öcsémmel és velem. Az öcsém születése után félbehagyta a PhD-jét, és nem is fejezte be soha. Apám hosszú utakra ment a kutatás miatt, anyám pedig nem akarta bölcsődébe adni a testvéremet csak azért, hogy lediplomázzon.

– Jo anyukája mellrákban halt meg – szólt közbe Ursa. – Ő mentette meg Jo életét.

– Ahogy látja – mondta Jo –, Ursa nagyon érdeklődik a családom iránt. – A kislányra nézett, és hozzátette: – Bárcsak ő is ennyit mesélne a sajátjáról, mint én!

– Ha az arheti családomról mesélnék, nem értenétek belőle semmit – jelentette ki a kislány.

– Dehogynem. Te is tudod, hogy megérteném.

– Mondd el Gabe-nek, hogyan mentette meg anyukád az életedet!

– Az nem segít, ha témát váltasz.

– Te váltottál témát – mutatott rá Ursa –, mert nem akarsz anyukádról beszélni.

A kislány hátratolta a székét, és kiment a fürdőszobába.

– Megint ő volt az okosabb – jegyezte meg Jo.

A férfi csak mosolygott.

Jo félretolta az üres tányérját.

– Bizonyára azon gondolkodik, mire célzott Ursa azzal, hogy anyám megmentette az életemet.

– Gondolom, az ő rákbetegsége ébresztette rá, hogy magának is az van.

Jo bólintott.

– Mikor történt mindez?

– Körülbelül két éve. Anyám múlt télen halt meg.

– És közben maga a saját rákjával is megküzdött. Már végzős volt, amikor diagnosztizálták?

– Igen, de halasztottam két évet: először azért, hogy anyámat ápoljam, aztán a saját kezelésem meg a műtétek miatt.

– Több műtét is volt?

Melle szemlátomást nem volt, de a petefészek-eltávolításról nem akart beszélni. Pláne nem egy ilyen korú férfinak. De most már végig kellett mondania.

– Korai stádiumban fedezték fel a daganatomat – folytatta Jo –, de teljes masztektómián és petefészek-eltávolításon estem át, mivel nagy esélye volt annak, hogy kiújul a rák a mellemben vagy a petefészkemben.

A férfi közelebb hajolt hozzá, arcát megvilágította a gyertya fénye.

– Nem kell mondania semmit – nyugtatta meg Jo.

Gabe visszadőlt.

– Nem fogok. A szavak néha csak úgy jönnek maguktól, amikor az ember úgy érzi, elvárják, hogy megszólaljon.

– Az embereknek az a tévképzetük, hogy muszáj mondaniuk valamit, de én attól sosem érzem magam jobban.

– Tudom. Szerintem a nyelv nem annyira fejlett dolog, mint hisszük. Még mindig csak majmok vagyunk, akik próbálják kifejezni a gondolataikat morgásokkal, miközben a közlendőnk nagy része bennünk ragad.

– Mondja ezt egy irodalomprofesszor fia?

– Az irodalmi vénát talán nem örököltem.

Jo felállt, hogy összeszedje a mosatlant, így a férfinak nem kellett azt éreznie, hogy muszáj megennie, amit meghagyott. Gabe segített neki, átnyújtotta Jónak a saját és Ursa tányérját.

– Az anyja mivel foglalkozik? – kérdezte Jo.

– Egy ideig általános iskolai tanár volt, de aztán azt csinálta, amit a maga édesanyja: feladta a karrierjét, ahogy Lacey megszületett. Egyébként költő is – tette hozzá Gabe, és követte Jót a konyhába. – Két verseskötete jelent meg.

– Tényleg? És még mindig ír?

– Már nem tud. Túlságosan remeg a keze a Parkinsontól, úgyhogy sem írni, sem gépelni nem tud.

– Diktálhatna is, maga pedig leírná neki.

– Felajánlottam én is, de azt mondta, ez megzavarná a kreatív folyamatot.

– Igen, azt hiszem, értem, mire gondol.

– A Parkinson egyébként is kiöli a költészetet.

– Ez szomorú.

– Igen.

Ursa megjelent kezében a pillecukros dobozzal.

– Te sosem unod meg a pillecukrot? – kérdezte Jo.

– Nincs más desszertünk, a tűz pedig még nem aludt ki. Lécci!

– Nyomás!

– Te is kérsz? – fordult a kislány Gabe-hez.

A férfi Jóra nézett.

– Talán már mennem kéne.

– Maradjon még! – mondta Jo.

– Biztos?

– Így tovább élvezheti a láncok nélküli életet, nem?

14.

JO ÉS GABE LEÜLTEK A KEMPINGSZÉKEKRE, Ursa pedig a mályvacukrokat sütötte. A férfi csendes volt, kedvetlenül nézte a tüzet. Ursa sem fecsegett ezúttal, talán mert érzékelte Gabe hangulatát.

– Lacey elmegy holnap? – kérdezte Jo.

– Most, hogy kikeltem az ágyból, szerintem el – mondta Gabe, továbbra is a tüzet bámulva.

– Hol lakik?

– Saint Louisban.

– Az jó.

A férfi ránézett.

– Miért?

– Mert közel van.

– Én jobban örülnék, ha messzebb lakna.

– Gyakran meglátogatja magukat?

– Nem önszántából. Akkor jön, amikor az anyám felhívja és megkéri, hogy jöjjön el.

– És gyakran teszi ezt az anyja?

– Ha napközben lefekszem, hogy aludjak egy nagyot, anyám azonnal hívja Lacey-t. Ha nem vagyok beszédes kedvemben, már nyúl is a telefon után. Ha kihagyom a reggeli feladatokat, akkor is.

– De miért?

– Mert azt hiszi, ismét összeomlok. – Ursára nézett, hogy lássa, érti-e, amit mond. – Retteg attól, hogy nem tudok majd gondoskodni róla meg az állatokról.

– Miért, volt már erre példa?

A férfi fintorgott.

– Azt nem tudhatjuk.

– Hogy érti ezt?

– Sosem derült még ki, hogy képes lennék-e annyira elhagyni magam. Lacey ugyanis mindig azonnal megjelenik.

– És akkor maga visszahúzódik, ha már végre megteheti, meg, ha ezt várják el magától.

A férfi tekintetében megcsillant valami, és ez több volt, mint a tűz fénye.

– Pontosan!

– Ez rettenetes. Lacey társaságától, azt hiszem, mindenki visszahúzódna. Szinte dühösnek tűnt attól, hogy maga kikelt az ágyból.

– Az volt. Panaszkodik, amiért folyton ide kell jönnie, amikor rám tör a depresszió, de azt hiszem, valójában élvezi ezt. Ilyenkor hatalom kerül a kezébe.

– Ezért is nem engedte, hogy lássuk magát. Megrémült a lehetőségtől, hogy lehetnek barátai.

– Akik, mondjuk, okot adnának arra, hogy kikeljek az ágyból… maguk ezt tették, egyébként. És ezt köszönöm.

– Ursának köszönje. Én túl gyáva voltam hozzá.

– Köszönöm, Ursa, hogy ilyen golyó vagy velem… mármint jó, nem golyó…

Jo és Ursa felnevetett.

A férfi jobban nézett ki, és talán jobban is volt, mert két pillecukrot is megsütött magának, és mindkettőt megette. De bármennyire feltöltekezik is, ismét leereszt majd, ha visszatér abba a mérgező környezetbe.

– Mit mondott magának a nővére, amikor elindult hozzánk? – kérdezte Jo, amikor a kislány egy szentjánosbogár nyomába eredt.

– Képzelheti! – Gabe a tűzre vetette a nyársbotját. – Ja, nem, valószínűleg ki nem találná, hiszen maga teljesen normális.

– Mit mondott?

A férfi Ursa felé pillantott, hogy megbizonyosodjon róla, a gyerek nem hallja őket.

– Először leszidott azért, hogy ruhákat vettem Ursának. Az anyám elmondta neki, amíg mi a pajtában voltunk. Nem vettem róla tudomást, mire ő egyre mocskosabban beszélt, amíg ki nem hozott a sodromból. Mindig ezt csinálja. Azt mondta, pedofíliával vádolnak majd, ha hagyom, hogy Ursa folyton ott legyen a tanyán. Kérdeztem, hogy most fenyeget-e, ő pedig azt felelte: talán. És hozzátette, furcsa, hogy felveszem a kislányt.

– Ez rettenetes!

– Ja, elég rémes volt. Aztán maga miatt is mérgelődött: mintha azt hitte volna, hogy kialakult köztünk valami.

Jo tehát helyesen érezte.

– Mekkora egy picsa! Inkább örülnie kéne annak, ha maga talál valakit.

– Az én boldogságom számára szenvedés, és fordítva. Azóta gyűlöl, hogy megfogantam.

– Tudja, mit mondott nekem?

– Mit? – kérdezte ijedten a férfi. Láthatóan félt attól, miben mesterkedhet a testvére.

– Azt mondta, hogy jobban tenném, ha még most dobnám magát, és nem később, miután végeztem a kutatással.

– Ez nem normális! – csattant fel Gabe, és a házuk irányába fordította a fejét.

– Ne aggódjon emiatt! Láttam, hogy mi folyik ott. Csak gondoltam, jobb, ha ezt tudja.

A férfi most Jo tekintetét fürkészte.

– Mást is mondott?

– Ez volt a lényeg.

Gabe nem vette le róla a szemét, mintha azt figyelné, igazat mond-e neki Jo.

– Miért, mire gondol? Mit mondhatott volna még nekem?

A férfi a saját kezére pillantott, a két tenyerét a térdei közé szorította.

– Szerinte és anyám szerint maga miatt omlottam össze. Csak mert önnel találkoztam, mielőtt legutóbb megtörtént.

Jo is erre gyanakodott, amikor a férfi eltűnt, de nem kérdezhette meg, mennyi igaz ebből. A kérdés ahhoz vezetett volna, hogy Jo miért viselkedett olyan hidegen, amikor aznap este a csillagokat nézték.

Jo sosem beszélt arról senkivel, hogyan változtatták meg a műtétek a testképét. Ez olyan territórium volt, ahová csak ő léphetett be egyedül.

Gabe Jo felé fordult.

– Lacey-nek nem volt joga ahhoz, hogy így letámadja magát. Ne haragudjon, amiért belekeverte ebbe a családi hülyeségbe!

– Semmi gond. Ne haragudjon, amiért picsának neveztem! Nem kellett volna így beszélnem róla.

– Miért nem? – A férfi tölcsért formált a két kezéből, majd felkiáltott. – Te hülye picsa! – Egyenesen a Nash-tanya irányába.

– Kétlem, hogy hallotta volna.

– Sosem lehet tudni. A hangos zajok áthallatszanak. Biztos hallotta már a tehenünk bőgését.

– Igen.

– Mármint Lacey-ét.

– Na jó, hagyja abba! Inkább sajnálnunk kellene. Az embereknek általában megvan az okuk rá, hogy így megkeserednek. Talán elvált, vagy ilyesmi?

– Nem, de azt jól mondja, valóban megkeseredett. Mindig is kétségbeesetten vágyott arra, hogy apánk elismerje, és utálta, amiért ő mégis azt hajtogatta, hogy én milyen okos vagyok, egész kicsi koromtól kezdve. Lacey angol szakra jelentkezett, hogy ezzel is apánk kedvére tegyen, és próbált írni is, de nem sok sikerrel. Akkoriban gyakran gonoszkodott. Addig ingerelt, amíg el nem vesztettem a türelmem. Nagyon élvezte, hogy kihozhatja belőlem a legrosszabb formámat a szüleink, főleg apám előtt.

– Ez tipikus testvérek közti rivalizálás.

– Az is tipikus egy húszas éveiben járó nőnél, hogy csak azért játszik egy gyerekkel, hogy legyőzze, majd közölje vele, hogy milyen béna meg hülye? Vagy hogy azt mondja az újszülött öccsére, hogy úgy néz ki, mint egy béka, és felnőttkoráig Mr. Brekinek nevezi? Mindig is ocsmánynak és ostobának éreztem magam Lacey mellett.

– Ez rettenetes! Nagyon sajnálom.

– Ne sajnálja! Ezen már rég túl vagyok – felelte Gabe olyan ellenséges hangon, ami épp az ellenkezőjéről tanúskodott. – Azóta nem várok rá, hogy egyszer majd megkedvel, amikor magamra hagyott az erdőben. Virágot szedtem anyának, ő pedig egyszerűen eltűnt. Még mindig emlékszem, mennyire meg voltam rémülve.

– Hány éves volt akkor?

– Öt. Anyám csak egy óra keresés után talált rám. Megkérte Lacey-t, hogy menjen el velem sétálni, amíg egy versen dolgozik. Lacey hazudott neki, azt állította, én csatangoltam el. Aztán csak mondta és mondta, hogy magamtól is hazataláltam volna, ha több eszem lenne, és így tovább.

– Istenem, remélem, sosem lesznek gyerekei!

– Van két fia, mindketten rém elkényeztetettek. Már főiskolások.

– És van állása?

– Amíg otthon volt a gyerekekkel, próbált írni, de egyik könyve sem jelent meg. Úgy érezte, csalódást okozott apánknak. De nem vallotta volna be, hogy csak azért választotta ezt a pályát, hogy apánkat lenyűgözze… még azután sem, hogy rájött, nincs semmi tehetsége.

Ursa ekkor tért vissza közéjük.

– Lacey-ről beszélgettek?

– Igen – mondta Jo.

– Miért kiabáltál az előbb? – kérdezte a gyerek Gabe-től.

– Csak hülyéskedtem.

– Azt hittem, itt van Lacey, és arra kényszerít, hogy visszamenj.

– Nem kényszeríthet engem – felelte a férfi.

– Akkor maradsz?

– Hamarosan mennem kell. Biztosan nagyon fáradtak vagytok mindketten.

– Maradnod kell! – erősködött a kislány. – Ha visszamész, akkor ismét bebörtönöznek. És ezúttal az ajtót is bezárják, és nem fogunk tudni megmenteni.

– Ennyire azért nem szörnyű a helyzet – mondta a férfi.

– Talán tényleg nem kellene visszamennie – szólalt meg Jo. – Mutassa meg a nővérének, hogy a saját életét éli! És ideje, hogy ezt az anyja is megtanulja! Miért nem megy el soha Saint Louisba, Lacey-hez, hogy maga is pihenni tudjon néha? Vagy fizethetnének is valakinek az ápolásért. Ki szavazta meg, hogy maga legyen a gondviselője, míg világ a világ? Túl fiatal ilyen nagy teherhez.

Gabe a nőre nézett.

– Sajnálom – szabadkozott Jo. – Hajlamos vagyok tanácsokat osztogatni, ha felhúzom magam.

– Ne kérjen bocsánatot! Minden szava igaz.

– Akkor leckéztesse meg őket, és aludjon a kanapén! Ursa majd velem alszik, ha ő sem bánja.

– Szuper lesz! – ujjongott Ursa levegőbe emelt karral. – Holnap pedig Gabe is eljöhet velünk Summers Creekhez! Az a legjobb hely, Gabe! Olyan, mint egy elvarázsolt erdő!

– Sosem láttam még elvarázsolt erdőt – vallotta be a férfi.

– Hát, tényleg elég varázslatos hely – mondta Jo.

15.

– HÉ, JO…

Gabe nagyjából harminc méterre állt tőle, a buja növényzet a mellkasáig ért.

– Igen? – fordult felé Jo.

– Azt hiszem, van itt egy fészek, amiről eltűnt a címke.

A nő átvágott a sűrű bokrokon.

– Ezt nem hiszem el! Tényleg talált egy új fészket úgy, hogy csak egy órája van terepen?

– Három fehér tojás van benne.

– Ez egy indigópinty fészke!

Ursa is meghallotta, miről van szó, és odaszaladt. Ugyanakkor értek oda mindketten Gabe-hez, és nézték a cukornád szárán egyensúlyozó fészket.

– Gratulálok az első fészkéhez! – mondta Jo. – De a fenébe, akkor magának is fizetnem kell asszisztensi honoráriumot.

– Ez még a tojásárusításnál is jobb üzlet – jelentette ki Gabe.

– Most már mind madárszakértők vagyunk! – kiáltott fel Ursa.

Gabe végigsimította egy ujjal az egyik apró tojást.

– Ugye milyen jó érzés? – kérdezte Jo.

– Láttam már fészket korábban is, de úgy találni, hogy az ember keresi előtte, sokkal jobb.

– Na, figyeljen oda, mert a fészekkeresés könnyen függőséggé válhat. Van benne valami… mintha felfedezné a természet kis titkait.

A férfi elmosolyodott.

– Ez úgy hangzott, mintha megszállott lennék?

– Nem. Teljesen megértem.

Gabe nézte, ahogy Jo diktálja, Ursa pedig feljegyzi a lokalizációt, a dátumot és a státuszt egy új adatlapra. A MEGTALÁLÓ rubrika mellé gondosan azt írta: Gabriel Nash.

– Hozzájárultam a tudományhoz egy adattal. Máris van értelme a létezésemnek – jelentette ki a férfi.

Jo örült a lelkesedésének.

– Mennünk kell – mondta aztán. – A szülők már nagyon aggódhatnak, és nem szeretnénk idevonzani a ragadozókat sem.

– Egy ragadozó sem érintheti meg a fészkemet – fordult az erdőhöz Gabe, ahogy eltávolodtak a lelőhelytől.

– Lehet, hogy ezzel mágikus védelmet bocsátottál rá – mondta Ursa.

– Ez egy egészen új kutatási irányzat lehetne – tette hozzá a férfi. – A madárfészkek megóvása a ragadozóktól mágia használatával.

– Szerintem nagy összegű támogatást kapna a Nemzeti Tudományos Alaptól – bólintott Jo.

– Ursa Major lesz a könyvem társszerzője.

– Na, akkor pláne sok pénzt kapnának.

A kezdők szerencséje nem folytatódott a következő tanulmányi területen, de abban nagyon reménykedett a férfi, hogy az utolsó terepen, Ursa elvarázsolt erdejében sikerrel járnak majd. Kora délután érkeztek meg a Summers Creekhez. Gabe-et azonnal elbűvölték az erdős szurdokok, a mohás köveken lezúduló vízesések és a csörgedező patak sziklás partján lengő páfrányok. Azt mondta a gyereknek, ő is érzi a varázslatot, és néha azt állította, hogy nimfát, tündért vagy épp egyszarvút lát. Ursa is látni vélte ezeket a jelenéseket, és hamarosan már nem is fészkek, hanem képzeletbeli lények után kutattak. Jo nem bánta, bár egy kissé elterelte a figyelmét.

A munka felénél leültek a szokásos nagy öbölbe, ahol fürdeni is lehetett, és megették az ebédjük másik felét. Mielőtt Jo elhelyezkedett a kedvenc lapos szikláján, Ursa már bent is volt a vízben, és halakra vadászott.

– Edd meg a szendvicsed, mielőtt minden ruhádat átáztatod! – szólt rá Jo.

– Nem kérem – makacskodott a kislány, majd hassal a mély vízbe vetette magát.

– Ennyit a fegyelmezési képességeimről – sóhajtotta Jo, és átnyújtott Gabe-nek egy pulykás-cheddaros szendvicset.

– Jó gyerek. Nem szorul fegyelmezésre.

– Leszámítva azt, hogy bármennyit is könyörgök neki, nem árulja el, honnan jött?

Gabe leült a kőre Jo mellé.

– De hát elmondta.

– Hát persze, az égi nagy fészekből.

– Néha már majdnem elhiszem neki – vallotta be a férfi. – Annyira más, mint a többi gyerek!

– Tudom. És még mindig nem keresi senki.

– Megnézte az interneten?

– Igen, de minden alkalommal egyre nehezebb. Attól tartok, hogy mégis rábukkanok valamelyik oldalon, és akkor vissza kell mennie azokhoz az őrültekhez, akik képtelenek voltak arra is, hogy jelentsék az eltűnését.

– Nem engednék vissza hozzájuk. Nevelőszülőkhöz fog kerülni.

Jo a férfira nézett.

– Mennyi ideig várjunk még, mielőtt ismét értesítjük a seriffet? Már majdnem két hete itt van.

Gabe szendvicset tartó karja leereszkedett, mintha a férfi elveszítette volna az étvágyát.

– Az elmúlt napokban én is sokat gondolkodtam ezen.

– Én folyton ezen agyalok. Ki kell találnunk, hogyan juttassuk el a seriffhez.

– Igen.

Bánatosan, némán fejezték be az evést, és nézték, ahogy Ursa játszik a vízben. Jo átnyújtott a férfinak egy Nalgene kulacsot, amiben víz volt, és elővett egy másikat önmagának is.

– Hogyan reagált a nővére és az anyja, amikor ma reggel hazament átöltözni?

– Lacey dührohamot kapott, mert vissza akar menni Saint Louisba.

– És az édesanyja mondott valamit?

– Fogalmazzunk úgy, hogy meglepődött.

– És min lepődött meg?

– Azt maga is jól tudja.

– Nem, fogalmam sincs. Értem, volt egy összeomlása, amikor az egyetemen túl nagy volt a nyomás. De ettől miért lenne a maga élete könnyebben feláldozható, mint Lacey-é? Miért nem tölthet el néha egy napot a barátaival? Szándékosan nem engedik magának, hogy továbblépjen, mert hozzászoktak, hogy folyamatosan ott van, és segít.

– Ez ennél többről szól.

– Nem hinném.

Gabe a nő szemébe nézett.

– Beteg vagyok. Nem tudok egyszerűen csak „felépülni és továbblépni”.

– Ha hisz benne, akkor igenis tud.

– Ahogy a legtöbb ember, aki sosem élte ezt át, maga is hamis szemszögből látja a depressziót. És mert optimista. – Letette a kulacsot Jo lába mellé, és elindult Ursa felé. A gyerek a bokáig érő részen volt, közel a patakparthoz, és a hatalmas szikomorfa göcsörtös gyökerei közt igyekezett elkapni valamit.

– Láttad? – kérdezte Ursa. – Elkaptam egy nagy békát, de aztán eltűnt.

– Nagy kár! Hogy lesz így daliás herceged? – viccelődött Gabe.

– Ugyan ki akarna egy ostoba daliás herceget?

– Na és mit szólnál egy okos daliás herceghez?

– Az elvarázsolt erdőben nincsenek hercegek – szögezte le Ursa.

– Ez nagyon modern.

A lány a mélyebb szakasz felé indult.

– Te is bejössz?

– Azt hiszem, be – felelte Gabe. – Úgy érzem, mindenemet szúrja valami.

– A csípős csalántól van.

– Tudom. Ma egészen új értelmet nyert az életemben a csípős szó.

Gabe levette a bakancsát és a hosszú ujjú University of Chicago feliratú pólóját, de a farmert magán hagyta. Jo nem tudta levenni a szemét meztelen felsőtestéről, ami egyszerre volt izmos és karcsú a tanyasi munkától. Amikor a férfi már jó mélyen benn járt a vízben, lebukott és eltűnt. Huhogva dugta ki a fejét, a hajáról csak úgy szálltak a vízcseppek minden irányba.

– Nem gondoltam, hogy ennyire hideg lesz! – kiáltotta oda Jónak. – Muszáj kipróbálnia.

– Jo nem szereti, ha eláznak az adatlapjai – magyarázta Ursa.

Jo a part széléhez sétált.

– Bejössz? – kérdezte a kislány.

– Most, hogy ezt mondtad, már kénytelen vagyok.

– Mit mondtam?

– Azt, hogy nem szeretném, ha eláznának az adatlapjaim. Úgy hangzik, mintha valami nyomi stréber lennék.

Ursa nevetve ugrott Gabe hátára, és úgy csimpaszkodott rajta, mint egy kis majom.

Jo levette a túrabakancsát, majd térdig feltűrte a munkásnadrágját. A gond csak az volt, hogy tényleg nem akarta, hogy elázzanak az adatlapok, márpedig fürdés után folytatnia kell a munkát, és a kétrétegnyi felső, amit a csalánok és a szúnyogok ellen viselt, sosem szárad meg.

Kigombolta a felső gombokat, majd mindkét hosszú ujjút áthúzta a feje fölött. Talán azért tette, mert azt mondta Tannernek, hogy elégedett a mostani külsejével. Vagy azért, mert az anyja azt kérte tőle: Élj szenvedéllyel, mindkettőnk helyett! Talán azért vette le a pólóját, mert meg akarta mutatni Gabe-nek, hogy ő is tud valamit arról, mit jelent „felépülni és továbblépni”. Bármi is volt az ok, a pólók lekerültek róla, és az érzés, ahogy a hideg víz a mellkasának csapódik, nagyszerű volt.

Ursának szinte fel sem tűnt ez a jelenet. Korábban is látta már párszor Jo mellkasát, amikor öltözködtek. Gabe azonban láthatóan nem tudta, mit tegyen. Először megnézte a hegeket. Majd elfordította a tekintetét. Aztán ismét Jóra nézett, de ügyelt, hogy csak az arcát figyelje.

– Vajon ha erre járna egy erdőőr, letartóztathatna illetlen magamutogatásért? – kérdezte Jo. – Vagy csak az számít kihágásnak, ha az embernek van mit mutogatnia?

– Jó kérdés – felelte Gabe, érezhetően megkönnyebbülve a viccelődéstől.

Jo örült annak, hogy életében először az erdőben fürdőzve mutatta meg a mellkasát egy férfinak. Nem egy hálószobában. Itt nem volt rajta semmi nyomás. Az erdőben nyugodt volt, és olyan teljesnek érezte magát, mint még soha. Kinyújtotta karját a vízben, és átsiklott a másik parthoz. Megfordult, lebukott a mélybe, majd a patak közepén jött fel ismét. Ursa Gabe hátáról átmászott az övére, két karját átvetette Jo kulcscsontján.

– Na, örülsz, hogy bejöttél? – kérdezte.

– Nagyon örülök.

A kislány Jo füléhez érintette hideg, nedves ajkát.

– Fröcsköljük le Gabe-et! – súgta.

– Oké – súgta vissza Jo. – Egy, kettő, hááárom!

Ursa lecsusszant a hátáról, és hevesen locsolni kezdte a vizet a férfi irányába. Jo is beszállt, de nem csapkodott olyan lendülettel.

– Ez nem ér! Ketten egy ellen! – kiáltotta Gabe.

– De te nagyobb vagy – ellenkezett a kislány.

A férfi erőteljes hullámokat lökött feléjük a karjával. Ursa Jo vállába kapaszkodott, és vadul kalimpált a lábával.

– Megadom magam! Megadom magam! – kapálózott Gabe.

– És a lányok nyertek! – éljenzett Ursa.

– Persze hogy ők. Esélyem sem volt.

– Hú, ezt maga is hallotta? – szólalt meg Jo. Csöndben maradtak, és hallották, hogy délnyugat felől dörög az ég.

– Még nincs olyan közel – állapította meg Gabe.

– De az autóig elég hosszú az út visszafelé. – Jo kiszállt a vízből. Nem tetszett neki az a távoli égzengés, már csak azért sem, mert olyan sűrűn dörgött, hogy Jo biztosra vette, villámlik is.

– Megehetem a szendvicsem? – kérdezte a kislány.

Mire felöltöztek, és Ursa befejezte az evést, az erdő egészen elsötétedett, és a dörgés jóval hangosabbá vált.

– Gyors és heves viharnak tűnik – szólalt meg Gabe.

– Azok a legrosszabbak – felelte Jo.

A sziklás patakmederben haladtak, amíg lehetett, mert a part menti növényzet túl sűrű volt, de ahogy a víz fentebbi szakaszához értek, a sodrás egyre erősebbé vált, így onnan már a szárazföldön kellett gyalogolniuk. A fák lombját szél tépte, a hőmérséklet pedig legalább tíz fokkal lejjebb esett. Az égbolt zöldesfeketére színeződött.

– Olyan, mintha este lenne! – csodálkozott Ursa.

– Kuporodjunk le valahová, vagy rohanjunk? – kérdezte Gabe Jótól.

– Sosem tudom, melyik a jobb megoldás.

– Rohanjunk! – tanácsolta Ursa. – Ez nagyon ijesztő! – kiáltotta futás közben, de miközben az ég zengett, az eső pedig váratlanul ömleni kezdett, Jo kihallotta a gyerek hangjából a vidámságot.

Egyre erősebb lett a szél és a villámlás. Amikor recsegő faágak hangját hallotta, Jo körbenézett, lát-e valahol menedéket, de nem talált.

– Mindjárt ott vagyunk! – kiabálta túl a vihart meg a szelet Gabe. – Jo!

Jo megállt és megfordult. Gabe a földön térdelt, Ursa fölött. Jo odaszaladt hozzájuk, a szíve vadul kalapált, amikor meglátta, hogy Ursa a fűben hever csukott szemmel, megereszkedett arccal.

– Elesett?

A férfi elsimította Ursa nedves haját, és megmutatta Jónak a vért.

– Megütötte egy ág.

A faág olyan vastag volt, mint Jo csuklója. A nő a gyerek mellé térdelt, és megdörgölte az arcát.

– Ursa! Ursa, hallasz engem?

A kislány kinyitotta a szemét, de a tekintete zavaros volt.

– Kórházba kell vinnünk – jelentette ki Gabe. A gyerek teste alá nyúlt, és megemelte. Jo az autó felé szaladt, és kitárta a hátsó ülés ajtaját.

Befektették Ursát.

– Maradjon itt vele hátul! – javasolta a férfi. – Tudom, hol a legközelebbi kórház.

– Hol?

– Marionban. Voltam már ott a szüleimmel. – Gabe elvette a kocsikulcsot, és a hátizsákjából előhalászott egy pólót. – Ezzel nyomja le a sebet.

Jo az ölébe vette Ursa fejét, és amíg Gabe vezetett, ő a kislány homlokán tartotta a ruhát. Az ablaktörlő sebesen csapkodott, miközben a dörgő, villámló viharban haladtak. Mintha körülöttük minden jelenés Jo rettegésének kivetülése lett volna.

Ursa megpróbált felülni.

– Megsérültél – mondta neki Jo. – Ne kelj most fel!

– Jól vagyok. Csak egy darab fa esett rám. – A gyerek megemelte a fejét, és Gabe-re nézett. – Miért Gabe vezet?

– Mert én tudom, hol a kórház – felelte a férfi.

– Nem akarok kórházba menni! – Jo nem tudta lenyomva tartani a kislányt. – Haza akarok menni! Ne vigyetek a kórházba!

– Legalább tíz percre elvesztetted az eszméleted – erősködött Gabe. – Valószínűleg agyrázkódásod van, azt a sebet pedig lehet, hogy össze kell varrni.

– Én csak viccelődtem! Nem vesztettem el az eszméletem!

– De igen – szólt közbe Jo.

– Minden rendben lesz – mondta Gabe.

– Nem, nem lesz!

Igaza volt. Semmi jó nem sülhet ki abból, ha elmennek a kórházba. Mit mondanak majd, miért volt velük Ursa az erdőben? Vagy ami még rosszabb: mit keres közel két hete a Kinney-házban? Ha az egyetemen ezt megtudják, Jo komoly bajba kerülhet.

– A rendőrség is ott lesz? – kérdezte Ursa, akinek hasonló gondolatok járhattak a fejében.

– Igen, valószínűleg kijönnek a rendőrök is – mondta Gabe.

– El fognak venni tőletek! – folytatta Ursa, most már a könnyeivel küszködve. – Én nem megyek oda!

Jo próbálta megölelni, de Ursa eltolta magától.

– Ne haragudj, de azt kell tennünk, ami most neked a legjobb, akkor is, ha nem akarod – magyarázta Gabe.

Ursa elhallgatott, az arcáról csorogtak a könnyek. Az eső és az égzengés végre elhalkult, az autóban csak az ablaktörlő lapát szaggatott zaját hallották. Marion külvárosában Gabe lelassított egy másik kocsi mögött egy stoptáblánál. Mielőtt a Honda még teljesen megállt volna, Ursa kikapcsolta a biztonsági övét, meghúzta a zárat, és becsapta az ajtót maga mögött. Jo a kislány felé vetette magát, de az addigra már az erdőszéli cserjésbe szaladt. Mire Jo átverekedte magát a sűrű növényzeten, Ursa teljesen eltűnt.

– Ursa! – kiáltott utána. – Ursa, gyere vissza!

Gabe jelent meg a bozótosban, a fák irányába nézett.

– Biztosan elbújt. Nem juthatott messzire. – A férfi futni kezdett az erdőben, majd megállt. – Ursa, tudom, hogy hallasz! – kiáltotta. – Gyere elő, és beszéljük meg, rendben?

– Ursa, kérlek! – ordította Jo. – Kérlek, gyere elő!

Minden fa mögé benéztek, ami elég vastag volt ahhoz, hogy a kislányt elrejtse.

– Még mindig rohan – mondta Jo. – Sosem találjuk meg!

– Ursa! – kiáltotta Gabe teljes hangerővel. – Ha előjössz, nem megyünk el a kórházba!

Vártak. Eső csöpögött a fákról. Egy cinege perlekedett.

– Eltűnt – szólalt meg Jo.

– Azt hiszem, el. – Gabe látta, hogy a nő mindjárt elsírja magát. – Meg fogjuk találni. Induljunk el kocsival abba az irányba, amerre ment.

– Ez most ígéret volt? – szólalt meg Ursa a hátuk mögött.

Megfordultak. A lány az út szélén állt, a cserjésben.

– Ha nem ígéritek meg, hogy hazavisztek, akkor megint elszaladok – jelentette ki.

– De hát… hol van az otthonod? – kérdezte Gabe.

– A földi otthonom ott van, ahol Jo lakik! – kiáltotta a gyerek.

– Ursa…

– Ha nem tartod be, amit mondtál, nem vagy a barátom! Azt mondtad, nem megyünk el a kórházba!

– Nem fogunk – hagyta rá Jo.

– Megígéred?

– Igen. – Jo lassan elindult a gyerek irányába, hogy megnyugtassa. – Hogy van a fejed?

– Jól.

Amikor Jo odaért, oldalra simította a kislány haját, hogy megnézze a sebet.

– Nézze, elállt végre a vérzés! – mutatta Gabe-nek.

– Mert neki van a világon a legkeményebb feje. Hol a pokolban voltál?

– Abban a fémizében – felelte Ursa. – Ott.

A cserjésbe vezette őket, és megmutatta nekik a hullámlemezzel takart szennyvízcsatorna nyílását, amiben esővíz hömpölygött. Sosem találták volna meg ott.

– Feladom – mondta Gabe. – Ez a földönkívüli túl okos hozzám képest.

– Hazamehetünk? – kérdezte Ursa.

– Persze, menjünk – válaszolta Jo.

16.

JO SZINTE MÉG LE SEM ÁLLÍTOTTA A HONDÁT, amikor Ursa kipattant, felkapott egy fadarabot, és jó messzire elhajította Kis Medvének. Egész úton hazafelé fel volt pörögve, azt próbálta bizonygatni, hogy semmi komoly hatása nincs a sérülésnek.

Jo kinyitotta a bejárati ajtót.

– Ursa, gyere fürdeni!

– Úgy érted, zuhanyozni? – nézett rá Ursa.

– Nem, azt szeretném, ha inkább beleülnél a kádba.

– De jól vagyok.

– A fejed akkor is megsérült. Csináld azt, amit mondok! Egy perc, és ott vagyok én is a fürdőszobában, hogy segítsek.

– Nincs szükségem segítségre – felelte Ursa, de azért engedelmesen bement a házba.

Gabe, akinek továbbra is vér áztatta a pólóját, áttette a hátizsákját a saját autójába.

– Ránézésre jól van.

– Szerintem csak tetteti – mondta erre Jo.

A férfi a hátizsák mellé tette a véres pólót, amivel Jo leszorította Ursa sebét.

– Visszajön majd, ha rendbe hozta magát? – kérdezte a nő.

– Szeretné?

– Igen. Mi lesz, ha nem tudom Ursát felkelteni az éjszaka közepén, vagy ilyesmi?

– Ezzel jár, ha hagyjuk, hogy ő diktáljon.

– Jaj, ne már… így is elég pocsékul érzem magam.

Gabe gyengéden megérintette Jo karját.

– Hamarosan itt vagyok.

– Vacsorázzon velünk! – tette hozzá Jo.

– Biztosan van annyi étel? Amikor tegnap este beraktam ezt-azt a hűtőbe, úgy láttam, eléggé ki vannak fogyva.

– Tudom. Hozzon tojást, és készítek egy kis omlettet.

– Hozok valami főznivalót. Hagyja csak rám a vacsorakészítést! Elég kimerültnek tűnik.

– Szerintem maga is.

A férfi megviselt mosolya is erről árulkodott.

– Megoldjuk. Akkor hamarosan itt vagyok.

Jo segített Ursának levetkőzni, és besegítette a kislányt a kádba. Miután megtisztította a sebet a fején, átnyújtotta neki a szappanos szivacsot, hogy mosakodjon meg. Ursa egy rózsaszín, Hello Kitty-s pizsamában jött elő a fürdőszobából, amit még Gabe-bel vettek a garázsvásáron. Nem akart lefeküdni a kanapéra, amíg Jo zuhanyzik, de a nő ragaszkodott hozzá.

Jo megfürdött, majd felkapott egy rövidnadrágot és egy pólót. Amikor előjött a fürdőszobából, Gabe már a konyhában főzött.

– Remélem, nem bánja, hogy Ursa beengedett – magyarázkodott. – Minél előbb bele akartam fogni a vacsorakészítésbe.

Egy csirkét fűszerezett épp, ami a tepsiben pihent, miközben a tűzhelyen már készült a töltelék.

– Nagyon jól néz ki – szólalt meg Jo.

– Én akartam csinálni a tölteléket, de nem engedte – jegyezte meg Ursa.

– Azért, mert neked most pihenned kell – mondta Gabe. – Menj vissza szépen a kanapéra!

– Nem vagyok munkaképtelen – dünnyögte a kislány, miközben áttrappolt a nappaliba.

– Munkaképtelen – ismételte Gabe. – Még a nővérem sem használ ilyen szavakat, pedig ő író.

– Mi újság Lacey-vel?

– A körmét rágja, ahogy errefelé szokták mondani. – A tölteléket összekeverte vízzel és olvasztott vajjal. – Szerintem arra gyanakszik, hogy megöltünk valakit.

– A vér! Tényleg, hogy magyarázta meg?

– Elmondtam, hogy Ursa megsérült. És akkor jött a fejmosás, hogy miért is nem kellene más gyerekével töltenem az időmet. Megfenyegetett, hogy hívja a rendőröket.

– És tényleg megteszi?

– Lacey-nél sosem lehet tudni.

– Mit mondott, amikor ismét eljött?

– Követelte, hogy hagyjak fel a gyerekes rajongásommal (ahogy ő nevezi), és maradjak otthon. Azt mondta, délelőtt elmegy, akármi is lesz.

– Akkor ma este haza kell mennie?

A férfi abbahagyta a kavargatást, és Jo felé fordult.

– Maga azt kérte, hogy maradjak, úgyhogy maradok.

– Csak ha akar.

– Akarok. Én is aggódom Ursa miatt.

– Segíthetek valahogy a főzésben? Azt hiszem, ehhez kell még egy kis zöldség.

– Megvagyok. Lacey-ék hagytak a hűtőben egy kis maradék zöldbabot meg kukoricát. Csak fel kell melegíteni.

Egy órával később az asztalnál ültek, amin ott volt a töltött csirke meg a zöldségköret. Gabe hozott ételhordóban egy kis karamellás jégkrémet is desszert gyanánt. Jo túlságosan tele volt ahhoz, hogy még abból is egyen, de Ursa meg Gabe szedett magának egy-egy tálkával.

– Az étvágyadra láthatóan nem volt rossz hatással az a sérülés – jegyezte meg a férfi.

– Mondtam, hogy nem kell kórházba vinni – válaszolt a kislány.

– Jól van, de azért ránk ijesztettél. Kicsit túlműködött az elvarázsolt erdőd.

– Nem az erdő hibája volt – vágta rá Ursa. – Én akartam így.

– Azt akartad, hogy fejbe üssön egy ág, ami majdnem megölt?

– Nem ölt meg. De ahogy azt már Tabbynek és Jónak mondtam, néha rossz dolgoknak kell történniük ahhoz, hogy valami jó történjen.

– És milyen jó dolog jött ki ebből? – nézett rá Gabe.

– Az, hogy ma is itt maradsz éjszakára.

– Tudtad, hogy itt maradok éjszakára, ha megsérülsz?

– Az túlzás, hogy tudtam. Csak úgy megtörténik az ilyesmi. Azok, akik az Arhet bolygóról származnak, képesek kibocsátani ilyen láthatatlan kis részecskéket, amelyek olyanok, mint a kvarkok (csak mások), és ha olyan földlakóval találkozunk, akit kedvelünk, akkor azzal jó dolgok történnek.

Gabe letette a kanalát az üres tányérja mellé.

– Szóval ezek a kvarkizék akkor olyanok, mint a pozitív rezgések?

– Képesek megváltoztatni az emberek sorsát.

– És mi olyan jó abban, hogy itt maradok ma este?

– Jo meg én kedvelünk téged. – A kislány felkapta a tálkáját, és kiitta belőle az utolsó csepp jégkrémet is. – Amúgy sem akarsz odaát lenni a gonosz nővéreddel, ugye? Már csak ezért is jó dolog.

– Önnek mi a véleménye erről, tudósasszony? – fordult a férfi Jóhoz.

– Miért is ne lenne valóságos? A gravitációt sem látjuk, mégis erős hatása van ránk.

– Igaz. – Gabe felállt, és a tányérjába tette Ursáét. – És az is lehet, hogy holnap reggel találok a párnám alatt egymillió dollárt.

– Nem valószínű – szólt közbe a gyerek.

– Miért nem?

– A kvarkszerű dolgok tudják, mi az, amire valóban vágysz.

– Talán nem az egymillió dollárra vágyom?

– Nem, nem hiszem.

– A fenébe! – Gabe a csaphoz ment, és elmosta az edényeket.

– Van neked olyan gyógyszered, amit a földlakók Motrinnak neveznek? – kérdezte a kislány Jótól.

– Fáj a fejed?

– Egy kicsit.

– Ne hazudj! Mennyire fáj?

– Eléggé. – Ursa látta, hogy Jo és Gabe összenéz. – Jól leszek. Úgy hallottam, hogy egy hideg konyharuha meg egy Motrin sokat segít.

Korábban már biztos szedte – gondolta Jo. Vajon ki gondoskodhatott róla, amikor beteg volt, és az a személy miért nem jelentette az eltűnését?

A kanapéhoz kísérték Ursát, a nő adott neki egy Motrint, majd miután Ursa lefeküdt, egy hideg vizes konyharuhát helyeztek a szemére és a homlokára. Lekapcsolták a villanyt, és meggyújtották Ursa két gyertyáját. A kislány azonnal mély álomba zuhant. Jo a kanapé szélén ült, és nézte, ahogy lélegzik.

– Nem ülhet itt egész éjjel – mondta Gabe.

– Mellette kell lennem.

– Hadd vigyem át az ágyba! – A férfi átment a kislánnyal a közelebbi hálószobába, és a fapadlóra letett vastag matracra helyezte. Betakarta Jo takarójával, a vállánál gondosan betömködve. Aztán kisimította Ursa haját az arcából. Gabe felnézett, és elcsípte Jo mosolyát.

– Már megy is aludni?

– Amíg ébren tudok maradni, itt leszek, hogy figyeljek rá.

– Nem bánja, ha az ágy mellé ülök?

– Egyáltalán nem.

Jo áthozta a gyertyákat, az egyiket a komódra, a másikat az éjjeliszekrényre helyezte. Majd leült a matracra, szemben Ursával, Gabe pedig a padlón nyújtóztatta ki a lábát, Ursa másik oldalán.

– Jó napom volt – jelentette ki a férfi. – Persze csak azelőtt, hogy Ursa megsérült.

– Nagyon jól bírta a hőséget, a rovarokat és a szúrós bokrokat is.

– A csalánról már nem is beszélve.

– Ó, tényleg.

Csend ült közéjük. Gabe felvette a kislány mellett heverő könyvet.

– Az ötös számú vágóhíd – olvasta, és megforgatta kezében a könyvet. – Még sosem láttam kemény kötésben. Mikori?

– 1969-ben adták ki, a megjelenés évében.

A férfi Jóra nézett.

– Ez az első kiadás? Bizonyára nagyon sokat ér.

– Hát, nincs a legjobb formában, de felbecsülhetetlen. A nagyapámtól örököltem, az apámon és a bátyámon keresztül. Az anyám is többször olvasta ezt a példányt. – Átnyúlt Ursa fölött, és átvette a könyvet Gabe-től, majd az ölébe tette. – Gyakran szóba hoztuk ezt a regényt beszélgetés közben – mesélte. – A közös kedvencünk volt.

– Apámnak ez nagyon tetszene.

– Mi?

– Hogy egy könyvön keresztül még mindig kapcsolatban van a szüleivel.

Ez így volt, és nem csak egy könyvön keresztül. A legtöbb könyve a szüleitől származott, és minden este olvasott belőlük egy-két fejezetet alvás előtt, vagy olyankor, ha nem tudott elaludni. Olvasás közben pedig azokhoz a lapokhoz ért, amikhez korábban az apja meg az anyja, amikor még itt voltak vele.

– Érdekes család lehettek, ha ilyen szokatlan könyveket kedveltek mindannyian.

– Igen, tényleg érdekesek voltunk – bólogatott Jo. – Sőt, inkább furcsák, és emiatt a fiútestvéreimmel néha nem igazán éreztük úgy, hogy a többi srác közé tartozunk.

– Hogyhogy?

Ezen a kérdésen elgondolkodott.

– Amióta biológus vagyok, feltűnt, hogy a legtöbb tudós, aki kinn dolgozik a természetben, egy kicsit különbözik a többségtől. Talán mert képesek hosszú időre hátat fordítani a társadalom nyújtotta kényelemnek. De nemcsak arról van szó, hogy képesek kivonulni a társadalomból, hanem hogy szükségük van erre az elvonulásra. Számukra a természet tele van élettel és spirituális tapasztalatokkal.

A férfi átható tekintetét csak még jobban kiemelte a gyertyafény.

– A szüleim is ilyenek voltak. Ritkán vittek bennünket olyan helyekre, ahová más gyerekeket szokás: vidámparkba meg turistáktól hemzsegő tengerpartra. Hétvégente kirándultunk, kajakoztunk, vagy szalamandrákat és fosszíliákat kerestünk az erdőben. A nyaralásaink általában kempingtúrát jelentettek: volt, hogy elmentünk egészen Maine-ig, hogy lundákat lássunk, vagy Utah-ba, ahol a különleges kőalakzatokat néztük meg. És bárhová is mentünk, mindig figyeltük, milyen kőzeteket találunk, ásványokat és drágaköveket gyűjtöttünk.

– Klassz – szólt közbe a férfi.

– Az volt. Látnia kellene a családi gyűjteményt. Az apám geológia iránti már-már megszállott rajongása fertőző volt. Minden tájon felhívta a figyelmünket a helyi geológiai jellegzetességekre. Jó, ez most unalmasan hangzik, de nem volt az. Ahogy a természet világformáló erejéről beszélt, az már szinte költői volt.

– Érdekes fickó lehetett.

– Az volt. Ahogy az anyám is: benne is ott rejtőzött a természet ereje, de inkább úgy, mint egy nyugodt, csobogó patakban. Ha valami zűrbe keveredtem az iskolában vagy a barátaimmal, mindig sikerült meggyőznie arról, hogy nincs nagy baj, és megnyugtató fénye végül beragyogott minden helyzetet. A kertje pedig… csodálatos volt, egy rakás virág, sok-sok fa meg tó a külváros kellős közepén. A barátnőm, Tabby mindig azt mondogatta, hogy szerinte tündérek laknak anyám kertjében. Varázslatos volt.

– Hol laktak?

– Evanstonban. Az apám a közelben tanított, a Northwesternen.

– Komolyan? Az én apám is a közelben tanított.

– A chicagóiak szerint nagy a távolság – tette hozzá Jo. – A városban lakott, amikor az apja a Chicagói Egyetemen tanított?

– Nem, Brookfieldben. Abban a házban, ahol apám is felnőtt. Tudja, hol van?

– Igen, tudom. Voltam párszor a Brookfieldi Állatkertben.

A nő az ölében heverő könyvre nézett.

– Furcsa…

– Micsoda?

– Amikor először vettem magától tojást, nem gondoltam volna, hogy ennyire hasonló a hátterünk.

– Azt hitte, hogy csak egy ostoba, gint vedelő paraszt vagyok?

– Nem tudtam, mit higgyek magáról.

Egyikük sem tudta, mit mondhatna ezután, de a csöndet nem érezték kínosnak. Jo felállt, és visszatette a könyvet a polcra. Fogta a párnát meg a takarót, ami a nappali kanapéján volt, és lefeküdt Ursa mellé, az ágyba.

– Maga is fáradtnak tűnik – közölte a férfival. – Miért nem fekszik le?

– Biztos?

– Ha mindketten itt maradunk, akkor jobban tudunk rá figyelni. Ha felébred, rá tud nézni, ha pedig én kelek fel, én nézek rá.

– Hát, rendben.

– Gyorsan elaludt, és amióta beszélgetünk, meg sem moccant.

– Mert nagyon kimerült.

– Az. Hagyjuk aludni!

– Jó ötlet.

Jo beállította a telefon ébresztőjét reggel hétre, és elfújta a két gyertyát. Elnyúlt a matracon, és hallotta, hogy Gabe ugyanezt csinálja a földön, Ursa mellett.

– Elfér? – kérdezte a nő.

– Bőven.

A légkondicionáló az ablakban zúgott és zörgött. Jo remélte, hogy a férfit nem zavarja. Jobb szerette esténként az erdő meg az éjszaka hangjait hallgatni, de rosszul aludt a meleg, fülledt hálóban.

– Ne haragudjon, hogy annyit beszéltem a családomról! – szólalt meg Jo.

– Ne kérjen bocsánatot! Élveztem – felelte Gabe.

– Majd egyszer maga is mesélhetne a szüleiről. Biztosan elképesztő lehetett felnőni egy irodalomprofesszor és egy költő gyerekeként, akik faházat építettek az erdőben.

A férfi egy ideig hallgatott, majd annyit mondott:

– Igen, elképesztő volt, de nem olyan értelemben, ahogy gondolja.

Jo a könyökére támaszkodott, és próbálta kivenni Gabe arcvonásait a sötétben.

– Ezt hogy érti?

– Nem fontos.

A férfi megfordult, háttal Jónak.

17.

AZ ABLAK MEGZÖRRENT. Jo kinyitotta a szemét, és próbált rájönni, mit hallott, majd ismét egy mennydörgés rázta meg a táblákat. Ursához ért, hogy lássa, lélegzik-e, aztán a telefonja után nyúlt. Még csak hat óra három volt. Pár perccel később már volt annyi jel is, hogy megnézze az időjárás-jelentést. Egy trópusi vihar maradványa ért el a Mexikói-öbölből Dél-Illinois-ba, és mint írták, délig egész biztosan esni fog. A távolban több mennydörgés dördült.

– Pont erre volt most szükség. Egy újabb viharra – szólalt meg Gabe.

– Igen, erre. Ágyban kell maradnom. Ursának jót tesz. – Jo kikapcsolta a telefonon az ébresztőt.

– Ha esik, nem dolgozik?

– Nem jó ötlet kiűzni a madarakat a fészekből ilyen időben.

– Ez jogos.

– Gabe? – szólalt meg Ursa. Felült, és csipásan a férfira nézett.

– Aludj még! – mondta neki Jo. – Esik. Ma nem megyünk ki a terepre.

– Jó. – Ursa az oldalára fordult, átkarolta a férfit, és visszaaludt.

– Hát akkor, azt hiszem, még nem tudok felkelni – jegyezte meg Gabe.

– Nem – mosolygott Jo. – Nincs is jobb az esős reggeleknél.

Még két órán át aludtak. Ursa kelt fel elsőként, az egyik kezével Jo felé nyúlt, a másikkal Gabe irányába.

– Ez a fészkem. Úgy érzem magam, mint egy fióka.

– És bizonyára ugyanolyan éhes is vagy – mondta Jo.

– Igen, de sosem akarom elhagyni a fészkem.

Gabe felült.

– A fészek egyik fele most kimegy a vécére.

– Gabe!

– Ne haragudj, madárkám! Főzök egy kávét. Maradjon csak ágyban, ha akar! – mondta Jónak.

– Nem – ellenkezett a nő. – Én is kávét szeretnék.

Ursa fészke tehát kiment a konyhába, ahol tükörtojással, egy fél muffinnal és pár narancsszelettel tömték meg a kislány csőrét. Miután elpakoltak reggeli után, Gabe helyrehozta az eldugult mosogatót a kocsijában tárolt szerszámokkal. Az összes csövet szét kellett szednie hozzá. Épp visszahelyezte őket, amikor a ház előtt ugatni kezdett Kis Medve. Jo a verandáról nézte, ahogy Lacey ezüstszínű kocsija megáll Gabe autója mellett. A nő trappolva elindult a lépcső felé, mit sem törődve a szakadó esővel és az őt fenyegető Kis Medvével.

– Beszédem van Gabe-bel – jelentette be, majd ment is tovább a házba.

– Jöjjön csak be! – válaszolta Jo.

Lacey megállt a konyhaajtóban. Gabe-et figyelte, aki a földön fekve épp a csöveket rögzítette, miközben Ursa az asztalnál ült, és egy indigópintyet rajzolt a vadiúj színes ceruzáival.

– Ó, milyen bájos családi jelenet! – szólalt meg Lacey.

Ursa úgy nézett fel, mintha egy barlangi troll jött volna be a házba, Gabe pedig feltápászkodott.

– Gondolom, az ő eldugult lefolyója fontosabb volt, mint az, hogy én elmegyek – folytatta Lacey.

– Igen, azt hiszem – felelte a férfi.

Lacey Ursára nézett.

– Hallom, megsérültél tegnap.

Ursa aprót biccentett.

– Mi történt?

Ursa ijedten nézett Jóra.

– Vihar volt. Leesett egy faág…

– És a szüleid mit szóltak ehhez? Biztosan nagyon aggódtak érted.

– Miért is jöttél ide valójában? – szólt közbe Gabe.

– Több okom is van rá – válaszolta a nő. – Miután tegnap kifosztottad a konyhánkat, be kell vásárolni.

– Rengeteg ennivaló van még a nagy hűtőben – mondta Gabe.

– Nos, vécépapír például nincs benne, és arra is szükség van. És anyának elfogyott az ekcéma elleni kenőcse. Nagyon dühös, hogy még nem szereztél be újat.

– Megyek, amint itt végeztem – próbálta megnyugtatni Gabe.

– Túl késő. Most már megyek én.

– Azt hittem, menned kell.

– Mennem is kéne. De rengeteg a tennivaló a farmon, te pedig itt lebzselsz folyton a Kinney-házban. – A mosogató felé intett a fejével, úgy folytatta. – George hálás lesz, amiért megjavítottad. Talán alkalmazhatna karbantartóként.

Lacey elégedetten nevetett a saját viccén, majd kiment. Gabe tekintete furcsán kiüresedett. A férfi elfordult, a mosogató szélébe kapaszkodott, és kinézett az ablakon. Kis Medve ugatott, miközben Lacey elment, és amikor Gabe visszafordult, minden düh, vagy bármi is volt az korábban, elillant a szeméből.

– Mi volt ez az élcelődés azzal kapcsolatban, hogy lehetne George Kinney karbantartója? – kérdezte Jo.

– Lacey csak a szokásos formáját hozta. – Ezzel Gabe visszaereszkedett a padlóra, hogy folytassa a munkát.

Az elkövetkezendő két órában Jo felvitte a laptopra a fészkekkel kapcsolatos friss adatokat, Gabe pedig egy réges-régi kártyapaklival megmutatta Ursának, hogyan kell pasziánszozni. Még fél egykor is esett, így aztán Jo feladta az aznapi terepmunkát. De hogy hasznosan teljen a napja, úgy döntött, ideje elmenni végre a mosodába és bevásárolni.

Megkérdezte Gabe-től, ott tudna-e maradni nála Ursával. Nem akart ismét kockázatot vállalni azzal, hogy a viennai seriffiroda közelében mutatkozik vele, még a végén belefutnának Dean megbízottba. Ha Ursát őrizetbe veszi a rendőrség, az átadásnak Jo feltételei szerint kell történnie. Bár azzal is tisztában volt, hogy eddig minden aszerint haladt, ahogy azt Ursa, a földönkívüli kislány diktálta.

Jo behajított két piszkos konyharuhát a szennyeszsákba, ami már így is nagyon tele volt Ursa ruháival. Gabe és Ursa a konyhaasztalnál ültek, várták, hogy felmelegedjen a paradicsomleves. A férfi épp a póker szabályait magyarázta a kislánynak, sós kekszet használva pénz helyett.

– Először a fegyverek, most meg a szerencsejáték – csóválta a fejét Jo. – Rossz hatással van erre a gyerekre.

– Már nem sokáig – felelte a férfi. – Lassan megesszük az összes pénzünket.

– Bocs, nincs itthon semmi étel – szabadkozott Jo. – Bevásárolok ma.

– Ne felejtsd el a makarónit és a sajtot! – kérte Ursa. Letette az asztalra a kezében tartott öt lapot. – Három adum van. Nyertem.

– Nem ér, csaltál a kvarkjaiddal! – feleselt Gabe.

Amikor Jo a városba ért, beült egy kávézóba, a mosodához közel, és rendelt egy séfsalátát. A kirakaton át nézte a kisváros ráérős nyüzsgését, és megnyugtatóan hatott rá a magány. Az elmúlt évben, ha volt egy kis lehetősége egyedül lenni, gyakran azokra gondolt, akiket elvesztett: az anyjára, az apjára és a műtét előtti önmagára. Ma azonban az élők körül jártak a gondolatai, Ursa és Gabe körül. Végre fellélegezhetett, mert Ursa láthatóan jól átvészelte a balesetet. Azon merengett, mi történt volna vajon, ha elviszik a kislányt a kórházba, és ha a rendőrök kikérdezik őt meg Gabe-et. Bármi is történt volna, egy biztos: Ursa már nem lenne vele. Jo nem is akarta elképzelni, milyen érzés lenne, ha elvennék tőlük a gyereket. Szerencsére megérkezett az ebédje, még mielőtt jobban elmerült volna az aggodalomban.

Beleforgatta a salátába a tetejére helyezett tojásszeleteket. Pár héttel ezelőtt Jo még nem hitte volna, hogy a titokzatos Tojásos Ember a mindennapjai része lesz. Ilyen valószínűtlen eset csakis egy földönkívüli beavatkozására történhet meg. Jo elmosolyodott, eszébe jutott, hogyan bújt oda a kislány Gabe-hez aznap reggel, milyen bizalommal, feltétel nélküli odaadással.

Jo abbahagyta az evést, hogy jobban elmerülhessen ebben a meglepő érzésben, ami most felbukkant benne. Melegséget érzett a szíve tájékán, mint amikor korábban vonzódott egy férfihez. Persze lehet, hogy ez nem a teste reakciója volt. Valószínűleg inkább a hormonpótló készítmények okozták.

A hideg megállapítás hatására el is illant a melegség. Ilyen az élet, ha az ember kétszeres adagot örököl elemző génekből. Egyébként is sok kényelmetlenséggel járna, ha beleszeretne Gabe-be. Nagyratörő tervei voltak a kutatással kapcsolatban, amihez valójában kellett volna legalább egy asszisztens is. És miért kockáztatná az érzelmi egyensúlyát, amikor a férfi semmi jelét nem adta annak, hogy többre vágyna a barátságánál? Kétszer aludt már ott náluk, és a leghaloványabb jelzést sem adta.

A leghalványabbat sem. Talán azért, mert leblokkolt Jo testétől. Vagy egyszerűen a rák gondolatától. Bár Gabe kifejezetten jószívű ember volt, Jo nem tudta elképzelni róla, hogy olyan nőre vágyjon, aki nem rendelkezett hagyományos női anatómiával. A villáját a maradék salátába ejtette, kifizette a számlát, és távozott.

Mire hazaért, az utolsó szürke felhő is eltűnt az égről. A Kinney-ház körül csoda szép volt az erdő, minden egyes levél és faág csak úgy ragyogott az esőcseppeken megcsillanó, aranysárga napfénytől.

Gabe és Ursa nem volt a házban. A férfi írt neki egy cetlit:

Lementünk a patakhoz halat fogni a lyukas hálóval. Ez nyilván eltart majd egy ideig. Ha szeretne velünk együtt idegeskedni, csatlakozzon!

Ursa is melléfirkantott egy sort:

Remélem, kaptál pitét!!!!

Jo hozott pitét, almatortát és vaníliás jégkrémet is mellé. Miután végzett a bevásárlás és a mosott ruhák elpakolásával, úgy döntött, inkább főz egy kis spagettit vacsorára, és kihagyja a halászatot a pataknál. Hét óra magasságában Ursa robbant be a bejárati ajtón.

– Kaptál pitét? – kiáltotta. – Nézd, milyen szép halakat fogtunk! Percinának hívják őket. És Gabe mutatott nekem vízi rovarokat is! A testük alatt van egy buborék, hogy a víz alatt is oxigénhez tudjanak jutni.

– Ez nagyon menő! – mondta Jo.

– És láttunk tegzeseket is, amik mozgó házakat tudnak építeni! Csinálnak egy csövet valami puha anyagból, ragadós homokból és kis kő- meg fadarabokból, és ha el akarnak menekülni egy ragadozó elől, akkor ezt használják.

– Olyat én is láttam már – vágta rá Jo. – Lenyűgöző.

Gabe is megérkezett a konyhába, és beletett két homokos üveget a mosogatóba. A ruhája ugyanolyan nedves és sáros volt, mint a kislányé. Jo igyekezett nem gondolni rá, mennyire jól áll a férfinak az erdő meg a patak vize.

– Nem is tudtam, hogy a vízi rovarok szakértője – mondta Gabe-nek.

– Nem vagyok az.

– De az! – ellenkezett Ursa. – Mindennek tudja a nevét!

– Autodidakta módon sajátította el ezt a tudást, vagy valaki megtanította önnek? – kérdezte Jo.

– George Kinney tanított. Nagyon jó illat van itt. Mi ez? – Felemelte a serpenyő tetejét.

– Spagettiszósz pulykahússal – válaszolta Jo.

– Hurrá, pite! – szólalt meg Ursa, és a magasba emelte a konyhapulton heverő süteményt.

– Azt tedd vissza! – szólt rá Jo. – Az a desszert lesz. És csak azután kaphatsz belőle, ha minden zöldet megettél.

Kis Medve harciasan ugatni kezdett odakinn.

– A fenébe! Megint Lacey az – fortyogott Gabe.

Mindhárman az ablakhoz siettek, és amikor meglátták, hogy a seriff autója hajt fel a kavicsos útra, Ursa eltűnt. Jónak déjà vu érzése volt, ahogy a szúnyoghálós ajtó nyikorogva kinyílt, majd hangosan csattanva becsukódott.

– Kibaszott Lacey! – morgolódott Gabe. – Azóta tudom, hogy mesterkedik valamiben, hogy átjött ide.

– Mit mondjunk?

– Az igazat, már amennyire lehetséges.

Jo kiment az udvarra, és próbálta elzavarni a kutyát a rendőr közeléből. Gabe a bejárati ajtó előtt maradt. Ezúttal nem K. Dean jött ki, hanem egy nála idősebb férfi, jó negyvenes lehetett, de vékonyabb és fittebb, mint a legtöbb huszonéves. Sötétbarna szemével nyugtalanul nézett körbe, tekintetében gyanakvás tükröződött.

– Ön lenne Joanne Teale? – kérdezte a rendőr.

– Igen, Joanna – válaszolta Jo. – Miben segíthetek?

A rendőr elindult felé, figyelmen kívül hagyva a félig még kölyök kutya fenyegetőzését. A szemét közben végig Gabe-en tartotta.

– Van valami gond? – kérdezte Jo.

– Azt maga talán jobban tudja – mordult rá a rendőr. – Azt mondták, nézzek körül, mert egy sérült kislány van az ingatlanban.

– Ki mondta ezt?

– Az most nem fontos. Igaz a bejelentés, vagy sem?

– Van egy lány, aki gyakran jár ide – mondta Jo. – Pár hete hívtam is emiatt a seriffet.

A rendőr nem számított rá, hogy ezt fogja mondani.

– Dean megbízott járt itt – folytatta Jo.

A férfi bólintott, szigorú arcvonásai azonnal lágyabbak lettek. Láthatóan ismerte Deant.

– A kislány akkor meglátta őt, és elszaladt.

– Miért szaladt volna el?

– Talán azért, mert félt, hogy hazaviszik. Sérülések voltak a testén.

– És ezt elmondta Kyle… Dean rendőrnek?

– Igen.

– Azóta is idejár? – kérdezte a férfi.

– Ide. Valaki jelentette az eltűnését?

– Azt jelentették, hogy veszélyben van. Amikor legutóbb látta, akkor is voltak rajta sérülések?

– Tegnap egy seb volt a fején. Elláttam.

– A seb úgy nézett ki, mintha erőszak nyoma lenne?

– Nem. Egy faág okozta, ami tegnap rázuhant a viharban.

Jo gyomra összeugrott. Talán túl sokat mondott. Mit felel, ha a rendőr megkérdezi, mindez hol történt?

– Találkozott már a családjával? – kérdezte a rendőr.

– Nem. Nem tudom, hol lakik, mert nem mondja el nekem.

A férfi ekkor Gabe-re nézet.

– Ő a barátom. A szomszédos házban lakik – magyarázta Jo.

– És ez az ingatlan az ön tulajdona? – fordult a rendőr a nő felé.

– Bérlem. Kutató vagyok.

– Mit kutat?

– A madarakat.

– Hát, valakinek ezt is csinálnia kell – mondta a rendőr magában somolyogva. Aztán elindult Gabe irányába. – Ön is látta a kislányt?

– Láttam – felelte Gabe. – Az én telkemen is gyakran megjelenik – tette hozzá, mert tudta, hogy Lacey is megosztotta a rendőrséggel ezt az információt.

– És mit akar a gyerek? – faggatta a férfi.

– Szereti az állatokat.

– Tudja, hol tartózkodik jelenleg?

– Valahol a közelben lehet – mondta Gabe.

– Ez most igent vagy nemet jelent? – kérdezte a rendőr, Gabe szemébe nézve.

– Nemrég még itt volt, de eltűnt. Nem tudjuk, hová mehetett.

A rendőr bólintott.

– Nem bánja, ha körülnézek a házban? – kérdezte Jótól.

Jo nem számított ilyen fordulatra. Úgy tudta, a rendőrségnek felhatalmazásra van szüksége ahhoz, hogy bemenjen más házába. Gabe azonban bólintott, jelezve, hogy jobban teszi, ha beengedi a férfit.

– Nem, tessék csak! – mondta Jo, és kitárta a verandára vezető ajtót.

Jo és Gabe követte a rendőrt a házba. Szerencsére Jo eltette Ursa tiszta ruháit a szekrénybe. De mi lesz, ha a rendőr oda is benéz?

A férfi végigjárta a kis ház minden egyes szobáját, és alaposan körbekémlelt. Amikor a konyhába ért, Ursa indigópintyet ábrázoló rajzára mutatott, amit Jo egy mágnessel kitett a hűtőszekrény oldalára.

– Ezt ki készítette? – kérdezte a rendőr.

– A kislány – válaszolta Jo.

– Gyakran beengedi őt a házba?

– Ritkán vagyok itt. A nap nagy részében kutatást végzek a szabadban.

– Azt kérdeztem, gyakran beengedi-e.

– Igen, mert sajnálom. Azt hiszem, valaki nagyon elhanyagolja őt.

– Van ennek a lánynak neve?

– Ursa Majorként mutatkozott be, de feltételezésem szerint ezt ő találta ki… ez ugyanis egy csillagkép neve.

– Tudom, mi az – felelte a rendőr. A hátsó ajtóhoz sétált, és szétnézett a préri szélén is, mielőtt a romos fészerhez indult volna. Jo és Gabe elöl várakozott, az udvaron, a hikorifa alatt, miközben a férfi a melléképületben nézelődött, nyomában Kis Medvével.

– Nos, sehol nem láttam a gyereket – mondta végül a rendőr. – De aggódnak érte, úgyhogy nagyra értékelnénk, ha ismét felhívná a seriff irodáját, ha előkerül a kislány. – Átadott Jónak egy névjegykártyát. – Szép estét!

– Önnek is – vágta rá Jo és Gabe egyszerre.

Figyelték, ahogy a rendőr beül a járőrkocsiba, és elhajt, Kis Medve pedig felhevülten, ugatva szalad utána, úgy búcsúzik.

Amikor teljesen eltűnt a láthatárról, Gabe megszólalt:

– Haza kell mennem. Úgy seggbe fogom rúgni Lacey-t, hogy Saint Louisig repül.

– Ne idegesítse fel! A végén még valami rosszabbra is képes lesz.

– Nem fogom. De ha hazamegyek, akkor legalább elmegy.

– Ezért is csinálta. Nem is tudom elhinni, hogy rokona annak az intrikus nőszemélynek!

Gabe elindult.

– Mielőtt elmegyek, meg akarom találni Ursát.

Jo követte őt a házba.

– Amikor legutóbb ilyesmi történt, nem ment messzire. De akkor este volt.

Körbenéztek a fűvel borított mezőn, Ursa nevét kiabálták, de nem túl hangosan, nehogy a rendőr meghallja a Nash-tanya felé menet. Néhány törött növényszár nyomát követve elértek a mező túlsó végébe, ahol egy lejtő az erdő felé vezetett. Nézelődtek egy ideig, de a nap már lemenőben volt, ők pedig nem vittek magukkal zseblámpát.

A hátsó ajtóban állva Gabe az árnyékba vesző mező felé pillantott.

– Biztosan elbújt valahol odalenn. Szerintem csak késő este jön majd vissza, mert nem akar összetalálkozni a rendőrrel.

Megfőzték a tésztát, de nem ettek belőle túl sokat. A pitét fel sem vágták. Tízkor tüzet raktak a ház mögött, hogy jelezzék Ursának, hazajöhet. Leültek a kempingszékekre, várakoztak, és az aggodalomtól beszélgetni sem volt kedvük. Fél tizenegykor Gabe megszólalt:

– Vagy eltévedt, vagy nem akar visszajönni. Maga szerint?

– Bízik bennem, mert kétszer már visszajött, és ahhoz túl okos, hogy eltévedjen. Tudja, hogy csak követnie kell a Turkey Creeket, és idetalál, a hold pedig elég fényes most ahhoz, hogy lásson.

– Van egy elméletem. – A férfi felállt, és a préri felé nézett. – Miután kiszaladt a hátsó ajtón, valószínűleg egyenesen észak felé tartott a magas füvön keresztül, hogy a ház közte és a seriff közt maradjon. Ha lement volna azon a lejtőn, akkor a Guthrie Creeknél kötött volna ki. – Kelet felé mutatott. – A Turkey Creek kettéválik a hegyen. Ha átment a Guthrie-n menekülés közben, és a sötétben indult el visszafelé, akkor talán nem látja, hogy a Turkey Creek kettéválik. Rossz patak mentén indul el, és nem talál meg bennünket.

– Igaza van. Ahol kettéválik, ott nagyon sűrű az aljnövényzet a Turkey Creek mentén. Nehéz észrevenni.

– Ursa jól ismeri a környéket?

– Nem hinném. Mindig itt van a ház meg a fészer közvetlen közelében.

A férfi a sötét mező felé pillantott, és a szakállát dörzsölgette.

– Gondolom, most az jutott eszébe, amikor Lacey magára hagyta az erdőben – szólalt meg Jo.

Gabe meglepettnek tűnt, mintha nem számított volna rá, hogy a nő összerakja a fejében ezt a két dolgot.

– Pontosan ez jutott eszembe – vallotta be. – Van egy jó zseblámpája? Le akarok menni a Guthrie-be, hátha megtalálom Ursát.

Jo turkált a cuccok közt, és talált a férfinak egy fejlámpát, magának pedig egy hagyományos zseblámpát. Magukkal hívták Kis Medvét is, igyekeztek rávenni, hogy induljon a kislány keresésére. Abban bíztak, szimatot fog majd.

Mivel gyerekkorában rengeteg időt töltött a Kinney-telken, Gabe tudta jól, melyik úton juthatnak el a legkönnyebben a Guthrie Creekhez. Időnként Ursa nevét kiáltották, ahogy mentek előre. A sötétben lassan tudtak csak haladni a patakparton, és még így is folyton megbotlottak egy-egy gyökérben vagy sziklában. Kis Medve élvezte a felfedezőutat, gyakran előreszaladt az árnyékok közé, hogy körbekémleljen, de mindig visszatért.

– Ha ilyen messzire eljött, akkor rá kellett jönnie, hogy letért az útról. Visszafordult volna – szólalt meg Jo negyvenpercnyi keresés után.

– Tudom. Menjünk vissza?

– Még egy kicsit mennék. Még nem tudom feladni.

A férfi bólintott, és vele tartott.

– Ursa, Jo vagyok! Gyere elő! – kiáltotta.

Negyedóra elteltével úgy döntöttek, visszafordulnak. Jo igyekezett visszatartani a könnyeit.

Gabe spontán megölelte.

– Minden rendben – mondta. – Ursa okos. Nem lesz semmi baja.

A férfi inge megszáradt, amióta visszatért Ursával a halászatból, de még mindig érződött rajta a patak vizének, a nedves homoknak és a cselléknek az illata. Jo becsukta a szemét, és hagyta magát elmerülni ebben a váratlan, otthonos közelségben. Gabe még erősebben szorította. Úgy tűnt, neki is szüksége van erre.

Kis Medve ugatva rohant a patak mentén a Kinney-telek irányába. Jo meg Gabe szétváltak, és a kutya után iramodtak. A kutya ugatása váratlanul abbamaradt, és ahogy bekanyarodtak, a lámpáik fényében megpillantották a patak medrében térdeplő Ursát, aki Kis Medvét ölelgette.

– Jo! – kiáltotta. A nő felé szaladt, szétfröcskölve lábával a vizet, és amikor Jo karjába vetette magát, kitört belőle a sírás. – El fognak vinni a rendőrök?

– A rendőr már elment – nyugtatta meg Gabe.

Ursa erre a férfi derekát karolta át.

– Hol voltál? Hogyhogy nem hallottad, hogy a nevedet kiabáljuk? – kérdezte Gabe a kislánytól.

– Eltévedtem! – magyarázta a gyerek. – Próbáltam megtalálni a fenti útra vezető ösvényt, de nem sikerült. Sötét volt, és minden annyira másképp nézett ki! Megfordultam, de rossz irányba mentem, és nem találtam semmit.

– És aztán ismét megfordultál – szólt közbe Gabe.

Ursa bólintott, piszkos kezével letörölte a könnyeket az arcáról.

– Délnyugat felé volt, amikor mi épp északkelet felé kerestük – mondta a férfi Jónak.

– Okos vagy, hogy a patak irányát követted – fordult a nő Ursához. – De nem a megfelelő patak mentén haladtál. Ez a Guthrie Creek, nem a Turkey Creek.

– Ezért néz ki minden olyan másképp – tette hozzá Gabe.

– Megijedtem – mondta Ursa, és ismét potyogni kezdtek a könnyei. – Azt hittem, már sosem látlak benneteket.

Gabe leguggolt.

– Gyere, mássz a hátamra! Viszlek egy darabon.

Ursa felkapaszkodott Gabe-re, és átfonta két karját a férfi nyakán. Gabe megragadta a kislány lábát, és felállt.

– Nem vagyok nehéz? – kérdezte a gyerek.

– A hátamra röppent kis szikla tényleg mondott valamit, Jo?

– Mintha cincogást hallottam volna – felelte a nő.

– Gabe meg én találtunk ma egy légylárvát – mesélte Ursa. – Képzeld, detrituszt esznek.

– Ez milyen jó szó! – állapította meg Jo.

– Ma tanultam. Valami trutyis cucc, ami rothadt növényekből és állatmaradványokból áll.

– Fincsinek hangzik – bólintott Jo.

– Megettétek a pitét?

– Nem. Megvártunk vele.

Amikor megérkeztek a Kinney-házhoz, Gabe letette Ursát a földre, a kocsi közelében.

– Mennem kell – mondta a férfi. Levette a fejéről a lámpát, és átnyújtotta Jónak. – Tudnom kell, hogy Lacey bepakolt-e már a táskájába.

– Szerintem ő hívta ki a rendőrt – mondta Ursa.

– Szerintem is. – Gabe Jo felé fordult. – Figyeljen rá, hogy Ursát ne lássák! Most egy darabig ne az úthoz menjenek fészket figyelni!

– Holnap nem a Turkey Creeknél dolgozom.

– Rendben. – A férfi félig a kocsijához fordult. – Gondolom, találkozunk…

– Mikor?

– Nem tudom. Előbb várjuk meg, hogy elüljön a vihar!

Jo a férfi felé lépett. Azt hitte, ismét megölelik majd egymást. De Gabe beszállt az autóba, és elment.

18.

MÁSNAP JO HAGYTA, HOGY URSA TOVÁBB ALUDJON, hiszen nagyon későn feküdtek le. Emiatt viszont még nagyobb lemaradásban érezte magát a munkában: előző nap sem látta a fészkeket az eső miatt. Késő estig dolgozniuk kellett, hogy a lehető legtöbb lelőhelyet átfésüljék, és csak napnyugta után érkeztek meg a Turkey Creek Roadra, vagyis túl későn ahhoz, hogy még tojást tudjanak venni az út mentén Gabe-től.

– Nem állunk meg Gabe-nél? – kérdezte Ursa.

– Nem tudunk. Lehet, hogy Lacey még mindig ott van.

– Beosonhatok és megnézhetem, itt van-e a kocsija.

– Nem osonunk be többé.

Másnap is hasonló beszélgetés zajlott kettejük közt, meg harmadnap is. Három napja nem hallottak semmit Gabe felől. Jo már bánta, hogy nem kérdezett rá, van-e mobiltelefonja. Valójában eddig örült, hogy nem kommunikálnak SMS-ben. Valamiért el sem tudta képzelni, hogy így tartsák egymással a kapcsolatot.

Másnap reggel Jo hagyta, hogy Ursa napkeltéig aludjon.

– Esik? – kérdezte a kislány, amikor kinyitotta a szemét, és meglátta a szürke fényeket.

– Csak hagytam, hogy kialudd magad. A Turkey Creek Roadon kezdünk.

– Szeretem, ha ott kezdünk. – A kislány leült a konyhaasztalhoz, és álmosan megevett egy gofrit.

Általában még sötétben szoktak elindulni. Ha azonban a Turkey Creek Roadon kezdték a munkát, akkor egy teljes hajnali kórus fogadta őket, a territóriumukat rémülten védő madarak dala. Kis Medvét szokás szerint a ház mögött etették meg közvetlenül indulás előtt.

– Elhagytad az első fészket – szólalt meg Ursa, és egy narancssárga zászlócskára mutatott az autóablakon túl.

– A megfigyelési területek közt akarok leparkolni. Végiggyalogolunk majd az úton, és egy kis fészekkereséssel kezdünk.

A korai óra kedvezett a fészekkeresésnek. A hosszú éjszaka után a fiókák éheztek, a szüleik pedig gyakran látogatták őket, és ezzel egyenesen a fészekhez vezették Jót. Körülbelül négyszáz méterre állt meg a Nash-tanya felé vezető bekötőúttól, és az úttól kissé feljebb, a fűben parkolt le. Ursa a nyakába akasztotta az olcsó kis távcsövet, amit Jótól kapott, és kipattant a kocsiból. Vágyakozva nézett Gabe háza felé.

– Meglátogatjuk ma Gabe-et?

– Hamarosan látni fogjuk – felelte a nő. – Csütörtök van. Délelőtt szokott tojást árulni.

– Kivéve, ha beteg – jegyezte meg Ursa.

Jo nem vallotta be, hogy épp ezért akarta a tojásárusító napon a ház közelében kezdeni a munkát. Tudni akarta, hogy a férfival minden rendben van-e.

Ursa Jo felé pillantott séta közben.

– Mitől beteg Gabe? – kérdezte.

– Nem tudom.

– Szerintem Lacey-től.

– Ennél azért többről van szó. Az emberi szervezet nagyon bonyolult. Egy csomó gén, hormon és vegyi anyag van odabenn, ami hatással van a hangulatunkra, és ha mindezek egy bizonyos arányban vannak jelen, akkor az ember szomorúnak érzi magát.

– Folyamatosan?

– Általában nem folyamatosan.

– Gabe csak azóta szomorú, hogy Lacey megjelent.

– A környezetünk, azaz mindaz, ami körülöttünk történik, hatással van a testünkben lévő vegyi anyagokra.

– Az én testem vegyi anyagai nagyon rosszul vannak Lacey-től – jegyezte meg Ursa.

– Az enyémek is – ismerte el Jo.

Megnézték a fészkeket az út mentén, majd elindultak a Nash-tanya bevezetője felé. Épp egy kardinálispinty fészkét akarták megnézni, átvágva a mészkőporos növényzeten, amikor meghallották Gabe platós kocsijának hangját.

– Gabe! Gabe! – kiáltozott Ursa, vadul lengetve a karját.

Gabe lassított, mosolygott, visszaintett, majd ment tovább.

– Miért nem állt meg? – csodálkozott a kislány.

– Azt hiszem, nem akart zavarni bennünket munka közben. És neki is dolga van.

– Egy percre azért megállhatott volna!

Így van.

Egy órával később végeztek a munkával, és elindultak a kereszteződés irányába, ahol Gabe ült a kék napellenző alatt, a FRISS TOJÁS feliratú tábla mellett. Jo a férfi kocsija mögött parkolt le, az árok partján. Ursa már tépte is fel az ajtót, és rohant a pult felé.

– Hiányoztál nekünk! – mondta. – Miért nem jöttél át?

– Úgy gondoltam, jobb, ha hagyjuk lecsillapodni a kedélyeket – felelte, és a közeledő Jón tartotta a szemét.

Jo odaért Ursa mellé.

– Lacey elment?

– Tegnapelőtt.

Ami azt jelentette, hogy egy nappal tovább maradt, mint gondolták.

– És hogy van?

– Én jól – felelte Gabe gorombán, mintha már a kérdés is sértené.

– Ott lehetek ma Gabe farmján, mint máskor? – fordult Ursa a nő felé. – Ott? Lécci!

– Attól függ, Gabe mit szól hozzá – mondta Jo.

– Többé erről szó sem lehet – jelentette ki a férfi.

– De miért nem? – kérdezte Ursa.

– Tudod jól, hogy miért. Ha az anyám elmondja a nővéremnek, hogy megint ott vagy a farmunkon, Lacey kihívja a rendőrséget.

– De elbújhatnék az anyukád elől.

– Nem jó ötlet – felelte a férfi, és azt figyelte, ahogy egy kocsi lassítani kezd a standja közelében.

– Megnézhetem ma a cicákat? Amikor Jóval végeztünk? Anyukád nem látna meg a sötétben.

– Hogy van, Jen? – fordult Gabe egy ápolóruhás, középkorú nőhöz, aki feléjük közeledett.

– Hullafáradtan, alig várom, hogy ágyba kerüljek – felelte a nő. – Egy dobozzal kérek. – Átnyújtott a férfinak egy ötdollárost.

– Köszönöm, asszonyom – mondta Gabe, és már adta is a visszajárót.

A nő felvett az asztalról egy doboz tojást.

– Szép estét, Gabe!

– Önnek is.

Ahogy Jen elment, Gabe felvette az öléből A zen meg a motorkerékpár-ápolás művészete című könyv gyűrött példányát.

– Megnézhetem? – ismételte Ursa.

– Mit? – nézett rá Gabe.

– A cicákat, ma este.

– Megmondtam, hogy nem jöhetsz többet hozzám. Ha a seriff újra kijön, akkor visszavisznek oda, ahonnan jöttél. – Jóra nézve még hozzátette. – Azt kell tenniük, ami helyes.

Ursa úgy nézett a férfira, mintha egy vadidegen lenne.

– Menjünk! – szólalt meg Jo. Mivel Ursa nem mozdult, Jo kézen fogta, és maga után húzta az autóba. Gabe fel sem nézett a papírkötéses könyvéből.

– Gabe miért haragszik ránk? – kérdezte a kislány, amikor ismét elindultak a kocsival.

– Nem hinném, hogy haragszik. – Jo azt kívánta, bárcsak ennyiről lenne szó. De amit Gabe tett, az rosszabb volt a haragnál. Bezárult előttük, egyszerűen eltávolodott tőlük.

A szokásos menet szerint haladtak a munkával, mégis minden más volt így. Ursa olyan halk volt, amilyennek Jo még sosem látta. Akkor is alig reagált, amikor egy rókát láttak elszaladni egy kukoricaföld szélén. Nap végére teljesen elcsendesedett, Jo pedig azt gondolta, hazafelé talán sikerül úgy elhaladniuk a Nash-tanya mellett, hogy nem hozzák szóba Gabe-et.

Azonban minden a terveivel ellentétesen alakult. Ahogy a Honda fényszórói megvilágította a Nash-tanyához vezető bekötőutat, Jo és Ursa megpillantották a férfit, aki ott ült a platós kocsiján. Gabe lecsusszant az autóról, és integetett nekik.

– Mi újság? – szólt ki Jo az autó ablakán.

– Önöket vártam. Későn értek ide.

– El kellett mennem még a boltba is.

– Már túl éhes vagy ahhoz, hogy megnézd a kismacskákat?

– Nem! – vágta rá Ursa.

– Akkor kövessetek! – mondta Gabe.

A pajtánál Ursa kipattant a kocsiból, Jo pedig becsukta az ajtót.

– Bemehetek? – kérdezte a kislány.

– Csak tartsd szorosan a gyeplőt, és várd meg szépen Jót! – mondta a férfi.

– Bárcsak lennének lovaim, amiknek tarthatnám a gyeplőjét! – sóhajtotta Ursa.

A pajtában sötét volt, de Gabe felkapcsolt egy lámpát, hogy megtalálják a cicákhoz vezető utat. Az anyamacska előmerészkedett az árnyékból, és Gabe-re nyávogott, amikor a férfi letette a lámpát az alom mellé, a szalmabálára.

– Nézd, milyen nagyok lettek! – mondta Ursa. – És már majdnem tudnak járni is!

Minden egyes cicát megsimogatott, és közben végigsorolta a nevüket. Majd a kezébe vette Júliát meg Hamletet, és az arcához dörgölte őket.

– Hiányoztam nektek? Ti nagyon hiányoztatok nekem.

– Ki tud jönni egy percre? – fordult Gabe Jóhoz.

A kislány a hasára feküdt, úgy nézte, hogyan birkózik ügyetlenül Júlia és Hamlet.

– Jóval mindjárt visszajövünk – szólt oda Ursának a férfi.

Amikor kinn voltak, Gabe becsukta a pajta ajtaját, és távolabb kísérte a nőt, hogy halló távolságon kívülre kerüljenek.

– Bocsánatot akartam kérni a reggeli viselkedésemért – mondta.

– Ursától kellene bocsánatot kérnie.

– Nagyon feldúlta?

– Szerintem igen.

Gabe a földet nézte, és láthatóan mondani készült valamit. A nőre pillantott.

– Pontosan ezért nem jöhet ide ezentúl.

– Nem igazán értem, mire céloz.

– Túlságosan kötődik. Én pedig… – Elnézett a távolba pár másodpercre. – Ennek sehogy nem lesz jó vége – folytatta. – Minden egyes nappal, amikor nem jelenti őt a rendőrségen, egyre nagyobb bajba sodor bennünket.

Jónak feltűnt, hogyan fogalmaz a férfi – jelenti ahelyett, hogy jelentjük –, mintha ő nem akarná vállalni a felelősséget azért, hogy még mindig vigyáznak Ursára.

– Belegondolt egyáltalán abba, amit csinál? – kérdezte Gabe. – Összebarátkozott egy gyerekkel, akinek össze fog törni a szíve, miután maga visszatér az egyetemi életéhez. Etet egy kutyát, ami éhen fog halni, miután maga elmegy innen, és közben hagyja azt is, hogy Ursa kötődjön a kutyához. Bárhol is köt ki, azt a kutyát egész biztosan nem viheti majd magával.

Jónak semmi szüksége nem volt erre a fejmosásra. Maga is folyamatosan ezeken a dolgokon rágódott.

– Én ebben nem vehetek részt a továbbiakban – jelentette ki a férfi. – Mindenki csak sérülni fog.

– Már most is sérülünk, csak maga véget akar vetni ennek, mielőtt még rosszabb lesz.

– Igen, már most is sérülünk: és ő talán még nálunk is jobban. Túlságosan elszabadultak a dolgok. – Várta, válaszol-e valamit a nő. – Nem gondolja?

– De. Messzebbre jutottunk, mint valaha gondoltam. – Jo a bakancsa orrával egy vonalat húzott a kavicsos földre. – Amikor megtudtam, hogy az anyám hónapokon belül meg fog halni, két választásom volt… – Jo a férfira nézett. – Vagy eltávolodom a fájdalomtól, vagy közelebb megyek hozzá. Talán azért, mert az apámat úgy vesztettem el, hogy nem volt alkalmam elmondani neki, milyen sokat jelentett nekem, ezúttal úgy döntöttem, hogy közelebb megyek a fájdalomhoz. Olyan közel mentem, hogy anyám fájdalma és félelme a sajátommá vált. Mindenen megosztoztunk, és úgy szerettük egymást, mint korábban, amikor még azt hittük, a halál egy távoli dolog, soha. Végül egy részem meghalt anyámmal együtt. Még most sem épültem fel egészen, de akkor is meghoztam a tudatos döntést, hogy vele megyek a sötétbe. Mindenki, akit ismerek, és aki vesztette már el szerettét, bán valamit: azt kívánják, bárcsak megtették volna ezt vagy azt, hogy jobban szerették volna a másikat. De én nem bánok semmit. Semmit.

A férfi erre semmit nem tudott mondani.

– Azt hiszem, ezt ön nem értheti.

– Az ostoba parasztember azért annyira nem ostoba – felelte Gabe. – Mindig is arra gondoltam, hogy ami maga és Ursa közt zajlik, annak köze van mindahhoz, amin maga keresztülment. De most nem ugyanarról van szó, mint ami az anyjával történt. A végén ezúttal meg fogja bánni. Ha szereti őt, azzal csak növeli Ursa fájdalmát.

– És mi van, ha nem az lesz a végén, amit maga elképzel?

– Hanem?

– Talán megpróbálkozom azzal, hogy a nevelőszülője legyek. – Most hagyták el a száját először ezek a szavak, pedig a gondolat egy ideje már ott motoszkált benne. Végre kimondta. És jól érezte magát tőle.

A férfi csak bámult rá.

– Tudom, hogy ehhez el kell végezni egy képzést, meg minden, de nem hinném, hogy gondot okozna. És bár egyedülálló vagyok, minden forrás a rendelkezésemre áll ahhoz, amit egy nevelőszülőtől elvárnak. Az apám veszélyes munkát végzett, az életbiztosítási kötvénye elég magas összeget jelent. Van annyi pénzem, hogy alkalmazzak valakit, aki vigyáz Ursára, amíg én az egyetemen vagyok. És van tervem Kis Medve számára is. Ott, ahol lakom, nem tarthatok kutyát, de Tabby gyakran talál otthont kóbor kutyáknak. Abban reménykedem, hogy az egyik állatorvos ismerőse befogadja majd, és akkor Ursa gyakran találkozhat vele.

– Bármennyi pénze is van, és bármilyen tervei is vannak a kutyával kapcsolatban, ez nem változtat semmit a tényen, hogy hazudott a rendőrségnek.

– Nem szegtem meg a törvényt.

– De igen. Mindketten megszegtük. Tudja, mit mondott az a rendőr Lacey-nek? Azt, hogy ha megengedi, hogy más gyereke az otthonában tartózkodjon (pláne, ha annak a kiskorúnak sérülései vannak), akkor az kiskorú veszélyeztetésének minősül. Sőt, akár gyerekrablás gyanúja is felmerülhet. Maga szerint tényleg nevelőszülő lehet azok után, amit tett?

– Én egész idő alatt jó voltam hozzá! Ezt Ursa is meg tudja erősíteni.

– És mi lesz, ha elmondja a hatóságoknak, hogy minden egyes nap elment magával dolgozni: tizenkét órán keresztül segített magának a kánikulában?

– Ő akart jönni. És ha otthon hagytam volna egyedül, az még rosszabb lett volna.

Utolsó, üresen csengő szavai visszhangoztak a csendben.

– Oké, tudja, mit? – folytatta Jo. – Én nem hagyom, hogy Lacey az én életemet is úgy elcsessze, mint a magáét.

– Ennek semmi köze Lacey-hez!

– Ó, valóban? Az utolsó napján, amit itt töltött, sikerült kiszívnia önből minden életörömöt. Ursa meg én jól láttuk a változást ma reggel. Ha továbbra is ezt akarja csinálni, ha fél attól, hogy közel kerüljön más emberekhez, akkor ugyanúgy meg fog keseredni, mint a nővére, ő pedig pontosan ezt akarja elérni. – A nő a pajta felé indult, kitárta az ajtót, és bekiáltott. – Ursa, menjünk! Főzzünk valami vacsorát, mielőtt túl álmosak leszünk!

Ursa előbukkant a szalmabálák mögül.

– Gabe is velünk vacsorázhat?

– Azt nem hinném.

Ursa a férfihez szaladt, aki a parkoló kocsik és a pajta között állt félúton.

– Nem akarsz velünk vacsorázni? Chilis puliszkát eszünk!

– Jól hangzik, de vissza kell mennem az anyukámhoz. – Megsimogatta a kislány haját, és még azt mondta: – Jó étvágyat a vacsihoz, kölyök!

Ursa ugyanolyan csöndes volt hazafelé úton, mint Jo. Kis Medve körbetáncolta az autót a holdfényben, miközben Jo igyekezett leparkolni.

– Te és Gabe most haragusztok egymásra? – kérdezte Ursa.

– Ezt nem haragnak nevezném – felelte a nő.

– Akkor mi a baj?

– Gabe úgy döntött, ezentúl nem akar velünk lógni. Még mindig nagyon szeret téged, sose hidd, hogy ez másképp van, de fél attól, ami történhet.

– Miért, mi történhet?

– Hát, például fél attól, hogy konfliktusba keveredik a rendőrséggel.

– Nem fog konfliktusba keveredni. El fogom mondani a rendőröknek, hogy az én otthonom a csillagok közt van.

– Tudod, hogy nem hinnének neked. – Jo megfordult a kocsiban, hogy egészen szembekerüljön Ursával, aki most egy sötét árnyék volt a szinte teljes feketeségben. – Remélem, egy nap majd elmondod nekem az igazságot. Mostanra már megbízhatnál bennem ennyire. Tudod jól, hogy mindent megtennék azért, hogy a lehető legboldogabb legyél.

Ursa az ablak felé fordult.

– És mi van, ha…

Jo nem mozdult, szinte levegőt sem vett, hogy a kislány nyugodtan összeszedhesse a gondolatait. Jo biztos volt benne, hogy Ursa közel jár ahhoz, hogy végre elmondjon neki valami fontosat.

De Ursa továbbra is csak az erdő felé bámult.

– Mit akartál mondani? – szólalt meg Jo.

Ursa ránézett.

– Mi van, ha tényleg egy másik világból jöttem? Volt legalább egyetlenegy olyan pillanat, amikor hittél nekem?

A kislány láthatóan elvesztette a bátorságát. Vagy nem is akart mondani semmit az imént. Bármi is volt a helyzet, Jo értette jól, hogy a gyerek kínos helyzetbe került. Ursa Major egy kitalált alak volt, egy medveformájú alakzat az égbolton. A lány, aki egy párhuzamos konstellációban élt. Mint amikor egy gyerek megszállottan ügyel arra, hogy színezéskor ne menjen ki a vonalból, neki is figyelnie kell minden egyes mozdulatára, különben lezuhan a rémisztő valóságba, ami az alatt az alakzat alatt terül el, amit ő azért hozott létre, hogy egyben tartsa.

– Miért nem hiszel nekem? – erősködött Ursa.

– Tudós vagyok, Ursa.

– Hiszel egyáltalán a földönkívüliek létezésében?

– Az univerzum végtelenségét tekintve valószínű, hogy máshol is léteznek bizonyos életformák.

– Én is olyan vagyok.

Jo időnként nyomasztó szorongást érzett, amikor megpróbált belegondolni, vajon milyen események vezethetnek odáig, hogy egy gyerek ne akarjon többé ember lenni. Ez is egy ilyen alkalom volt. Ursa szerencsére nem látta a sötétben a könnyeit.

– Te és Gabe fogtok még beszélni egymással? – kérdezte a kislány.

– Ha tojást veszünk, biztosan szólunk egymáshoz.

– És ennyi?

Jo nem akart hazudni.

– Igen, valószínűleg ennyi.

19.

MÁSNAP REGGEL, AMIKOR JO ÁTMENT A NAPPALIBA, hogy felébressze Ursát, nem találta sehol. A fürdőszobában sem. Kinyitotta a szúnyoghálóval fedett veranda ajtaját, de csak Kis Medvét találta ott, aki a szőnyegen kuporgott, és álmosan nézett fel rá. Mellette egy üres tál hevert.

Ursa tudta jól, hogy nem etetheti meg a kutyát a verandán. Bizonyára beengedte éjszaka, és adott neki enni, hogy a kutya csöndben maradjon, amíg ő megszökik. Jo nem is kételkedett abban, hová mehetett.

Visszament a házba, és megbizonyosodott róla, hogy Ursa lila cipője eltűnt. A gyerek ruhái, amiket Jo előző este készített ki, szintén nem voltak sehol. Jo sietősen felöltözött, evett, majd elkészítette a szokásos ebédjét. Annyi vizet csomagolt, hogy neki és Ursának is elég legyen. A kocsi felé menet elzavarta Kis Medvét a verandáról, és adott neki egy tál kaját a hátsó, betonozott részen.

Még a nap sem jött fel, de ez nem akadályozta meg Jót abban, hogy a Nash-tanyára menjen. Feltételezte, hogy Gabe korán kel megfejni a teheneket, vagy ki tudja, mit szokott ilyenkor csinálni. Jo csak abban reménykedett, hogy nem kell elmennie a faház bejáratáig. Amikor a kocsi zötyögve befordult az erdős feljárón, majd a pajta irányába haladt, a fényszórók megvilágították Gabe-et, aki kezében egy lámpással állt, térdig érő gumicsizmában. Hallotta az autó közeledtét. Jo lehúzta az ablakot.

– Ursa eltűnt.

– A fenébe! Megnézem a macskák pajtájában.

– Szerintem is ott lehet.

Gabe intett neki, hogy kövesse, Jo pedig a pajta felé sietett. Bementek, és az épület túlsó felébe indultak. Gabe lámpásának fényében egyszer csak felderült Ursa arca. A hat kismacskával aludt, a teste meleg fészket formált, az anyamacska szorosan hozzásimulva szundikált. Jo és Gabe nem mozdult, egyikük sem akarta megzavarni ezt a gyönyörű jelenetet.

Az anyamacska felébredt, majd a pótmamára mászott, hogy felköltse. Ursa eltakarta a szemét, mert bántotta a fény.

– Gabe? – szólalt meg.

– És Jo – felelte a férfi.

Ursa kettejük felé sandított.

– Mit keresel itt? – kérdezte Jo.

Ursa felült. A hajából szalmaszálak álltak ki.

– Nem akarok örökre elbúcsúzni a macskáktól és Gabe-től.

– Ezt nem Gabe-nek kellene eldöntenie?

Ursa felállt, és a férfira nézett.

– Ne haragudj – szólalt meg Gabe –, de Jo meg én nem értünk egyet azzal kapcsolatban… mi lesz ennek az egésznek a vége.

– Minek mi lesz a vége? – értetlenkedett Ursa.

– Ennek, veled – bökte ki a férfi. – Szerintem találnod kellene egy biztos otthont, bárhol is legyen az.

– De nekem megvan a biztos otthonom, fenn, a csillagok között.

– Azt hiszem, Gabe nem akar ismét erről hallani – szólt közbe Jo. – Van a táskámban egy tojásos szendvics, amit neked csináltam. Menjünk, jó?

– Itt akarok maradni.

– Itt, a Földön nem mindig úgy történnek a dolgok, ahogy akarjuk.

– De te és Gabe nem tudjátok, mit akartok.

– Nem vagyok most ilyen hangulatban, Ursa. – Jo a kezénél fogva kirángatta a kislányt a pajtából, majd elengedte. – Vagy beszállsz a kocsiba, vagy itt maradsz, de akkor azt kockáztatod, hogy Gabe kihívja a rendőrséget.

– Kihívod? – nézett a gyerek Gabe-re.

A férfi nem felelt.

– Én elmegyek – mondta Jo.

Ursa követte a kocsihoz, és beült a hátsó ülésre.

– Szia, Gabe! – búcsúzott a kislány gyászosan.

– Legyen szép napod! – felelte a férfi, és becsukta a kocsiajtót.

Ursa aznap alig szólalt meg, miközben Jo a fészkeket vizsgálta és kutatta, de a nő ezúttal nem is nógatta, hogy beszéljen. Örült most ennek a csöndnek. Ursa folyamatos csevegése nem vonta el a figyelmét, így fókuszáltabban tudott gondolkodni, úgy, mint korábban, amikor még nem volt a képben sem Ursa, sem Gabe. Nap végére szinte már ő is mindent úgy látott, mint a férfi. Elképzelhetetlen, hogy nevelőszülő legyen belőle, miután ilyen sokáig a házában tartotta Ursát. És abban is igaza volt Gabe-nek, hogy minél később jelentik a gyereket a hatóságoknál, annál nehezebb lesz az elválás.

Aznap este Ursa elővette a színes ceruzáit, és rajzolgatott, miközben Jo az eltűnt gyerekeket bemutató honlapokat nézegette. Napok óta nem ellenőrizte már őket. Bár a kilátás fájdalmas volt, mégis abban reménykedett, hogy megtalálja Ursát valamelyik listán. De még mindig senki nem jelentette ennek a különleges, gödröcskés arcú kislánynak az eltűnését.

Jo kitette a hűtőszekrény oldalára Ursa pompás királylepkéről készült rajzát, közvetlenül az indigópinty mellé. Emlékeztette a gyereket, hogy miután pizsamába bújt, mosson fogat. Lefeküdtek, Ursa a kanapéra, Jo pedig a hálószobai ágyba. Ursa a szokásos „jó éjszakát”-tal köszönt, miután a nő lekapcsolta a lámpát.

Jo éjszakánként gyakran forgolódott nyugtalanul, de Gabe elhidegülése miatt most még rosszabb volt a helyzet. A tény, hogy egyedül kellett vállalnia minden felelősséget Ursáért, fojtogató súlyként nehezedett rá. Hajnali egykor is ébren volt még, amikor átment a nappaliba, hogy megnézze, mi van Ursával.

A gyerek eltűnt.

Jo az üres kanapét nézte, és azon kattogott az agya, most mit tegyen. Ha megint Gabe-hez siet, akkor hagyja, hogy Ursa irányítsa őt. Ha viszont nem megy, reggel pedig munkába indul, akkor Gabe valószínűleg kihívja a rendőröket, amint rátalál Ursára a tanyán.

Ha pedig megjelennek a zsaruk, Ursa elszalad. Jo biztos volt ebben. Ursa valószínűleg a Kinney-telken próbálna elrejtőzni, ami után aztán jó nagy szarba keveredne Jo is, meg a Kinney-k is, sőt, talán még az Illinois-i Egyetem biológia tanszéke is, ami a lakbért fizeti.

Ha viszont Ursa nem a Kinney-telken bújik el, akkor bárhová mehet. A gyerek hajlamos túl hamar megbízni az emberekben, és sok olyan veszélyes alak van, aki ezt könnyen kihasználhatja.

Jo belebújt a cipőbe, majd felkapta a kulcscsomót és a zseblámpát. Kis Medvét ismét a verandán találta egy üres tál társaságában. Ursa engedte be, hogy ne idegeskedjen és ugasson, amikor ő távozik.

Jo lekapcsolta a Honda fényszóróját, és csak a helyzetjelzőt használta, ahogy megérkezett a Nash-tanyára vezető úthoz. Lassan haladt a keréknyomos úton, hogy a lehető leghalkabban tudjon közlekedni, a faház közelében pedig minden világítást kikapcsolt. A ház teljesen sötét volt, csak a verandán égett a lámpa, és minden ajtó, ablak csukva volt a légkondicionáló miatt. Jo arra számított, hogy Gabe meg az anyja nem hallja meg az autót.

A közvilágítás fényében haladt tovább az ólak irányába. Leparkolt, és óvatos mozdulattal csukta be a kocsi ajtaját. Csak a pajtába érve kapcsolta fel a zseblámpáját. Megkerülte a szalmabálákat, és a macskák irányába tartotta a lámpát. Az anyamacska pislogott és rányávogott, de Ursa nem volt sehol. Jo átnézte a pajtát, minden kis sarokba és mélyedésbe bevilágított. Ursa sehol.

Odakinn a többi épület felé nézett: ott volt a tehénistálló a hozzá tartozó két legelővel, a sáros dagonya a disznóknak, a csirkeól, aminek hatalmas, zárt kifutója volt, és a kis faépület is, ami Gabe szerszámosfészere lehetett. Jo nem hitte, hogy Ursa a csirkeólban bujkálna, inkább az istállóra meg a fészerre gyanakodott. De félt egyedül körbeszimatolni egy olyan helyen, ahol a tulajdonosnak fegyvere is van. Úgy döntött, szól Gabe-nek.

A pajtától vezető úton a faházhoz ment. Megállt az árnyékban, a villanypózna közelében, és bekukkantott az ablakon. Eszébe jutott az az este, amikor Ursával beosontak Gabe hálószobájába. A nappaliban elfordultak, és a férfi szobája a második volt bal oldalt. Jo a faház bal oldala felé ment, elhaladt a nappali nagy ablakai előtt, és az első szoba kis ablaka mellett. Aztán a következőnél megállt. Remélve, hogy Gabe nem reagál erőszakosan, ha felriasztják, halkan bekopogott az ablakon. Semmi válasz. Hangosabban kopogott, mire fény gyúlt. A függönyök szétváltak, majd Gabe arca jelent meg a sárgán fénylő szobában.

Jo nagyon örült, hogy látja. Attól tartott, talán túlságosan is kiült az arcára az öröme.

Közelebb lépett az ablakhoz, és intett. Gabe kinyitotta az ablak zárját, és feltolta a táblát.

– Ismét eltűnt?

– Igen. És már megnéztem a macskák pajtájában.

– Nem csoda, hogy nem ott van. Túl okos, hogy ismét oda rejtőzzön. Várjon meg a bejárat előtt!

Jo a verandához ment, és a lépcső végében várt Gabe-re. Pár perc múlva a férfi megjelent egy sötét pólóban, munkásnadrágban és bőrcipőben. A kezében zseblámpát tartott.

– Annyira sajnálom! – szólalt meg a nő.

– Remélem, most már látja, hogy kezd kicsúszni a kezéből minden – felelte Gabe.

– Tudom. Felébresztettem az anyját is?

– Nem.

A férfi elment mellette, és az ólak felé indult. Jo némán követte. Először a szerszámosban nézték meg, majd a tehénistállóban. Gabe körbekémlelt a csirkeólban is, amivel felébresztette a zsémbes tyúkokat. Majd a férfi megállt a ketrecek előtt, és csak merengett.

– Lehet, hogy ezúttal végleg elment – mondta Jo. – Alig szólalt ma meg.

– Érzi, hogy már nem szívesen látott vendég.

– Ön szerint tényleg nem jön vissza?

– Ugyan! Ez is csak egy újabb játszma.

– Ne felejtse el, hogy Ursa még csak egy rémült kisgyerek.

– Ja.

A férfi új irányba indult el.

– Hová megyünk?

– A lombházba.

Jo követte Gabe-et a közel százméteres szakaszon, amíg a férfi lámpája meg nem világított egy kopott, festett táblát, amin alig látható, gyerekes betűkkel két szó állt: GABE TANYÁJA. Alatta ugyanazon a karón egy félig letört tábla, amelyen annyi szöveg maradt: TILOS AZ ÁT.

Gabe egy magas tölgyfa felé irányította a fényt, amelynek koronáján egy csoda szép lombház csücsült. Jó magasan: háromszor olyan magasan, mint amekkora Gabe volt, és négy hosszú gerenda tartotta alulról. A bejárathoz egy varázslatos körlépcső vezetett kanyargó, ágakból készült fakorláttal.

– Soha nem láttam még ilyen szép lombházat – szólalt meg Jo.

– Imádtam ezt a helyet. Az apámmal építettük hétéves koromban. A fát nem bántottuk, a gerendákra rögzítettük. – A lépcsőhöz sétált, ami egészen a fa lombjáig tekergett fölfelé, és megvetette lábát a legalsó fokon. – És még mindig jó karban van.

– Ursa is tudott róla?

– Órákat töltött odafenn. Amikor elmentem tojást árulni, mindig ide bújt anyám elől.

– Nahát, azt hittem, ő is menni akart árulni magával.

– Akart is.

– És miért nem engedte neki?

A férfi Jo felé fordult.

– Vicces, hogy nem gondol bele az ilyesmibe.

– Mibe?

– Nem akartam kivinni az út szélére. Attól tartottam, hogy akitől megszökött, megláthatja ott velem. Akkor meg kellett volna engednem, hogy elvigye magával, és nem tudtam biztosan, hogy az helyes lenne-e részemről.

– Értem.

– Hát, legalább ezt érti.

A piszkálódása fájt, de Jo nem volt abban a hangulatban, hogy visszaszóljon.

– Hogyan is érthetnék bármit, amikor hatalmába kerített egy földönkívüli?

Gabe arcáról eltűnt az a feszült kifejezés, ami azóta gyűrt ráncokat a homlokára, hogy kijött a házból. Elmosolyodott.

– Lehet, hogy nem hisz nekem – folytatta Jo –, de mielőtt a csillagról jött lány felbukkant, nagyon értelmes ember voltam, már-már dühítően racionális.

– Ismerem az érzést – felelte a férfi. – Én, amióta először láttam Ursát, kvarkseregekkel háborúskodom. – Gabe kinyújtotta a kezét. – Menjen előre! Majd követem, nehogy leessen.

Jónak nem volt szüksége segítségre, de elfogadta a férfi meleg tenyerét, ami nemcsak Gabe aggodalmát, hanem a békülésüket is jelezte. De miután elengedte a nő kezét, megérintette ismét, ezúttal a derekán, miközben finoman felfelé vezette a lépcsőn. Vajon ezt azért tette, mert úriember volt, vagy mert ő is ugyanúgy éhezett az érintésére, mint Jo az övére? A Jo által addig begyűjtött adatok alapján az előbbi lehetőségnek nagyobb volt az esélye.

A korlát stramm volt, ami azért tűnt szerencsésnek, mert a lépcsőfokok vészesen magasra vezettek. Amikor Jo felért a házikóba, a belső térbe világított, amit egy vastag ág két helyiségre osztott. A ház túlsó végében egy gyerekméretű szék meg egy ránézésre raklapokból épített asztal állt. A szobából két irányba is ki lehetett tekinteni az erdőre, az egyik erkély az idevezető ösvényre nézett, a másik pedig a gyönyörű, erdei vízesésre. Jo a szurdok felé irányította a lámpája fényét, és elképzelte, milyen lehetett a kis Gabe, aki az erdő királyának érezte magát idefenn.

– Furcsa – szólalt meg a férfi a háta mögött.

Jo megfordult. Gabe lámpája a kis asztalt világította meg. A felületén két ceruza volt, egy radír, egy illusztrált mesekönyv és egy rakás fehér papírlap, tetején egy kőnehezékkel. A kövekben rejlő kristályok visszaverték a fényt: Ursa szokása volt ilyeneket gyűjteni.

Jo is megnézte Ursa ceruzarajzait: a legfelső egy rajzfilmszerű vázlat volt egy békáról, alatta egy nagyon valósághű rajz egy újszülött cicáról, az alatt pedig egy harmadik kép. Egy téglalap alakú sírt ábrázolt, amit a gyerek sötét színekkel színezett ki. Egy fehér kereszt állt a halom végében, tábla és szöveg nélkül. A sír egyik oldalára Ursa azt írta: szeretlek, a másik oldalára pedig azt: sajnálom.

– Ez valakinek a sírja – szólalt meg Jo.

– Igen. – Gabe felkapta a rajzot, és alaposan megvizsgálták. Ursa egy csukott szemű, fekvő nőt rajzolt a papírra, akinek vállig ért a haja, még mielőtt egy másik ceruzával sötét földet firkált volna rá.

– Jézusom! – mondta Gabe. – Ugyanarra gondol, amire én?

– Valaki, aki neki fontos volt, meghalt, és ő ezért van egyedül.

A férfi bólintott.

Jo kivette a rajzot Gabe kezéből.

– Vajon miért írta azt, hogy sajnálom?

– Tudom. Nagyon rémisztő – mondta a férfi.

– Csak azt ne mondja, hogy maga szerint képes volt megölni valakit’ az a gyerek.

– Ki tudja, mi történt? Ezért kellett volna azonnal a rendőrségre vinnie.

Jo visszatette a rajzot az asztalra.

– Tudja, nagyon elegem van már a hirtelen támadt erkölcsösségéből. Mintha elfelejtette volna, hogy épp maga javasolta azt, hogy várjunk, amíg többet meg nem tudunk róla.

– Már megint ezt csinálja – sóhajtotta Gabe.

– Mit, mégis mit csinálok?

– Engem támad ahelyett, hogy a problémára koncentrálna.

– Épp maga mondja ezt, aki egyáltalán nem koncentrál a problémára? Úgy hajított ki bennünket, mint a kóbor macskákat, akikkel már nem akar foglalkozni. Bár maga még a macskákkal is jobban bánik.

A férfi közelebb lépett, és egyenesen a nő arcába nézett.

– Ez nem volt szép magától.

– Az sem volt szép, amit tett.

– Valamit tennem kellett. Már így is nagy bajba kerültünk. Hát nem érti, Jo? Letartóztathatnak és börtönbe is dughatnak bennünket gyerekrablásért.

Jo tartotta a szemkontaktust.

– De maga nem ezért dobott bennünket.

A férfi elkapta a tekintetét. És ez sokkal többet elárult abból, amit Gabe titkolni akart a félrenézésével. Ahogy ráébredt arra, hogy Jo vonzódik iránta, úgy döntött, eltávolodik tőle.

Jo nem is gondolkodott, ösztönösen ragadta meg a férfi bicepszét.

– Ne! – mondta a nő.

Gabe visszafordult, arca szoborszerűvé vált.

– Mit ne?

– Ne zárkózzon be előttem! Beszélnünk kell arról, ami közöttünk történik.

A férfi merev arckifejezését rémület váltotta föl.

Legalább tudta, hogy Jo miről beszél.

– Nem lehetnénk őszinték egymással?

Gabe kibontakozott a nő fogásából, és hátrált egy lépést.

– Én őszinte voltam. El vagyok cseszve. Tudja, hogy képtelen vagyok erre.

– Nincs elcseszve.

– Tényleg? – A férfi keresztbe tette maga előtt a két karját. – Sosem voltam még nővel. Ez mennyire számít elcseszettségnek?

– Okos – vágta rá Jo.

Gabe leeresztette a karját.

– Tessék?

– Olyan, mint Ursa. Magas falakat húz maga köré, hogy még azok se kerülhessenek közel, akik egy oldalon állnak önnel.

– És ennek mi köze van mindehhez?

– Azt reméli, hogy megdöbbenek és kiábrándulok attól, hogy egy huszonöt éves fickó még sosem volt nővel. Ezt most azért mondta, hogy megszabaduljon tőlem: ahogy a betegségét is arra használja, hogy távolságot tarthasson.

A férfi állkapcsa megfeszült, majd a lépcső felé pillantott.

– Ne, kérem, ne meneküljön el!

– Meg kell találnunk Ursát – mondta erre Gabe.

– Tényleg csak ennyit tud mondani?

– Mit akar, mit mondjak?

Jo a kislány rajzára nézett, ami a sírhalmot ábrázolta. A halott nőt beborító sötét téglalap az üres urnát juttatta eszébe, amibe az anyja hamvait tették. Miután teljesítette az anyja utolsó kívánságát – a Michigan-tó hideg, fehér habjai közé szórta a hamvakat –, Jo képtelen volt kidobni a dobozt, amiben ott rejlett még néhány halovány porszem. Még mindig megvolt az az urna. Magában hordta az ürességét, az űrt, amit korábban az anyja szeretete töltött ki, és viselte a testén is, ott, ahol korábban a női testrészei voltak.

Gabe vele együtt nézte a sírhalmot.

– Tudja, én is ugyanannyira félek, mint maga – szólalt meg Jo.

A férfi most a rajzról a nőre vetette a pillantását.

– Emlékszem, amikor arról az érzésről beszélt: mintha az emberek „kinyomnák belőlem a szuszt”. Ebben benne van az is, hogy attól fél, az emberek bántani fogják, ha túl közel engedi őket magához.

A férfi csak hallgatott. Hogyan is tudhatta volna, mit válaszoljon, amikor sosem tapasztalta meg, milyen egy másik ember közelsége?

– Mikor azt mondta, sosem volt még nővel, az arra is vonatkozott, hogy még sosem csókolt meg senkit?

– A középiskolában nem tudtam, hogyan közeledjek a lányokhoz. Szociális szorongásom volt.

– Sosem csókolózott?

– Soha.

Ott, ahol álltak, magasan a sötét erdő felett, Jo úgy érezte, mintha megérkeztek volna egy felsőbb szintre, az őszinteség mesebeli tornyába. Ursa arra terelgette őket, amerre akarta, de bizonytalan érzéseik bármelyik pillanatban kibillenthették őket az egyensúlyból. Ursát meg kellett keresniük, igen, de Jo tudta jól, hogy a kislány elrejtőzött valami biztos helyre, és nincs igazi veszélyben. Az egyetlen veszély most az volt, hogy Jo – és Gabe – elszalasztja ezt az alkalmat, és nem látják önmagukat úgy, ahogy Ursa látta őket, aki a maga kis trükkjeivel úgy tudta alakítani a sorsukat ebben a végtelen és csodálatos univerzumban, mintha egy hatalmas ajándékot szeretne átadni nekik.

Jo kikapcsolta a zseblámpáját, és letette maga mellé az asztalra. Majd kivette a lámpást a férfi kezéből, és azt is kinyomta. A férfi remegett és hátrált egy lépést a hirtelen támadt sötétben.

– Mit csinál? – kérdezte Jótól.

– Így könnyebb lesz.

– Mi lesz könnyebb?

– Az első csókod.

20.

NEM VOLT NEHÉZ MEGTALÁLNI GABE-ET a sötétben. A testéből csak úgy áradt a hő – és talán a rettegés is. Amikor Jo Gabe mellkasára simította a kezét, a férfi kicsit hátrahőkölt. A nő tenyere Gabe nyakára siklott. A férfi bőre meleg és nyirkos volt, mint a nyári este körülöttük. Jo ujjai végigszántottak Gabe szakállán, majd az ajka megérintette a férfiét. Amikor a férfi beleengedte magát a mozdulatba, Jo közelebb bújt hozzá. Gabe lezuhanyozott lefekvés előtt, de izmos testének szaga, amelybe finoman az erdő és a farm aromája is belekeveredett, elnyomta a szappan könnyű illatát.

– Szeretem az illatod.

– Valóban?

– Furcsa, de a tested illatától felébrednek a legprimitívebb ösztöneim. – Jo megragadta a férfi pólójának alját, és felhúzta. Az arcát Gabe bőréhez érintette, és mélyen beszívta az illatát. – Mmm…

– Jo…

A nő felnézett az arcába.

– Tessék?

Gabe a szájához érintette a száját. Tökéletes csók volt.

Miután elváltak az ajkaik, Jo a férfihez bújt. Gabe is erre vágyott, szorosan megölelte. Testük tökéletesen egymásba simult, mintha erre vártak volna az út menti első találkozásuk óta. Egymásba olvadtak, és bele az éjszakába. Jo nem gondolta volna, hogy ennyire jól tudja még érezni magát a sötétben.

– Úgy érzed, kinyomom belőled a szuszt? – kérdezte Jo.

– Pont a megfelelő mértékben – felelte Gabe.

De Ursa lélekben ott volt velük. Jót kísértette a sírhalomról készített rajz.

– Bárcsak egész este ezt csinálhatnánk – szólalt meg a nő –, de meg kell találnunk Ursát!

A férfi hátrébb húzódott, de az egyik kezét Jo derekán hagyta.

– Azt hiszem, tudom, hol van. Egy hely van még, ahol nem kerestük.

– Akkor nagyon remélem, hogy ott lesz.

Gabe a lámpák után kutakodott. Jo találta meg őket először, és bekapcsolta az egyiket. A férfi másképp nézett ki a szexuális feszültség első felszabadulása után – mintha valamiképp ellágyult volna, főleg a tekintete –, Jónak pedig megfordult a fejében, hogy talán Gabe is másmilyennek látja most őt. A szemét mindenesetre nem tudta levenni a nőről.

– Szerinted hol lehet?

– A kisházban. Az apám építette, miután a család kinőtte a nagyobbik házat. Lacey gyerekei imádtak egyedül lógni ott, amikor már elég nagyok voltak hozzá.

– Ursa is tud róla?

– Valamelyik nap megmutattam neki. Annak a gyereknek mindig le kell kötni a figyelmét valamivel.

– Hát, az biztos.

Gabe a lépcsőn lefelé fogta Jo kezét, majd amikor leértek, csak vonakodva engedte el. A szédült magasságból leereszkedtek a puha erdei talajra.

– Erre – szólalt meg a férfi.

Elhaladtak a GABE TANYÁJA tábla mellett, és egy új ösvényen indultak el. Pár perc múlva a nő meglátott egy kis házikót Gabe lámpájának fényében. A rusztikus, bádogtetős szerkezet a nyári táborok faházait juttatta eszébe. Natúr, festetlen cédruszsindelyekből készült, és faoszlopokon állt, körülbelül egyméteres magasságban.

– Ez gyönyörű! – mondta Jo. – Ki gondolná, hogy egy irodalomprofesszor ilyen szép dolgokat tud építeni?

– Arthur Nash igazi reneszánsz ember volt. Mindenféléhez értett.

Jo követte a férfit a falépcsőn. Odafent egy szúnyogháló ablakos veranda fogadta őket két, az erdőre néző hintaszékkel. Gabe lassan kitárta a faajtót. A rozsdás vasalat nyikorgott a ritka használattól. Az ajtó egy kis nyitott térbe vezetett, ahol egy asztal volt székekkel, amögött pedig két hálóhelyiség. Gabe bevilágított a bal oldali szobába, míg Jo a jobb oldaliba kukkantott be.

– Itt van – mondta a férfi.

Jo odament, és látta, hogy Ursa az oldalán fekszik összegömbölyödve az emeletes ágy alsó szintjén. Még mindig a kék, virágmintás pizsamát viselte, amit fürdés után felvett, és magával hozta az afgánszőnyeget is a verandáról, hogy párnaként használja. A szemhéja megremegett, miközben álmodott.

– Ne mondj neki semmit a sírrajzról! – suttogta Jo. – Legalábbis ne ma este!

Gabe bólintott.

Jo kikapcsolta a zseblámpáját, és leült az ágy szélére. Megsimította Ursa haját.

– Na, gyerünk, Nagy Medve, ébresztő! – búgta.

Ursa beszédes, barna szeme kinyílt, és az első szavaival el is árulta, mi volt a szökése fő oka:

– Gabe is itt van?

– Itt vagyok – mondta a férfi. Odasétált, vigyázva, hogy ne világítson a kislány szemébe. – Jo meg én úgy döntöttünk, mostantól egy lezárt kutyahordozóban fogsz aludni.

Ursa felült.

– Nem fogok.

– Majd megszokod.

A kislány álmosan mosolygott.

Gabe úgy guggolt le a gyerek elé, mint amikor Ursa a pataknál tévedt el néhány nappal ezelőtt.

– Mássz a hátamra, és hazaviszlek!

– Az túl messze lenne – jegyezte meg Jo.

– Akkor elviszem a kocsidig, és hazamegyek veletek.

– Tényleg eljössz? – derült fel a kislány.

– Aha. Mássz csak fel! A Gabriel Expressz máris indul.

Ursa a férfi hátára kapaszkodott.

– Nahát, most már ezt is lehet! – motyogta Jo. – Ez meg hogy történhetett?

Gabe nem tudta elfojtani a mosolyát, ami még a szakáll mögött is jól látszott. A férfi elindult a kislánnyal, Jo pedig összehajtogatta a szőnyeget, és utánuk ment. Gabe a kocsi hátsó ülésére helyezte a kislányt, aztán beült mellé.

– Biztos vagy benne, hogy itt hagyhatod az anyukád? – kérdezte Jo. – És ha ki kell mennie a vécére?

– Hála istennek arra még egyedül is képes. Bár az egyensúlyérzéke egyre rosszabb, és nem hajlandó használni a járókeretet, amit Lacey vett neki.

Jo a visszapillantó tükörből a férfira nézett, miközben beindította a kocsit. Ursa Gabe mellkasához bújt, ő pedig átölelte a karjával. Jo legszívesebben őket nézte volna, de az út nagyon hepehupás volt előtte.

– A fenébe! – csattant fel, amikor az alvázat végigkarcolta valami. – Ez az út fogja tönkretenni anyám kocsiját.

– Az övé volt? – kérdezte Gabe.

– Igen.

Jo a Turkey Creek Roadra fordult, majd átértek a Kinney-telekre, ahol a verandára bezárt Kis Medve már lármásan ugatva várta őket.

Gabe bevitte Ursát a házba. A kanapéra akarta fektetni, de a kislány felült.

– Aludnod kell – mondta a férfi.

– Ne menj el! – kérlelte a gyerek.

– Itt leszek. Aludj csak!

Ursa a párnára hajtotta a fejét, Gabe pedig betakarta a paplannal. Jo csak a tűzhely feletti villanyt kapcsolta fel, így mindenhol sötét volt.

– Miért vagy most megint ilyen kedves? – kérdezte Ursa a férfitól.

– Mindig kedves vagyok.

– Nem mindig.

– Csukd be a szemed!

Gabe a kanapé szélén ült, karja a gyerek felsőtestén pihent, amíg Ursa el nem aludt. Jo egy széken gubbasztott mellettük. Amikor Ursa légzése mély és szabályos lett, Gabe a bejárati ajtó felé intett. Kimentek a hűvös házból a füllesztő erdei levegőre.

– Hazaviszlek – ajánlotta Jo.

– Inkább sétálok egyet – mondta a férfi.

– Le kell vezetni az első csók utáni energiát?

– Hát, ha arról lenne szó, akkor legalább ötven kilométert kellene gyalogolnom.

– Nekem is. Talán egy jóéjtpuszi segít majd. – Azzal Jo átölelte a férfit, és többet adott neki egy puszinál.

– Azt hiszem, ez csak rontott a helyzetemen. – Gabe szorosan tartotta a nőt, és a válla fölött a házat nézte. – Olyan furcsa, hogy most már szívesen jövök ide! Pedig korábban utáltam ezt a házat. Nem is jártam erre évekig azelőtt, hogy megkértél, hozzak át tojást.

Jo kibontakozott az ölelésből.

– És miért utáltad? Azt hittem, jóban voltál a Kinney-kkel.

– Nem igazán.

– Azt mondtad, George Kinney sokat tanított neked a vízi rovarokról.

– Ez így van.

– Az anyád viszont láthatóan kedvelte, szóval, úgy sejtem, az apád lehetett az, aki nem bírta.

– Arthur és George furcsa, kutya-macska barátságban álltak.

– Miért?

– Arthur magabiztos entellektüel típus volt, és mindig így is viselkedett. Muszáj volt, hogy ő legyen a legokosabb a szobában, aki a legszellemesebben tud sziporkázni, bármilyen témáról legyen is szó. George ugyanolyan művelt és magabiztos volt, mint ő, de csöndesebb alkat. Nem tudom, most milyen, de amikor én gyerek voltam, George Kinney… mintha az univerzum minden titkát ismerte volna, de túl kényelmes volt ahhoz, hogy megossza ezt a tudást.

– Lassú víz partot mos?

– Pontosan. Arthurt pedig bosszantotta George csöndes természete. Alattomos piszkálódásokkal próbálta aláásni a tekintélyét, és úgy tett, mintha csak viccből csinálná. Gyakran mondogatta például, hogy George csak egy „bogárgyűjtő” az Illinois-i Egyetemen, míg ő irodalomkutató a Chicagói Egyetemen.

– Jézusom, szegény George!

– Nem kell őt sajnálni. George nem vette magára a sértéseket. Vele nevetett, amitől aztán Arthur úgy jött ki a szituációból, mint egy komplett seggfej. Végül mindig George kerekedett felül. Arthur uralta a társasági eseményeket a szellemes történeteivel meg az intellektuális vitáival, miközben George csöndesen maga köré gyűjtötte a szoba legokosabb embereit, és csak velük osztotta meg gondosan megválogatott szavait.

– Nem kellett megdolgoznia a figyelemért.

– Így van.

– Ezért szakadt meg a barátság az apád és George között?

– Arthur haláláig barátok voltak.

– Akkor meg miért utálod ezt a házat?

A férfi elgondolkodva nézett az erdő felé.

– Láttad a régi temetőt a két telek között?

– Gyerekkorodban azt hitted, kísértetek járnak ott, vagy mi?

Gabe szárazon elmosolyodott.

– Ja, úgy is fogalmazhatunk, hogy kísértetjárta.

– Komolyan? És mi a szellem neve?

A mosoly elillant.

– Hozd a zseblámpádat, megmutatom.

21.

JÓNAK ALUDNIA KELLETT VOLNA, de meg akarta tudni, milyen titokzatos dolog váltotta ki Gabe hangulatváltozását. Megnézte, hogy Ursa alszik-e, majd fogott egy zseblámpát, és be is kapcsolta, amikor odaért az ösvényen várakozó Gabe-hez.

– Erre! – mutatta a férfi, és az erdő felé vezette Jót.

Kis Medve a farkát csóválva követte őket. Még ilyen későn is kész volt a játékra.

Gabe a temetőhöz vezető út nyugati oldalát világította meg a lámpájával.

– Rég nem jártam erre, de azt hiszem, itt lesz valahol.

Sűrű növényzeten keltek át, ahogy letértek az útról. De amint mélyebbre jutottak, az erdő szellősebbé vált, és már könnyebben tájékozódtak.

– A szüleimmel iskolaidőben havonta legalább egy hétvégén eljöttünk ide, a nyarakat pedig szinte végig itt töltöttük – mesélte Gabe séta közben. – George meg a felesége, Lynne nem járt ki olyan gyakran a telekre, de gyerekkoromban azért sűrűn láttam őket.

Egy idő után folytatta:

– Tizenegy éves voltam, amikor feltűnt, hogy anyámnak és George-nak van egy furcsa, belsős poénja, amit csak ők értenek. Szinte mindig anyám kezdte. Amikor George-hoz beszélt, folyton a remény meg a szeret szavakat használta.

– Azt hiszem, nem értem.

– Mondjuk, ha George mondott valamit, ő azt felelte rá, hogy: Az ember mindig reménykedik, vagy azt, hogy: Milyen szép ma a naplemente, te is szereted nézni?

– Ez fura – jegyezte meg Jo.

– Az, és nagyon kíváncsivá tett. – Átléptek egy kidőlt fát. – Elkezdtem figyelni őket. A legtöbb felnőtt nem is tudja, hogy a gyerekek mindent hallanak, és hogy milyen sok mindent megértenek.

– Az biztos.

Gabe megállt, és körbekémlelt a lámpával, mintha nem tudná pontosan, merre menjenek. Egy kőrakást vett észre tőlük balra.

– Szóval minél többet hallgatóztam, annál több minden kezdett zavarni.

– Hűha!

– Ja, hűha! Tizenkét évesen már meggyőződésem volt, hogy viszonyuk van. Azon a nyáron lenn voltam a pataknál George-dzsal, rovarokat figyeltünk meg, és megjegyezte, hogy nagyon álmos, mert előző este nem tudott aludni.

– És?

– Anyám is gyakran panaszkodott álmatlanságra, és azt mondta, hogy csak egy dolog segít rajta olyankor, ha elmegy, és tesz egy hosszú sétát.

– Ez azért még nem elég bizonyítéknak.

– Tudom. De pár héttel később felfedeztem egy új cserjést a Nash- meg a Kinney-telek között. Mindig is az utat használtam, ha a Kinney-házba mentem, és főleg biciklivel jártam.

– Itt találtad azt a cserjést?

– Igen, itt bukkantam rá. – Gabe bal felé irányította a fényt, megvilágítva egy sor sírkövet. – A tizenkilencedik században egy kis templom állt itt, és néhányan itt temetkeztek, amíg az épület 1911-ben le nem égett.

A sírok felé indultak. Gabe a legmagasabb fejfát világította meg. Egy fehér kőből készült kereszt volt, amiről Jónak azonnal Ursa rajza jutott eszébe. Az idők során megkopott kissé, de még olvasható volt rajta a felirat. A feszület közepébe a következőket vésték: HOPE LOVETT, 1881. aug. 11. – 1899. dec. 26.

– Hope Lovett – olvasta Jo.

– Látod a kapcsolatot? A Hope reményt, a Love szeretetet jelent.

– Értem, de biztos vagy benne, hogy ennek köze van az egészhez? Talán csak véletlen egybeesés.

– Én is ezt hittem, de aztán végül úgy döntöttem, hogy biztosan köze van ahhoz a közös nyelvhez, amit anyám meg George használ.

– Lehet, hogy… – Jo nem akarta kimondani.

– Itt találkoztak?

– Lehetséges?

– Mindenképp ki akartam deríteni – folytatta Gabe. – Másfél héttel azután, hogy felfedeztem ezt a helyet, George és Lynne visszatértek a telkükre, és szokás szerint átjöttek hozzánk vacsorázni meg iszogatni. Egész este nyitva tartottam a fülem, de nem hallottam semmi olyat, amire számítottam, csak amikor George meg a felesége már indulni készült. Anyám meg George kimentek a házból, nem várták meg apámat és Lynne-t. Kisurrantam, és leültem a veranda hintájába, hogy halljam őket. George arról beszélt, hogy mennyire meleg van, mire anyám azt felelte: Remélem, ma este esni fog, és az lehűti kicsit a levegőt. George elmosolyodott, de nem mondott semmit. Te is szereted az éjszakai viharokat?, folytatta az anyám, mire George azt felelte: Igen.

– Ez lett volna a kód arra, hogy találkozzanak ennél a sírkőnél?

– Hát persze.

– Olyan gyerekesen hangzik! Nem lehet, hogy csak a túlfűtött, tizenkét éves képzeletedben volt viszonyuk?

– Meglestem őket.

– Hogyan?

– Felállítottam a sátramat az erdőben, a vízesés mellett. Addigra már meguntam a kis faházat meg a lombházat is.

– Kiosontál, hogy a sátorban aludj, aztán meg lejöttél ide?

– Nem kellett kiosonnom. A szüleim hagyták, hogy szabadon belakjam az egész telket. – Gabe a közeli kövek felé világított. – Azok ott valószínűleg a régi templom alapjai lehettek. Onnan lestem ki őket. – A férfi a magas kövekhez ment, Jo pedig követte. – Látod, milyen jól rá lehet innen látni a helyre?

– Látom. Na és mi történt utána? Folytasd, meghalok a kíváncsiságtól!

– Naplemente után nem sokkal értem ide, és várakozni kezdtem. Hoztam magammal vizet, rágcsálnivalót meg egy keresztrejtvénykönyvet, mert tudtam, hogy valamivel ébren kell majd tartanom magam.

– Komolyan keresztrejtvényt fejtettél, miközben azután nyomoztál, hogy félrelép-e az anyukád?

– Apám meg én imádtuk a keresztrejtvényeket. Igazi stréber voltam.

– Na, de mi történt itt?

– Öt perccel éjfél után láttam, hogy a házunk irányából valaki zseblámpával közeledik. Anyám volt az. Takarót hozott, és azt a virágos ruhát viselte, amit mindig is szerettem rajta.

– Ó, istenem!

– A takarót ráterítette Hope sírjára, és a Kinney-telek felé nézelődött. Körülbelül öt perccel később egy másik fény bukkant fel, ezúttal az erdő másik vége felől, ahol a Kinney-ház van. Anyám a földre rakta a lámpáját, ami így a fehér keresztet világította meg. És akkor megjelent George Kinney, kezében egy régi petróleumlámpával. Letette a lámpását, és megcsókolták egymást.

– Gabe, annyira sajnálom!

A férfi meg sem hallotta. A fehér keresztet bámulta.

– Anyám azt mondta: Hope szellemének már hiányoztunk, és miután kigombolta az öreg nadrágját, George megmutatta, milyen sok érzés lakozik benne…

– És te mit csináltál?

– Mit tehettem volna? Csapdába estem. Elég lett volna egy apró mozdulat, és meghallják a recsegő leveleket meg ágakat. Nem tehettem mást, néztem őket. – Gabe ismét a keresztre pillantott. – Aznap este sok mindent tanultam a szexről. Mindenfélét bemutattak, amit csak el tudsz képzelni.

Jo kinyújtotta a kezét.

– Menjünk!

– A legjobb részt még nem is hallottad – folytatta Gabe olyan gúnyos, keserű hangon, ami teljesen idegen volt tőle. – Beszélgettek utána. Először semmi érdekes nem hangzott el, de aztán George azt mondta: Tudsz róla, hogy Gabe meg én megint mintát gyűjtöttünk a pataknál? Csillapíthatatlan a természet iránti kíváncsisága. Mire anyám azt felelte: Az alma nem esik messze a fájától, ugye? Úgy örülök, hogy néha a fiaddal tudsz lenni?

Jo meg akarta ölelni Gabe-et, de mintha egy darab fához ért volna. A férfi nem tudta levenni a szemét a keresztről. Jo a kezével próbálta elfordítani a fejét, de nem moccant.

– Kiderült, hogy mindenki tudja – mondta Gabe. – Az arcom az övé. Azért növesztettem a szakállt, hogy ne kelljen minden egyes nap őt látnom a kibaszott tükörben. Azóta nem láttam a saját képemet, hogy szőr nő az arcomon: vagyis tizenhat éves korom óta.

– Az apád is tudta?

– Biztosan. Nyilvánvaló volt, hogy viszonyuk van. Én tizenkét évesen jöttem rá úgy, hogy fogalmam sem volt arról, hogy létezik ilyesmi. És hát tényleg teljesen úgy nézek ki, mint George. Az egyetlen, aki valószínűleg nem tudott róla, az Lynne volt, George felesége. Nem volt a legélesebb elme, és azt hiszem, George részben ezért is fordult anyámhoz. Katherine okos és körmönfont nő. Lacey nagyon hasonlít rá.

– Lacey is tudja?

A férfi végre ránézett.

– Hát persze. Ezért gyűlöl engem annyira. Ő apánkra hasonlít, erős álla és orra van, én meg George szabályosabb vonásait örököltem. Aznap este jöttem rá, hogy miért kínoz engem a nővérem a születésemtől fogva.

– Nem hinném, hogy csak a külsőd miatt.

– Nem. Én vagyok Katherine és Arthur bűnének bizonyítéka. Lacey tisztelte az apját, és gyűlölte azt, hogy megmaradt a barátság közte meg George között úgy is, hogy a férfi a feleségét dugta. Rossz volt nézni, milyen szánalmas ember lett Arthurból.

– És beszéltél erről valaha Lacey-vel?

– Ma mondtam el ezt bárkinek először.

– Miért nem meséltél róla a pszichológusodnak, amikor idegösszeomlásod volt?

– Minek meséltem volna?

– Hogy segítsen megbirkózni ezzel. Mielőtt megtudtad, hogy George az apád, kedvelted őt. Ő meg anyád sosem akarták, hogy lásd, mi van közöttük.

– Én viszont láttam! És amikor végre befejezték, tudod, mit csináltam? Hánytam. Két teljes napig ki sem tudtam kelni az ágyból. Nem értették, mi bajom, mert nem volt lázam.

– Hát ekkor kezdődött.

– Micsoda?

– Hogy az ágyadat használd arra, hogy kizárd a világot, amikor túl soknak érzed.

Gabe ránézett. Ursa úgy fogalmazott volna, hogy „a tekintete villámokat szórt”.

– Lehet, hogy az egésznek ahhoz az éjszakához van köze – mondta a nő.

– Persze, neked meg sosem volt rákod. Csak azért vágattad le a melled, hogy szenvedhess.

– Gabe!

– Látod, milyen érzés? – A férfi elindult.

– Nem azt mondom, hogy nincs depressziód – mondta Jo a férfi hátának. – Az okáról beszélek. A depressziót okozhatják a gének, a környezeti hatások és a kettő együtt is.

Gabe csak ment tovább.

– Ezt nem hiszem el! Már megint ezt csinálod. Ezért hoztál ide, és mesélted el nekem a történetet, hogy aztán még egy okod legyen eltolni magadtól?

A férfi teste eltűnt a fák között, a lámpájának fénye ugyanúgy elhalványult, mint ő maga. Jo Hope Lovett sírjához sétált, és megvilágította a keresztet. Hope tizennyolc évesen halt meg, egy nappal karácsony után, épp az új évszázad küszöbén. Ennél szomorúbb már nem is lehetett volna. Furcsa, hogy egy szerelmespár ezt a helyet választja találkozóhelyéül.

Vagy talán mégsem. Katherine költő volt. Talán egy metaforát látott benne – a remény és a fiatalság újraéledését –, miután minden álmát feladta a házasságért és a gyerekekért.

Jo a többi sírkő felé irányította a lámpását. Megdöbbent attól, milyen sokan haltak meg csecsemő- és gyerekkorukban. Gyakran melléjük temették a szüleiket is, akik látták meghalni őket. Katherine talán tisztelegni akart előttük. Gabe talán itt fogant meg, miközben Hope szelleme végignézte.

Jo visszaindult George Kinney háza felé, nyomában Kis Medvével. Hajnali három óra negyven volt, mire visszaért, Ursa pedig mélyen aludt. Kizárt volt, hogy Jo egy óra múlva felkeljen. Nem is állította be az ébresztőt.

Nem tudott elaludni: fejében az elmúlt órák eseményei keringtek rendezetlenül. Fél ötkor már nagyon ideges volt. Muszáj lett volna aludnia, és kikapcsolni egy kicsit az agyát. A sírkövek látványa és Ursa eltemetett asszonya árnyékot vetettek a lombházban történt csók emlékére. Mindent elszúrt. Nem kellett volna megcsókolnia Gabe-et. Nem kellett volna megengednie, hogy Ursa itt maradjon. Miért is hagyta, hogy a kutatását megzavarja ez a káosz?

22.

– JO?

Ursa ott állt felette, és még mindig a pizsamát viselte. Jo a telefonra nézett, negyed tíz volt.

– Beteg vagy? – kérdezte a kislány.

– Nem – felelte Jo. – Most keltél fel?

– Igen.

– Biztos te is ugyanolyan fáradt vagy, mint én.

– Hol van Gabe?

– Otthon.

– Azt mondta, itt marad.

– Nem tudott. Nagyon sok dolga van a ház körül. Az anyja pedig beteg, tudod jól.

– Találkozunk ma vele?

– Nem tudom.

Jo felkelt, és kávét meg reggelit készített. Csak tíz óra húszkor tették ki a lábukat otthonról. Amikor meglátta Gabe-et a Turkey Creek Road kellős közepén, Jo lelassított. A férfi kesztyűs kezében fémgereblyét fogott, a ruháját átitatta a veríték. Gabe felnézett, és amikor észrevette őket, nagyon meglepődött. Jo leállította a kocsit, tekintete a megdöbbentően fehér útfelületre siklott: a földet meg a gyökereket új, fehér kavics fedte vastagon. Kitárta a kocsi ajtaját.

– Egy kicsit késésben vagy – szólalt meg a férfi lihegve, ingujjába törölve gyöngyöző homlokát. – Azt hittem, már rég dolgozol.

– Kellett egy kis pluszalvás.

– Ismerem az érzést. – A férfi az út felé intett az állával. – Na, mit szólsz?

– Egész délelőtt ezt csináltad?

– Egy részét a fickó csinálta, aki kiszállította az anyagot. Én pedig elgereblyéztem, és visszavágtam a fákat.

– Be kell szerezned egy új TILOS AZ ÁTJÁRÁS-táblát is, ha fel akarsz zárkózni az újításhoz.

– Vagy lecserélhetem egy ÜDVÖZÖLJÜK táblára – mondta Gabe, és gyors pillantást vetett Jo arcvonásaira. Majd a hátul ücsörgő Ursára nézett. – A szökött nyuszi hogy van?

– Jól – válaszolta a kislány. – Tetszik az új út.

– Majd egyszer próbáld ki!

– Gabe-bel vacsorázhatunk ma? – kérdezte Ursa Jótól.

Jo és Gabe egymásra néztek.

– Sajnálom, hogy úgy elszaladtam – mondta a férfi, és közelebb lépett.

– Én is sajnálom… amit mondtam.

– Ne, semmi okod rá! – Gabe hátrált egy kicsit, és kesztyűbe bújtatott kezével a gereblyére támaszkodott. – Akkor, vacsora?

– Későn érünk vissza, mert be kell hoznom magam.

– Akkor eszem valami könnyűt anyámmal. – Jo nem reagált azonnal, így Gabe még egy lépést hátrált. – Szólj majd, ha mehetek! Most pedig szerintem siessetek.

Jo bólintott, és beindította az autót. A North Fork és a Jessie Branch mentén dolgoztak. A Summers Creek volt soron, de amikor odaértek, Jo látta, hogy nyugat felől sötét viharfelhők érkeznek.

– Pont olyan az ég, mint aznap, amikor Gabe-bel voltunk itt – jegyezte meg Ursa.

– Tudom. Azt mondják, a villám nem csap kétszer ugyanoda, de én nem akarok kockáztatni.

Jo kifarolt az árokból.

– Hová megyünk?

– Haza. Nem tetszik nekem az a felhő.

Már hazafelé tartottak, amikor a vihar elkezdődött. Jónak félre kellett állnia, mert nem látta az utat a zuhétól. Ursának rettenetesen tetszett a látvány. Amíg vártak, Jo megtanította a gyereknek, hogyan kell kiszámolni a villámlás és a mennydörgés közt eltelt másodpercek alapján, mennyire van messze a vihar epicentruma.

Háromnegyed ötre értek a Turkey Creek Roadra, az időjárás addigra kissé javult. Ahogy az várható volt, amint közeledni kezdtek a Nash-birtokhoz, Ursa könyörgőre fogta:

– Gabe-bel vacsorázunk? Azt mondta, szóljunk neki, ha jöhet.

Jo megállította a kocsit, és gondolkodóba esett az élénk, fehér út láttán, ami a tanya felé vezetett. Gabe üzenete világos volt. A kapcsolatuk azonban még mindig titkolózással járt. Ha pedig Jo tovább akar menni, ahhoz kicsit jobban kellene látnia az előtte húzódó utat. Végül a Honda a Nash-tanya felé indult el.

– Hurrá! – kiáltott fel Ursa.

Kétszer olyan gyorsan lehetett eljutni a faházhoz, mint korábban.

– Bukj le! – szólt hátra Jo, amikor leparkolt Gabe platós kocsija mellett.

– Miért? – kérdezte Ursa.

– Tudod jól, miért! Nem akarom, hogy Katherine meglásson. A végén még elmondja Lacey-nek, hogy itt voltál.

Ursa lefeküdt, hogy az ablakokból ne látszódjon.

– Öt perc, és itt vagyok – mondta Jo.

– Olyan soká?

– Maradj fekve!

Jo felsietett a verandalépcsőn, és bekopogott. Gabe nyitott ajtót, a házból pedig sült marhahús kellemes illata áradt. A férfi most is a rózsaszín kötényt viselte.

– Megcsókolhatom a szakácsot? – kérdezte a nő.

Gabe elmosolyodott, de aggódva hátrapillantott, mielőtt engedte volna, hogy Jo puszit nyomjon a szájára.

– Gondolom, a vihar miatt jöttetek haza korábban – szólalt meg a férfi.

Jo bólintott.

– A Summers Creeknél voltunk, amikor láttuk, hogy közeledik.

– Nem csodálom, hogy visszaindultatok.

– Már ettél? – kérdezte Jo.

– Épp most készül a vacsora, de utána át tudok menni.

– Jól hangzik. Szereted a grillezett mahit? Azt sütök ma Ursának, mert még sosem kóstolta.

– Szeretem a grillezett mahit, igen.

– Anyukád a konyhában van?

– Igen, miért?

– Szeretnék köszönni neki.

– Nem kell – felelte Gabe, és elállta az utat a testével.

Jo kikerülte, és bement a házba. Gabe anyja a konyhaasztalnál ült, és amikor meglátta Jót, elmosolyodott.

– Hogy van, Katherine? – kérdezte Jo.

– Jól – válaszolta a nő. Jo munkásruháját és kócos haját tanulmányozta. – Hogy halad a madárkutatással?

– Jól. Említette Gabe, hogy ő is járt kinn velem a terepen nemrég? Még fészket is talált.

– Komolyan? – csodálkozott az asszony, és Gabe-re pillantott.

Amikor Jo felé nyúlt, Gabe ki akart térni előle, de a nő elkapta a derekát, még mielőtt a férfi eliszkolhatott volna.

Katherine kék szeme élesen megvillant.

– Kölcsönkérhetem a fiát ma estére? – folytatta Jo. – Áthívtam magamhoz vacsorára.

– Ó… igen… persze, nem gond – felelte a nő.

Jo csókot nyomott Gabe szakállas arcára.

– Hatra át tudsz jönni?

– Persze – válaszolta a férfi feszülten. Tisztában volt vele, hogy az anyja árgus szemmel figyeli a nő minden bensőséges gesztusát. Amikor Jo elengedte, Gabe a tűzhelyhez lépett, és elfoglalta magát az egyik sistergő serpenyővel.

– Még egy kérésem lenne – szólalt meg Jo –, és remélem, nem tűnök nagyon erőszakosnak.

Gabe megfordult, az arcára kiült a rémület.

– Gabe mesélte, hogy verseket ír…

– Miért kellett mesélned erről? – fordult az asszony Gabe-hez.

– Szívesen elolvasnám őket – fejezte be a mondatot Jo. – Kölcsönkérhetném a két megjelent kötetét?

Katherine keze még erősebben reszketett, mint eddig, talán felindultságában.

– Bizonyára szebbeket mondott a versekről, mint amilyen jók valójában.

– Biológus vagyok, úgyhogy ezt nem tudom megítélni. Csak szívesen olvasnék olyan verseket, amelyek ezen a helyen születtek. Írt valaha a dél-illinois-i természetről?

– Írtam – felelte az asszony. – Még néhány madár is szerepel a verseimben. Az egyik egy fészekről szól, amit találtam.

– Milyen madáré volt?

– Pápaszemes lombjáróé.

– Imádom a verebeket. Én is találtam egyet múlt hónapban.

– Hát, az jó – felelte a nő, majd Gabe-hez fordult. – Tudod, hol vannak a pluszpéldányok. Hozz mindkettőből egyet!

Miután a férfi elhagyta a szobát, Katherine feltette a nagy kérdést:

– Na, és mi történt azzal a kislánnyal, aki korábban erre kószált?

– Még mindig megjelenik néha – válaszolta Jo.

Gabe visszatért, és átnyújtotta Jónak a két puha fedeles könyvet. Az egyiknek Hallgatag teremtés volt a címe, a másiknak Hope szelleme. Gabe figyelte, Jo hogyan reagál a második cím láttán.

– Köszönöm – mondta Jo.

– Megtarthatja őket – legyintett Katherine. – Senkinek nem kell, nekem meg pláne nem.

– Hm, azt hiszem, mi vagyunk önmagunk legszigorúbb kritikusai. Most inkább hagyom magukat vacsorát készíteni, nehogy odaégjen valami. Szép estét kívánok, Katherine!

– Szép estét! – felelte az asszony.

Gabe az ajtóhoz kísérte Jót.

– Tudom, miben mesterkedsz, te kígyó – mondta, amikor az ajtón túl voltak.

– Na miben?

– A szövetségeseddé akarod tenni.

– Ha ez egy háború, ki a két ellenfél?

A férfi elgondolkodott.

– Nem tudom… mert te is ugyanolyan körmönfont vagy, mint ő.

– Miért nevezik a férfiak az okos nőket folyton körmönfontnak?

– Jó, akkor te is ugyanolyan okos vagy, mint ő.

Jo megcsókolta.

– A szexi szavakat tartogasd későbbre!

23.

GABE MARADÉK SAJTSZÓSZOS KARFIOLT VITT ÁT VACSORÁRA.

– Nem akarok több karfingot! – tiltakozott Ursa. – Jo is erre kényszerített tegnap este!

– De ezen most nyúlós sajt van – védekezett a férfi –, márpedig a nyúlós sajttól minden finom lesz, még a sár is.

– Nem ehetnénk inkább sarat?

– Szeretem az éles eszű nőket – mondta Gabe. – De mostanában csúnyán elszaporodtak körülöttem. – Letette a tál karfiolt a konyhaasztalra. – Miben segíthetek?

– Már megfőztél egy teljes vacsorát – emlékeztette Jo. – Menj csak ki a dögmeleg levegőre, ami a tűztől csak még durvább, és élvezd a hideg sörödet meg az előételt Ursával! Ja, csak Ursának ne adj sört, lécci!

Átnyújtott a gyereknek egy tál cheddar sajttal leöntött rágcsálnivalót.

– Ezeket én csináltam – jelentette ki Ursa.

– Nagyszerűen néznek ki – ismerte el a férfi.

Jo kivett a hűtőből egy sört, kinyitotta, és átnyújtotta Gabe-nek.

– Menj csak! Pár perc múlva elkezdem a grillezést.

– Jo valami mahi nevű ételt készít nekem – mondta Ursa, miután kiléptek az udvarra.

– Hallottam róla. Azt hiszem, az egy nagyra nőtt hernyó – felelte Gabe, és becsukta az ajtót maguk mögött.

Jo megfűszerezte az olvadt vajat, és kivitte a hallal meg a zöldségnyársakkal együtt. Először a nyársakat helyezte a tűz fölé. Amikor már majdnem megsültek, jöhettek a mahifilék, amiket grillezés közben meglocsolt a vajjal. A forróság ellenére odakinn ettek, és a kopott kempingszékeken ültek, amik valószínűleg azóta a ház tartozékai voltak, hogy a Kinney pár ott élt.

– Zuhanyzás után elolvastam anyukád néhány versét – szólalt meg Jo, miután végeztek az evéssel.

– Melyik kötetből?

– A Hallgatag teremtésből. Szeretném kronologikus sorrendben olvasni őket.

– Én csak azt olvastam – jegyezte meg Gabe. – Két évvel a születésem előtt jelent meg.

– A Hope szellemébe bele sem néztél?

– Nem. Azt tizenhárom éves koromban adták ki, egy évvel azután, hogy…

– Mi után? – kíváncsiskodott Ursa.

– Azután, hogy rájöttem, mi az élet értelme – fejezte be a mondatot Gabe.

Ursa a férfi arcát figyelte, próbálta felfogni, mire gondolhat. Olyan volt, mint Gabe gyerekkorában, a felnőtt viselkedés minden apró rezdülésére rá tudott hangolódni. Nem volt értelme titkolni a kettejük közt kibontakozó szerelmet. A kislány már úgyis érezte a változást a levegőben.

– Nahát, üres maradt a tányér! – nézett Jo elismerően a gyerekre. – Még a karfiol is eltűnt.

– A sajttól egész elviselhető lett – mondta Ursa. – Te is önthetnél majd rá, ha karfingot készítesz.

– Köszönöm – fordult a nő most Gabe-hez. – Kissé magasra tetted most a lécet, aminek nem örülök, mert a főzés nem erősségem.

– Nagyon szívesen. De tiltakoznék is: a halad nagyon is finom lett.

– Süthetek mályvacukrot? – kérdezte Ursa.

– Várjunk még egy kicsit! – mondta Jo.

Ursa szomorúan lejjebb csusszant a széken.

– Kérdezni akartam tőled valamit – folytatta Jo.

– Mit?

– Tegnap este, amikor Gabe-bel téged kerestünk, megnéztünk a lombházban is, és láttuk néhány rajzodat.

Ursa testtartása nem változott, az arckifejezése közömbös volt.

– Rajzoltál egy sírt is. Kit temettek a föld alá?

– Egy halottat – felelte Ursa.

– Jó, de kit?

A kislány felült.

– Engem.

– Téged? – szólalt meg Gabe.

– Mármint ezt a testet. Egy halott lány testébe bújtam, nem emlékeztek? – Jo és Gabe várta, hogy ezt részletesebben is kifejtse. – Rosszul éreztem magam attól, hogy ezt tettem. Tudtam, hogy ezen a bolygón az a szokás, hogy a halottakat eltemetik, úgyhogy én is ezt tettem. Lerajzoltam, aztán eltemettem őt, és tettem a sírja fölé egy keresztet is, ahogy a temetőkben szokás.

– És miért írtad a képre azt, hogy „szeretlek”, meg hogy „sajnálom”? – kérdezte Jo.

– Mert szeretem őt. Neki köszönhetem, hogy van testem. És azért kértem bocsánatot, mert a teste nincs eltemetve.

Gabe a homlokát ráncolva Jóra nézett.

– Mit gondoltatok, ki volt az? – kérdezte Ursa.

– Valaki a múltadból – felelte Jo.

– De én nem jártam korábban a Földön. – A kislány lemászott a székről. – Ihatok még egy kis tejet?

– Persze – mondta Jo.

– A válasza kézenfekvő volt – jegyezte meg Gabe, miután Ursa bement.

– Szerintem ideges lett a kérdéstől.

– Lásd be! – nézett rá a férfi. – Túl okos ahhoz, hogy sarokba szorítsd, még ha épp a sarokban áll is.

– Mielőtt elmegyek, mindenképp beszélni akarok vele.

– Mikor mész?

– Körülbelül egy hónap múlva, augusztus elején.

– A fenébe! – súgta Gabe.

– Tudom. Kész mazochizmus volt belekezdeni ebbe az egészbe, nem?

– Ha már erről beszélünk… – Gabe odahajolt Jóhoz, és megcsókolta. – Már majd’ beledöglöttem, annyira vártam ezt. Olyan édes voltál, ahogy a tűz körül szorgoskodtál.

– Igazi ősember vagy.

– Ehhez nem fér kétség.

Ismét csókolóztak.

– Az a halszag sosem fog kijönni a szakálladból – jegyezte meg a nő.

– De mivel egy ősasszony vagy, nem bánod.

– Én nem vagyok ősasszony.

– Nem szereted a szakállt?

– Őszintén szólva nem. Jobban szeretem a borotvált arcot.

Gabe beletúrt az arcszőrzetébe.

– Levághatom rövidebbre.

– Inkább le kellene borotválnod.

– Nem.

– Ülj le! – szólt rá Jo.

– Miért?

– Ülj le!

Ahogy visszaült a székébe, Ursa megjelent a pohár tejével.

– Ha nem borotválod le, én fogom – jelentette ki Jo. És még mielőtt Gabe felállhatott volna, oldalról beleült a férfi ölébe.

– Jo, te mit csinálsz? – csodálkozott Ursa.

– Túszul ejtem Gabe-et. Hozd az ollót meg a borotvát, ott vannak a fürdőszobában.

– Miért?

– Te meg én le fogjuk borotválni a szakállát.

– Komolyan? – kérdezte Ursa.

– Nem – tiltakozott Gabe.

– Szerinted nem nézne ki jobban? – folytatta Jo.

– Nem is tudom… – mélázott a kislány.

– Na, látod? – vigyorgott a férfi.

– De meg akarom tudni! – döntött a gyerek. – Vicces lesz!

– Ursa! Neked az én pártomat kéne fognod! – ellenkezett Gabe.

– Hozom a cuccokat.

A kislány az ajtó felé szökdécselt, a tej kiloccsant közben a pohárból.

– Van egy tubus borotvahab is valahol a mosdó alatt – kiáltott utána Jo. – És hozz egy tál meleg vizet is!

– Jo, ne csináld… – sóhajtott Gabe.

– Te ne csináld! Azt mondtad, azóta nem láttad a saját arcodat, hogy szőr nő a képeden.

– Tudod jól, miért.

– Nem gondolod, hogy túl hosszú ideje bujkálsz már önmagad elől?

– Nem akarom mindennap az ő arcát látni!

– Te nem ő vagy. Amúgy meg anyukád vonásai is tükröződnek az arcodon. A szemed is az övé.

– Tudom. Próbáltam akkora szakállt növeszteni, hogy azt is eltakarja, de nem ment.

Jo megsimogatta a férfi szeme alatti szőrt.

– De majdnem. – Aztán gyengéden megcsókolta. – Engedd meg, kérlek! Ha nagyon nem tetszik, visszanövesztheted majd. – Ismét megcsókolta. – Nem szeretnél ellenállhatatlanná válni a kedvemért?

– Mint George?

– Találkoztam már George-dzsal. Nem igazán az esetem.

– Hol találkoztatok?

– A biológia tanszéken. Professor Emeritus, és bár már nyugdíjba vonult, még mindig kutat.

– Érthető. Haláláig kutatni fog.

– A témavezetőm is ezt mondta róla. A rovarszakértők közt egy igazi legenda..

– Ja, hát itt is az…

Jo megragadta a férfi pólóját, és feljebb húzta.

– A mellkasomat is le akarod borotválni?

– Nem, a mellszőrt szeretem. De ezt le kell venned, különben vizes lesz.

Jo lehúzta Gabe-ről a pólót, amit a székre hajított, majd megérintette a férfi mellizmát.

– Szép – mondta. – Jobban el vagy látva itt fenn, mint én.

– Gyönyörű a tested – válaszolta Gabe.

Jo felállt a férfi öléből.

– Az, te is tudod.

– Ja, és a hegeim tanúsítják, mennyire bátor vagyok, bla-bla-bla.

– Én ilyet nem mondtam.

– Mondhatsz, amit akarsz, nem hiszek neked. Inkább ne is mondj semmit a testemről!

– Ez nem fair.

– Nem mondod!

Ursa visszatért, a borotvahab a mellkasának nyomódott, miközben egy tál vizet egyensúlyozott az egyik kezében, és egy borotvát meg egy ollót tartott a másikban. Jo odasietett, hogy segítsen neki. Letették a cuccokat egy kis műanyag asztalra, ami Gabe mellett állt.

– Kellene egy törülköző is – jutott eszébe Jónak.

– Hozom – felelte Ursa. – De el ne kezdd nélkülem!

A kislány ismét a bejárat felé szaladt.

– Valaki legalább élvezi – jegyezte meg Gabe.

– Próbálom majd a lehető legélvezetesebbé tenni – felelte Jo.

Ursa vissza is jött egy törülközővel, amit Jo a férfi nyakába rakott. Majd leült Gabe-bel szembe egy székre, a lábát pedig széttárta, és közrefogta vele a férfiét. Gabe láthatóan izgalomba jött a széttárt lábak látványától meg a rövid farmernadrágtól, de mindketten tudták, hogy viselkedniük kell Ursa jelenlétében. Jo a kezébe vette az ollót, és a férfi tekintete máris illendőbb területre tévedt.

– Készen állsz?

– Nem – felelte Gabe, mire Ursa felkiáltott:

– Igen!

Jo nyírni kezdte a sötét szőrt, amit a lemenő nap fénye aranybarnára színezett. Óvatosan kellett dolgoznia, hogy meg ne sértse a férfi bőrét, amikor már közelebb férkőzött hozzá. Miután levágta a szakállt, Jo megnedvesítette a szőrt, és megkérte Ursát, hogy rázza fel a borotvahabot. A gyerek egy hatalmas gömböt fújt belőle a tenyerébe.

– Kend be vele alaposan a szőrt! – kérte Jo.

– Ez nagyon vicces – vigyorgott Ursa, és önfeledten kenegette a habot.

– Nem kapok levegőt, hölgyek – szólalt meg Gabe.

Jo a törülközővel letisztogatta a habot a férfi orrjárata elől meg az ajkáról. Majd kezébe vette a borotvát.

– Na, lássuk…

– Csinálhatom én?

– Ki van zárva! – tiltakozott a férfi.

– A borotva csak felnőtt kezébe való – magyarázta Jo.

Ursa közelebb hajolt, hogy jól lássa a pengék első simítását.

– A bőre teljesen egészségesnek tűnik odalenn – jegyezte meg.

– Azt hitted, hogy zöldufó-színem lesz? – csodálkozott a férfi.

– Mivel földönkívüli vagyok, nem lepődtem volna meg.

– Nálatok zöld a lények bőre? – kérdezte Gabe.

– Kívülről úgy nézünk ki, mint a csillagfény.

Jo élvezettel fedezte fel Gabe arcát a szőrzet alatt. A férfi kissé hasonlított George Kinney-re, de sokkal jóképűbb volt nála. A magas homlok, az erős, enyhén kampós orr, a négyszögletes áll George-é volt. A kissé ferde vágású, kék szem azonban Katherine-é, ahogy a szépen ívelő felső ajak és a mosoly vonala is. Jo végigsimította a férfi bal arccsontját, ahol egy heg húzódott körülbelül egy centi hosszan – alig tudott ellenállni a kísértésnek, hogy csókot nyomjon rá.

– Hogy szerezted ezt a heget?

– Sosem fogod elhinni – válaszolta a férfi.

– Hogyan?

– Ollóval a kezemben szaladgáltam.

– Ne!

– De, majdnem szemen szúrtam magam, amikor hatéves voltam.

Ursa fogta a vizes tálat, amiben már túlságosan összeállt a borotvahab meg a szőr, és hozott friss meleg vizet. Miután Jo finom mozdulatokkal végzett az utolsó simításokkal is, fogta egy törülköző sarkát, és letörölgette vele Gabe arcát. A férfi közben mélyen Jo szemébe nézett.

– Nos? – kérdezte.

– Meg kellene téged bírságolni, amiért éveken át takargattad ezt az arcot.

– És kinek fizessek?

– Nekem. – Jo az ölébe ült, átkarolta a férfi nyakát, és megcsókolta.

– Sikerült, sikerült, sikerült! – énekelte Ursa, és a levegőbe öklözve táncolt körülöttük.

– Mi sikerült? – kérdezte Gabe.

– Sikerült elérnem, hogy te és Jo egymásba szeressetek. A kvarkjaim csinálták. Tudtam! Tudtam!

Jo meg Gabe ismét megcsókolták egymást, Ursa folytatta a kvarktáncot, Kis Medve pedig ugatott, és utánozta a gyerek szökdécselését.

– Ha ilyen érzés, amikor az emberből kinyomják a szuszt, akkor nem olyan rossz – suttogta Gabe a nő fülébe.

– Ez a negyedik csoda, az tuti! – jelentette ki Ursa.

– Ez azt jelenti, hogy már csak egy van hátra – mondta Gabe.

– Tudom. Azt valami igazán jóra tartogatom.

Miután elpakoltak és elmosogattak, Gabe meg Ursa nyársalt egy kis pillecukrot. Jo nézte, tetszett neki a férfi új arca és kettejük játékos évődése.

Gabe leült Jo mellé, és megfogta a kezét.

– Nézzétek, skacok! – mondta Ursa. – Csillagokat csinálok.

A nyársbotját újra meg újra a tűzbe tartotta, és mind együtt nézték, ahogy a szikrák hömpölyögve a csillagos, fekete égbolt felé szállnak. Jo is így szeretett volna élni, ahogy Ursa: belefeledkezve minden gyönyörű pillanatba. De minden percre, amit a gyerekkel töltött, árnyékot vetett a jövőjük bizonytalansága. És most már Gabe is része lett ennek a zavaros történetnek, a nyár pedig a végéhez közeledett.

Ursa már pizsamában volt, lefekvéshez készen, amikor Gabe kiment a kocsihoz, és a The Runaway Bunny című mesekönyv ütött-kopott példányával tért vissza.

– Emlékszem erre a könyvre – mondta Jo.

– Minden gyerek emlékszik rá. Az Arhet bolygón is ismeritek? – kérdezte a férfi Ursától.

– Nem – válaszolta a kislány.

– Ezért hívtalak ma reggel szökött nyuszinak.

– Ez kisbabáknak való – jelentette ki Ursa.

– De attól még minőségi irodalom. Apám irodalomprofesszor volt, és imádta ezt a könyvet.

– Komolyan? – csodálkozott Jo.

– Tetszett neki, hogy egyszerre jelenik meg benne a szülők védelmező aggodalma és a gyerek ezzel konfliktusba keveredő szabadságvágya. Gyakran olvasott fel nekem ebből esténként, még akkor is, amikor már nagyobb voltam.

– Nekem az anyukám mesélt belőle – tette hozzá Jo.

– Nyomás az ágyba, kis földönkívüli! – sürgette Gabe a kislányt. – Tanítok valami fontosat az arhetieknek az emberi természetről.

Ursa a kanapéra mászott, és magára húzta a takarót. Gabe felolvasta a kis nyuszi történetét, aki elmondja az anyjának, milyen helyekre bújna el előle, ha megszökne, az anyja pedig minden egyes ötletére különféle módokat talál ki, hogy hogyan találná meg. Jo mindig is szerette, hogy a nyuszimama olyan türelmes benne, és hogy feltétel nélküli szeretettel ragaszkodik a gyerekéhez.

Amikor a mese véget ért, Ursa azt mondta:

– Most már értem, miért hívtál szökött nyuszinak.

– Illik rád ez a név, nem? De ma este maradj szépen az ágyban! Jo meg én túl fáradtak vagyunk ahhoz, hogy megint a keresésedre induljunk.

– Itt maradsz?

– Talán egy kis időre, igen.

– Itt maradok az ágyban, úgyhogy csókolózhattok Jóval.

– Ez nagyon kedves tőled – felelte a férfi.

24.

GABE MÁSNAP IS ÁTMENT HOZZÁJUK VACSORÁZNI – és az azt követő nap is. Ahogy Ursa elaludt, összebújtak Jóval a verandán a két gyertya fényében, amit Ursa még az első közös vacsorájuk alkalmával talált. Bár kettejük közt megoldódott a probléma, azt továbbra sem tudták, mi legyen Ursával. Sőt, inkább csak még határozatlanabbak lettek. A seriff szót már ki sem ejtették a szájukon. Nem beszéltek a kislány jövőjéről, és arról sem, mi lesz, ha Jo visszaköltözik. Első kapcsolatának bűvöletében Gabe olyanná vált, mint Ursa: folyamatosan a jelenben élt, egészen levált a múlttal és a jövővel kapcsolatos gondolatokról.

Jo engedte, hogy a képzelete magával sodorja a férfit. Meg Ursát is. A napi tizenkét óra munka úgy kimerítette, hogy nem sok kapacitása maradt azon tépelődni, mi lesz, ha mindkettőjüket elveszíti. Fáradtan ért haza, alig várta, hogy összebújjon Gabe-bel meg Ursával az ő külön kis szivárványszínű buborékjukban.

A harmadik este, amikor Gabe átjött, Jo Katherine második könyvét, a Hope szellemét vette elő, miután Ursa lefektetése után kiültek a verandára. Gabe grimaszolt, amikor meglátta a kötetet.

– Arra gondoltam, elolvashatnánk belőle néhány verset – mondta Jo. – Azt mondtad, eddig bele sem néztél.

– Megvolt rá az okom.

– Pár vers rólad szól. Szerintem látnod kellene őket.

A férfi a földre lökte a könyvet.

– Nem fogjuk arra pazarolni a drága időnket, hogy az elcseszett családomról beszélgessünk – mondta, majd magához húzta a nőt, és megcsókolta.

– Sok elcseszett család létezik – mondta Jo. – Csak az számít, hogy mennyi szeretet van. – Felvette a földről a könyvet. – Anyukád bátor volt, hogy ki merte fejezni a szeretetét ezekben a versekben. Ha te nem akarod elolvasni őket, akkor majd én megteszem. Csak egypárat.

Gabe úgy ellenkezett vele, mintha egy telemarketinges erőszakos szónoklatát kellene végighallgatnia. Két vers a gyerek Gabe-ről szólt. Katherine metaforákon keresztül utalt arra, hogy a gyerek a szerelme fia, de így, hogy Jo ismerte a sztorit, könnyen tudta értelmezni őket. Olyan erőteljesen jelenítette meg az anyai szeretetet, hogy Jót könnyekig hatotta vele. A harmadik vers arról szólt, mennyire szereti George-ot. A könyv címadó verse, a Hope szelleme Katherine afeletti bánatát fogalmazta meg, hogy felbomlott miatta a család.

Gabe a negyedik vers felolvasása után felhagyott addigi zárkózott viselkedésével. Alig tudta megállni, hogy el ne sírja magát.

– Szerintem ezt azután írhatta, hogy rájöttél, mi van közöttük – mondta Jo. – Tudta, hogy mindent elrontott, és hogy emiatt távolodtál el az apádtól.

– Ő nem az apám.

– Ő a biológiai apád, te pedig a fia vagy. Mind nagyon szerettek téged, Gabe. Mindaz alapján, amit elmondtál nekem, meggyőződésem, hogy Arthur, Katherine és George is szeretett téged. Mind támogattak abban, ami érdekelt, amihez tehetséged volt, amennyire csak lehetett, és ezt tényleg csak a legjobb szülők teszik meg.

– Támogattak, igen – felelte a férfi. – De tizenkét évesen teljesen megváltoztam… miután rájöttem a viszonyra. Ők azt hitték, csak a kamaszkor miatt van, és fogalmuk sem volt, mit kezdjenek velem.

Jo letette a könyvet, és megszorította Gabe karját.

– Később pedig természetesen úgy döntöttek, hogy mentális nehézségekkel küzdök.

– Ezt úgy mondod, mintha már nem értenél egyet velük.

– Melletted sokkal jobban érzem magam. Szerinted ez csak átmeneti?

– Nem tudom.

– Lacey hívott ma.

– Minek?

– Aggódott, mert nem hallott anyáról. Szerintem anyám nem akarta, hogy Lacey megtudja, mi van kettőnk közt. Attól tart, Lacey eljönne, és mindent tönkretenne. Anyám szabályosan kilök az ajtón minden este, hogy jöjjek át hozzád.

– Tudtam én, hogy egy olyan nő, aki sírköveken képes szeretkezni, javíthatatlanul romantikus.

Gabe átható tekintettel nézett rá.

– A szerelem nem bűncselekmény, Gabe.

– Arthur Nashnek fogadott esküt. Jobb lett volna, ha inkább elhagyja, de ő megcsalta. Ráadásul a legjobb barátjával.

– És akkor mi van? Az ő legjobb barátja volt. Az sosem jutott még eszedbe, hogy Arthur elfogadta ezt?

– Ezt nem mondhatod komolyan.

– A poligámia az állatvilágban gyakori, az emberek közt pedig gyakoribb, mint gondolnánk.

– Ahogy a gyerekgyilkosság és a nemi erőszak is. Talán ezeket is nagyra tartod?

Jo a verseskötetre pillantott. Hope szelleme. Hope Lovett 1899 egyik hideg téli estéjén halt meg, tizennyolc évesen. Vajon volt valaha szerelmes? Szerelmeskedett? Ha nem volt férjnél, akkor a kor szokásainak megfelelően valószínűleg nem. A múlt sok férfi költőjétől eltérően Jo semmi romantikusat nem talált egy fiatal szűz lány halálában. Vagy egy fiúéban.

Félretette a könyvet, és felkapta a két gyertyát.

– Gyere! – mondta.

– Hová megyünk?

Jo a házba kísérte a férfit. Elhaladtak Ursa mellett, és bementek a nő hálószobájába.

Jo a padlóra tette az egyik gyertyát, az éjjeliszekrényre a másikat. Amikor Gabe is bejött, Jo bezárta az ajtót.

A férfi az ajtó közelében maradt.

– Mit csinálunk? Nem tudom, hogy…

– Nyugi! – felelte Jo. – Csak lefekszünk ide.

Levette magáról a rövidnadrágot, majd keresztbe tett lábbal leült az ágy szélére, és a férfira nézett. Jón csak egy rózsaszín bugyi és egy fehér, ujjatlan felső volt, Gabe pedig még sosem látta őt fehérneműben. Csak állt ott az ajtónál.

A nő elnyújtózott az oldalára.

– Na, gyere! Nem harapok. Csak akkor, ha szeretnéd.

A férfi elmosolyodott, és tekintete végigsiklott Jo alakján. A nő megpaskolta a matrac másik oldalát, jelezve, hogy Gabe hová feküdjön.

A férfi kibújt a cipőjéből.

– A nadrágot is – szólalt meg Jo.

– Kezdek arra gyanakodni, hogy engem el akarnak csábítani – mondta Gabe.

– Tudod, milyen fáradt vagyok azután, hogy egész nap a terepen dolgozom. Simán lehet, hogy elalszom.

– Jaj, ne aludj el!

A nadrág gyorsan lekerült. Gabe a hátán fekve elnyúlt az ágyon, a nő pedig átkarolta.

– Még mindig haragszol rám? – kérdezte a férfitól.

– Sosem haragudtam.

Jo erre közelebb hajolt hozzá.

– Bizonyítsd be!

Gabe gyengéden megcsókolta, előbb a száját, majd a nyakát. Jo szerette, ahogy kényeztette. Tapasztalatlansága fűtötte a kíváncsiságát, odafigyelt minden apró részletre. Teljesen megbabonázták például a nő vállát beborító szeplők. Közelről nézte a gyertyafényben, és ujjával követte a mintázatot.

– Olyanok ezek a szeplők, mint a Nagy Medve csillagkép.

Jo sosem vágyott még ennyire egy férfira sem. A műtétek semmin nem változtattak. Kivéve egy dolgot. Jo mélyen tudatában volt a szenvedélynek, amit Gabe iránt érzett, a teste és az elméje csodás bizsergésének, amit korábban magától értetődőnek vett.

Lehúzta a férfiról a pólót meg az alsónadrágot, és ráfeküdt Gabe meleg testére.

A férfi átölelte.

– Tudom ám, mire készülsz.

Jo megcsókolta az arcát.

– Na mire?

– Azt hiszed, ha megmutatod, milyen csodálatos a szex, akkor megbocsátok majd anyámnak és George-nak.

A nő lovagló ülésben a férfi hasa fölé helyezkedett, és Gabe szemébe nézett.

– Lehetne úgy folytatni, hogy anyád meg George ne legyenek itt a szobában? – Még mielőtt a férfi válaszolhatott volna, Jo felállt, lekapta magáról a bugyit, és visszaült. – Mit gondolsz?

– Eltűntek… teljesen eltűntek. – Gabe felült, és az ölébe igazgatta a nőt. – És lehetne úgy folytatni, hogy leveszed ezt a pólót?

– Én inkább magamon hagynám.

Gabe a két kezébe vette Jo arcát.

– Úgy akarlak téged, amilyen vagy. Érted, amit mondok?

És Jo ezután hagyta, hogy a férfi levegye a pólóját.

– Semmi nem hiányzik – folytatta Gabe. – Te vagy a legteljesebb lény, akit ismerek. – Óvatosan a nő heges mellkasára helyezte meleg, kissé durva tapintású kezét. – Nagyon érzékeny itt? Szeretnéd, ha nem érnék hozzá?

– Nem zavar, ha téged sem.

Gabe felemelte a kezét, és a mutatóujjával cirógatni kezdte a heget Jo szíve körül. A nő nem látott sajnálatot vagy szomorúságot a tekintetében. Gabe úgy simogatta, mint amikor a csillagokat kötötte össze ujjával a vállán, odaadó szeretettel. Mint aki a teste minden titkát fel szeretné fedezni.

A jobb oldali heghez csúsztatta a kezét, meleg ujjaival cirógatta.

– Bizonyos értelemben ezek a hegek hoztak bennünket közelebb egymáshoz – mondta Jo.

A férfi a szemébe nézett.

– Meg az enyémek. Mi lehetne ennél tökéletesebb?

– Semmi. – Jo gyengéden a matracra tolta a férfit. – Talán csak ez…

25.

JÚLIUS ELSŐ HETÉT mintha egy képzeletbeli helyen töltötték volna. Jo elmerült Ursa örvényében, abban az időtlen csillagspirálban, amit Gabe Végtelen Fészeknek nevezett. Senki nem zavarhatta meg hármójukat ebben a burokban, amit a szeretet épített köréjük. Sem a múltjuk, sem a jövőjük. Jo már nem is nézegette az eltűnt gyerekeket listázó honlapokat, és biztos volt benne, hogy Gabe sem teszi.

De még a galaxisok sem élnek örökké. Először akkor rendült meg az univerzumuk, amikor Tabby telefonált. Az egyik barátnője egy brit fickóval járt, és a férfi most átjött hozzá az Államokba. A pár szeretett volna megszállni Jo és Tabby lakásában, és felajánlották, hogy kifizetik az utolsó havi lakbért. A hír nagyon jó volt, csakhogy Jo dolgai ott voltak a lakásban. Tabby már átköltözött az új házba, amit kivettek pár hete. Jo úgy tervezte, hogy majd a kutatómunka végeztével költözik utána, de így ki kellett vennie egy napot az elhurcolkodáshoz.

Korán befejezte a munkát, hogy még odaérjen Gabe-hez, aki hétfő este szokás szerint tojást árult. A férfi mosolyogva nézte a kék napernyő alól, miközben Jo leparkolt a platós kocsi mögött.

– Milyen hamar végeztél! – jegyezte meg Gabe. – Sürgősen omlettre van szükséged?

– Sürgősen rád van szükségem – válaszolta a nő, majd áthajolt a tojások fölött, hogy megcsókolja a férfit.

– Képzeld – szólalt meg Ursa –, Champaign-Urbanába megyünk holnap, és te is velünk jössz!

– Ácsi! – mondta Jo. – Azt mondtam, megkérdezzük róla.

Gabe tekintetéből elillant a csillogás.

– Miért kell odamenned?

– El kell hozni a cuccaimat a régi albérletből. Találtunk bérlőket.

– És máris be akarnak költözni?

– Igazából már ott laknak, és nem szívesen hagynám ott nekik a dolgaimat.

– És ki tudsz hagyni egy napot a terepen?

– Egy nap szünet még nem vészes. Nincs már annyi aktív fészkem, mint pár héttel ezelőtt.

– De most csak azért kell elmenned olyan messzire, hogy átvigyél néhány dolgot? Tabby nem tudná átvinni őket?

– Nem kérhetem meg erre. És nem csak néhány dolgom van ott. Nem tudnál esetleg velem jönni, hogy segíts?

Gabe úgy morzsolgatta az állát, mintha még mindig lenne szakálla.

– Szeretném megmutatni neked, milyen a környék.

– Találkozhatsz Tabbyvel, és megnézheted azt a gyönyörű házat – mondta Ursa egyik lábáról a másikra táncikálva.

Jo nem tudott olvasni Gabe tekintetéből, de annyit érzékelt, hogy nincs jókedve.

– Beszélhetnénk erről később? – kérdezte végül.

– Persze. Mikor jössz át?

– Talán olyan nyolc körül.

Jo nem lepődött meg azon, hogy a férfi nem volt sehol nyolckor. Csak kilenckor érkezett meg. Miután Ursa elaludt, ők szokás szerint kinn beszélgettek a verandán kettesben.

– Végiggondoltad, hogy el tudsz-e jönni velünk holnap?

– Végig.

– Ez igent jelent?

– Nem hagyhatom itthon anyámat egész napra.

– Ezért akartam minél előbb szólni neked, hogy át tudd hívni Lacey-t.

– Azt hiszem, abban már megegyeztünk, hogy Lacey-t nem hívjuk át többször.

– Csak arról volt szó, hogy nem láthatja velünk Ursát.

– Már túl késő, hogy szóljak neki.

– Igazából nem is gondolkodtál rajta, ugye?

Gabe a szúnyoghálón túli erdőt bámulta.

– Ki kell találnunk, hogyan lehetsz továbbra is az életem része.

– Tudtam – vágta rá Gabe. – Nem csak arról van szó, hogy át kell vinni pár dobozt.

– Hanem miről?

– Azt akarod, hogy költözzek oda én is.

– Tudom, hogy nem teheted meg. Nem kérlek arra, hogy hagyd itt az anyádat meg a farmot. Én csak azt kértem, gondolkodj el azon, hogyan lehetnénk együtt.

A férfi most egészen felé fordult.

– Tényleg erre vágysz?

– Ez, ami köztünk van, nem történik meg csak úgy akármikor. Attól félek, soha többé nem lesz ilyen az életemben.

– Tudom. Én is ettől félek.

– Akkor tegyél valamit azért, hogy megmaradjon! – Átkulcsolta Gabe két kezét. – Kérlek, próbáld meg!

– Ha szerinted ez segít, akkor elmegyek veletek.

– Segít. Nem jöhetek el hozzád mindig a farmra. Szembe kell nézned a világgal.

Gabe feszülten bólintott.

– Ki fog vigyázni anyukádra holnap? – kérdezte Jo.

– Most azonnal felhívom Lacey-t.

– Fél tíz van.

– Nem baj. Ha anyám hívja, mindig azonnal ugrik.

– És akkor most őt hívod? Az anyukádat?

– Nem tudom. – Gabe felállt a kanapéról. – Inkább most hazamegyek, és beszélek az anyámmal. Tudom, hogy ő is azt akarja majd, hogy menjek veled holnap.

Jo is felállt.

– Mert szeret téged.

– Ja.

A férfi arcon csókolta, majd a szúnyoghálós ajtó felé indult.

– Honnan fogom tudni, hogy jössz-e? – kiáltott utána Jo.

– Jövök. Lacey ugrani fog.

26.

GABE NÉZTE, AHOGY MOUNT VERNON ELSZALAD a szeme előtt. Nem sokat szólt azóta, hogy elindultak, Jo pedig úgy vélte, jobb, ha nem erőlteti a társalgást. Valószínűleg egy kellemetlen beszélgetésen volt túl Lacey-vel. A nővére reggel hatkor indult útnak Saint Louisból.

Jo a visszapillantó tükörbe nézett. Ursa még mindig a Tabby számára készített rajzát színezte, ami a cirmos cicáját, Caesart ábrázolta. A kislány előre szólt, hogy sok időbe fog telni, mire a macska minden egyes kis csíkját megrajzolja. Jo nem kételkedett abban, hogy alapos munkát fog végezni.

Gabe a nadrágjába törölte a kezét.

– Jól vagy? – kérdezte tőle Jo.

– Aha – felelte a férfi.

– Az 57-es út biztosan sok emléket ébreszt benned.

– Bizony.

– És inkább jókat?

– Igen, azt hiszem.

Jo ezután békén hagyta a férfit.

Elhaladtak Salem, Farina és Watson mellett, és minél messzebb jutottak a néma csöndben, Jo annál nagyobb bűntudatot érzett, amiért rábeszélte Gabe-et, hogy lépjen ki a komfortzónájából. De tudni akarta, hányadán állnak. Jo sokat várt ettől a kapcsolattól. Ha viszont az út során bebizonyosodik, hogy Gabe nem képes kezelni a külvilágot, akkor Jónak, bármilyen fájdalmas is, el kell kezdenie távolodni a férfitól.

Amikor Effingham határába értek, ahol Jo gyakran megállt az olcsó benzin meg a Necco miatt, Gabe felélénkült.

– Jókat pizzáztunk erre annak idején.

– Itt, az autópálya közelében?

– Nem, kicsit beljebb.

– Hogy találtatok rá a helyre?

– Az apám utálta az étteremláncokat. A helyi étkezdéket szerette, főleg, ha egy-egy kisvárosban jártunk. Még utána is nézett, hogy hol lehet érezni leginkább a helyi hangulatot. Ebben az államban több furcsa piteboltban és régimódi vendéglőben is ettem már.

– Az apád érdekes ember lehetett.

– Szeretted volna.

Jo várta, hogy mond-e még róla valamit, de a férfi ismét elcsöndesedett. A nő a visszapillantó tükörben Ursára pillantott. A kislány elaludt, ami szokatlan volt tőle, hiszen folyton pörgött.

– Ettől az unalmas tájtól még Ursa is elaludt – jegyezte meg Jo. – Már ha a kukorica- és szójababföldet lehet egyáltalán tájnak nevezni.

– Lehet, pláne, ha az ember már rég nem látott ilyet – jegyezte meg Gabe. – Most, hogy az erdőben lakom, egészen elszoktam attól, hogy ilyen sokat lássak az égboltból. Először kisebb sokkot is kaptam tőle.

Egyszer azt mondta, hogy agorafóbiája van. Talán azért hallgatott ennyit. Jo még néhányszor megpróbált beszélgetést kezdeményezni, de miután alig kapott reakciót, feladta.

A terv szerint érkeztek meg Urbanába, dél magasságában. Úgy beszélték meg, hogy a régi albérletben találkoznak Tabbyvel, és Jo cuccait bepakolják az ő Bogarába meg a Hondába. Jo remélte, hogy egy kör elég lesz, mert a harmadik emeletre föl-le mászkálni jól megpakolva elég nehézkes volt.

Amikor Jo megpillantotta az épületet, ahol Tabbyvel másodikos koruk óta laktak, megkönnyebbülést érzett a költözés miatt. Bár a lakásuk kényelmesen közel helyezkedett el a kampuszhoz, a ház ronda volt, a környék pedig túl zsúfolt, márpedig a műtétei óta Jo egy pihentető, szép hely után sóvárgott.

– Nézd, ott van Tabby kocsija! – szólalt meg Ursa.

– Biztos odafenn van – felelte Jo. Átkarolta Gabe derekát, csókot nyomott az arcára, és elindultak felfelé az emeletre. – Éhesek vagytok?

– Én még nem – mondta a férfi.

– Én igen – vágta rá Ursa.

– Az új házban majd eszünk valami szendvicset Tabbyvel.

A maradék lépcsőfokokat Ursa futva tette meg. Felmentek a harmadikra, és a függőfolyosón a 307-es lakáshoz sétáltak. Jo nem akarta a kulcsát használni, inkább kopogott, hátha épp itt vannak az új lakók. Tabby nyitott ajtót, testhez tapadó, hasvillantó, kék csipkefelsőt, zöld katonai nadrágot és elnyűtt, piros Converse cipőt viselt.

– Jojo! Milyen jól nézel ki! – kiáltott fel, és a barátnője nyakába ugrott.

– Köszi. Te is. Tetszik az új szín – felelte Jo Tabby halványkék hajára bökve.

Tabby alig tudta levenni a szemét Gabe-ről, hogy üdvözölje Ursát. Jo nem árulta el a lánynak, hogy magával hozza Gabe-et meg Ursát is, sőt, azt sem, hogy lett egy barátja. Túl bonyolult lett volna elmagyarázni mindezt, pláne így, hogy Ursa is a képben volt. Jo úgy érezte, hogy senki nem értené meg a helyzetét, még azok sem, akik a legközelebb állnak hozzá. És az az érzés is benne volt, hogy ha beszélne az erdei kunyhóban töltött életéről – és rákényszerülne, hogy megvédje azt –, elillanna a törékeny varázslat.

– Ursa! A kedvenc földönkívülim – mondta Tabby, és lehajolt, hogy megölelje a gyereket. – Mi újság, csajszi?

– Minden oké – válaszolta Ursa. – Rajzoltam neked valamit a kocsiban.

– Király! És a közös színünket viseled. – Belecsapott Ursa tenyerébe, amiért a lila pólójában jött.

– Tabby, ő itt Gabe Nash – mutatta be Jo a férfit. – Gabe, ő itt Tabby Roberti.

Gabe arcán feszült mosoly jelent meg, amikor kezet ráztak Tabbyvel.

– Várj csak… Gabe? – szólalt meg Tabby. – A srác Ursa rajzáról?

– Igen, csak szakáll nélkül – felelte Jo.

– Mi borotváltuk le! – jelentette be Ursa.

– Kicsoda? – csodálkozott Tabby.

– Jo meg én. De én csak segítettem. Nem engedték, hogy nálam legyen a borotva.

Tabby nem tudta eltitkolni a döbbenetét. Vagy inkább a sértettségét. Ha Jo olyan közel került egy férfihez, hogy megborotválta az arcát, akkor arról neki tudnia kellett volna. És bizonyára nagyon furcsán hangzott, hogy Ursa is segített neki megszabadulni a szakálltól.

– Szerintem kezdjünk neki – szólt közbe Jo. – Máris őrült meleg van odakinn.

– Szerintem előbb hűtsétek le magatokat a légkondiban – javasolta Tabby. Hátrébb lépett, és a szoba felé terelgette őket. – Kér valaki vizet? Mást sajnos nem tudok felajánlani, mert a hűtőben lévő cucc az új bérlőké.

– Most is itt vannak? – kérdezte Jo.

– Nem, elhúztak, hogy nyugodtan tudjunk pakolni.

– Biztos vagy benne, hogy nem lakják le teljesen a helyet? Nekünk kell vállalni értük a felelősséget.

– Megbízom a csajban. A fiút nem ismerem, de tipikus jól nevelt britnek tűnik. – Az utolsó szavakat eltúlzott brit akcentussal ejtette, amivel megnevettette Ursát.

– Fizettek már? – kérdezte Jo.

– Készpénzben – mondta Tabby. – Szeretnéd használni a mosdót? – fordult Gabe-hez. – Beszélni akarod rólad a hátad mögött Jóval.

A férfi elmosolyodott, aznap először.

– Merre van?

– A folyosón balra az első ajtó.

Ahogy becsukódott a fürdőszoba ajtaja, Tabby bele is kezdett:

– Te ribanc! Mindig te fogod ki ezeket a dögös pasikat. Miért nem meséltél róla?

– Nem voltam benne biztos, hogy összejövünk-e.

A lány felhúzta a szemöldökét, és várta a folytatást.

– Miért, meddig jutottatok el?

– Szerelmesek – szólt közbe Ursa. – És én intéztem, hogy így legyen.

– Az ufóerejével – tette hozzá Jo egy kacsintás kíséretében.

– Igenis így volt! – erősködött a kislány.

– Nem érdekel, hogy történt. Tényleg igaz? – suttogta Tabby.

Jo a fürdőszoba irányába nézett.

– Figyelj, erről most nem beszélhetek.

– Na jó – válaszolta Tabby. Megragadta Jo felsőjét a nyaka alatt. – De később kiverem belőled az összes részletet. Értetted?

– Aha.

Tabby elengedte Jo felsőjét, és erősen átölelte a barátnőjét.

– Örülök neked, Jo.

A fürdőszoba ajtaja ekkor nyílt ki.

– Tud bendzsózni is? – súgta Tabby a fülébe.

– Fogd be!

Jo a folyosóra sietett, és kézen fogva visszakísérte Gabe-et a szobába. Majd egy nagy halom ruhát nyújtott át neki, és leküldte a kocsihoz. Jo is felkapott egy nagy rakással, és követte őt, mielőtt Tabby sarokba szoríthatta volna, hogy még több kérdést tegyen fel.

Így, hogy mind a négyen beálltak dolgozni, kevesebb mint egy óra alatt levitték Jo cuccait a két autóba. Elindultak az új házba, és Jo körbevezette Gabe-et, amíg Tabby és Ursa szendvicseket és limonádét csinált. Végül Jo a hátsó udvart is megmutatta a férfinak.

Gabe végigsimította egy vörös liliom szirmait.

– Ez a hely nagyon illik hozzád.

– Egyszer majd szívesen élnék az erdőben, mint te. De ha egy városban kell laknom, akkor ez a kert pont megfelel.

– Szívesen élnél az erdőben? – kérdezte a férfi.

– Persze. A hegyekben vagy egy tó partján. Szeretném, ha az ajtóm egyenesen a természetre nyílna.

– Az embereknek így kellene élniük. – A közeli házra nézett, és hozzátette: – Nem egymáson.

Jo hozzásimult a férfihez, és két karját a nyakába tette.

– Én azt hittem, tetszik neked, ha egymáson vagyunk.

Gabe idegesen az ajtó felé pillantott.

– Tabby tud rólunk – nyugtatta meg Jo. – Egyébként is mit kellene titkolnunk?

– Nem tudom. Csak próbálok hozzászokni ehhez az egészhez.

Jo a férfi tarkóján hagyta a tenyerét.

– Próbálod megszokni, hogy bizalom van köztünk.

– Talán.

Jo megcsókolta.

– Bíznom kell mindenben. Nem akarok megbánni semmit, ha… – Nem akarta kimondani hangosan. Még sosem mondta ki.

– Ha mi?

– Ha a rák kiújulna.

A férfi erősebben simult hozzá.

– Kiújulhat?

– Mindig fennáll a lehetőség, de az eredményeim jók. Még idejében elcsípték.

Gabe olyan erővel szorította, hogy az már fájt. De ez a fájdalom nagyon jóleső volt.

– Hé, galambocskáim! – kiáltotta Tabby a verandáról. – Kész az ebéd.

Gabe bement a kisebbik fürdőszobába kezet mosni, Jo pedig magával húzta Tabbyt a nappaliba.

– Ne faggasd nagyon! – suttogta. – Van pár dolog, amiről nem szeretne beszélni.

– Mint például? A baltás gyilkosságról, amit múlt hónapban követett el?

– Történt vele néhány kemény dolog. Csak maradj a laza témáknál!

– Keményebb dolgok, mint veled?

– Inkább azt mondom, másfajta kemény dolgok.

– Istenem! Ti aztán összeilletek.

– Ja. Olyan furcsa, hogy így egymásra találtunk, nem?

Tabby megölelte.

– Akkor marad az időjárás meg a politika. De várj… liberális vagy konzervatív?

– Hű, hát nem is tudom.

– Mi van? Nálam ez az első, amit tudni akarok!

– Nem jött fel ez a téma – vonta meg a vállát Jo.

– Szent szar! Hát ennyire jó köztetek a szex?

– Pssz! – Jo visszament a házba, és megnyugodott, amikor Gabe-et meg Ursát a konyhában találta. Ursa macskás rajza – ami ugyanolyan elképesztő volt, mint a többi – már kinn virított a hűtőszekrény oldalán egy állatorvosos mágnessel, amelyen az a felirat szerepelt, hogy SZAPORODÁS? NE HAGYJA: AZ IVARTALANÍTÁS MEGOLDJA.

Ebéd alatt Tabby kizárólag olyan semleges kérdéseket tett fel Gabe-nek, mint például: Milyen régóta élsz Dél-Illinois-ban?, amikor pedig a politikára terelte a szót, rájöttek, hogy Gabe a liberális nézetek felé hajlik. Jónak ez tetszett.

Három óra körül végeztek a két kocsi kipakolásával. Jónak nem volt ideje elrakni a dolgait, mert még a kampuszra is el kellett szaladnia elintézni pár dolgot. Mindent a padlón hagyott, a dobozokban meg Frances Ivey ágyán.

Tabby a költöztetés napjára semmi egyéb programot nem tervezett, úgyhogy rábeszélte a barátnőjét, hogy vigye magával Gabe-et is az egyetemre, amíg ő Ursával marad.

– A földönkívüli meg én emberi csajos dolgokat fogunk csinálni – jelentette be.

– Tabby kifesti a körmöm – mondta Ursa. – Méghozzá lilára.

– Biztos, hogy itt akarsz maradni? – kérdezte Jo a kislányt.

– Igen!

Jo szívesen elsétált volna Gabe-bel a kampuszra, hogy megmutassa a férfinak a környéket, de oda kellett érnie a biológia tanszékre meg a Green Street-i bankba, még mielőtt bezárna. A kocsiban ültek, amikor Gabe azt mondta:

– Gyerekkoromban voltam itt legutóbb, de az utcák így is ismerősek. George Kinney is itt lakik valahol, azt hiszem.

– Igen, lehet – felelte Jo. – Néhány hallgató úgy hívja ezt a negyedet, hogy Professzorgettó.

– Hallottam én is ezt a nevet. Apám is mindig ezzel viccelődött, amikor ide jöttünk.

– Ezzel is George-ot piszkálta?

– Persze.

Jo a Morrill Hallhoz közel parkolt le, ahol az állatbiológia tanszék helyezkedett el. Le kellett adnia néhány papírt az őszi óráira, de előtte még meg akarta mutatni Gabe-nek a belső udvart.

– Nagyon szép kampusz – ismerte el Gabe.

– Ez az Illinois Union, a hallgatói központ – mutatott a nő északi irányába. – Az a nagy, boltíves épület pedig délen a Foellinger Auditorium.

Az egyik átlósan haladó járdán indultak el. Az udvaron csak néhány ember szállingózott, hiszen nyár közepe volt. Pár diák a fűben ücsörgött, az udvar déli végében pedig egy félmeztelen srác frizbit dobált a kutyájának.

– A Chicagói Egyetem udvarára emlékeztet.

– Ott még sosem jártam.

– Gyönyörű.

– Gondoltál már arra valaha, hogy visszamész tanulni?

– Nem.

– Hú, de gyorsan rávágtad!

– Miért mennék vissza?

– Mert a csodás agyadat, amivel meg vagy áldva, ugyanolyan bűn rejtegetni az erdőben, mint az arcodat a szakáll mögött.

A férfi megállt, és a nő felé fordult.

– Tudtam, hogy ezért akartál idehozni.

– Ez az én világom, Gabe. Ha te is megtalálnád benne a helyed, minden sokkal egyszerűbben működhetne.

– Azt mondtad, az erdőben szeretnél élni.

– Kell még pár év, mire lediplomázom, és állást szerzek egy egyetemen.

Gabe leült egy padra, és a tenyerébe ejtette a fejét.

– Ez nem fog menni. Minek is kezdtünk bele egyáltalán?

– Úgy emlékszem, nem sok beleszólásunk volt.

A férfi felnézett rá.

– Ez igaz. Tudtad, hogy azóta tetszel nekem, hogy először vettél tőlem tojást?

– Nem látszott rajtad, az biztos.

– Nem láttad, hogy megnéztelek, amikor végeztél és elindultál?

– Úgy érted, a seggemet?

A férfi csak mosolygott.

Jo megfogta Gabe kezét, és felhúzta a padról.

– Örülök, hogy inkább a segg érdekel, nem a cici.

– Szerinted én segges típus vagyok?

– Igen, mint az a fickó a Szentivánéji álomban.

– Bottom.{2}

Jo maga után rángatta a férfit a járdán.

– Gyerünk, Bottom! Nagyon sok dolgom van ma még.

Odaértek a Morrill Hallba, és felmentek a lépcsőn az ötödik emeleten található biológia tanszékre. Jo a folyosón hagyta Gabe-et, így a férfinak nem kellett a titkárnővel csevegnie, amíg ő a papírokat töltögeti.

– Akkor jöhet a bank – jelentette ki a nő, miután kijött az irodából.

Gabe a lépcső irányába indult, amin az imént feljöttek.

– Ne, inkább erre! – szólalt meg Jo, és a tőlük keletre húzódó lépcső felé intett. – Közelebb leszünk a kocsihoz.

Végigmentek egy hosszú folyosón, ahol egymás után sorakoztak az irodák. A legtöbb biológiaprofesszor és végzős hallgató a kampusztól távol dolgozott a kutatásán.

– Ha végeztünk a bankban, megyünk is haza? – kérdezte Gabe.

– Csak ha veszekedni akarsz.

– Tessék?

– Ursa eldöntötte, hogy együtt akar vacsorázni Tabbyvel abban az étteremben, amit úgy szeretnek. Nem baj?

– Legyen!

Jo megfogta a férfi kezét.

– Egy pizzéria, teljesen átlagos hely.

– Gabe? – szólalt meg mögöttük egy férfi.

Megfordultak, és elengedték egymás kezét. Dr. George Kinney állt előttük egy nyitott ajtóban. Elindult feléjük. Láthatóan zavarban volt, de azért mosolygott, a szemét pedig le sem tudta venni Gabe-ről.

– Azt hittem, csak képzelődöm, amikor megláttalak itt.

Megállt Gabe előtt. Mintha egy furcsa időtükör lett volna köztük, ami az idősebb előtt feltárta fiatalabb arcát, a fiatalabbat pedig szembesítette a rá váró jövővel.

27.

SOKKAL JOBBAN HASONLÍTOTTAK EGYMÁSRA, mint ahogy Jo addig gondolta. Ugyanolyan magasak voltak. Dr. Kinney-nek is kék szeme volt, csak néhány árnyalattal világosabb. A haja őszült, és ő is oldalra fésülve viselte, mint Gabe, csak az ő választéka bal, Gabe-é pedig jobb oldalon volt. Dr. Kinney soványabb, de robusztusabb testalkatú volt, és sportos, már amennyire egy hetvenhárom éves férfi sportos lehet.

– Szinte meg sem ismertelek a szakáll nélkül – mondta dr. Kinney.

Gabe-nek feltűnt a megjegyzés iróniája, de nem válaszolt semmit.

Hogy oldja a helyzet kínosságát, dr. Kinney Jóhoz fordult.

– Örülök, hogy látlak, Jo. Hogy halad a kutatás?

– Nagyon jól – felelte a nő.

– Jó ezt hallani. Remélem, a nappali légkondicionálója nem megy teljesen az agyadra. Kicseréltessem?

– Semmi baj, alig használom.

– Látom, megismerkedtél a szomszédokkal – folytatta a professzor Gabe felé sandítva.

– Igen – vágta rá Jo.

– Mennünk kellene – szólalt meg Gabe, mintha Kinney ott sem lenne. Érezhető volt, mennyire semmibe veszi a másikat, olyannyira, hogy ez még dr. Kinney-t is megdöbbentette, akinek korábban már volt alkalma hozzászokni ehhez. Ahelyett azonban, hogy visszavett volna, és bemegy az irodájába, Kinney megszólalt:

– Gabe…

Gabe vonakodva nézett rá.

– Szeretnék beszélni veled – a folyosó végén álló nyitott ajtó felé mutatott – az irodámban. – Majd kedélyesebb hangon még hozzátette: – Már ha azt irodának lehet nevezni. Miután az emberből nyugalmazott professzor lesz, csak egy nagyobb szekrény jár neki. Van, hogy a takarító véletlenségből oda teszi be a felmosóját.

Jo mosolygott. Gabe nem.

Dr. Kinney továbbra is Gabe-en tartotta a szemét.

– Lynne nagyon beteg. Legfeljebb egy hónapja van már csak hátra.

– Sajnálom – szólalt meg végre Gabe.

Dr. Kinney bólintott.

– Gyere be az irodámba, kérlek! Beszélnem kell veled.

– Úgy hallom, kettesben szeretnének lenni – szúrta közbe Jo. – Elszaladok a bankba, amíg beszélgettek. Találkozzunk lenn a padon, ha végeztél! – mondta Gabe-nek.

– Rendben van – felelte dr. Kinney.

A nő már indult is, hogy Gabe-nek ne legyen alkalma ellenkezni.

– Beszélgessetek csak nyugodtan, ráérek! – kiáltotta még vissza a válla mögül.

Arra számított, hogy Gabe bármelyik pillanatban megjelenhet mellette, de a férfi nem szaladt utána. Bár egész idő alatt Gabe-re meg dr. Kinney-re gondolt, valahogy megtalálta a kocsiját, és eljutott a bankba.

Visszament a Morrill Hallhoz. Gabe nem volt ott a padon. Vagy elrohant rémülten, elfelejtette, hol beszélték meg a találkozót, vagy még mindig dr. Kinney-vel beszélgetett. Jo leült és várt. Tizenöt perccel később aztán elővette a telefonját.

Negyven perc elteltével már komolyan aggódni kezdett. Lehet, hogy Gabe felhúzta magát, és elment. Jónak már az jutott eszébe, hogy visszamegy az épületbe, és megnézi, Gabe ott van-e még Kinney irodájában, de ha megzavarná őket, az furcsa és tolakodó lett volna.

Az is megfordult a fejében, hogy felhívja Tabbyt, és rákérdez, nem ment-e vissza a férfi, de nem tudott volna magyarázatot adni arra, miért hívja ilyesmivel.

Tíz perccel később Gabe hullafáradtan kilépett a Morrill Hallból.

Jo elindult felé, de a férfi nem állt meg.

– Jól vagy?

– Igen – válaszolta Gabe.

– Mi történt?

– Beszélgettünk. Mindenféléről.

Gabe ment tovább, de láthatóan nem is figyelte, merre tart.

Jo hagyta, hogy a férfi a maga ritmusában térjen vissza a valóságba. Csöndesen sétált mellette. Amikor megérkeztek a hatalmas belső udvarra, Gabe megállt, és maga elé bámult – úgy tűnt, akkor jött rá, hol is van. Ismét gyalogolni kezdett, mintha egy ismert helyre szeretne sietni. Megállt a legközelebbi fánál, és levetette magát a földre, elnyúlt a fa hosszú árnyékában. A fűben feküdt, két tenyerét a szemére szorította. Jo mellé ült, és a férfi mellkasát cirógatta.

– Igazad volt – szólalt meg Gabe, továbbra sem nyitva ki a szemét. – Az apám, Arthur egész idő alatt tudott róluk, és engedte nekik.

Jo majdnem kimondta, hogy sajnálom, de rájött, hogy semmi értelme nem lenne.

– Örült annak, hogy George-nak és Katherine-nek közös fiuk született. Arthur örült, hogy neki is lehet fia. Impotens volt. Csak nagyon ritkán volt képes a dologra, és az egyik ilyen alkalomból született Lacey.

Gabe ismét a szemére szorította a két kezét.

– Lynne-nek tönkrement a mája. Nem tudtam róla, de évtizedek óta alkoholista. Gyerekkoromban azt hittem, azért olyan szoborszerű az arca, és azért hallgat mindig, mert ostoba és unalmas. Pedig valójában részeg volt.

– Kinney ezt titokban tartotta – mondta Jo. – Csak pletykákat hallottam arról, hogy a felesége beteg.

Gabe nem volt hajlandó kinyitni a szemét.

– És tudod, mit kért tőlem?

– Mit?

– El akarja venni feleségül anyámat, miután Lynne meghalt. A beleegyezésemet kérte.

Jo erre nem számított. Hát ezért akart Kinney ennyire beszélni Gabe-bel.

– És mit mondtál?

Gabe elvette a kezét az arca elől, és Jóra nézett.

– Azért vittél az irodája közelébe, mert reménykedtél benne, hogy összetalálkozunk?

– Nem! Azt sem tudtam, hogy ott van az irodája. Csak kétszer beszéltem vele életemben, és mindkét alkalommal a tanszék nagy irodájában.

– Azt mondta, két évvel ezelőtt egy kisebb házba költözött. Korábban kellett nyugdíjba mennie, mint tervezte, hogy ápolni tudja Lynne-t.

– Két évvel ezelőtt kaptam a kezeléseket. Amikor legutóbb idejártam, az irodája még az entomológiai tanszéken volt.

Gabe bólintott, belátva, hogy nem Jo intézte a találkozást.

– Tudja, hogy anyukád parkinsonos? – kérdezte Jo.

– Tudja, de így is el akarja venni feleségül. – Gabe felült, és Jóra nézett. – Te sírsz?

– Próbálok nem sírni.

– Miért?

– Szerintem gyönyörű ez a történet. De közben szomorú is. Lynne talán egész idő alatt tudta, hogy George nem szereti őt. Lehet, hogy ezért kezdett el inni.

– Épp ezért nincs ebben semmi gyönyörű. Az önzőségükkel tönkretették mások életét.

A szerelmük megváltoztatta mások életét. Jo számára ez számított igazán.

– Elmondta, hogyan történt az egész – folytatta Gabe. – Kinney lejárt a biológia szakos hallgatókkal a Shawnee-erdőbe, és ez apámnak is meghozta a kedvét. Egyik hétvégén, amikor végzősök voltak, George, Lynne, Arthur és Katherine elmentek egy páros kempingezésre. Lefogadom, nem találod ki, mi történt…

– George és Katherine egymásba szerettek.

– Ja, de akkor még nem csináltak semmit. George és Arthur azután is közeli barátok maradtak, hogy más-más graduális képzési programba kerültek, egymás tanúi voltak az esküvőkön, meg minden. És bár gyakran voltak együtt családostul, George és Katherine továbbra is türtőztette magát. Legalábbis George így mesélte.

– Miért hazudott volna róla ezek után?

– Igazad van.

– És mikor jöttek össze?

– Azután, hogy apám megvette a telket Dél-Illinois-ban. Még a faházon dolgozott, amikor eladósorba került a szomszédos telek. Azt is meg akarta venni, de az anyám felvetette, hogy kérdezzék meg inkább George-ot és Lynne-t, nem érdekli-e őket a lehetőség, hiszen így mindig együtt lehetnek majd, ha itt lenn vakációznak.

– Hm, azt hiszem, lehetett ebben valami hátsó szándék.

– Úgy gondolod? – kérdezte Gabe gúnyos hangon.

– Arthur mikor jött rá, hogy viszonyuk van?

– Amikor anyám teherbe esett. Tudta, hogy nem tőle van, hiszen évek óta nem feküdtek le egymással. Amikor anyám négy hónapos terhes volt velem, megkérte Arthurt és George-ot, hogy üljenek le hármasban, és találják ki, mi legyen.

– Oké, én még jobban csípem Katherine-t, mint eddig. Nagyon menő lépés volt ez tőle.

– Úgy döntöttek, nem lesz válás. És megegyeztek abban is, hogy Lynne nem tudhat a dologról, mert az alkoholizmusa egyébként is nagyon törékennyé tette. George a mai napig nem árulta el az igazat a feleségének meg a két lányának.

– Nem vették észre, hogy mennyire hasonlítotok egymásra?

– Szerintem Lynne annyira el volt merülve a saját nyomorúságában, hogy nem vette észre, a Kinney lányokkal pedig csak nagyon ritkán találkoztam. Amikor megszülettem, annyi idősek voltak, mint Lacey.

– És úgy döntöttek, hogy neked sem mondják el.

– Arthurnak két kikötése volt: szerette volna, ha a fiaként nevelhet fel engem, és megtiltotta, hogy George meg Katherine az ő birtokán szeretkezzenek.

– Ezért találkoztak az erdőben.

– Igen. A temető a Kinney-telek része, néhány méterre van a Nash-telek határától. Valószínűleg a móka része volt, hogy épp ott találkozgattak.

– Gondolod, hogy ezzel húzni akarták? – kérdezte Jo. – Az anyád egy nagyon szenvedélyes nő, látom a verseiből is. Biztosan tisztában volt vele, micsoda fájdalmat okoznak Arthurnak.

– Igen, biztosan tudta – felelte Gabe keserűen –, de apám megkapta a maga vigaszdíját, nem? Megkapott engem.

Jo a férfi karját simogatta.

– Igen, megkapott téged.

Gabe kitépett egy marék füvet, és elhajította.

– Tudod, mit mondott George? Azt, hogy szeretne az igazi apám lenni.

– És mit feleltél?

– Semmit, mert az egész ötlet baromság. Hozzátette, hogy a lányai sosem tudhatják meg. Akkor mennyire lenne az igazi?

– Miért utálod még mindig, így is, hogy ismered a teljes történetet? George és anyukád nyilván azért maradtak együtt azokkal az emberekkel, akiket nem szerettek, hogy boldoggá tegyék a párjukat. Talán rájöttek idővel, hogy ez nem volt jó döntés, de addigra megszülettek a gyerekek, és nem akarták, hogy sérüljenek a válás miatt. És amikor végre összejöttek, azt úgy akarták csinálni, hogy a lehető legkevesebb kárt okozzák. Nem látod a szépséget az áldozathozatalukban? És hogy hány éven át kitartottak egymás mellett? Nagyon erős a szerelmük.

– Ha a te szüleidről lenne szó, akkor megértenéd – ellenkezett a férfi.

– Lehet. Ha visszakaphatnám a szüleimet, én hagynám, hogy azt szeressenek, akit csak akarnak.

Gabe újabb marék füvet tépett ki, és az ujjai közt morzsolgatta.

– Lassan mennünk kell – szólalt meg Jo. – Túl hosszú időre hagytuk magára Ursát meg Tabbyt.

Gabe annyira elmerült a gondolataiban, hogy nem is hallotta Jo szavait.

– Amikor eljöttem, George azt mondta, hogy az a furcsa érzése támadt, mintha a gondviselés küldött volna ma az irodája elé. Azt mondta, mielőtt megjelentünk, épp rám gondolt. – Kieresztette tenyeréből a fűszálakat, és Jóra nézett. – Tudod, mi jutott eszembe? Ursa kvarkjai. Annyira furcsa dolgok történnek, amióta az a kislány megjelent!

28.

GABE SIETNI AKART HAZA. Ursa szeretett volna pizzázni az étteremben, és meghallgatni a Purple People Eater dalt, de Gabe-nek nem volt hangulata sem a vacsorához, sem a beszélgetéshez. Amikor visszaértek a házhoz, még a kocsiból sem volt kedve kimászni. Jo közölte Ursával és Tabbyvel, hogy a férfi nincs jól, és bár Ursa ellenkezett meg sírt, Jo beparancsolta a hátsó ülésre.

– Hazafelé majd megállunk valahol enni – mondta neki Jo. – Mondjuk, egy McDonald’sban, ahol ehetsz majd fagyit is.

– De én pizzázni akarok Tabbyvel! – erősködött a kislány.

– Sajnálom.

– Beszélhetnék veled egy percet? – kérdezte Tabby Jótól, mielőtt a nő beszállt volna az autóba.

Jo visszament vele a házba. El nem tudta képzelni, mit akar neki mondani a barátnője. Akár Gabe-ről, akár Ursáról akart beszélni, Tabby feszült volt, Jónak pedig már nem sok energiája maradt.

– Meglepődtem, hogy magaddal hoztad ma Ursát – mondta Tabby, miután becsukta a bejárati ajtót.

– Igen?

– Ne csinálj úgy, mintha ez nem lenne furcsa! Mi a fene folyik itt? Azt mondta, hogy veled lakik.

– Végül is így van.

Tabby zöld szeme egészen kikerekedett.

– El kell őt vinned a rendőrségre!

– Tudod, hogy megszökne.

– Akkor rakd be a kocsiba, és ne áruld el neki, hova viszed.

– Túl okos ehhez. Amikor egyszer megpróbáltuk bevinni, kiszökött a kocsiból.

– Komolyan?

– Alig találtuk meg.

– Mi ez a többes szám? Azt is mesélte, hogy Gabe ott alszik nálad.

– Na és?

– Nem játszhatsz papás-mamást, ő nem a te gyereked! Nagy bajba keveredhetsz. És mit fogsz csinálni, ha vége a nyári kutatásnak?

– Még nem mondtam Ursának, de… ne akadj ki…

– Igen?

– Lehet, hogy megpróbálok a nevelőanyja lenni.

Tabby a homlokára csapott.

– Azt a kurva élet! Te ezt komolyan gondolod.

– Igen.

– Frances Ivey megmondta, hogy nem jöhet ide gyerek.

– Szerinted ez megállíthat engem? Szeretem ezt a gyereket. Mindketten elhallgattak. Jo ugyanúgy sokkot kapott, mint Tabby. – Jo…

– Tessék?

– Szerintem fel kellene hívnod azt az orvost, akivel Chicagóban találkoztál.

– Sok orvossal találkoztam ott.

– Tudod, melyikre gondolok – folytatta Tabby.

– A pszichológusra? Arra, akit Halál doktornak neveztél?

– Aha, rá.

– Tudod, mit mondott nekem? Azt mondta, hogy a túlélők sokkal teljesebben tudnak élni és szeretni, mint azok, akik még sosem néztek szembe a halállal.

– De most komolyan… mi lett veled?

– Azt hiszem, túlélő lettem – mondta Jo, azzal kinyitotta az ajtót, és trappolva a kocsi felé igyekezett.

– Szeretlek, Jojo! – kiáltott utána Tabby a verandáról.

– Én is szeretlek, Tabs.

Mindenki a maga kisebb vagy nagyobb sérülésével volt elfoglalva a kocsiban, így aztán némán suhantak végig az 57-es úton. Egészen Mattoon városáig nem szólalt meg egyikük sem.

– Az apám nagyon szerette az egyik itteni grilléttermet – jegyezte meg Gabe.

Jo a fékre taposott.

– Álljak meg? Benzinre is szükségünk van, Ursa pedig éhes.

– Pizzát akartam! – jelentette ki a gyerek.

Gabe megfordult és ránézett.

– Lesz egy jó pizzéria is, lejjebb. Egy régimódi hely, ahol még zenegép is van.

– Tabbyt akarom!

– Nem hinném, hogy azt is felszolgálnak – felelte a férfi.

– Fogd be!

– Hé, ez nem volt szép! – szólt Ursára Jo.

Gabe előrebámult. A kocsira ismét némaság ereszkedett. Elhagyták Mattoont.

– Bocsánatot kérek, Gabe – szólalt meg Ursa pár perccel később.

– Bocsánatkérés elfogadva. Én pedig bocsánatot kérek, amiért elszúrtam a terveidet. – Hátrafordult, és megint a kislányra nézett. – Ki akarod próbálni az itteni pizzériát? Amikor annyi éves voltam, mint most te, ide jártam. Szerettem játszani a zenegéppel is.

– Biztos nincs meg nekik a Purple People Eater.

– Találunk benne valami jó dalt.

– És biztos vagy benne, hogy az a hely még mindig működik? – kérdezte Jo.

– Igen. Mindig tele volt helyiekkel, rengetegen jártak oda.

A férfi megnézte a telefonján a pontos címet. Jo a tükörben Ursára pillantott. Ismét rajzolt valamit. A színes ceruzák és a rajztömb jó befektetésnek bizonyult.

– Mit rajzolsz? – kérdezte Jo.

– Egy lila emberevőt.

Ursára az alkotás megnyugtató hatással volt. Amikor akart valamit, vagy valaki hiányzott neki, gyakran lerajzolta, bármilyen igényről volt is szó.

Már beesteledett, amikor Effinghambe értek. Ilyen kései órán Jo szívesebben evett volna valami gyorskaját, mint hogy beüljön egy étterembe, de ha Gabe gyerekkori emlékeket akart felidézni, akkor ő támogatta ebben.

Talán a férfinak most arra volt szüksége, hogy érezze az apja közelségét.

Miközben Gabe az étteremhez navigálta Jót, Ursa a rajztömbje fölé hajolt, és a rajzára koncentrált az egyre halványabb fényben.

– Hozd be nyugodtan a rajzkészleted! – mondta neki Gabe, miközben Jo leparkolt. – Kell egy kis idő, amíg a pizza megsül, és addig is lekötöd magad.

Jo a sok-sok motort nézte, amelyek ott sorakoztak az étterem eresze alá kifeszített színes égősor alatt.

– Biztos, hogy jó helyen vagyunk?

– Igen, ez az – felelte Gabe. Kinyitotta Ursának az ajtót. – Hála istennek semmit nem változtattak rajta. A parkoló most is sóderrel van leszórva. És nézd, mennyi kocsi van itt!

– És nézd, mennyi Harley! – tette hozzá Jo.

– Tudom. Hát nem klassz? Vissza a hatvanas évekbe.

– Nem tudtam, hogy ennyire autentikus hely lesz.

– Arthur viszont nagyon is tudta. Milyen kár, hogy nincs most velünk! Imádta ezt a helyet esténként.

– Egy kicsit durvának tűnik.

– Látod, ez a baj a mai emberekkel. Meglátnak egy kis egyedi színt a sok egyforma gyorsétterem közt, és máris pánikolni kezdenek. Az ilyen helyek túl valóságosak számukra. Pedig az emberiség igazán érdekes pillanatai ilyen helyszíneken zajlanak.

– Attól tartok, dr. Nash irodalomóráján kötöttem ki.

– Így van, és teljesen egyetértek vele. Képzeld csak el, hogy ez az étterem egy regényben szerepel, és próbáld a saját helyén kezelni a McDonald’sot!

– Szerintem abban a regényben nagyon más célokkal szerepel a két étterem.

– Pontosan. Nem kell összehasonlítani őket. Az egyik annak a metaforája, mennyi sivárság van az életünkben, a másik pedig annak, hogy léteznek kiszámíthatatlan dolgok is.

– Amíg a kiszámíthatatlan nem késelést jelent, benne vagyok.

– Késelés? Hú, hát az nagyon menő lenne!

– Tudod, a benned élő Arthur egy kicsit ijesztő – jelentette ki Jo.

– Ursa, számíthatunk rá, hogy még ebben az évszázadban kimászol abból a kocsiból? – kérdezte a férfi.

– Nem akarok itt enni – jelentette ki a kislány.

– Ne csináld már te is!

– Nem vagyok éhes – tette hozzá Ursa. – Haza akarok menni.

– De ez a hely teljesen biztonságos.

– Nem az. És nem is vagyok éhes.

– Mi van ma vele? – kérdezte Gabe Jótól.

– Tabby miatt duzzog. Lehet, hogy sokáig fog tartani. Menj, foglalj egy asztalt, én meg beszélek vele addig!

– Odaadjam az emelőt előbb, hogy meg tudjátok védeni magatokat?

Jo megveregette a férfi vállát.

– Menj! Tudd meg, hogy van-e egyáltalán szabad asztal, még mielőtt túl sok energiát ölök a lelkizésbe!

Jo behajolt a nyitott ajtón, és azt mondta:

– Gabe tényleg nagyon szeretne itt enni. Tudnál kicsit együttműködőbb lenni a kedvéért? Akkor is, ha nem vagy éhes?

– Ez a hely olyan hülyén néz ki – válaszolta a gyerek.

– Hozd a ceruzát meg a papírt, és akkor nem is kell felnézned.

Ursa nem mozdult.

– Hallottad, mit mondott Gabe: az apja nagyon szerette ezt a helyet. Két éve halt meg az apukája, és Gabe így szeretné most közelebb érezni őt magához. El tudod képzelni, hogy ez milyen érzés lehet?

– Igen – felelte a lány.

– Akkor gyere! Tedd meg Gabe kedvéért! Odabenn van, és asztalt foglal épp.

Ursa vonakodva kimászott az autóból. Jo benyúlt, és kivette a ceruzás dobozt meg a rajztömböt. A legfelső lapon egy lila emberevő volt.

– Ez nagyon klassz! – dicsérte meg Ursát. – Tetszik, ahogy a száját megrajzoltad.

– Muszáj, hogy olyan nagy legyen, máskülönben nem tudná megenni az embereket.

– A fogai elég ijesztők.

– Igen, de már nem eszik embereket. Elment az elvarázsolt erdőbe, ahol Júlia meg Hamlet lakik, és ők megtanították neki, hogyan legyen kedvesebb.

– Ő is benne lesz a Júliáról és Hamletről szóló darabodban?

– Még nem tudom. Csak rajzolás közben elképzeltem, hogy ott van az elvarázsolt erdőben.

Felértek a deszkapadlós teraszra, ami színes villanykörtékkel volt megvilágítva. Jo kitárta a nehéz faajtót, és amint belépett, megértette, Arthur miért volt oda ezért a helyért. Szinte minden fából készült odabenn: parketta, lambéria, fabokszok és rönkasztalok. A csiszolt faanyag pedig érezhetően magába itta az idők szagát, az emberek történeteit, ahogy azt Gabe mondta. Az étteremben fenyő és pizzaszósz illata keveredett, ehhez vegyült az izzadság, a whiskey meg a dohány, amelyek elegye úgy érlelődött, mint a bor egy tölgyhordóban. Nancy Sinatra hatvanas évekbeli slágere, a These Boots Are Made for Walkin’ szólt a zenegépből. Tökéletesen passzolt a helyhez, de a dalt alig lehetett hallani a hangos nevetéstől, zajongástól. Elég sötét volt odabenn, csak a színes körték és az étterem végében álló három biliárdasztal feletti lámpa adott némi fényt. Az asztalok körül tetovált férfiak és nők söröztek, és miközben a guruló golyókat figyelték, beszélgettek.

Többen is megnézték maguknak Jót, Ursát és Gabe-et, akik a hely kellős közepén kaptak asztalt. A vendégek – akik ránézésre főleg helyiek lehettek – valószínűleg látták rajtuk, hogy turisták. A farmerjük meg a pólójuk nem volt feltűnő, de Jo AMERICAN ORNITHOLOGICAL SOCIETY feliratú felsője igen.

Jo leült Gabe-bel szemben, Ursa pedig közöttük foglalt helyet a kis, négyzet alakú asztalnál.

– Ugye, milyen szuper? – szólalt meg Gabe.

– Bevallom, úgy érzem magam, mintha visszamentem volna egy másik korba. De azt hiszem, mindenki rájött, hogy időutazók vagyunk.

– Nem foglalkoznak vele. Támogatjuk a helyi gazdaságot. – Gabe megfogta Ursa kezét, és lila körmeit csodálta. – Szép szín. A lábujjkörmeidet is kifestette Tabby?

Ursa bólintott.

– Azok sötétlilák.

Ceruzájával a kezében a lila emberevő fölé hajolt, egészen közel a papírhoz, hogy lásson a félhomályban.

Gabe kinyitotta az étlapot.

– Mit szeretnél a pizzádra, Ursa?

A kislány felemelte a fejét.

– Amit te.

Mivel Jo kevés vörös húst evett, füstöltet meg pláne, egy óriáspizzát kértek, aminek a fele vegetáriánus volt, a másik fele pedig kolbászos-pepperonis.

– Mit kérsz inni, drágaságom? – kérdezte a negyvenes éveit taposó, erősen kisminkelt pincérnő, aki festett vörös haját copfban viselte.

A kislány zavartalanul rajzolt tovább.

– Mit szólnál egy kölyökkoktélhoz? – kérdezte Gabe. – Én is azt ittam itt annak idején.

– Oké – felelte Ursa anélkül, hogy felnézett volna.

Jo megnézte, mire koncentrál annyira a gyerek. Növényeket és fákat rajzolt épp a lila emberevő köré.

– Az az elvarázsolt erdő? – kérdezte Jo.

– Igen.

– Olyan, mint egy dzsungel.

– Mert elvarázsolt. Itt van biztonságban.

– És az a sok fog nem segít neki a veszélyben?

– Ha rossz dolgok veszik körül, akkor nem.

Gabe felhúzta a szemöldökét, úgy nézett a nőre. Ursa nagyon furcsa hangulatban volt.

– Akarsz játszani a zenegéppel? – kérdezte a férfi a kislánytól. – Most senki nem használja.

– Használd csak, ha szeretnéd! – felelte Ursa.

– Megnézem, benne van-e a kedvenc dalod. – Gabe felállt, és a zenegéphez indult.

– Van valami baj, Ursa? – kérdezte Jo.

– Nem akartam ide jönni – bökte ki a kislány.

– Sajnálom. És köszönöm, hogy mégis rávetted magad Gabe kedvéért.

Gabe a Smells Like Teen Spirit című dalt tette be elsőként, majd visszaült az asztalhoz.

– Nirvana-rajongó vagy? – kérdezte Jo csodálkozva.

– Nem vagyok akkora rajongó, de szeretem ezt a dalt.

Jo vize, Gabe söre és Ursa kölyökkoktélja is megérkezett. Gabe megemelte a poharát, és azt mondta:

– Szeretnék tósztot mondani.

Jo felemelte a vizét.

– Mire?

– Katherine és George házasságára. Éljenek soká!

– Ez komoly?

– Nagyszerű ötlet. A családomban végre valaki pontot tesz ennek a dolognak a végére.

A férfi előrenyújtotta a poharát.

– Ursa, koccintunk – szólalt meg Jo.

– Én ezt nem értem. Katherine az anyukád – jegyezte meg Ursa. Ezek szerint figyelt.

– Igen, az anyukám – mondta Gabe.

– És férjhez megy? – kérdezte Ursa.

– Talán – válaszolta Jo.

– Ki az a George?

– George Kinney – mondta Jo.

– A férfi, akié a házunk?

– Igazából nem a mi házunk – felelte Jo. – De igen. Emeld meg a poharad, és koccints te is!

Ursa az övékéhez érintette a poharát, és ivott. Az első korty után nagyon hamar megitta a teljes pohár édes levet.

– És George-nak nincs felesége? – folytatta a kislány.

– De van – válaszolta Gabe. – Csak már nem sokáig.

– Elválnak?

– Valami olyasmi.

– Az anyukád már elég öreg hozzá, hogy férjhez menjen – jegyezte meg Ursa.

– Az emberek bármelyik életkorban lehetnek szerelmesek – jelentette ki Jo.

De Ursa már nem figyelt. Mozdulatlanul ült, a helyiség túlsó felébe bámult. Jo követte a tekintetét. A kislány a bárpultot figyelte. Egy ápolatlan fiatalember, füléhez szorított mobiltelefonnal, épp feléjük pillantott. Amikor észrevette, hogy Jo és Ursa nézi, elfordult a székén a bár felé. Ursa továbbra is figyelt valamit, de Jo nem tudott rájönni, mit.

– Mi babonázott meg ennyire benneteket? Van ott egy helyes pasi, vagy mi? – kérdezte Gabe.

Ursa felkapta a zöld ceruzáját, és egy újabb levelet rajzolt az elvarázsolt erdőbe.

– Te vagy a leghelyesebb pasi ezen a helyen – nyugtatta meg Jo a férfit.

– Csak azért mondod, mert idősödő motorosok között ülünk.

Tévedett. Elég sok fiatal is ott töltötte az idejét, főleg a bárpultnál. A srác, akit Ursa figyelt az imént, felállt a székről, és elindult az asztaluk felé. Amikor elhaladt mellettünk, alaposan megnézte őket. Ursa addig figyelte, amíg a fickó el nem hagyta az éttermet.

– Ismered azt a férfit? – kérdezte Jo.

– Milyen férfit? – kérdezett vissza a kislány.

– Azt, akit annyira néztél.

– Azt az izét néztem az ajtó fölött.

– A patkót?

– Miért van ott? – kérdezte Ursa.

– Hogy szerencsét hozzon az embereknek, akik bejönnek azon az ajtón. Babonás szokás.

Ursa a patkót nézte még pár másodpercig, aztán visszatért a rajzához.

Most, hogy Gabe elfogadta Katherine és George közös jövőjét, jó hangulatban volt. És ehhez valószínűleg az étterem is hozzájárult. Jóval a zenéről és más dolgokról beszélgettek, amíg ki nem hozták a pizzát, Ursa pedig továbbra is rajzolt: a lila emberevőt védelmező erdő egyre nagyobb és kidolgozottabb lett.

Gabe teljesen odáig volt a pizzától. Jónak is ízlett, de volt egy olyan érzése, hogy Gabe-nek azért esett annyira jól, mert Arthur lelkesedése is átjárta. A férfi ragaszkodott hozzá, hogy ő fizessen, és magas borravalót adott a pincérnőnek.

A városból kifelé jövet Jo megállt tankolni, és megkérte Ursát, hogy menjen el a mosdóba, ha már az étteremben nem volt hajlandó. Még mindig elég furcsán viselkedett, visszahúzódó volt. Jo arra gondolt, talán csak fáradt, és remélte, hogy a faházhoz vezető úton majd kialussza magát.

Jo és Gabe sokat beszélgettek hazafelé, de a George-dzsal való találkozásról nem esett szó, mert Ursa ébren volt. A kislány nyughatatlan volt, egyik ablaktól csusszant a másikhoz, és Jónak többször is rá kellett szólnia, hogy kapcsolja be a biztonsági övét.

Amikor Jo lehajtott az autópályáról, a visszapillantó tükörben fényt látott. A mögöttük haladó autó is lefordult velük együtt a Turkey Creek Roadra vezető, tíz kilométeres útra.

– Hogyhogy ők is erre jönnek? – szólalt meg Jo.

– Kik? – kérdezte Gabe.

Ursa hátrapillantott.

– Az a kocsi ott mögöttünk – válaszolt a nő. – Esküszöm, már egy csomó ideje követ bennünket.

Ahogy Jo befordult a Turkey Creek Roadra, a másik autó váratlanul felgyorsult, majd eltűnt.

– Eltévedtek – állapította meg Gabe. – Meglátták a zsákutcatáblát, és rájöttek, hogy nem erre kellett volna jönniük.

Jo Gabe frissen helyrehozott, kavicsos útján haladt, de megállt még a vége előtt, mert nem akarta, hogy Lacey meglássa Ursát. Kiszállt a kocsiból, hogy elbúcsúzzon.

– Azért jó út volt, azt leszámítva, hogy találkoztál George-dzsal?

– Érdekes volt, az biztos. Nem hiszem, hogy sokat fogok aludni.

Jo mosolygott.

– Ez célzás volt? Nyitva hagyjam a bejárati ajtót?

Gabe megcsókolta.

– Rakd a kulcsot a szokásos helyre, de az ajtót inkább zárd be éjszakára!

29.

URSA SZERETETT VOLNA JO ÁGYÁBAN ALUDNI, de a nő nem engedte. Kétszer aludhatott csak vele: amikor Gabe először maradt náluk éjszakára, és amikor megsérült Ursa feje. Jónak oda kellett figyelnie arra, hogy külön ágyat használjanak, pláne így, hogy a kislány nevelőanyja akart lenni. Az emberek még rosszul értelmeznék, hogy együtt alszik a gyerekkel. Simán el tudta képzelni, hogy kellemetlen kérdéseket tennének fel Ursának arról, milyen jellegű kapcsolat is van köztük.

Miután Ursa felvette a Hello Kitty-s pizsamáját, és megmosta a fogát, Jo lekapcsolt minden villanyt, kivéve a tűzhely felettit, majd jól betakargatta a kislányt a kanapén, és puszit nyomott az arcára.

– Szép álmokat, Nagy Medve!

– Gabe átjön majd?

– Valószínűleg nem. Sokkal fáradtabb, mint gondolja. Ahogy mindannyian.

– Bárcsak itt lenne!

Jo felállt a kanapéról.

– Most aludj! Holnap nem kelünk olyan korán, mert már nagyon késő van.

Amikor Jo elindult, Ursa még annyit kért:

– Hagyd nyitva az ajtódat!

– Oké.

– Nem alhatnék mégis veled?

– Tudod, mi a szabály. Aludj most már!

Jo azt kívánta, bárcsak engedhetne neki. Sosem látta, hogy Ursa ennyire félt volna lefekvés előtt, még akkor sem, amikor az első estéjét töltötte itt. Talán a rajzhoz lehet köze: olyan nagy fogakat rajzolt annak az űrlénynek. Azután változott meg a hangulata, hogy elkezdte rajzolni.

A légkondicionáló hangos zúgásától Jo hamar elaludt. Néhány órával később azonban Kis Medve ébresztette. Jo a telefonjára nézett. Kettő óra tíz volt, túl késő ahhoz, hogy Gabe megérkezzen. A kutya valószínűleg egy mosómedvét vagy egy szarvast ugathatott meg. A légkondicionáló leállt, Jo pedig azt kívánta, bárcsak beindulna ismét, hogy elnyomja a zajt.

Kis Medve váratlanul megvadult: olyan hevesen ugatott, hogy szinte levegőt sem vett közben. Biztosan felébredt már tőle Ursa is. Jo felkelt, hogy megnyugtassa az állatot.

A nappali ajtajában rémülten megtorpant. Ursa a kanapé mellett állt, Jót nézte, a teste természetellenesen remegett. A tűzhely feletti neonfényben az arca olyan kék volt, mint egy kísérteté, a szeme két hatalmas, fekete lyuknak tűnt. Ismét elcserélt tündérré változott.

– Jo… – szólalt meg.

Jo nem akart tudomást venni a képtelenül gyorsan kalapáló szívveréséről.

– Menj vissza az ágyba! – mondta. – Lehet, hogy egy prérifarkas van odakinn. Behívom a kutyát a verandára.

Amikor Jo elindult a bejárati ajtó felé, Ursa odaszaladt, és hátát az ajtónak vetve széttárta a karját.

– Ne menj ki!

– Miért?

Sírás szorongatta a gyerek torkát.

– A rossz emberek! A rossz emberek itt vannak!

Jo lefagyott.

– Miféle rossz emberek?

Ursa zokogni kezdett.

– Sajnálom! El kellett volna mondanom. Téged is meg fognak ölni. Sajnálom! Sajnálom!

Kis Medve már legalább tíz másodperce nem ugatott, de most ismét rákedzett, ezúttal sokkal közelebb a házhoz. Jo megragadta Ursa két vállát.

– Hagyd abba a sírást, és mondd el, mi történik! Arról a férfiról beszélsz, akit az étteremben láttunk?

– Igen! De nem ő az!

– Ennek semmi értelme! – Jo megsimogatta a kislány vállát, próbált kiszedni belőle valami használható információt. – Mondd el, mi folyik itt! Tudnom kell!

Két lövés dördült, mire Kis Medve rémülten vonított egyet.

– Kis Medve! – ordította Ursa. – Kis…

Jo a gyerek szájára tapasztotta a kezét.

– Hallgass! – pisszent rá.

Kis Medve tovább nyüszített. Újabb lövés dörrent, mire a kutya elhallgatott. Ursa alatt összerogyott a lába, annyira zokogott. Jo a két keze közé fogta a lány arcát, hogy jobban tudjon koncentrálni.

– Hányan vannak? Tudod?

– Szerintem… ketten. Nem tudom biztosan! Megölték Kis Medvét!

– Az a kocsi követett bennünket Effinghamből?

Ursa bólintott, a teste remegett a heves sírástól.

– Abba kell hagynod a sírást! Kérlek! Ha meghallják, tudni fogják, hol vagyunk!

Ursa lenyelte a könnyeit, Jo pedig megpróbált kitalálni valamit. Agyának az a része, amelyik a túlélőösztönnek köszönhetően továbbra is funkcionált, összerakta, hogy a férfiaknak közük lehet Ursa múltjához, de ezen kívül semmi más nem jutott Jo eszébe, és fogalma sem volt, hogyan menthetné meg a gyereket. Azok ott kinn bármelyik pillanatban tüzelni kezdhetnek. Ha felhívná a 911-et, és elmagyarázná, mi történik, azzal csak az időt vesztegetné. Abban reménykedett, hogy Gabe hallotta a lövéseket, és kihívta a rendőrséget, de erre sem volt garancia.

Ahhoz, hogy bejussanak, a férfiaknak a bejárati vagy a hátsó faajtót kellett használniuk. A régi házat salakbetonra építették, az ablakok pedig túl magasan voltak ahhoz, hogy kintről be lehessen mászni rajtuk. Jo elrángatta Ursát az ajtóból, nehogy eltalálja egy golyó. A hálószoba ajtajában állt, és igyekezett gondolkodni. A férfiak tudták, hogy a lövéseket hallották idebenn. Kis Medve megakadályozta, hogy meglepetésszerűen támadjanak. Most ők voltak védekező helyzetben. Bizonyára azt hitték, hogy Gabe velük van, mivel nem látták, hogy Jo kirakta a szomszéd ház előtt. És talán attól tartanak, hogy Gabe-nek és Jónak is van fegyvere.

De minél hosszabb ideig lesz néma a ház, annál jobban felbátorodhatnak. Rájönnek, hogy tőrbe csalták a zsákmányt, és berúgják az ajtót. Jónak és Ursának az ablakon kellene kimenekülniük, de mielőtt elérnék az erdőt, át kellene rohanniuk az udvaron, ahol védtelenek lennének. A verandán lévő két nagy rovarlámpa elég fényt ad ahhoz, hogy a támadók meglássák őket, és rájuk célozzanak.

Jónak a Nirvana-dal egyik sora jutott eszébe, amit Gabe aznap este hallgatott: „A sötétben kevésbé veszélyes.”

– Guggolj le és maradj itt! – súgta Ursának.

A kislány engedelmeskedett, lekuporodott az ajtó elé. Jo a konyhába lopakodott, és egy gyors mozdulattal lekapcsolta a neonlámpát. Lehajolt a sötétben, és várta, történik-e valami. Talán odakinn most aggódnak, hogy látták kihunyni a fényt. Biztosan azt hiszik, valaki fegyverrel a kezében várja őket.

Jo a hátsó ajtó felé mászott, felpattant, hogy lekapcsolja a rovarlámpát is, majd ismét a földre kuporodott. Most már a ház hátsó udvarában is teljesen sötét volt. Csak a bejárati ajtó előtti rovarlámpák égtek, de Jo azokat nem tudta lekapcsolni, mert ki kellett volna menni hozzá a verandára. A padlón maradva kihúzta a fiókot, és elővette a legnagyobb kést.

Visszamászott Ursához, kezében a késsel.

– Most állj fel, de maradj csöndben! – súgta neki Jo, és megfogta a kislány hideg, nyirkos kezét.

Ursa remegő testtel feltápászkodott. Bár az ablak közelsége veszélyt jelentett, Jónak fel kellett készülnie a menekülésre. A hálószobájában az ablak alsó felét eltakarta a légkondicionáló. A másik háló amúgy is jobb választásnak tűnt, mert annak az ablaka a sötét hátsó udvarra nézett. Ha a férfiak bejönnek a házba, Jo és Ursa kimászhatnak az ablakon, és az erdő felé rohanhatnak.

Jó terv volt. Működhet – gondolta Jo. Hacsak nincsenek többen odakinn, és nem vették körbe a házat. Bár ha olyan sokan lennének, már biztosan rájuk támadtak volna.

Jo maga után húzta Ursát az üres szobába, és fel akarta tolni az ablakot, de az beragadt. A nyári párától megduzzadhatott a fa. Jo minden erejét bevetette, mire a keret végre megmoccant. A légkondicionáló ismét bekapcsolt, Jo pedig nagyon remélte, hogy elnyomja az ablak zaját.

Jo fogta a kést, és kivágta vele a szúnyoghálót.

– Ha bejönnek, ugorj ki az ablakon, és rohanj Gabe házába az erdőn keresztül! – súgta Jo egész közel Ursa füléhez. – Ne az utat használd! Maradj a fák között! Ha valaki követ, bújj el! Sosem találnak meg odakinn ebben a sötétben.

Amikor Jo visszaindult, Ursa a karjába kapaszkodott.

– Ide kell hoznom a telefonomat meg a cipődet – magyarázta Jo, de így is le kellett fejtenie magáról Ursa kezét.

A nő átlopózott a hálószobájába, és tapogatózva keresni kezdte a telefont a padlón. Amikor megtalálta, kívülről bezárta az ajtót. Miután megtalálta Ursa cipőjét a nappaliban, továbbment a másik szobába, és ott is bezárta az ajtót. Az embereknek így két további zárt ajtót kell majd betörniük, ha el akarják kapni őket. Jo és Ursa így több időt nyertek, hogy minél messzebb jussanak az erdőben anélkül, hogy meglátnák őket.

Jo ráadta Ursára a lila tornacipőjét. A kislány lába jéghideg volt, Jo keze pedig remegett, miközben bekötötte a cipőfűzőt. Most jutott csak eszébe, hogy a saját cipőjéről megfeledkezett, de már nem akart kockáztatni.

A nyitott ablak mellé állította Ursát, a falhoz. Pár perc telt csak el a lövések óta, de Jo óráknak érezte. Még ha hallotta is Gabe a dördüléseket, ilyen gyorsan nem tud átjönni.

A nő benyomta a telefonján a 911-et. Nem volt térerő. Jo átment a szoba másik végébe, és ismét beütötte a számokat. A mobilját figyelte, ami a jelet kereste, és az idegszálai minden másodperccel egyre jobban megfeszültek.

Valaki nagyot rúgott a bejárati ajtóba. Jo felugrott, kis híján elejtve a telefonját.

– Jo! – szólalt meg Ursa.

Jo a földre rakta a mobilját, és szorosan megölelte a kislányt.

– Minden rendben lesz. Tedd, amit mondtam! Maradj az erdőben, amíg el nem érsz Gabe házáig! Ha nem találod a házat, fuss minél messzebb, és bújj el! Megtalálunk, ha már biztonságos lesz a helyzet.

A férfi tovább rugdosta a bejárati ajtót. A félelmetes hangot a hátsó ajtón záporozó rúgások ellenpontozták. Jo most már tudta, hogy hol vannak a támadók, de még nem indíthatta útjára Ursát. A hátsó ajtónál lévő azonnal észrevette volna a kislányt. Jo felemelte Ursát, és az ablakpárkányra állította. Az ajtók betörtek. Jo és Ursa megölelték egymást, a szívük egy ritmusra zakatolt. A férfiak pillanatokon belül a szobában lehetnek. Jo nagyon remélte, hogy az lesz az első, aki a hátsó ajtónál őrködött.

Lövés dördült, majd még egy. A bejárati ajtóban álló férfi a pisztolyával próbálta szétlőni a zárat. Ismét lőtt. Ezzel szinte egy időben a konyhaajtó zárszerkezete kitört a helyéről, csak úgy recsegett a fa. Jo kirakta Ursát a földre, de a kislány csak állt ott megkövülten, tekintetét Jóra szegezve.

– Fuss! – suttogta Jo. – Siess! Megyek utánad!

Ursa szaladni kezdett nyugat felé. Amint Jo kimászott az ablakon, motorbőgést hallott a Turkey Creek Road felől. A nő földet ért, majd rohanni kezdett az erdő irányába, miközben a jól ismert platós autó száguldva befordult a sarkon, szerteszét szórva a kavicsokat. Gabe a levegőbe lőtt, így próbálta elvonni a férfiak figyelmét a háztól.

Az időzítés nem is lehetett volna rosszabb Jo számára. Épp kinn volt a nyílt terepen. De legalább Ursa már a fák közt tartott.

Gabe Jo Hondájához közel parkolt le, kiugrott, és az autó mögé guggolt, lesből figyelt.

– Gabe! Vigyázz! – kiáltotta Ursa.

– Ne! Menj vissza! – ordította Jo, amikor Ursa kiszaladt a fák közül.

Miközben rohant, léptek dübörgését hallotta a háta mögül. Valaki lőtt. A hátsó ajtóban álló férfi Ursára lőtt. Vagy talán Jóra. Gabe próbálta fedezni a menekülő kislányt, de a bejárati ajtóban álló támadó most rá lőtt.

Jo átszaladt az udvaron. Körülötte golyók záporoztak. Elesett, a bal combja lángolt hátul a fájdalomtól. Nem tudott megmoccanni, sokkot kapott attól, hogy eltalálta egy golyó. A férfi, aki rálőtt, eldübögött mellette.

Ursa felé tartott. Jo feltápászkodott, már nem érzett fájdalmat, de a sérült lába miatt nem tudott olyan gyorsan szaladni, mint kellett volna. A halvány holdfényben azt látta, hogy Ursa Gabe kocsija felé rohan. Majdnem elért odáig, amikor a támadó lőtt. A kislány elterült a földön. Jo megtorpant, és a szájára tapasztotta a kezét, hogy elfojtsa az üvöltését. De a férfi tudta, hogy hol van. Megfordult, és egyenesen a nőre célzott.

Gabe dühödten felmordult, és lőtt egyet. Az udvar közepén állt, és el akarta vonni a férfi figyelmét Jóról. A támadó elfordult, hogy visszalőjön Gabe-re, megbotlott, elterült a földön, de közben még eleresztett két golyót.

Gabe talpon maradt.

– Földre! – kiáltotta.

Jo egészen lehasalt, és nézte, ahogy Gabe odarohan a férfihez, elveszi a fegyverét, és végigmotozza. Talált még egy pisztolyt, azt is magához vette.

– Hányan vannak? – kérdezte Jótól.

– Szerintem ketten. Ursa megsérült!

– Tudom, de maradj ott, ahol vagy! – A férfi Ursa felé rohant, a fegyverét készenlétben tartva.

Jo megkönnyebbült, amikor meghallotta Ursa hangját. Akkor biztosan rendben van. Gabe otthagyta Ursát, és Jóhoz szaladt.

– Megsérültél?

– Csak egy kicsit. Mi van Ursával?

Gabe nem válaszolt.

– Mondd már!

– Nincs jól.

– Istenem! – Jo felállt, és Ursa felé szaladt, maga után húzva a lábát. – Maradj a föld közelében! – szólt a férfi, és utánarohant. – Kettőt megöltem, de többen is lehetnek.

Jo leült a földre Ursa mellé, Gabe pedig a kislány fölé hajolt, miközben körbekémlelt, vannak-e még támadók. Ursa a hátán feküdt. Jónak nem kellett zseblámpa ahhoz, hogy lássa, milyen súlyosan megsérült. A csillagok halvány fényében is látta, hogy a sötét vérfolt teljesen átáztatta a rózsaszín Hello Kitty-s pizsamát. A hasa jobb oldalát érte a találat. Ursa lélegzett, de sokkos állapotban volt. A teste remegett, tekintete Jóra tapadt, de úgy tűnt, nem látja őt.

– Jönnek a mentők?

– Lacey hívta a 911-et, amikor meghallottuk az első lövést.

– Nem biztos, hogy kiküldték a mentőt is.

– Hallotta a lövéseket! Ki fogják küldeni a mentőt – magyarázta Gabe, de láthatóan ő is aggódott. Letette a fegyvert, hogy hívja Lacey-t. – Jönnek a rendőrök? – szólt a telefonba. – És a mentők? Nem, nem én. Ursa csúnyán megsérült. – Rövid szünet után folytatta: – Igen, a kislány. – Figyelt még pár másodpercig, majd letette a telefont.

– Lacey már kétszer is betelefonált – mondta. – Először azért, hogy küldjenek rendőrt. Amikor hallotta a lövöldözést, visszatelefonált, és mondta nekik, hogy küldjenek több rendőrt és mentőt is.

– Mi van, ha nem érnek ide időben? – zihálta Jo a könnyeivel küzdve.

– Ideérnek.

– Senki nem szokta megtalálni ezt az utat!

– A seriff tudja, hol van a ház. És Lacey azt mondta, telefonál még egyszer, hogy elmondja nekik, Ursa megsérült. – Gabe lekapta magáról a pólót. – Szorítsd el ezzel a sebet! Tartsd oda határozottan, de ne nyomd túl erősen, nehogy fájjon neki! – Ismét felkapta a pisztolyát.

Jo a rettenetes sebre szorította a pólót. Fogalma sem volt, mennyire erősen kell nyomni.

– Mi van, ha átment rajta a golyó?

– Valószínűleg átment – válaszolta Gabe. – Nagyon közelről lőtt rá.

Miközben Jo az egyik kezét a seben tartotta, a másikat Ursa jobb oldala alá csúsztatta. Érezte, hogy a kislány hátából is szivárog a vér. Ezek szerint tényleg átlőtték a testét. Jo levette magáról a pólót, és Ursa hátához nyomta, hogy mindkét oldalról nyomni tudja a sebet.

– Minden rendben lesz, kicsi bogaram – mondta, és a kislány arcához érintette az ajkát. – Maradj velünk, jó? Küzdj keményen, hogy velünk tudj maradni!

Ursa ébren volt, egyenesen Jóra nézett.

– N-ne sírj! – szólalt meg, de a fogai vacogtak. – Jo… ne sírj!

– Nem tudom abbahagyni – mondta Jo. – Ne haragudj, nem megy.

Ursa a szemébe nézett.

– Azért s-sírsz, mert szeretsz engem?

– Igen! Nagyon szeretlek téged!

Ursa elmosolyodott.

– Hát ez az… az ötödik csoda. Ezt akartam annyira… ezt akartam a legjobban, és megkaptam.

Jo erre még jobban sírt, és Ursa szemének sarkából is könnyek gördültek le.

– Jo…

– Igen?

– Ha meghalok, ne légy szomorú! Ez n-nem én vagyok – mondta.

– Nem fogsz meghalni!

– Tudom. Most már v-visszamehetek. Láttam öt csodát. Ne legyél szomorú, amiért ez történt!

– Itt maradsz! A nevelőanyukád akarok lenni, és aztán örökbe akarlak fogadni. El akartam neked mondani…

– Tényleg? – Ursa szeme felragyogott. Pont úgy nézett ki, mint amikor nagyon boldog volt.

– Velem meg Tabbyvel fogsz lakni abban a szép házban. Nem szeretnéd?

– Szeretném… de nem vagyok jól. Lehet, hogy… lehet, hogy most vissza kell mennem a csillagok közé.

– Itt jönnek! – szólalt meg Gabe.

Jo hallotta a szirénázó autók távoli hangját, de túl messziről jöttek. Ursa becsukta a szemét.

– Ursa? – szólongatta Jo. – Ursa, maradj velem!

– Csillagok… – motyogta a kislány. – Jo… látom a csillagokat.

– Ursa, ne! Maradj velünk!

Jo próbálta szorítani Ursa sebét, de a karjából kiment minden erő. A lába is elgyengült. Az oldalára borult, és a hátára fordult. Ő is látta a csillagokat. Hol is volt a medve? Hol volt az Ursa Major? Melyik csillagok is voltak azok?

Gabe húzta fel a földről.

– Jo! Sok vért vesztettél! A nadrágod teljesen átázott.

Igaza volt. Azóta ködösen látott, hogy az a férfi meglőtte. Jo becsukta a szemét, és ráborult a sötétség. Meg fogja találni Ursát. Meg fogja találni még akkor is, ha fel kell érte másznia a csillagok közé, és magának kell lehoznia onnan.

30.

URSA. URSA. URSA. EZ A MANTRA ÉBRESZTETTE fel végül álmából. Amikor kinyitotta a szemét, nem lepődött meg azon, hogy egy kórházi szobában van. Nem is félt. A környezet túlságosan otthonos volt már számára.

Tekintete egy középkorú nővér pillantásával találkozott, aki az infúzióját jött ellenőrizni.

– Már fel is kelt? Még nem számítottam erre, csak egy óra múlva.

– Nem tudja, hogy a kislány, akit velem hoztak be, jól van-e?

– Nem jó embertől kérdezi.

– Akkor gondolom, azt mondták önnek, hogy ne árulja el.

– Hogy érzi magát? – kérdezte a nővér, és Jo csuklója után nyúlt, hogy megnézze a pulzusát.

– Elég jól ahhoz, hogy elmondja, mi van vele.

– Tudja, mi történt magával? – A nő valószínűleg biztosra akart menni, mielőtt közli Jóval a hírt.

– Lábon lőttek.

– Tudja, hol van?

– Marionban?

– Saint Louisban.

– Saint Louisban?

– Nem emlékszik? Helikopterrel hozták ide.

Most, hogy ezt hallotta, már emlékezett. Azt hitte, csak képzeli a hangos rotorzajt.

– Mi történt a lábammal?

– Kapott egy nagy adag vért, és egy műtét során helyrehozták az ereit meg a szöveteit. A sebész elmondja majd részletesebben, ha jön.

– Itt van egy Gabriel Nash nevű férfi is?

– Készen áll a látogatók fogadására?

– Igen, szeretném őt látni.

– Biztos, hogy jól érzi magát?

– Igen!

A nővér elhagyta a kórtermet. Pár perccel később nyílt az ajtó. Nem Gabe volt az. Egy egyenruhás rendőr meg egy fehér inges, khaki nadrágos férfi jött be. Mindkettejük övében fegyver, ami arra utalt, hogy a civil ruhás nyomozó lehet. Mindketten a negyvenes éveik közepén járhattak, de egész máshogy néztek ki. A rendőr körülbelül száznyolcvan centi lehetett, sötét szemű férfi rövid, fekete hajjal, a nyomozó pedig egy fejjel alacsonyabb, világos szemmel és szőkés hajjal, amit lófarokban viselt. Komor arcukat látva Jo azt kívánta, bár ne ébredt volna fel.

– Joanna Teale? – szólította meg a nyomozó.

– Igen – válaszolta.

– Kellen nyomozó vagyok Effinghamből, ő pedig McNabb a viennai rendőrkapitányság helyettes vezetője.

– Tudnom kell, hogy van Ursa. Meghalt? Kérem, árulják el!

– Honnan veszi, hogy Ursának hívják? – kérdezte a férfi.

– Ő mondta.

– És elárulta önnek a teljes nevét?

– Most komolyan ezt csinálják velem? Feltesznek nekem száz kérdést ahelyett, hogy válaszolnának az egyetlen lényegire?

– Nem tudunk választ adni, mert a gyereket még mindig műtik, vagy talán már az őrzőben van. Nem tudjuk, túléli-e.

Jo az arca elé kapta a kezét. Ennyi saját tere volt most csak. Azt hitte, Ursa meghalt a Kinney-telken.

– Ő is… itt van a kórházban?

Rövid szünet után a nyomozó válaszolt:

– Igen.

A másik rendőr, McNabb helytelenítő arckifejezéssel nézett a férfira. Valamiért nem akarta, hogy a nyomozó elárulja, hol van Ursa.

– Tudják, miért lőttek azok a férfiak Ursára? – kérdezte Jo.

– Mi szeretnénk kérdéseket feltenni önnek, Ms. Teale – válaszolta McNabb.

Jo bólintott, és a következő húsz percben megválaszolta a két férfi kérdéseit. McNabb, aki kinn volt a helyszínen, leginkább a lövöldözésről kérdezett, Kellent pedig Jo és Ursa közös múltja érdekelte. Bár nem mondták, sok kérdésük világosan arra irányult, hogy igazolni tudja-e Gabe állításait. Jo próbálta a lehető legjobban kihagyni Gabe-et a sztoriból, de a két férfi újra meg újra felhozta őt is.

– Gabriel Nash is a helyszínen tartózkodott, amikor ez történt? – kérdezte a nyomozó meglehetősen sűrűn.

Amikor Jo Ursáról beszélt, és arról, hogyan alakult úgy, hogy ott maradt vele, az egész történet elég rosszul hangzott. Látta a két férfi tekintetében, mennyire elítélik őt, és kihallotta a kérdéseikből is. Ahogy a kihallgatás folytatódott, Jónak az jutott eszébe, hogy nagy bajba keveredhet a törvény előtt. A szorongás és a többi stressz, ami a testét érte, nagyon gyorsan kimerítette. A rendőr látta, hogy egyre nehezebben tud összefüggően beszélni, és úgy döntött, átmenetileg abbahagyják a faggatózást.

– Gabe itt van? – kérdezte Jo, mielőtt a két férfi kiment.

– Egy órával ezelőtt itt volt – felelte Kellen. – Most pihenjen egy kicsit! – Azzal mindketten kimentek a kórteremből.

Jo megnyomta a nővérhívót.

– Meg tudná nézni, kérem, nincs-e valakim a váróteremben, és ha igen, beküldené hozzám? – kérdezte Jo a nővért, aki besietett hozzá.

– Családtag?

– Nem.

– Most sajnos csak családtagok jöhetnek be önhöz.

– Nem nekem kellene ezt eldöntenem?

– Beszéljen erről az orvosával!

– Rendben, akkor vele szeretnék beszélni.

– Nem tudom megmondani, mikor lesz itt. Benéz majd önhöz is, ha vizitet tart.

A kórházi vizit. Jo jól ismerte. De most túl fáradt volt a vitatkozáshoz. Nem ellenkezett a gyógyszer ellen sem, bevette, és elaludt.

Amikor órákkal később felébredt, rájött, hogy nem tudott beszélni az orvossal. Kétségbeesett, amiért semmi híre nem volt Ursáról, ráadásul az új nővér, akit kapott, még az előzőnél is szűkszavúbbnak bizonyult. A fájdalomcsillapítótól, amit beadtak neki, ismét öntudatlan állapotba került. Amikor ajkak érintését érezte az arcán, azt hitte, hogy álmodik. Nagy nehezen felnyitotta a szemhéját, és meglátta azt a jól ismert zöld szempárt.

– Tabby!

– Nem unod még a kórházakat, Jojo? – szólalt meg a barátnője. A sötét ablak felé nézett. – Na gyerünk, csókold már meg! Szüksége van rá.

Tabby arrébb lépett, és akkor feltűnt Gabe. Az arca beesett volt, és szakáll takarta. Egy ideig csak nézni tudtak egymásra.

– Na, mi lesz, Nash? Csókold meg! – nógatta Tabby.

A férfi Jo fölé hajolt, és átölelte. Hosszú ideig így maradtak, majd Tabbynek engedelmeskedve váltottak egy rövid csókot is.

– Hogy jutottatok be? – kérdezte Jo. – Azóta, hogy reggel magamhoz tértem, nem engednek be hozzám senkit.

– Tabby intézte el – felelte Gabe. – Két perc alatt meggyőzte az ajtónállókat, pedig én egy teljes napon át próbálkoztam.

– Hogy csináltad? – kérdezte Jo a barátnőjétől.

– Azt mondtam, hogy árva vagy, túlélted a rákot, és nincs senkid, csak mi.

– Nagyon meggyőző volt – tette hozzá Gabe. – A nővér majdnem elsírta magát a pultban.

– Van tapasztalatom a kórházi ogrékkal – jegyezte meg Tabby –, mivel Jo gyakran jár ilyen helyekre. Biztos odavan a kajáért.

– Hogyan tudtad meg, hogy itt vagyok?

– Gabe-től.

– Tudtam, hogy szeretnéd, ha Tabby itt lenne – mondta a férfi –, az egyetemi listán pedig megtaláltam a számát.

– Mindig minden listán szerepelek – szólt közbe Tabby. – Sosem lehet tudni, hogy valamelyik dögös pasinak mikor lesz szüksége a számomra. – Gabe-re kacsintott.

– A bátyád számát nem találtuk sehol – mondta Gabe.

– Nem baj – felelte Jo. – Jobb, ha nem tudja.

– Fel kellene hívnod – tanácsolta Tabby.

– Nemrég költözött csak Washingtonba. Már így is elég bajt okozott neki az egészségi állapotom.

– Jo… – mondta Gabe.

– Oké, felhívom majd. Mondtak bármit Ursáról?

– Nekem nem mondanak semmit – válaszolta Gabe. – És a hírekből sem derült ki semmi. Úgy írtak az esetről, mintha rablási kísérletről lett volna szó. Csak annyit hoztak nyilvánosságra, hogy két férfi életét vesztette a lövöldözésben, egy gyereket meg egy nőt pedig helikopterrel szállítottak kórházba lőtt sérülésekkel.

– Ebből azért kiderül valami – jegyezte meg Jo. – Ursa ezek szerint túlélte a műtétet. Ha egy kislány meghalna rablás közben, a hír azonnal szárnyra kelne.

– Igazad van – vágta rá Tabby. – A sajtó sosem hagyja ki a lehetőséget, hogy gyerekekkel kapcsolatos tragédiákról írjon. Valószínűleg még a chicagói lapokban is megjelent volna a hír.

– Gabe… – szólalt meg Jo.

– Igen?

– Most gondoltam csak bele… te megöltél két embert. Jól vagy?

– Aha.

– Mi ez a komor tekintet? – kérdezte Tabby a férfit, és megveregette a hátát. – Ez a fickó egy hős. Megmentette az életedet, és Ursáét is.

– Ugye most hülyéskedsz? – felelte Gabe. – Kis híján meghaltak miattam mindketten. Ha nem bukkanok fel, Ursát nem lőtték volna meg.

– Ne érezd magad hibásnak ezért! Honnan tudhattad volna, mi zajlik épp? – mondta Jo.

– Pedig hibásnak érzem magam. Ursa azért szaladt ki a rejtekhelyéről, hogy figyelmeztessen. Azt sem tudtam, hol vagytok, amikor felkiáltott, és kirohant a fák közül. Próbáltam fedezni, de a bejárati ajtóban álló srác rám lőtt, aztán előjött a másik fickó is a hátsó ajtóból. Nem tudtam mindkettőt tartani.

– Lehetetlen helyzet volt – sóhajtotta Jo.

– Te viszont okosabb voltál – tette hozzá a férfi. – Amikor a rendőrökkel bementem a házba, összeraktuk, mit csináltál. Megvártátok, amíg a két támadó betöri az ajtót, aztán kiküldted Ursát az ablakon, így biztonságban lett volna, ahogy valószínűleg te is. A szobának, ahol elrejtőztetek, nem rúgták be az ajtaját. Odabenn találtuk meg a mobilodat. Még mindig a 911-gyel volt összeköttetésben, és hallották a lövéseket. Akkor küldték ki a helikoptereket.

– Ha elképzelem, mit élhettetek át ott Ursával, a bezárt szobában… – sóhajtotta Tabby. Ismét megölelte és megpuszilta a barátnőjét. – A lábad rendbe fog jönni? A csont biztosan nem tört el, különben sínben lenne.

– Inkább az ereim sérültek. A nővérek azt mondták, rendbe jövök, de az orvossal még egyszer sem tudtam beszélni. A szememet is alig bírtam nyitva tartani.

– Sok vért vesztettél – mondta Gabe. – Tegnap este, amikor elvesztetted az eszméleted… Attól féltem, hogy te és Ursa is meghaltok.

– Bárcsak meglátogathatnánk! – bosszankodott Jo. – Biztos nagyon feldúlt.

– Ezt nézd! – szólt közbe Tabby. Elővette a telefont a táskájából, majd feloldotta a képernyőt, és Jo felé tartotta. Ursa egy iskolai fotón mosolygott, a kép felett pedig a következő szöveg szerepelt: ELTŰNT, URSA ANN DUPREE.

– Szinte mindennap átnéztem a honlapokat! – hüledezett Jo.

– Valószínűleg csak mostanában jelentették az eltűnését – mondta Gabe.

– Folyamatosan figyelnem kellett volna – fogta a fejét Jo.

– Én sem figyeltem már egy ideje – jegyezte meg Gabe.

Jo kivette a telefont Tabby kezéből, és elolvasta az információkat Ursa fotója alatt. Június 6-án tűnt el Effinghamben, Illinois államban. Nyolcéves. Augusztus 30-án lesz csak a kilencedik születésnapja.

– El sem hiszem, hogy csak nyolcéves! – csuklott el Jo hangja.

– Tudom – felelte Tabby, és visszavette a mobilját. – Csak harmadikos.

– Ez egyszerűen nem lehetséges – tette hozzá Gabe.

– Az első este, amikor beszélgettünk, a szalutáció szót használta – jegyezte meg Jo.

– Lehet, hogy egy nagyon művelt földönkívüli egy gyerek testében – vélte Tabby.

Ekkor jött az ápoló, hogy feljegyezze Jo adatait.

– Mikor kelhetek ki az ágyból? – kérdezte tőle Jo.

– Holnap reggel fizioterápiára kell mennie – felelte az ápoló. Miután elment, Gabe leült az ágy szélére, és megfogta Jo kezét.

– Azt mondták, csak pár percig lehetünk benn nálad, és el kell még mondanom valamit.

– Attól tartok, nem jó hír.

– Nem. Elég nagy bajban vagyunk. Te pedig még nagyobban, mert Ursa az általad bérelt házban lakott, és dolgozni is elvitted magaddal.

– A rendőrök mondták ezt neked?

– Erre utaltak, hiába mondtam nekik, hogy én is ugyanúgy felelős vagyok, amiért hagytam, hogy Ursa maradjon. – Megszorította a nő kezét. – Nem szívesen mondom ezt, mert még fel sem épültél, de muszáj. Hívd fel az ügyvédedet, ha van! Szerintem kiskorú veszélyeztetésével fognak vádolni.

Kiskorú veszélyeztetése. Ez nevetséges. De hát ő ételt, szállást és szeretetet adott egy elveszett gyereknek.

Aztán maga előtt látta a csillagos égbolt alatt menekülő Ursa képét. Újabb és újabb lövés dördült, aztán Ursa elcsúszott, és elterült a földön. Mindez azért történt, mert ő nem vitte be a seriffhez.

Jo a szeme elé kapta a kezét, és zokogni kezdett.

31.

MÁSNAP REGGEL VALAKI KOPOGOTT AZ AJTÓN.

– Tessék! – szólalt meg Jo, és a kórházi köntöst a bekötözött lábára hajtotta. Gabe-re és Tabbyre számított, akik az éjszakát egy közeli szállodában töltötték. De a konzulense volt az, az egyetemről.

– Nos… mikor akartad elmondani nekem, hogy rád lőttek, és majdnem meghaltál? – kérdezte Shaw.

– Ha lehet, soha. Úgy voltam vele, hogy már biztos nagyon eleged van az állandó sírásrívásomból.

– Ez nem igaz. Ha tudtam volna, mi történt, azonnal jövök. – A férfi leült vele szembe a székre, és keresztbe tette egymáson hosszú lábait. – A bátyád itt van?

– Tegnap este beszéltem vele. Jönni akart, de mondtam neki, hogy minden rendben van velem, és nagyon dühös leszek, ha el merészel jönni.

– Minden rendben? – kérdezett vissza Shaw, Jo kitámasztott lábára pillantva.

– Igenis rendben vagyok. Honnan tudtad meg, mi történt?

– George Kinney-től. A rendőrség értesítette, mivel az ő ingatlanján történt az eset.

– Biztosan nagyon meglepődött, amikor hallott a lövöldözésről meg arról, hogy két ember meghalt a telkén.

– Rossz időzítés volt. Ugyanaznap este halt meg a felesége.

– Lynne meghalt?

Shaw zavartan ráncolta a homlokát.

– Te ismerted Lynne-t?

– Nem… nem igazán.

A férfi egy ideig Jo arckifejezését fürkészte.

– George említette, hogy nemrég elvittél magaddal valakit a kampuszra, akit ő is ismer. Gabriel Nasht?

Jo bólintott.

– Segített nekem átköltözni az új házba.

– George azt mondta, hogy a háza melletti tanyán lakik. George és a családja régóta ismeri a Nasheket. – Shaw várt, hogy Jo elmondja, honnan ismeri Gabe-et, de a nő nem szólalt meg. – George-tól tudom, hogy Gabe megmentette az életed.

– A támadó egyenesen rám célzott a pisztollyal, de mielőtt tüzelt volna, Gabe rálőtt.

– Te jó ég! – ámult a férfi, és ősz hajába túrt. – Találkoznom kell ezzel a férfival, és köszönetet kell neki mondanom.

– Ez a vágyad akár teljesülhet is. Pár perc múlva itt kell lennie.

– Menjek el?

– Ne, a kórház egyedül a látogatókkal elviselhető.

– Én meg azt hittem, a jó erős gyógyszerek miatt.

– Azon már túl vagyok. Kezdek lejönni a cuccról.

– Miért is nem lepődöm meg ezen? – A férfi kényelmesen hátradőlt a széken. – Hallom, a kislány is jól van.

– Igen?

– Neked nem mondták?

– Nem. Nekem semmit nem mondanak.

– Az intenzív osztályon van, de már nincs életveszélyben. Azt mondják, túl fogja élni.

Ha a konzulense nem ült volna ott vele szemben, Jo zokogott volna a megkönnyebbüléstől.

– A rendőrök elmondták dr. Kinney-nek, hogy miért üldözte a két férfi Ursát?

Shaw teste megfeszült.

– Hát nem véletlenül lőtték le?

– Meggyőződésem szerint azért jöttek, hogy megöljék.

– Ezt elmondtad a rendőrségnek?

– Mindent elmondtam nekik.

– George-nak azt mondták, valószínűleg rablásról lehetett szó.

– Azért mondhatták ezt, mert még folyik a nyomozás, és nem szivárogtathatnak ki részinformációkat. Effinghamben történhetett valami. Egy ottani nyomozó egy rakás kérdést tett fel nekem.

Shaw átható tekintettel nézett rá.

– George azt mondta, megkérdezték tőle a rendőrök, tudott-e arról, hogy egy kislány lakott a házában.

Jo erre nem tudott mit válaszolni.

– Ott lakott?

– Igen.

Shaw ismét a hajába túrt.

– Elég nagy bajban lehetek.

– Mi a fenét műveltél?

– Megsajnáltam. Egy este csak úgy felbukkant, éhes volt, és piszkos pizsamát viselt. Még cipője sem volt.

– Emlékszem, a saját papucsodat adtad neki.

– Másnap kihívtam a seriffet, de a gyerek az erdőbe szaladt, amikor a rendőr kiért.

– De ez… több mint egy hónapja volt, nem?

– Tudom.

A férfi várta a további magyarázatot.

– Nem akartam, hogy nevelőszülőkhöz kerüljön. Mindenki ismeri azokat a rémes történeteket…

– Biztos voltál benne, hogy a szülei nem keresik?

– Ha keresték is, a rendőröket nem értesítették. Mindennap megnéztem az interneten, az első pár hétben. És ahogy telt az idő… tudom, hogy őrülten hangzik, de nagyon megkedveltem. Még az is megfordult a fejemben, hogy nevelőszülőként magamhoz veszem.

– Istenem, Jo, túl nagy a szíved ehhez a rideg világhoz!

– Ha kapok valami büntetést, akkor azzal gondot okozhatok az egyetemnek is?

– Lehetséges.

– Ki is rúghatnak?

– Amilyen seggfejek a tanszékvezetők, sosem lehet tudni. – A férfi látta, Jo mennyire kétségbeesik ettől. – Én harcolni fogok érted, ezt ne feledd! Tudom, min mentél keresztül, és hogy ennek… mekkora befolyása lehetett arra, amit tettél.

Miért gondolta ezt mindenki? Jo nem felelt semmit, de legszívesebben azt mondta volna, hogy ugyanígy viselkedne akkor is, ha még meglenne az anyja, a melle és a petefészke. Akkor is ugyanígy szeretné Ursát.

Shaw látta, hogy felzaklatta a nőt, úgyhogy témát váltott.

– Kell segítség ahhoz, hogy befejezd a kutatásod?

– Igazság szerint folyamatosan amiatt aggódom, hogy a fészeknaplóim, a számítógépem és minden cuccom ott maradt a házban.

– Én is aggódnék a helyedben. Ha lerepülne a fejem a helyéről, az agyam akkor is azon kattogna, hogy mi lesz így a kutatási anyagommal.

– Ugye?

– Ha végeztem itt Saint Louisban, egyenesen a Kinney-telekre megyek. Van kulcsom a házhoz.

– Azt hiszem, ajtó nem sok maradt.

– Jézusom, tényleg.

– De nem tetthelynek számít most? Be tudsz jutni egyáltalán?

– Lehet, hogy a seriff segítségét kell majd kérnem. Fel fogom ismerni a fészeknaplóidat?

– Egy mappában vannak az asztalon, amire azt írtam: Fészeknaplók.

– Akkor talán nem tévesztem el.

– A laptopom meg a távcsövem is az asztalon van. Visszavinnéd őket a kampuszra, kérlek, és eltennéd valami biztonságos helyre?

– Persze. És meg akartam kérdezni: bánnád, ha befejeznénk az aktív fészkeid megfigyelését?

– Hogy bánnám-e? Borzasztó hálás lennék! De neked most nem lesz rá időd.

– Nekem nem. – A férfi az ízületi gyulladásos bal könyökét masszírozgatta, ami egyszer eltört. Ez a mozdulat általában azt jelezte, hogy nem akar kimondani valamit. – Tanner és Carly azt mondták, szívesen lemennek, és figyelik a fészkeidet, amíg te kórházban vagy.

– De nem lakhatnak a házban. Ahogy mondtam, az ajtókat betörték, és biztos vagyok benne, hogy bűnügyi helyszínként kezelik.

– Kempingezni fognak valahol a közelben.

Valószínűleg valahol ott, ahol Jo meg Tanner szeretkeztek a patakban. Az volt Tanner kedvenc táborhelye, amióta egy csapat egyetemistával először járt az erdőben.

– Biztos, hogy időt tudnak szakítani erre?

– Viccelsz? Ha egy hallgató végez a kutatásával, bármit megtenne, csak ne kelljen a szakdolgozatát írnia. Azt mondták, hogy amúgy is kempingezést terveztek.

– Ha vakációzni szerettek volna, akkor örülök, hogy segíthettem nekik.

– Carly ismeri a tanulmányi területeidet, ő is dolgozott már ezeken a helyeken korábban.

– A fészekkamerákat nyugodtan elhozhatják, ha nem akarnak bajlódni velük. A mappában pedig van néhány térkép, azokon pontosan jelöltem, mi hol található.

– Gondoltam, hogy ilyen alapos vagy – felelte a konzulens. – Készítünk másolatot a…

Valaki kopogott az ajtón.

– Tessék! – kiáltotta Jo.

Gabe kukkantott be.

– Bocsánat – szólalt meg, amikor meglátta Shaw-t. – Visszajövök később.

– Ne, maradj! Gabe, ő a konzulensem, dr. Shaw Daniels. Shaw, ő Gabriel Nash.

Shaw felpattant a székből, és kezet rázott a másik férfival.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta. – Köszönöm, hogy segített Jónak. Megmentette az életét. És a kislányét is.

Gabe nem tiltakozott, de a tekintetében bűntudat tükröződött. Jo Shaw-t figyelte, kíváncsi volt, rájön-e, hogy mennyire hasonlít a férfi George Kinney-re. Ha meg is látta rajta Kinney vonásait, a reakciójából nem lehetett leolvasni.

– Már nagyon vártalak – szólalt meg Jo. – Hol van Tabby?

Gabe Shaw-ra pillantott.

– Ööö… az ajándékboltban.

– Mi van? Remélem, nem vesz nekem semmi túlárazott hülyeséget!

Shaw megkönnyebbülten húzta végig tenyerét a homlokán.

– Huh, még jó, hogy nem vettem meg azt a Jobbulást! feliratú lufit!

– Mondani is akartam: kivéve, ha lufiról van szó.

– A fenébe! – A férfi lehajolt, és finoman megölelte Jót. – Most mennem kell. Oda akarok érni a Kinney-házhoz, hogy megmentsem az anyagodat.

– Az íróasztal fiókjába tettem a mappáját, hogy ne turkáljanak benne – mondta Gabe. – A rendőrök pedig megengedték, hogy a laptopját és a távcsövét az alsó szekrénybe zárjam, aminek van kulcsa. A kulcsokat egy gemkapcsos dobozba rejtettem a felső fiókba.

– Kedvelem a fickót – jelentette ki Shaw. – Úgy odafigyel az adatok biztonságára, mint egy tudós.

– Dörzsölt a srác – vigyorgott Jo Gabe-re.

– Remélem, találkozunk még – nyújtotta Shaw a kezét Gabe felé. – Igyunk egyszer egy sört, én fizetek.

– Remekül hangzik – felelte Gabe. Jo sosem látta még ilyen nyugodtnak a férfit egy idegen társaságában sem. Úgy tűnt, jót tett neki, hogy sok időt töltött Tabbyvel.

– Nagyon rendesnek tűnik – mondta Gabe, miután Shaw elment.

– Az is. Miatta maradtam az Illinois-i Egyetemen ahelyett, hogy egy másik PhD-programra jelentkeztem volna. Vele szerettem volna dolgozni. – Jo kinyújtotta a karját Gabe felé. – Gyere ide, és csókolj meg!

– Ezt most csak azért mondod, mert megborotválkoztam, és ismét ellenállhatatlan vagyok.

– Tudod te. – Megcsókolták egymást Jo kitámasztott lába felett.

– Örülök, hogy végre nem kell feküdnöd.

– Hát én is. Mi van Tabbyvel? Miért tűntél olyan idegesnek, amikor azt mondtad, vesz valamit az ajándékboltban?

– Te mindent kiszúrsz, mi? Olyan vagy, mint Ursa. Kettőtök elől semmit nem lehet eltitkolni.

– Miért, mit akartál eltitkolni?

– Eddig még semmit – felelte mosolyogva Gabe, és leült a székre. – Szóval… ami Tabbyt illeti…

– Ajjaj!

– Ja.

– Jaj, istenem, miben mesterkedik most?

– Van egy olyan érzésem, hogy gyakran tesz vad dolgokat.

– Mit csinál?

– Ellopta egy szobalány ruháját a szállodából…

– Hogy mi?

– Úgy akart kinézni, mint egy igazi…

– Mint egy igazi mi?

– Vett Ursának egy ajándékot, és úgy akar tenni, mintha ő lenne a virágbolt kiszállítója. Látni akarja Ursát.

– Ursa az intenzív osztályon van. Az ajtót zárva fogja találni.

– Próbáltam megállítani – védekezett Gabe.

– Ha Tabby a fejébe vesz valamit, nem lehet megállítani. Azt mesélte már, hogy egyszer becsempészett a kórházba egy bárányt?

– Mi van? Azt mondtad, egy bárányt?

– Ja. A nagy testű állatokra specializálódott állatorvosként. A kutatásban részt vevő egyik bárány elvesztette az anyukáját, és Tabby etette cumisüveggel. Tudta, hogy mennyire szeretem a tanyasi állatokat, úgyhogy berakta a bárányt a kocsijába, hozott neki tejet, és eljöttek Chicagóba, majd becsempészte az állatot a kórterembe két nappal azután, hogy levették a mellem. Elővette a sporttáskájából azt a kis bárányt, az ágyamra fektette, és a kezembe nyomta az üveget. Tessék, mondta. Kinek kellenek ehhez cicik? Másképp is lehet szoptatni.

Gabe elfordult és pislogott.

– Ja. Úgy bőgtem, mint egy kisbaba. Először azt hitte, hogy felzaklatott. De nem, igazából imádtam, hogy ezt csinálja. Ez volt az egyik legőrültebb dolog, amit valaha tett.

– Tegnap este, azután, hogy eljöttünk a kórházból, el akart menni szórakozni – mesélte Gabe. – Fel akarta fedezni a várost, és végül kikötöttünk…

– Valami furcsa helyen.

– Pontosan.

– Hadd találjam ki: egy hippi masszázsszalonban? Egy japán karaokebárban?

– Téged ilyen helyekre szokott vinni?

– Chicagóban igen. Amikor az anyám haldokolt, nagyon furcsa dolgokra vett rá. Azt mondta, nem szabad elfelejtenem, hogy a szomorú kis országhatáromon túl egy csodás, nagy világ van… ezekkel a szavakkal. Mindig azt gondoltam, hogy Tabbynek regényt kellene írnia.

– Igen. Az állatorvoslás mintha nem is illene hozzá.

– Egy városi lakásban nőtt fel, szóval érthető a szakmai vonzódása. A lába alig érintett füvet, most meg tehenek, lovak és juhok közt dolgozhat. Az apjának mozgó boltja van, és a fickó szerint ez a legviccesebb dolog a világon.

– Utálja?

– Nem, tényleg viccesnek tartja. Ugyanolyan zseniális, fura alak, mint a lánya. Ő nevelte fel Tabbyt és a testvérét, miután elváltak a feleségével.

– Tabby személyisége nagyon bejött volna Arthurnak.

– Na, de hová vitt el téged tegnap este?

– Először egy walesi étterembe mentünk, amit „nyilvánosháznak” hívnak, és egy nagy, közös asztalnál ettünk-ittunk másokkal.

– Hű, és hogy ment neked?

– Képzeld, jól éreztem magam. Megismertünk két nagyon kedves fickót, és végül így kötöttünk ki egy melegbárban.

– Ez annyira Tabbyre vall!

– Mi vall rám? – szólalt meg Tabby, aki ebben a pillanatban dugta be a fejét az ajtón. Bejött, és ekkor derült ki, hogy még mindig a kék szobalányruhát viseli.

– Találkoztál Ursával? – kérdezte a férfi.

Tabby leült az ágy szélére.

– Majdnem sikerült.

– Bejutottál az intenzív osztályra? – faggatta Jo.

A nő bólintott.

– Vettem egy lufit meg egy plüssállatot, és írtam mellé egy üzenetet. Ursa, szeretünk! Gyógyulj meg hamar! És aztán aláírtam: Ölelünk és puszilunk: Jo, Gabe és Tabby. A plüssállat egy cirmos cica volt egyébként. Ugye jó ötlet?

– És mi történt? – kérdezte Jo.

– Felkerestem a kórházi betegnyilvántartást kezelő hölgyet, de azt mondta, Ursa nincs a listán. A kezemben lévő játékra nézett, és megkérdezte, hogy gyerekről van-e szó. Amikor igennel válaszoltam, a hölgy azt mondta, Ursa valószínűleg a gyerekkórházban van, néhány tömbbel lejjebb. Meg is nézte nekem, de az ő listájukon sem szerepelt.

– Ez furcsa.

– Én is furcsának találtam. Úgyhogy elmentem ennek a kórháznak az intenzív osztályára, hogy körbeszimatoljak, de az ajtók be voltak zárva. Vártam, aztán kijött egy nővér egy tolószékes sráccal…

– Mondd, hogy nem!

– De. Besurrantam. Még mielőtt bárki rájött volna, hogy semmi keresnivalóm odabenn, Ursa keresésére indultam. És akkor megláttam a kórtermét.

– Honnan tudod, hogy az volt az? – kérdezte Gabe.

– Onnan, hogy egy rendőr őrködött az ajtó előtt.

– Egy rendőr? – csodálkozott Jo.

– Biztos, hogy az ő szobája volt? – folytatta a férfi.

– Mielőtt az ajtóhoz értem, egy nővér megállított, és megkérdezte, ki vagyok. Mondtam, hogy ajándékot hoztam Ursa Dupree számára. Elmeséltem, hogy azt a megbízást kaptam, hozzam el a játékot meg a lufit, és adjak elő egy dalt. Feltételezve, hogy a rendőr Ursát védi, egyenesen felé tartottam, mire a nővér azt kiáltotta: „Állítsák meg!” A többit kitalálhatjátok.

– Jaj, istenem! – sóhajtott Jo.

– Ja, a rendőr rám fogta a fegyverét. Bevittek egy szobába, ami valami biztonsági őr irodája lehetett, és egy csomó kérdést tettek fel nekem azzal kapcsolatban, honnan tudtam, hogy melyik szobában kell keresnem Ursát, ami azt jelenti, hogy tényleg ott van. Valószínűleg azért nem vitték át a gyerekkórházba, mert a rendőrség tudja, hogy mindenki ott keresné.

– És hogy tudtad kidumálni magad? – kérdezte Jo.

– Nem igazán tudtam. Túl veszélyes lett volna, ha hazudok. Elárultam nekik, hogy rajtatok keresztül ismertem meg Ursát, és aggódom érte, mert a kórház nem engedi, hogy meglátogassuk. Elárultam nekik azt is, hogy az egész beöltözős tervet azért találtam ki, hogy beosonhassak hozzá.

– És mit csináltak?

– Elkérték a nevemet meg a lakcímemet, de csak rám akartak ijeszteni. Azt mondták, még egy próbálkozás, és letartóztatnak.

– Ezt el sem hiszem – mondta Jo. – Ursa rendőri felügyelet alatt áll.

– Én elhiszem – jegyezte meg Gabe.

– Én is – tette hozzá Tabby. Előrehajolt, és egész halkan folytatta. – Le merném fogadni, hogy a kormány tud róla, hogy egy földönkívüli megszállta Ursa Dupree testét!

32.

JO MINDEN EGYES MAGAZINT ÁTLAPOZOTT, amit az intenzív osztály várótermében talált, még a Fegyverek és Kertek lapot is, amin a békepárti kertész anyukája jót szórakozott volna. A kedvenc helye a szomszédos asztal melletti szék volt, mert ott fel tudta tenni a bekötözött lábát. Minden órában megmozgatta a tagjait, tett egy kört, és csinált néhány guggolást a teremben. A váróterem fürdőszobájában fürdött, ahol kapaszkodós zuhanyzó volt, itt fogat is tudott mosni, és kényelmesen alhatott a kanapén. Gabe hozott neki ennivalót. A férfi továbbra is a közeli szállodában lakott, kimosta és megszárította a ruháját minden este.

Tabby is szívesen várakozott volna a barátnőjével, de muszáj volt visszamennie dolgozni. Gabe azt szerette volna, ha Jo eljön a kórházból, hiszen a rendőrség úgysem engedi, hogy lássa Ursát, de Jo nem hallgatott rá. Muszáj volt látnia a kislányt. És száz százalékig meg volt győződve róla, hogy Ursa is látni akarja őt.

Az egész kórházban elterjedt a híre, hogy Jo a váróteremben ücsörög. Jo sebésze a harmadik nap jött el hozzá beszélni. Azt mondta, a stressz növeli az elfertőződés kockázatát, és hogy a túl sok ücsörgéstől vérrög alakulhat ki. A kórházi biztonsági személyzettől szintén a harmadik napon keresték fel. Megkérték, hogy távozzon, de Jo azt mondta, nem megy el, amíg nem láthatja Ursát. Figyelmeztették, hogy a rendőr erőszakkal fogja elvinni onnan, de erre egyelőre nem került sor.

Jo mindenkit alaposan megnézett, aki megjelent Ursa kórtermének folyosóján. Megfigyelte, hogy rendőrök és egyenruhás emberek jönnek-mennek a szobából ki és be. Egy ősz, afrofrizurás nő gyakran meglátogatta a kislányt, Jo pedig azt gyanította, hogy ő lehet Ursa bíróság által kirendelt ügyvédje. Amíg várta, hogy kinyissák neki az intenzív osztály bejáratát, a nő mindig rá-ránézett Jóra. Először rideg tekintettel méregette, de a harmadik napon mintha már inkább sajnálkozó csodálat lett volna a szemében.

Gabe megérkezett az ebéddel. Jo már negyedik napja ült és várt. A férfinak sötét karikák voltak a szeme alatt, az arccsontja jobban kidudorodott, mint máskor. Beszélt rendszeresen Lacey-vel meg az anyjával, de nem árulta el nekik az igazat, vagyis azt, hogy Jót már három nap után kiengedték.

Gabe levette a hátizsákját, és leült a nő mellé.

– Pulyka, provolone, avokádó és saláta van benne – nyújtott át neki egy fehér papírba csomagolt szendvicset.

– Te nem eszel?

– Nem vagyok éhes.

– Haza kellene menned.

– Neked meg abba kellene hagynod ezt az őrültséget – vágta rá Gabe.

– Nem tehetem.

– Valószínűleg nincs is itt. Biztosan elszállították máshová.

– Biztosan itt van. Az afrofrizkós nő körülbelül egy órája ment be.

– De hát az sem biztos, hogy annak a nőnek bármi köze van Ursához.

– Szerintem van köze. Mindig engem bámul.

– Mindenki téged bámul, mert őrültség, amit csinálsz. Inkább össze kellene szedni magad és keresni egy ügyvédet.

– Nincs szükségem ügyvédre.

Gabe nem vitatkozott vele tovább, lehajtotta a fejét, és más irányba nézett.

– Hoztál nekem tiszta ruhát?

– Igen, de még vizes.

Jo befejezte az evést, Gabe pedig csukott szemmel, a székben hátradőlve ült. Jo arcon csókolta.

– Nem akarsz visszamenni a madaraidhoz? – kérdezte a férfi továbbra is csukott szemmel.

– Mankóval nem igazán menne. Tanner és Carly befejezi a munkámat.

A férfi kinyitotta a szemét, és Jóra nézett.

– Nem hiszem el, hogy nem akarod tudni, mindent rendesen csinálnak-e.

– Tanner biztosan odafigyel.

– Miből gondolod?

– Ezzel akar ismét bevágódni Shaw-nál. Shaw azóta pikkel rá, hogy Tanner úgy dobott engem a diagnózisom után, mintha leprás lennék.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy ezt tette.

– Pedig de. Tanner annyira…

Az intenzív osztályra vezető ajtó kinyílt. Jo az afrofrizurás nő metsző tekintetét figyelte. A nő világosszürke szoknyát és barackszínű blúzt viselt, ami szépen kiemelte barna bőrét. Olyan alkata volt, mint Lacey-nek, telt és erős, csak valamivel alacsonyabbnak tűnt.

Egyenesen Jo és Gabe felé tartott.

– Joanna Teale, jól mondom? – szólalt meg.

– Igen – felelte Jo.

– Ön pedig bizonyára Gabriel Nash – jelentette ki a nő, és megállt előttük.

– Igen – válaszolta Gabe feszülten.

A nő keresztbe fonta két karját maga előtt, és Jo arcát fürkészte.

– Szóval… hány napja is ücsörög már idekinn?

– Ez a negyedik nap – mondta Jo.

– Ráadásul műtét után. Maga ugyanolyan makacs, mint ő.

– Ursa? – kérdezte Jo.

– Ki más? Soha életemben nem találkoztam még ilyen makacs gyerekkel.

– Tudom, milyen érzés – felelte Jo. – Párszor megtapasztaltam én is, szóval egy idő után úgy döntöttem, visszább veszek.

– Tudja, amikor először hallottam ezt a sztorit, el sem tudtam képzelni, miért tette, amit tett. Hogy lehet, hogy nem vitte el a rendőrségre egy teljes hónapon át? Hogyhogy nem tudta, hogy amit tesz, rossz?

– Tudtam, hogy rossz.

– Csakhogy ez a kis földönkívüli, a különleges képességeinek köszönhetően, a fejébe mászott, mi?

– Még mindig azt állítja magáról, hogy földönkívüli?

– Ó, persze, már mindent tudok a bolygójáról! A neve Arhet, és az ott lakók bőre olyan, mint a csillagfény.

– Az öt csodáról is beszámolt önnek?

– De be ám! És tudják, miért nem ment vissza a bolygójára, miután meglett az ötödik csoda?

– Mivel magyarázta?

– Azt mondta, úgy döntött, marad, amikor rájött, hogy ön mennyire szereti. Az ötödik csoda meggyőzte arról, hogy maradjon.

Jónak el kellett fordítania a fejét.

A nő megvárta, amíg megnyugszik.

– Akar tudni egy titkot? – kérdezte. – Betűzze az Arhetet visszafelé!

Jo és Gabe egymásra néztek, próbálták visszafelé olvasni a szót magukban.

– Nem könnyű, igaz? – kérdezte a nő. – Az átlagos agy számára ez lassan megy.

– Tehra? – próbálkozott Gabe.

– Ha pedig nem ejti a h hangot, és helyette megduplázza az r-t, akkor…

– Terra! – mondta Jo. – Vagyis Föld.

A nő bólintott.

Jo megpróbálta visszafelé kiejteni Ursa nevét.

– Ursa Ann Dupree visszafelé Earpud Na Asrú. Azt mondta, ez a földön kívüli neve.

– Így van – bólintott a nő. – De a kislánynak nagyon gyorsan megy a visszafelé betűzés. Ha ad neki egy könyvet, képes azonnal visszafelé olvasni az összes leírt szót. – A nő elmosolyodott, amikor látta a döbbenetet Jo és Gabe arcán. – Nem, nem azért, mert földönkívüli. Illetve bizonyos módon az, legalábbis a legtöbb emberhez képest. Egy zseni. Első osztályos korában megmérték az IQ-ját, és több mint százhatvan lett az eredmény.

– Ez sok mindent megmagyaráz – jegyezte meg Jo.

– Ugye? – A nő kinyújtotta a kezét Jo felé. – Lenora Rhodes vagyok a Gyermek- és Családszolgálattól. – Jo és Gabe kezet rázott vele. – Azzal a lehetetlen feladattal bíztak meg, hogy tudjam meg Ursától, mi történt aznap este, amikor megszökött.

– Nem mond el semmit? – kérdezte Jo.

Lenora odahúzott magának egy széket, és leült velük szemben.

– Azt állítja, hogy csak magának hajlandó elmondani, Jo. Öt napig próbálkoztunk, de most azzal állt elő, hogy csak magával beszél.

– Okos – jegyezte meg Gabe.

– Lassan kitépem a hajam, annyira okos – tette hozzá Lenora. – A segítségéért cserébe elmondom, amit eddig tudok.

– Van családja? – kérdezte Jo.

– Az egyetlen, általunk ismert, életben lévő családtagja a kábítószerfüggő nagymama, aki egy lakókocsiban él, meg az alzheimeres nagypapája, aki az idősek otthonában van. Van egy nagybátyja is, akinek hollétéről nincsenek információink, a rendőrség körözi.

– Ha nincs hová mennie, szeretnék jelentkezni nevelőszülőjének.

– Lassítsunk egy kicsit! Haladjunk lépésről lépésre! Beleegyezik abba, hogy beszél vele?

– Természetesen. Tudja, mi történt a szüleivel?

Lenora körbenézett, hogy megbizonyosodjon róla, senki nem hallja őket. Előrehajolt a székben.

– Mindent tudunk a szüleiről. Mindketten a Kentucky állambeli Paducah-ban nőttek fel. Ursa valószínűleg az édesapjától, Dylan Dupreetől örökölte az eszét. Sokoldalú tehetség volt, mindenféle dologban kitűnt gyerekkorában, egészen addig, amíg meg nem ismerte Portia Wilkinst a középiskola tizedik osztályában. A gimnázium legeszesebb diákja valahogy a legnagyobb bajkeverőbe szeretett bele. Portia nagyon szemrevaló lány volt, talán emiatt csábult el Dylan.

– Vagy ő is olyan okos volt, mint a fiú – jegyezte meg Jo. – Sok okos gyerekből lesz ám bajkeverő.

– Ez igaz – ismerte el Lenora. – Bármi is volt az oka, Dylan onnantól, hogy randevúzni kezdett Portiával, egyre lejjebb süllyedt. Drogozni és alkoholizálni kezdett, rossz jegyeket szerzett, és gyakran csinált zűrös dolgokat. Tizenegyedik és tizenkettedik osztály közt, a nyári szünetben Portia teherbe esett. Miután egyik család sem támogatta, hogy megtartsák a gyereket, Dylan és Portia megszökött. Stoppal végül sikerült eljutniuk Kentuckyból Illinois-ba, azon belül pedig Effingham városába.

– Összeházasodtak? – kérdezte Jo.

– Igen, de csak azután, hogy Ursa megszületett. Portia pincérnő volt, Dylan pedig egy vállalkozónak dolgozott. Mire Ursa kétéves lett, már elég pénzt kerestek ahhoz, hogy elköltözzenek egy rendes albérletbe. Abból az időből nincsenek őket érintő rendőrségi feljegyzések, de feltételezhetően rendszeresen fogyasztottak drogot és alkoholt.

– Miért gondolja? – kérdezte Jo.

– Mert Dylan vízbe fulladt, és a szervezetében rengeteg kábítószert találtak. Ursa akkor ötéves volt.

– Szegény Ursa – szólalt meg Gabe.

– Dylan barátai, akikkel aznap együtt volt a tónál, megerősítették, hogy drogot fogyasztott, mielőtt úszni ment. Ursa a parton volt az anyjával, aki szintén kábítószer befolyása alatt állt.

Lenora félbeszakította a történetet, amikor egy pár lépett ki a liftből. Megvárta, hogy bemenjenek az intenzív osztályra, csak azután folytatta:

– Dylan tartotta össze a családot, és miután meghalt, minden tönkrement. Az elkövetkező három évben Portia folyamatosan zűrökbe keveredett. Több helyről kirúgták, ahol pincérnőként dolgozott, elkapták drogbirtoklásért, és nyomozás indult ellene hamis csekkek kiállítása miatt. A jogosítványát is elveszítette ittas vezetés következtében. Amikor Ursa másodikos volt, az iskola jelentette Portiát a hatóságnak a gyerek elhanyagolása miatt. Ursa piszkos ruhában jelent meg az iskolában, és sokszor látták az iskola környékén mászkálni jóval tanítás után is. Egyre furcsábban kezdett viselkedni…

– Az okos gyerekekre mindig azt mondják, hogy furcsán viselkednek – jegyezte meg Jo.

– Igen, ezt figyelembe vették. Viszont elég gyakran viselkedett bomlasztóan a tanórákon. Mindent csak visszafelé volt hajlandó elolvasni, és folyton jelentkezett, hogy vad történeteket oszthasson meg a tanárral.

– Unatkozott – szólt közbe Gabe. – El tudja képzelni, milyen lehet egy ilyen magas IQ-val rendelkező gyerek számára a másodikos tananyag?

Lenora elmosolyodott.

– Imádom, hogy mindenért megvédik. De ha egy gyerek így viselkedik, az általában annak a jele, hogy a családban sok stressz éri. A családlátogatás során a szociális munkásoknak az volt a benyomásuk, hogy Ursa tulajdonképpen önmagát látja el. Elkészít olyan egyszerű ételeket, mint a sajtos tészta, megcsinálja a házi feladatát, elkészül az iskolába, és egyedül megy ki a buszmegállóba. A ruhái azért voltak piszkosak, mert nem tudott egyedül elmenni a mosodába. Miután Dylan meghalt, Portia kénytelen volt egy olcsó, mocskos albérletbe költözni, ahol nem volt sem mosógép, sem centrifuga.

– A szociális munkások nem gondolták úgy, hogy jobb lenne elvenni őt az anyjától? – kérdezte Jo.

– Ahhoz, hogy kiemeljenek valakit a családból, nagyon rossz dolgoknak kell történniük. A szociális munkások úgy döntöttek, hogy ez a helyzet nem példátlan, ha egyedülálló anyuka nevel egy gyereket. Arra viszont nem jöttek rá, hogy Ursa hazudik, amikor azt a kérdést tették fel neki, fogyaszt-e ez anyja alkoholt vagy drogot. Portia annyira függővé vált, hogy prostituáltnak állt, csak hogy legyen pénze a drogokra. Egy bárétteremben volt pincérnő, és…

– Mi volt a neve annak az… étteremnek? – kérdezte Jo.

– Nem az a hely volt, ahol önök megálltak a lövöldözés estéjén.

– Tud erről is?

– Mindenről tudok – mondta Lenora. – Úgy gondoljuk, Ursa korábban járt abban az étteremben, de nem azért, mert az anyja ott dolgozott volna. Az utolsó hely, ahol Portia dolgozott, egy nagyon durva lebuj volt: ott szedett fel férfiakat, akik támogatni tudták a drogfüggőségében. Mivel nem volt jogosítványa, a munkahelyéről ismert barátnője hozta-vitte rendszeresen. Egy júniusi napon, amikor elment Portia lakásához, a nő nem jelentkezett. Miután két napig nem jelent meg a munkahelyén, a barátnő megkérte Portia főbérlőjét, hogy engedje be a lakásba. Odabenn egy üzenetet találtak a hűtőszekrényen, amelyen az állt, hogy egy barátjukkal elvitték Ursát Wisconsinba vakációzni.

– Ez iskolaszünetben történt? – kérdezte Jo.

– Igen, Ursának akkor nem kellett iskolába járnia, de Portia barátnője egy olyan emberről sem tudott, aki Wisconsinba vihette volna őket. És azt is jól tudta, hogy Portia meg Ursa nem mennének el úgy otthonról, hogy nem visznek magukkal ruhát. Egy héten át nyaggatta a rendőröket, de amikor azok végre komolyan vették, és elkezdtek kérdéseket feltenni neki, visszakozott. Megijedt, mert ő maga is drogozott, és prostituáltként dolgozott. A rendőrök ezután ejtették is az ügyet.

– Így is, hogy egy kislány élete forgott veszélyben? – csodálkozott Jo.

– Nem volt semmi nyom, amin elindulhattak volna, az anyja pedig hagyott hátra üzenetet. A második héten már bizonyíték után sem tudtak nyomozni, mivel Portia főbérlője minden ingóságukat kidobta, és kitakarította a lakást az új bérlőknek. Portia akkor már két hónapja nem fizetett lakbért.

– A rendőrségnek nem lett volna szabad hagynia, hogy a főbérlő ezt tegye – szúrta közbe Jo.

– Erre ők is rájöttek, amikor két héttel később megtalálták Portia holttestét egy bányagödör mélyén.

– Jézusom! – sóhajtott Gabe.

– Kiderítették, hogy halt meg? – kérdezte Jo.

– A holttest már bomlott, de a koponya jobb oldalán ütések nyomát fedezték fel. A bomlás állapotából arra következtettek, hogy az eltűnés napján, vagyis június hatodikán halhatott meg.

– Ursa pedig június hetedikén bukkant fel az udvaromban – mondta Jo.

Lenora bólintott.

– Egy héttel ezelőtt megálltak vacsorázni Effinghamben, és feltűnt önnek, hogy Ursa fél egy férfitól. Valószínűleg ő értesítette a két másikat, akik követték önöket hazáig. A rendőrségnek maga azt mondta, Jo, hogy mielőtt a két férfi tüzelni kezdett, Ursa azt kiáltotta, hogy: „Téged is meg fognak ölni.”

– Azok az emberek ölték meg Portiát – állapította meg Gabe.

– Valószínűleg igen – bólogatott Lenora és feltételezésünk szerint Ursa látta, ami történt.

– Miért őrzik rendőrök Ursát, ha a feltételezett gyilkosok már nem élnek? – kérdezte Jo.

– Nem tudhatjuk, hogy vajon csak ez a két férfi volt-e érintett az ügyben. Lehet, hogy az étteremben telefonáló férfinak is köze van a gyilkossághoz. Ursa szerintünk ismeri őt, és tudja azt is, mi történt az anyja meggyilkolásának estéjén. – Lenora közelebb hajolt Jóhoz. – Az ön segítségét kell kérnünk ahhoz, hogy összeálljon a kép.

– Mikor beszélhetek vele?

– Ma. Ursa biztonsága most önön múlik. Ki kell szednie belőle, mi történt.

33.

Az INTENZÍV OSZTÁLY ELŐTT ÁLLÓ ŐRÖK kinyitották az ajtót a két várótermi zsivány előtt. De voltak szabályok. Nem beszélhettek arról, mi történt aznap este, hogy Ursa anyja meghalt, kizárólag akkor, ha Kellen nyomozó és McNabb rendőrtiszt is megérkezik. Ursa vallomásán jelen kellett lennie a törvény képviselőinek, hogy megbizonyosodjanak róla, a kislány nem állt kényszerítés hatása alatt. Jo meg Gabe nem árulhatták el Ursának, hogy ismerik a hátterét. Ami pedig a legfontosabb: nem vallhatták be, hogy megtalálták az anyja holttestét. Lenora szerint ez befolyásolná azt, hogyan adja elő Ursa a történetét.

Amikor Jo megérkezett a mankóin a nővérpulthoz, egy ezüstszínű lufin akadt meg a szeme, ami egy plüsscicára volt rákötözve. Jo otthagyta Lenora Rhodest és Gabe-et.

– Jo, mit csinálsz? – szólt utána Gabe.

A pult mögé kellett mennie, hogy kézbe tudja venni az ajándékot. – Nem szabad bejönnie ide – mondta egy férfi. – Asszonyom…

Jo az egyik mankót a saját testéhez támasztotta, felkapta a plüssállatot, és szembefordult a felháborodott kórházi dolgozóval.

– Ezt miért nem adták oda Ursának?

Senki nem válaszolt.

– Nem látták a levelet? Rajta van a neve. Nagyon sokat jelentett volna neki, és ez a csomag itt van kinn egy teljes hete. – Jo körbenézett. – Miért nem adták oda ezt a beteg kislánynak, akinek nagy szüksége lett volna rá?

– Oda akartuk adni neki… – szólalt meg egy nővér.

– De nem engedtük – tette hozzá Lenora.

– Miért nem?

– Szerintem tudja jól a választ.

– Próbáltak kitörölni bennünket az életéből: Gabe-et, Tabbyt és engem. Azt akarták, hogy Ursa elfelejtsen bennünket.

– Azt gondoltuk, inkább ártana, mint segítene, ha emlékeztetnénk a történtekre – mondta Lenora.

– De ez nem igaz. És még én vagyok az, aki bajba került!

Jo a mankójához szorította a plüssmacskát, és elindult vele a pult mögül, a lufi a feje felett lebegett.

Lenora csettintett a nyelvével, és a fejét ingatta.

– Maga nagyon illik Miss Ursához, nem gondolja?

Mentek tovább a folyosón, elhaladtak néhány kórterem előtt, amelyekben főleg idős emberek feküdtek gépekhez csatlakoztatva. Jo gyomra ugrott egyet izgatottságában, amikor meglátta, hogy egy rendőr ül Ursa kórterme előtt. A rendőr felállt, és az övéhez kapott.

– Minden rendben – szólította meg Lenora. – Én engedtem be.

A rendőr kérdőn nézett rá.

– A kislány másképp nem fog beszélni – magyarázta a nő. – Szerintem ezt már mind jól tudjuk.

A férfi oldalra lépett, hogy Jo bemehessen. Ursa a kórházi ágyban ült, az ebédje maradéka egy gurulós kocsin száradt mellette. A gyerek elmerülten nézegette a karjába szúrt infúziós csövet.

– Nem, nem, kisasszony! – sietett be Lenora. – Eszedbe se jusson azt még egyszer kirántani onnan!

Ursa meghunyászkodva nézett fel. De amikor megpillantotta Jót és Gabe-et, az arca egy pillanat alatt felderült.

– Jo! Gabe! – kiáltotta.

Jo olyan gyorsan igyekezett felé, ahogy a mankói engedték. Letette a macskát az ágyra, és Ursa széttárt karjai közé bújt. Sírtak és ölelgették egymást hosszú perceken át. Majd Gabe és a kislány között megismétlődött ugyanez a jelenet. Lenora az ajtóból figyelte őket.

Amikor Gabe elengedte Ursát, Jo megmutatta a gyereknek a plüsscicát és a lufit.

– Tabby küldi.

Ursa az arcához szorította a játék macskát.

– Nagyon szép! Olyan, mint Caesar! Tabby is itt van?

– Itt volt nagyon sokáig, de már vissza kellett mennie dolgozni – mondta Jo.

– Te és Gabe is itt voltatok?

– Igen, amióta benn vagy – jegyezte meg Jo.

Ursa Lenorára pillantott.

– Tudtam! Tudtam, hogy itt voltak!

– Oké, lebuktam, kisasszony – tárta szét a karját Lenora. – De én csak azt akartam, hogy jobban érezd magad.

– Megengedik, hogy Jóval és Tabbyvel lakjam?

– Most egyelőre örülj a jelen pillanatnak! – tanácsolta Lenora, majd leült egy székre a sarokban.

– Befejezed még az ebéded? – kérdezte a nővérke Ursától.

– Nem ízlik.

– Sajtos tésztát kértél.

– De nem a kék dobozosból főzték – magyarázta Ursa. – És ha más lenne az alakja, finomabb lenne.

– Legközelebb próbálják meg Star Wars-os tésztával – javasolta Jo a nővérnek.

– Nem gondolja, hogy a mi konyhánkon van ilyesmi! – csattant fel a nő, és felkapta a tálcát.

– Most, hogy Jo itt van, majd hoz pár dobozzal – mondta Ursa.

Jo arrébb tolta a gurulós asztalt, és az ágy szélére ült. Gabe is hozott magának egy széket. Jo megfogta Ursa kezét.

– Jól vagy?

A kislány szeméből csak úgy áradt a szomorúság.

– Kis Medve meghalt?

Jo a két tenyere közé zárta a gyerek kezét, és erősen megszorította.

– Igen. Nagyon sajnálom.

A kislányból kitört a zokogás, csak úgy potyogtak a könnyei.

– Annyira büszke vagyok rá! – mondta Jo. – Megmentette az életünket. Ugye tudod?

Ursa sírva bólintott.

– Ha jobban leszel, tartunk neki egy szép temetést.

– És keresztje is lesz?

– Csinálhatok egyet – szólalt meg Gabe.

– Hol van most? – kérdezte a kislány Gabe-től.

– Eltemettem az erdőben, a Kinney-házhoz közel – válaszolta a férfi.

Ursa még erősebben zokogott, Jo pedig átölelte.

– Mi történt a lábaddal? – kérdezte a kislány Jótól, amikor a sírása csillapodott.

– – Az egyik férfi combon lőtt.

A gyerek ismét könnyekben tört ki.

– Úgy sajnálom, Jo! Az én hibám! Az én hibám, hogy megsérültél, és hogy Kis Medve meghalt!

– Jaj, dehogyis! Nem a te hibád. Ezt felejtsd el egyszer s mindenkorra!

– El kellett volna mondanom! Pedig tudtam, hogy a nyomomban vannak…

– Féltél. Megértem.

Ursa Gabe-re nézett.

– A rendőr azt mondta, megölted őket.

– Igen – felelte a férfi.

– És megbüntetnek érte?

– Nem.

Jo kivett pár zsebkendőt az asztalon álló dobozból, és megtörölgette vele Ursa orrát. Egy másikkal a könnyeit itatta föl.

– Szeretlek, Jo – jelentette ki a kislány.

– Én is szeretlek téged, kicsi bogaram.

Ursa elmosolyodott.

– Így hívtál aznap este is, amikor rám lőttek. Akkor jöttem rá, hogy szeretsz engem.

– Az anyukám hívott így annak idején. Még felnőttkoromban is.

– Bárcsak itt lennének a színes ceruzáim! Annyira szeretnék most lerajzolni valamit!

– Mit?

– Egy kicsi bogarat. Rózsaszín lenne lila pöttyökkel. A szeme jó nagy lenne, és rajzolnék neki két hosszú csápot.

– Jól hangzik.

– És rózsaszín meg piros szívecskéket tennék köré.

– Van egy papír-írószer a szállodához közel – mondta Gabe. – Mit szólnál, ha hoznék neked színes ceruzákat meg papírt?

– Most ne! Maradj még! – Ursa most Jóhoz fordult. – Elfelejtettem! Elfelejtettem elmondani neked, miért döntöttem úgy, hogy maradok az ötödik csoda ellenére.

– Na, miért?

– Mert úgy döntöttem, hogy veled akarok lenni. Amikor azt mondtad, hogy szeretsz, és hogy örökbe is fogadnál, rájöttem, hogy semmire sem vágyom jobban. Még a saját bolygómra sem. Már a csillagok közt jártam, amikor úgy döntöttem, hogy visszajövök.

– Tényleg?

– Igen! Minden csillogott és feketéllett, nagyon szép volt. De én csak téged akartalak, és nagyon erősen arra gondoltam, hogy vissza akarok jönni.

Jo megcsókolta a kislány arcát.

– Örülök, hogy visszajöttél.

Ursa Lenorára pillantott.

– De ha azt mondják, nem lakhatok veletek, akkor nem maradok.

– Emiatt most ne aggódj, jó? – nyugtatta Jo.

– Pedig aggódom emiatt. Folyamatosan. Amikor azt hazudták, hogy nem vagy itt, megpróbáltam elszökni, hogy megkeresselek.

– Igazából kétszer is – szólt közbe Lenora.

– Erről tudod, mi jutott eszembe? – kérdezte Gabe. A hátizsákjába nyúlt, és elővette az ütött-kopott The Runaway Bunnyt. – Ezt behoztam neked.

– Felolvasod? – kérte Ursa.

– Persze.

Jo helyet cserélt a férfival, hogy Gabe a képeket is mutatni tudja Ursának mesélés közben.

– Elolvasod még egyszer? Lécci! – könyörgött a kislány, amikor Gabe végzett.

Újra elmesélte. A történetnek ugyanolyan megnyugtató hatása volt, mint amikor Gabe a Kinney-házban olvasta fel. Mire másodjára is végzett vele, a kislány majdnem elaludt. Gabe és Jo finoman megszorította a karját, Ursa pedig mély álomba zuhant.

Lenora az ágyhoz sétált.

– Csökkentették a fájdalomcsillapítója adagját, de attól még könnyen el szokott álmosodni. Kimerítik az érzései is.

A nő az ajtó felé pillantott.

– Na, nekem ebédelnem kell, mielőtt a többiek megérkeznek, és sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de vissza kell menniük addig a váróterembe. Csak kísérettel lehetnek a látogatói.

– Ez jól ment – foglalta össze Lenora, amikor kifelé jöttek az intenzív osztályról. – Az önök társaságában sokkal oldottabban érzi magát. Azt hiszem, arról kell majd beszélnie vele legközelebb, amit Josh Kellen kér.

Egy nővér kitárta előttük az ajtót.

– Kellen senkit nem utál jobban a gyerekgyilkosoknál – folytatta Lenora. – Muszáj, hogy megoldja ezt az ügyet. – Jo megszokott székére mutatott a váróteremben. – Üljenek le, kérem, és ne menjenek sehová! Miután mindenki megérkezett, együtt bemegyünk, és beszélünk Ursával. Legalább addig ki is piheni magát.

Jo és Gabe leültek egymás mellé a váróteremben.

– Miért van az az érzésem, hogy valami mocskos dolgot fogunk csinálni? – szólalt meg a nő.

– Mert pontosan azt fogjuk tenni – válaszolta Gabe. – Az anyja meggyilkolásáról kell vele beszélnünk.

– Én nem erre gondoltam. Úgy érzem, mintha rákényszerítenének bennünket, hogy becsapjuk. Retteg attól, hogy el kell szakadnia tőlünk, és ezt ők most kihasználják.

– Próbálják megoldani a gyilkossági ügyet, Jo.

– Tudom, de odabenn egy kislány fekszik. Ő nem csak egy eszköz, ami segíthet nekik megoldani egy esetet.

34.

KÉT ÓRÁVAL KÉSŐBB Lenora Rhodes szinte futva érkezett a lifttől az intenzív osztály bejáratához.

– Mi történt? – kapta fel a fejét Jo.

– Felébredt, és látta, hogy maguk eltűntek. Megint teljesen kiborult.

– Hadd segítsek! – ajánlotta Jo.

– Nem, jobb lesz, ha megtanulja, hogy a hisztijei nem működnek.

Azzal Lenora eltűnt az ajtó mögött.

– Mi a franc? – csattant fel Jo.

– Hihetetlen! – bosszankodott Gabe. – Egy beteg gyereknek miért nem azt adják, amitől jobban érzi magát? Főleg akkor, ha a halott anyjáról akarnak vele beszélni?

– Azért, mert a seggükben hordják a fejüket.

Visszaültek, és tovább vártak. Fél órával később Kellen nyomozó, McNabb rendőr és egy festett szőke, vállig érő hajú nő lépett ki a liftből. Jo meg Gabe felállt.

– Bemutatom dr. Shaley-t – mondta Kellen a nőre mutatva. – Ő Ursa államilag kirendelt pszichológusa.

Jo és Gabe kezet rázott a nővel.

– Hallottam a hosszú virrasztásáról – mondta Shaley Jónak. – Lenyűgözött az odaadása. Négy napot eltölteni egy kórház várótermében! Hallom, a mosdóban fürdött.

– Valakinek beszélnie kell azok helyett, akiknek nincs hangjuk – jegyezte meg Jo.

– Ursára céloz?

– Igen, Ursára.

– Miért gondolja azt, hogy nincs hangja?

– Mert egy hete azt kéri, hogy találkozhasson velem, és nem engedték neki, hogy lásson.

– Próbáltuk azt tenni, ami a lehető legjobb neki, és nemcsak most, hanem leginkább hosszú távon.

– Tudja, Ursa nagyon is tudatában van annak, hogy a jövője bizonytalan, és elég okos ahhoz, hogy tudja, mi a legjobb számára. Amikor júniusban megszökött, azt hiszem, egy új otthont akart találni magának. Ő akarta kiválasztani, hol legyen ez az otthon ahelyett, hogy mások döntenék el.

Shaley és a két egyenruhás férfi kétkedve nézett rá.

– És úgy gondolja, ön jelenti számára az otthont? – kérdezte Shaley.

– Szeretném, ha ez így lenne. De a döntés Ursáé.

– Még kilencéves sincs – szólalt meg McNabb.

– És mi más választása lehetne, ha ön volt az első, akivel összetalálkozott? – folytatta Shaley. – Sok remek nevelőszülő van, aki kifogástalan otthont tudna nyújtani számára.

– Remélem, igaza van – felelte Jo. – Ha nem tetszik neki ott, úgyis meg fog szökni, de lehet, hogy második alkalommal nem jó emberekbe botlik majd.

– Tudjuk, mit csinálunk, Joanna. Bízzon bennünk! – kérte Shaley.

Majd ő meg a két férfi elsétált.

– Ha úgy látjuk, Ursa elég jó állapotban van ahhoz, hogy tanúvallomást tegyen, hívatni fogjuk – mondta Kellen, mielőtt követte a többieket az intenzív osztályra.

Jo legszívesebben hozzájuk vágta volna a mankóját.

– Hívatni fogjuk! Hogy bánnak ezek velünk?

– Nyugodj meg! – mondta Gabe. – Ha így beszélsz velük, azzal csak magadnak ártasz.

– Miért? Minden szavam igaz. Ursa igenis új otthont keresett. Ez volt az öt csoda értelme: hogy időt adjon magának a döntéshez meg ahhoz, hogy kialakuljon a kötődés.

– Jo… nem te vagy az egyetlen ember a világon, aki szeretni tudná őt.

– Tudom! De miért kellene tovább keresgélni, amikor ő is, meg én is ezt akarjuk?

– Először is azért, mert egyedülálló vagy. Próbálnak olyan helyet találni, ahol anyja és apja is lehet.

– Jaj, hagyjuk már! Ez milyen baromság már megint? Mitől jobb, ha két szülője van? És a meleg szülők jók lennének nekik? Vagy velük szemben is találnának valami kifogást?

– Jo…

– Mi van?

– Szét vagy esve. Túl sok ideje vagy itt. Ki kellene menned innen, hogy kipihend magad.

– Nem, amíg nem beszélhetek vele. Szerinted megengedik, hogy találkozzunk vele, miután megoldották a gyilkossági ügyet? Lehet, hogy bennünket is át akarnak verni.

– Egyszer sem állították, hogy láthatjuk őt utána.

– Tudom. – Jo visszaült a székbe. – Az istenit!

Gabe leült mellé, és megfogta a kezét.

Pár perccel később Lenora kijött az ajtón, és azt látta, hogy Jo a székben ül magába roskadva.

– Jól van? Felkészült?

Jónak nem volt más választása. Ha nem kényszeríti rá Ursát, hogy elmondja a történetét, akkor soha többé nem láthatja. Ha megteszi, akkor legalább lesz rá némi esélye.

– Igen, felkészültem.

Lenora az intenzív osztályra vezette őket. Kellen nyomozó, McNabb megbízott és a biztonsági őr halkan konzultált a folyosón. Dr. Shaley a szobában beszélgetett a kislánnyal.

– Jo! – kiáltott fel Ursa, amikor meglátta. Feltérdelt, és ahogy széttárta két karját, az infúziós cső megfeszült.

– Óvatosan! – szólt rá a nővérke. – Nem örülnél neki, ha megint vénát kellene keresnem! – tette hozzá, és visszahúzta a kislányt a párnára.

Jo letette a mankóit, és megölelte a gyereket.

– Miért mentetek el? – motyogta Ursa a nő mellkasába fúrva a fejét.

– Azt mondták, el kell mennünk. Nem mi akartunk.

Ursa eltolta magát, és mérges pillantást vetett a nővérre.

– Hazudtál! Azt mondtad, nem tudod, miért mentek el.

A nővérke motyogva hagyta el a kórtermet.

– Ez a kislány egyszer a sírba visz.

Ursa szeme piros volt. Nagyon sokat sírhatott.

– Kitépted az infúziót a kezedből? – kérdezte Jo.

A kislány bólintott.

– Meg akartalak keresni benneteket.

– Itt voltunk a váróteremben. Nem szabad többet kitépned az infúziót. Nem fájt, amikor visszarakták a tűt?

– De fájt! Olyan gonoszak itt velem! Leszorítottak.

– Muszáj volt, mert nem akarták leszedálni – magyarázta Lenora.

Hát persze, hiszen azt akarták, hogy éber legyen a vallomásnál.

– El akarok menni innen! – folytatta Ursa. – Utálok itt lenni! Veled és Gabe-bel akarok menni!

– Nem gyógyultál még meg – felelte Jo.

– És ha meggyógyultam, veletek mehetek majd? Kérlek!

Jo nem hazudhatott neki.

– Bárcsak velünk jöhetnél, de ez nem rajtam múlik.

Dr. Shaley szorosan összeszorította a száját. Láthatóan nem tetszett neki Jo válasza.

– Akkor kin múlik? – kérdezte Ursa.

– Látogatóid vannak, Ursa – szólt közbe Lenora, hogy elterelje a gyerek figyelmét. – Nem bánod, ha bejönnek?

Ursa gyanakodva nézett az ajtóra.

– Ki az?

– Emlékszel Josh Kellenre?

– A pisztolyos férfira?

– Azért van nála pisztoly, mert rendőr – válaszolta dr. Shaley. – És jófiú, tudod.

Lenora kiment, és szólt a két férfinak, hogy bejöhetnek a kórterembe. Jo Gabe-re nézett. Ő is ugyanúgy meg volt rémülve, mint a nő. Két rendőr, egy családügyis és egy dilidoki fogja bámulni Ursát, miközben közlik vele, hogy meghalt az édesanyja.

Ursa tekintetéből rettegés sugárzott. Tudta jól, miért vannak itt mindannyian.

Lenora közelebb lépett az ágyhoz.

– Ursa… Jo és Gabe azt szeretnék, ha elmondanád nekik, mi történt veled aznap este, amikor megszöktél.

Ursa döbbenten nézett Jóra, mintha hirtelen rájött volna, hogy ő is az ellenséghez tartozik. Jo intett Gabe-nek, mire mindketten az ágyra ültek, Ursa két oldalára. Gabe tudta, mit szeretne a nő. Közel húzódott a kislányhoz, így a testükkel kitakarták a szobában lévő négy másik embert.

Jo megfogta Ursa kezét.

– Mindenki azt szeretné, ha biztonságban lennél – szólalt meg. – És ahhoz, hogy ez megvalósuljon, a rendőrségnek tudnia kell, mi történt aznap este, amikor megszöktél otthonról.

– Tudod, miért hagytam el az Arhetet. Azért jöttem el otthonról, hogy megszerezzem a PhD-met.

– Ursa… tudom, hogy az Arhet visszafelé olvasva a Földre utal.

– Muszáj volt ezt kitalálnom! A mi bolygónkon nem használnak szavakat, valahogy el kellett neveznem a helyet, ahonnan jöttem.

– A nevedet is visszafelé olvasva árultad el.

– Hát nem érted? Egy csomó mindent teszek, amit korábban Ursa tett. Az ő agyát használom.

– Joanna… – szólt közbe dr. Shaley. Jo a nőre nézett. – Erről most nem kell beszélniük. Ebben majd én segítek neki.

Jo ismét Ursához fordult.

– Tudniuk kell, mi történt, mert nem mernek kiengedni innen. Attól tartanak, hogy vannak még, akik rád vadásznak.

A kislány Gabe-re nézett.

– De te megölted őket.

– Mindannyiukat megöltem? – kérdezte Gabe.

Ursa bólintott.

– És a férfi, aki az étteremben volt? – faggatta Jo.

Ursa nem válaszolt.

– A rendőrök aggódnak, hogy ő is veszélyes lehet. Féltenek téged. Ahogy Gabe meg én is.

– Gabe megölte a leggonoszabbakat – mondta Ursa.

– De az étteremben lévő férfi miért telefonált, és miért árulta el nekik, hogy ott vagy?

– A barátjuk volt.

Kellen nyomozó közelebb lépett, amivel sajnos elterelte Ursa figyelmét Jóról.

– Tudod annak a férfinak a nevét? – kérdezte.

– Mondd el neki! – kérte Jo. – Nem lesz semmi baj.

– Ha elmondom a nevét, elmegy?

– Nem. A rendőrségnek tudnia kell, mi történt az édesanyáddal.

– Nekem nincs anyukám – jegyezte meg Ursa alig hallhatóan.

Jo megszorította a kezét.

– Add ki magadból, kérlek! Nem tesz jót, ha elfojtod. Ne miattuk, miattam vagy Gabe miatt tedd! Hanem önmagad miatt.

– Megmondtam nekik, hogy csak akkor számolok be a történtekről, ha megengedik, hogy veled és Tabbyvel lakjak Urbanában.

– Dolgozunk rajta – szólt közbe Lenora.

Jo legszívesebben rákiáltott volna, amiért hazudik.

– Ha nem engedik meg, el fogok szökni – közölte Ursa Lenorával.

– Tudom. Párszor már említetted – felelte Lenora.

Jo megsimogatta Ursa arcát.

– Mondd el, és akkor kijuthatsz a kórházból anélkül, hogy bárkitől is félned kellene. Ne is törődj velük, mondd el csak Gabe-nek és nekem! Miért szöktél el aznap este? Történt valami az anyukáddal?

– Ő nem az anyukám volt.

– Portia nem az anyukád volt?

Ursa láthatóan meglepődött azon, hogy Jo ismeri ezt a nevet. De a nő most nem foglalkozott azzal, hogy megszegett egy szabályt. Az ösztöneire kellett hallgatnia.

– Miért mondod azt, hogy Portia nem volt az anyukád?

– Mert ő Ursa anyukája volt. Akkor még nem voltam Ursa testében. Csak azután foglaltam el, hogy a férfiak megölték.

– Úgy érted, hogy megölték az anyukádat?

– Azután, hogy megölték Ursát.

– És mi történt Portiával?

– Őt ölték meg elsőként.

– Láttad, ahogy ez történik?

– Ursa látta. És amikor elfoglaltam a testét, én is láttam, mert megkaptam az agyát.

Jo valahogy képes volt folytatni sírás nélkül.

– Mondd el, mit láttál még az agyában! Mondj el mindent, ami aznap este történt!

Ursa elkapta a tekintetét Jóról. A plüssmacska után nyúlt, amit Tabbytől kapott, ez volt a figyelemelterelés egyetlen, kéznél lévő eszköze, és a fejét hátradöntve betakarta vele az arcát.

– Ursa… – folytatta Jo.

Ursa mindkét kezével az arcához szorította a cicát, és becsukta a szemét.

– Ceasarnak fogom hívni – jelentette ki. – Szeretem az illatát, olyan, mint Tabby parfümje.

Jo gyengéden elhúzta a játékot a gyerek arcától, és letette a takaróra.

– Ursa, menni fog. Mondd el Gabe-nek meg nekem, mi történt aznap este!

A kislány továbbra is a plüssmacskát nézte.

– Mi lenne, ha úgy tennél, mintha színdarabot írnál? – vetette fel Gabe.

Ursa csillogó szemmel nézett a férfira, hirtelen érdekelni kezdte ez a lehetőség.

– Mi az első dolog, ami történik? – kérdezte Gabe.

– Este van, most érkezem a csillagok közül – mesélte a kislány. – Egy testet keresek, amit használhatnék.

– És aztán? – nógatta a férfi.

– Látok egy kislányt, aki kiugrik egy épület ablakából. – Ursa látta Jo arcán a rémületet. – Nem volt annyira magas – tette hozzá gyorsan. Majd ismét Gabe felé fordult. – A kislány a bokorba zuhan. Így szerzi a sérüléseit. Meg van ijedve, mert két férfi üldözi. Kijönnek a házból, és fojtogatni kezdik. Én pedig látom, hogyan ölik meg.

Amikor Jóra nézett, Ursa a valóság színdarabjából visszacsöppent abba a fantáziába, ami most már a valóságot jelentette számára.

– Ekkor elfoglaltam a testét, mert nem tetszett nekem, hogy meg kellett halnia. Szerettem volna, hogy ha ő nem is élhet, legalább a teste éljen.

– Mi történt azután, hogy elfoglaltad a testét? – kérdezte Jo.

– Először is életre kellett keltenem, hogy levegőt kapjon. Ehhez használtam a képességeimet. Segítettem neki felgyógyulni, aztán talpra állni. Tudtam, hogy azok a férfiak azt hiszik majd, hogy Ursa vagyok, úgyhogy elszaladtam. El kellett rejtőznöm előlük, nehogy attól féljenek, hogy Ursa mégsem halt meg. Volt egy benzinkút Ursa házának közelében, oda szaladtam. Láttam egy platós kocsit: olyasmi volt, mint Gabe autója, csak nagyobb…

– Egy nyitott platós autó? – kérdezte Gabe.

A kislány bólintott.

– A benzinkút boltja mellett parkolt, én pedig felmásztam rá hátul. Egy csomó cuccot találtam ott, ami alá el lehetett bújni. Féltem megmoccanni, és akkor váratlanul a fickó, akié a kocsi volt, elindult. Azt hiszem, azon az úton mehetett, ami Champaign-Urbanába vezet, az 57-esen. Nagyon féltem, mert a kocsi irtó gyorsan haladt, én pedig csak nemrég bújtam bele egy új testbe, meg minden.

Jo és Gabe egymásra néztek.

– Így találtam rád – folytatta a kislány. – A kvarkjaim segíthettek. Ők mindig gondoskodnak arról, hogy jó dolgok történjenek.

– És hogy találtál rám egész pontosan? – kérdezte Jo.

– A kocsi nagyon hosszú ideig haladt. Mielőtt megállt volna, egy nagyon hepehupás úton ment végig. Később jöttem rá, hogy az volt a Turkey Creek Road.

– És milyen színű volt az a kocsi? – kérdezte Gabe.

– Piros.

– Egy ilyen ütött-kopott darab volt, mint az enyém?

Ursa bólintott.

– Akkor Dave Hildebrandt kocsija lehetett. Szemben laknak a házammal, az út túlsó oldalán.

Kellen nyomozó kezében egy jegyzetfüzettel fülelt.

– Dave Hildebrandt? – ismételte, miközben írt.

– Igen – felelte Gabe. – Néha tesz egy nagy kört, hátha talál pár autóalkatrészt. Kocsik újjáépítésével foglalkozik.

– És Dave észrevett téged? – kérdezte Gabe a kislánytól.

A gyerek a fejét ingatta.

– Féltem tőle. Amikor hazaért, azonnal kiabálni kezdett valakivel. Hangosan veszekedtek.

– Theresa lehetett az, a felesége – jegyezte meg Gabe.

Kellen ezt a nevet is leírta a noteszbe.

– Mikor szálltál ki a kocsiból? – kérdezte Jo.

– Megvártam, hogy abbahagyják a kiabálást. De amikor kimásztam, rám ugatott egy nagy kutya. Futni kezdtem, mert attól féltem, megharap. Folyton elestem, mert már sötét volt, és az erdőben kötöttem ki. Aztán elértem egy vízhez, és megálltam.

– Az volt a Turkey Creek? – kérdezte Gabe.

– Igen, de akkor még nem tudtam a nevét. Követtem, és akkor eljutottam egészen az út legvégéig fenn a hegyen, egyenesen Jo háza mellé… mármint a Kinney-ház mellé. Túlságosan féltem ahhoz, hogy bemenjek, úgyhogy a fészerbe bújtam. Volt ott egy ágy is, vagyis egy matrac, arra feküdtem. Elaludtam, és csak nagyon hosszú idő után ébredtem fel. És amikor végre felkeltem, már fent volt a nap, és megláttam egy kiskutyát, az volt Kis Medve. – A kislány szeme megtelt könnyel. – Ő volt az első barátom. Kis Medve volt az első barátom, miután megérkeztem ide a csillagok közül. De ő már nem él.

35.

MOST MÁR TUDTÁK, HOGY URSA EFFINGHAMBŐL érkezett a házba, amit Jo bérelt. De továbbra is egy nagy űr tátongott a történetében, a legfájóbb kérdésre nem ismerték a választ: miért ugrott ki a kislány a lakásuk ablakán? Jo nem szerette volna már faggatni a gyereket, de tudta, hogy a rendőrség addig nem fogja békén hagyni Ursát, amíg pecsétet nem nyomhatnak Portia Dupree gyilkossági ügyének aktájára.

Gabe megtörölte a kislány könnyes arcát az ágyneműhuzat szélével, Jo pedig megfogta a kezét.

– Legyünk túl ezen! Mondd el Gabe-nek meg nekem, miért ugrottál ki az ablakon!

– Ursa ugrott, nem én. Még a testében volt, amikor az történt.

– Oké, mondd el, miért tett Ursa ilyen veszélyes dolgot!

– Már mondtam. Azért, mert az a két férfi meg akarta ölni. – Kik?

– Azok, akiket Gabe megölt.

– Áruld el a nevüket!

Ursa Kellen felé fordult. Jól tudta, hogy leginkább a férfi akarja tudni a neveket.

– Az alacsonyabb neve Jimmie Acer volt, az emberek csak Ace-nek hívták. Az erősebb férfi neve pedig Cory. Ursa nem tudta a vezetéknevét, mert akkor látta őt először.

– Nem találkozott vele korábban? – kérdezte Jo.

– Nem.

– És miért volt ott Jimmie Acer meg Cory Ursa otthonában?

– Mert… – Ursa elfordította a tekintetét Jóról, ujjaival az ágyneműhuzat sarkát csavargatta.

– Olyasmit csináltak, amiről Ursa anyukája megmondta, hogy nem szabad beszélni?

Ursa bólintott, és lehajtotta a fejét.

– De te nem Ursa vagy, úgyhogy elmondhatod nekünk.

A kislány felnézett.

– Azt hiszem, igazad van.

– Szóval mit csinált Ace és Cory?

– Ace azért jött, mert ő mindig ott volt náluk. Ace… tudod…

– Igen?

– Bement Ursa anyukájával a hálószobába. Az anyukája azt mondta ilyenkor, hogy buliznak.

Ursa szeméből olyan szégyen áradt, hogy egyértelműen látszott, nagyon is tisztában van azzal, mit csináltak a hálószobában.

– És Cory miért volt ott?

Ursa ismét lefelé nézett.

– Ace-szel jött. Bulizni.

– Kábítószerezett?

– A viselkedése alapján úgy tűnt. És sörözött. Várta, hogy… – Ursa előrehajolt, és a plüssmacska után nyúlt, hogy le tudja foglalni valamivel a kezét.

– Cory arra várt, hogy ő is bemehessen Ursa anyukájához a szobába?

– Igen – felelte a kislány.

– Ursa mit csinált?

– A tévét nézte a nappaliban. Egy film ment, amiben egy ikerpár összetalálkozik egy táborban.

– Apád-anyád idejöjjön?

– Ursa szerette azt a filmet.

– Cory is ott volt a nappaliban Ursával?

– Igen – válaszolta a gyerek, miközben a cirmos cicát nézegette.

– Mondd el, mit csinált Cory! – kérte a nő.

– Nevetett a filmen, és azt mondta, hogy ez egy hülye film. Ursa ettől ideges lett.

– És aztán?

Ursa végre Jóra nézett, a tekintetében könyörgés tükröződött. Nem akart erről beszélni.

– Kérlek, mondd el! Nem lesz semmi baj.

A kislány szeméből könnyek potyogtak.

– Megérintette Ursát olyan helyen, ahol nem lett volna szabad. Ursa kérte, hogy ne csinálja, és eltolta a kezét. Cory azt felelte, ad neki öt dollárt, ha engedi. Azt is mondta, hogy úgyis olyan lesz majd, mint az anyja, és ha már úgyis prosti lesz, jobb minél előbb elkezdeni… mert a lányok akkor a legcsinosabbak, amikor még fiatalok…

Gabe a szája elé kapta a kezét.

– És Ursa mit csinált? – kérdezte Jo.

– Azt mondta, hogy az anyukája nem kurva. Cory erre felnevetett, Ursa pedig mérges lett, és kikapcsolta a tévét. Át akart menni a szobájába, de Cory elkapta a karját. A kanapéra nyomta, és… – A kislány most már zokogott. – Le akarta venni a pizsamáját. Ursa ordított, és megütötte a férfit…

Jo képtelen volt kérdezni, mert összeszorult a torka. Kellennek azonban nem.

– Mi történt utána? Mondd el!

– Ursa anyukája kiszaladt a hálószobából – mondta Ursa sírva. – Kiabálni kezdett Coryval, hogy szálljon le a lányáról, felkapott egy széket, és hátba verte vele Coryt. Ace kikapta a kezéből a széket, Cory pedig elvette Ace-től. Aztán erősen hozzávágta Ursa anyukájának a fejéhez. – Ursa eltakarta az arcát. – Nagyon erősen megütötte! Ursa anyukája a földre esett, és valami folyt a fejéből. Szerintem az agya lehetett… kifolyt.

Jo a mellkasához ölelte Ursát, és szorosan tartotta.

Kellennek ennyi nem volt elég.

– Miért szaladtál el? – kérdezte. – Megfenyegettek?

– Nem én voltam az! – ordította Ursa.

– Miért szaladt el Ursa?

– Ace szitkozódott, és azt mondta Corynak, hogy Ursa el fogja mondani a rendőröknek, mi történt, mivel mindent látott. Cory erősködött, hogy nem, nem fog elmondani semmit, aztán elkapta Ursát. A nyakához szorította az ujjait, és erősen nyomta. Ursa tudta, hogy a férfi meg fogja ölni. Megrúgta, megharapta, és el tudott szaladni. Berohant a szobájába, és kiugrott a nyitott ablakon.

– Nem volt rajta szúnyogháló?

Ursa nemet intett a fejével, és letörölte a könnyeit a tenyerével.

– Hiába kérte Ursa anyukája, a főbérlő nem rakatott rá szúnyoghálót. Össze is vesztek emiatt.

– Mi volt annak a férfinak a neve, akivel az étteremben találkoztatok? – kérdezte a nyomozó. – Azt mondtad, Ace és Cory barátja volt.

– Azt nem tudom, hogy Cory ismerte-e. Ace barátja volt. Ő is együtt bulizott korábban Ace-szel és Ursa anyukájával.

– Mi volt a neve?

– Nem vagyok benne biztos. Néha Nate-nek hívták, máskor pedig Toddnak.

– Nathan Todd! – Kellen a kézfejével a jegyzetfüzetére csapott. – Na végre megvagy!

– Ismeri őt? – kérdezte Gabe.

– Ó, igen, ismerem jól. Az Ace-nél talált mobiltelefonban láttuk, hogy Todd épp akkor hívta őt, amikor önök az étteremben voltak. Ursa vallomásának köszönhetően végre le tudom tartóztatni.

– Milyen váddal?

– Gyilkossági kísérletben való részvételért.

– Nem lesz ezt nehéz bizonyítani? – kérdezte Gabe.

– Megvannak a módszereink. – A nyomozó eltette a jegyzetfüzetet a zsebébe, és Gabe-hez lépett. – Engedje meg, hogy megköszönjem, amit tett, Mr. Nash! – mondta, és kezet rázott vele. – Megszabadultunk két veszélyes szemétládától. Nagyon megkönnyítette a munkámat.

Jo nyugtalanítónak találta, hogy a férfi azért gratulál, mert Gabe megölt két emberi lényt.

De ő másképp látta a világot, mint a legtöbben, mivel a szülei pacifisták voltak. Jo a szülei legtöbb nézetét magáévá tette, és az egyik az volt ezek közül, hogy a gyerekek megérdemlik, hogy közöljék velük az igazat, amikor csak lehetséges. Jo gyakran merengett azon, mennyivel másabb lenne Gabe élete, ha úgy nő fel, hogy tudja: két szerető apja is van.

Jo felállt.

– Mielőtt elmennének, szeretnék mondani valamit.

A kórteremben mindenki – a nyomozó, a rendőr, a pszichológus és a szociális munkás – a nő felé fordult. Gabe idegesnek tűnt, és talán okkal. Jo túl kimerült volt ahhoz, hogy megítélje, jót tesz-e most azzal Ursának, amire készül.

– Úgy érzem, nem lesz máskor alkalmam együtt lenni mindazokkal, akik Ursa jövőjéről döntenek. – A rendőr és a nyomozó felé fordult. – Tudom, nem önökön múlik, hogy Ursa hová kerül, de a jövőjét nagyban befolyásolja az, hogy megvádolnak-e engem valamilyen bűncselekménnyel.

– Ezt beszéljük meg inkább a váróteremben – javasolta Lenora.

– Miért? Ursa is tudni akarja, mi folyik itt, és tudhatják, hogy képes lesz kezelni. – Jo ismét a rendőrhöz fordult. – Ha vádat emelnek ellenem, kirúghatnak az egyetemről és a doktori iskolából.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Gabe.

– Igen, a konzulensem is megerősítette. Mielőtt döntenek a sorsom felől – folytatta a két férfi felé nézve –, szeretném, ha átgondolnák, mi történik, ha megbüntetnek engem. Belátom, rossz döntéseket hoztam Ursával kapcsolatban, de minden egyes döntésemet az együttérzés diktálta. Kérem, gondoskodjanak arról, hogy a büntetésem arányos legyen a bűncselekményhez képest, mielőtt teljesen tönkreteszik az életemet (és Ursáét is), mert ha elítélnek, esélyem sem lesz arra, hogy Ursa nevelőanyja legyek.

– Azt akarom, hogy te legyél a nevelőanyukám! – jelentette ki Ursa.

– Tudom, kicsi bogaram. De hadd mondjam végig, jó? – Jo most Lenora és dr. Shaley felé fordult. – Rengeteg mondanivalóm van önöknek. Biztosnak kell lennem afelől, hogy Ursát nem fogják kételyek gyötörni velem kapcsolatban, amiért valaki hazudik neki a jövőjéről. – Jo visszament Ursához, hogy a kislány jól lássa az arcát. – Kérem önöket itt, Ursa jelenlétében, engedjék meg, hogy én legyek Ursa nevelőanyja! És szeretném később örökbe fogadni. Szeretném bebizonyítani önöknek, hogy alkalmas vagyok rá…

– Joanna – szólt közbe Lenora. – Erről nem most kellene…

– Kérem, hallgassanak végig! Először is azért vagyok alkalmas az örökbefogadására, mert szeretem őt, és biztos vagyok benne, hogy ezt egyik jelölt sem mondhatja el magáról. A második ok, hogy ez a tragédia kötődést alakított ki kettőnk közt. Gyógyító hatással van rá, hogy tudom és értem, min ment keresztül. A harmadik ok: a szüleim jelentős örökséget hagytak rám, úgyhogy van elég pénzem ahhoz, hogy egyedülállóként felneveljek egy gyereket. A negyedik: nem iszom, nem kábítószerezem, és soha nem büntettek meg semmiért, a buszra is mindig váltok jegyet. Az ötödik…

– Azt hiszem, eleget hallottunk – szúrta közbe dr. Shaley.

– Ez nagyon fontos pont – mondta Jo. – Az ötödik ok: a szüleim tudósok voltak, és azt tanították nekem, hogy tiszteljem a természetet, és legyek kíváncsi a világra. Ursát lenyűgözik a természeti és tudományos jelenségek, mert kielégítik az intellektuális érdeklődését. Az a célom, hogy professzor legyek az egyik legjobb egyetemen, és azt hiszem, hogy Ursa, akinek tényleg különlegesek a képességei, a tanulmányait illetően sem járna olyan jól senkivel, mint velem.

– Végeztünk? – kérdezte dr. Shaley.

– Még nem. Szeretnék beszélni még egy dologról, amit esetleg önök problémásnak láthatnak. Túléltem a rákot. A daganatomat korai stádiumban észrevették, és a prognózisom kifejezetten jó.

Jo Ursára nézett.

– Mindent értesz, ugye? Bármi is történik, sose kételkedj abban, hogy szeretlek, és hogy megpróbáltam megtenni mindent, hogy együtt maradhassunk. De ezen túl már nincs hatalmam a történések felett. – Jo leült az ágyra, a kislány mellé. – Úgy tűnik, a sorsunk éppolyan kusza, mint a Shakespeare-drámák szereplőinek.

– De ennek olyan vége lesz, mint a Vízkeresztnek! – mondta Ursa. – Mindenki boldog lesz végül!

– Te jó ég, ez a kislány ismeri Shakespeare-t? – kérdezte Lenora.

Kellen nyomozó elvigyorodott.

– „A szándék más, mint amit sorsunk végez”{3} – mondta.

– Hamlet, nagyszerű sor – jegyezte meg Gabe.

– A kedvencem középiskolás korom óta – árulta el Kellen.

Egy nővér jelent meg, egy pohár folyékony gyógyszert hozott Ursának.

– Úgy látom, Ursa sorsa most az, hogy pihenjen egy kicsit – mondta Lenora. – Folytassuk a beszélgetést a váróteremben!

– Nem akarok pihenni! – ellenkezett Ursa. – Jónak és Gabe-nek maradnia kell!

Jo meg Gabe puszit adtak neki búcsúzóul, és hagyták, hogy a nővér vessen véget a sors és a szándék csatájának.

36.

GABE SZÁLLODAI SZOBÁJA valóságos luxust és szokatlan meghittséget jelentett Jónak azután, hogy napokon át az intenzív osztály ajtaja előtt ült. A meleg zuhany pedig kifejezetten különleges élményt nyújtott.

– Na haragudj – mondta Gabe-nek –, de nem hoztam magammal ruhát a fürdőszobába.

A mankói miatt nem tudta maga köré csavarni a törülközőjét.

Gabe felnézett a telefonjából, és megcsodálta a nő meztelen testét. – Most szabadkozol?

– Segítenél átkötni a lábam?

– Persze, szívesen játszom orvososat.

Jo az ágyra tette az ellátáshoz szükséges kellékeket, és a hasára feküdt.

– Főleg, ha közben a seggedet is nézhetem – tette hozzá a férfi.

– Hogy néz ki?

Gabe megszorította Jo fenekét.

– Elég jól.

– És a sérülésem, Mr. Bottom? Az hogy néz ki?

– Mintha valaki meglőtt volna.

– Nincs elfertőződve?

– Nem, nincs.

– Először tegyél rá az antibiotikumos kenőcsből, aztán rakj rá egy darab gézt, mielőtt bekötözöd.

A férfi gyengéd mozdulatokkal kötözte át a sebet. Befáslizta Jo lábát, közben ujjai finoman hozzáértek a nő belső combjához.

– Kissé elkalandozott a figyelmem, de azt hiszem, ez most így meg fogja tartani – mondta Gabe, lesimítva a fásli szélét.

Jo megfordult.

– Vetkőzz le!

Gabe a nő fölé magasodott, és miközben levette a ruháit, végig Jo szemébe nézett. Majd meleg testével ráfeküdt a nőre.

– Nem vagyok nehéz a lábadnak? Nem akarom, hogy fájjon.

– Nem igazán érzem most a lábam.

Később egymást átölelve feküdtek a saját kis univerzumukban, a behúzott függönyök mögött, a nagy fokozatra vett légkondicionáló hűvösében. Csak a város leghangosabb zajai értek el hozzájuk.

– Holnap haza kell mennem, hogy átvegyem a terepet, és én gondozzam anyát – szólalt meg Gabe. – Lacey-vel SMS-eztem, amikor fürödtél. Vissza kell jönnie Saint Louisba, mert holnapután hazajön a két fia. Velük akar lenni egy kicsit, mielőtt visszamennének a főiskolára.

– Persze, végre együtt lehetnek.

– Nem akarsz te is hazajönni velem? Elhozhatnád a kocsidat.

– Majd bérelek egy autót, ha elmegyek. Itt kell maradnom Ursa miatt.

– Persze. – Gabe szorosan hozzábújt. – Jó volt, hogy kiadtad ma, ami benned volt. Először nem voltam biztos benne, hogy jó ötlet, de szerintem amiatt engedik meg neked, hogy látogasd Ursát, amit elmondtál.

– Vagy csak arra használnak, hogy féken tartsák.

– Szerintem is-is.

– Az anyukádtól merítettem hozzá erőt.

– Komolyan?

– Tudtam, mit akarok nekik mondani, ha majd mind összegyűltek a kórteremben, de majdnem elvesztettem a hidegvérem. És akkor eszembe jutott, milyen bátor volt Katherine, amikor leültette Arthurt és George-ot, hogy hallgassák meg a mondandóját.

– Mindketten nagyon kemény csajok vagytok. – Gabe félig már aludt.

– Gabe…?

– Igen?

– Téged nem aggaszt, hogy Ursa harmadik személyben beszél magáról?

– De igen. Azt hiszem, így tudja csak kezelni azt, amin átesett.

– Attól félek, ha ráerőltetjük, hogy beszéljen róla, még mielőtt készen állna rá, akkor kettéhasad.

– Ezért van a pszichológus.

– Nem csípem azt a nőt.

– Azt hiszem, ez kölcsönös. Most aludj!

Jo most először aludt normális ágyban azóta, hogy eljött a Kinney-házból, és úgy érezte, mintha kómába zuhanna. A szappanillatú pára ébresztette fel, miután Gabe kijött a fürdőszobából.

– Teljesen kimerültél – mondta a férfi.

– Ja. Tetszik ez a szoba. Megtartom.

– Kijelentkezzek?

– Ne! Amúgy is ki akartam fizetni a számlát.

– Nem kell kifizetned.

– Tudom, de ki akarom.

– Oké, Miss Buksza. Reggelizzünk meg, mielőtt elindulok! Én fizetek.

Reggeli után vettek Ursának színes ceruzát és rajzlapot, Jo pedig vásárolt egy új mobiltelefont is, majd elkísérte Gabe-et a parkolóba. A férfi átnyújtotta neki a két szobakulcsot. És végre telefonszámot is cseréltek.

– Na, végre mi is normális pár vagyunk – jegyezte meg Jo.

– Én azért nem hamarkodnám el ezt a kijelentést – incselkedett Gabe.

– Ha már elhamarkodott kijelentések… kimondhatom végre, hogy szeretlek? Tudom, nem ez a legromantikusabb hely, hogy ezt először kimondjam, egy parkoló bejáratában, meg minden…

– Én is szeretlek, Jo.

Szorosan összeölelkeztek, Jo mankói a földre dőltek. A járókelők csak bámulták őket.

Jo már akkor érezte a férfi hiányát, amikor megérkezett a kórházba. És a kislány is hiányolta Gabe-et.

A szoba előtti rendőr eltűnt. Még aznap, valamivel később Jo hallotta, hogy Nathan Toddot letartóztatták. Ursát másnap a gyerekkórház egyik kórtermébe szállították. Jo annyit lehetett benn vele, amennyit akart, leszámítva a viziteket. Azokban az órákban elment ételt venni, vagy vásárolt valamit Ursának, amivel elfoglalhatta magát.

Nem volt könnyű lekötni a gyereket. Most, hogy napok óta ágyban feküdt, unta a könyveket, a rajzolást és a tévét is. Jo hozott neki egy felnőtt kirakót: a képen egy őzsuta és egy őzborjú állt az erdőben, ami olyan volt, mint Ursa hőn szeretett elvarázsolt erdeje. Épp a kép szélét rakták ki együtt, amikor kopogtak a félig nyitott ajtón. Lacey lépett be, kezében két játék macskával.

– Zavarok? – kérdezte.

– Egyáltalán nem – felelte Jo.

Lacey maga elé emelte a két babzsák cicát: az egyik fehér volt, a másik szürke.

– Tudom, nem olyan jók, mint az igaziak, de kicsit hasonlítanak Júliára és Hamletre.

– Gabe elmondta neked, mi a nevük? – kérdezte Ursa.

– Mindannyiuk nevét elmondta – mesélte Lacey. – Nagyon jó neveket találtál ki nekik.

Amikor a kislány felé tartotta a cicákat, Ursa Jóra pillantott, mintha gyanakodna Lacey szándékait illetően.

– Vedd csak el, és tudod, mit kell mondanod mellé! – bátorította Jo.

Ursa megnézte a két játékot.

– Köszönöm – mondta. Felemelte a párnájáról a cirmos cicát, Caesart, és lefektette egymás mellé a három macskát. – Már csak Olivia, Macbeth és Othello hiányzik.

– Úgy látom, már jól érzed magad – szólalt meg Lacey.

– Igen – válaszolta a kislány. – Holnap vagy holnapután megengedik, hogy elmenjek Urbanába Jóval. Vele és Tabbyvel fogok lakni.

– Ez nagyon jól hangzik – vágta rá Lacey.

– De ez inkább csak egy kívánság részünkről, nem biztos, hogy így lesz – jegyezte meg Jo.

– De biztos! – erősködött Ursa.

– Hát, engem eddig erről senki nem értesített, kis bogaram.

– Lehet, hogy még nem mondták neked, de én tudom, hogy így lesz.

Jo felállt az ágyról.

– Üljön le! – mondta Lacey-nek, és előhúzott egy széket.

– Nem maradhatok – felelte a nő. – Csak látni akartam, hogy van Ursa, és beszélni akartam önnel egy kicsit. Ki tudna jönni pár percre a váróterembe?

– Persze.

Jo Ursához fordult.

– Keresd meg a többi darabot, ami a szélére kell, nemsokára jövök.

– És ha visszajössz, segítesz? – kérdezte Ursa.

– Persze, de utána el kell majd mennem. Tudod, dr. Shaley jön hozzád fél óra múlva.

– Nem akarok beszélgetni vele!

– Ezt a témát ne hozzuk fel minden egyes alkalommal, kérlek! – mondta Jo.

– Olyan hülyeségeket beszél!

– Segíteni próbál neked. Na, pár perc, és itt vagyok.

Jo kíváncsi volt, mitől változhatott így meg Lacey. Még az arca is más volt, nyugodt és szinte sugárzott, a szakadt farmerje és az élénk színű vászoninge tökéletesen passzolt a titokzatos, kiegyensúlyozott hangulatához.

– Hogy haladnak a dolgok? – kérdezte Lacey.

– Attól függ, mire gondol.

– Remélem, nem haragszik meg érte, de Gabe elárulta, hogy vádat emelhetnek ön ellen kiskorú veszélyeztetése miatt. Azt is mondta, hogy a rendőrök közölték önnel, nem hagyhatja el Illinois államot, ha hazamegy.

Jót igenis dühítette, és kissé meg is lepte, hogy Gabe beszélt róla a nővérével.

– Azt is említette, hogy kevés esély van arra, hogy ön lesz Ursa nevelőanyja, márpedig senki nem lenne alkalmasabb erre.

Lehet, hogy Lacey-nek van egy ikertestvére, akiről eddig Gabe sem tudott? Egy újabb családi titok.

– A szociális munkások nem mondtak még semmit ezzel kapcsolatban? – érdeklődött Lacey.

– Még nem, és ezt nem érzem túl jó jelnek. De látja, mennyire számít rá Ursa is. – Jo kinézett az ablakon, az épületek között alig látható, kék égboltra. – Néha úgy érzem, nem kellene folyton a közelében lennem, mert ezzel csak megnehezítem számára a helyzetet.

– Akkor miért van itt?

– Mert aggódom, hogy mi lesz vele. Úgy érzem, mellettem kiegyensúlyozott tud lenni, pedig túlélte a poklot is.

– Talán azért, mert sok a közös magukban.

Jo nem tudta, hogy Lacey most a rákra, a halott anyjára vagy a lövöldözésre gondol-e, esetleg mindháromra. Ha a rákra, akkor azt is Gabe-től kellett, hogy hallja.

– Szóval azért jöttem, mert… Gabe nem tudja egyébként.

– Mit nem tud?

– Hogy itt vagyok. Ahogy azt sem tudja, hogy beszéltem a férjemmel erről az egészről. Troy családjogi ügyvéd. Főleg válási ügyei vannak, de néha gyermekelhelyezési és örökbefogadási eseteket is elvállal. Szívesen segítene önnek, ha megengedi, és nem kérne érte pénzt.

– Van pénzem.

– Nem éreznénk helyesnek, hogy pénzt fogadjunk el Gabe barátnőjétől.

– Most már a barátnője vagyok? – csodálkozott Jo.

Lacey érezte a gúnyt a megjegyzésben, de elmosolyodott.

– Hát nem tudta?

– Azt hiszem, nem kaptam meg az értesítést a Nash-családtól.

– Hm, pedig mindannyian megkaptuk.

Ez bocsánatkérés volt. Egy rejtett bocsánatkérés, de Jo ennek is örült.

– Köszönöm a támogatást.

– Gabe-nek köszönje – mondta a nő.

– Hogyhogy?

– Mielőtt elindultam Saint Louisba, összehívott egy családi gyűlést. A megbeszélt időpontban pedig George Kinney kopogott be az ajtón, aki a házánál volt, hogy helyrehozza a betört ablakokat. Ugyanúgy nem értette, mi folyik ott, mint én. Gabe kérte meg, hogy jöjjön át.

Jo elmosolyodott. Csodák csodájára Gabe-ből is előbújt Katherine bátorsága.

Lacey Jo arcát fürkészte.

– Maga tudta, mire készült?

– Nem, nem tudtam, de sejtem, mit csinált, amikor mind összegyűltek otthon.

– Elmondott nekünk mindent. Arról, hogyan kezdődött George meg anyám viszonya, és hogyan egyezett bele apám abba, hogy Gabe sosem tudhatja meg, ki az igazi apja. Anyám és George persze mindezt már tudta. De ők is nagyon megdöbbentek, amikor Gabe elmondta, hogy látta őket szeretkezni az erdőben, és rájött, hogy nem Arthur fia. Elmondta, hogy ezért gyűlölte meg őket. És aztán valami nagyon szépet mondott még.

– Mit?

– Azt, hogy megbocsát nekik. Azt mondta, most, hogy szerelmes lett magába, érti már, mit miért tettek. Azt mondta, inkább meghalt volna aznap este, amikor az a fickó fegyvert fogott magára, mint hogy lássa a halálát. Azt mondta, az ilyen szerelemnek semmi nem állhat útjába, és örül annak, hogy egy ilyen erős érzésből született.

Jót nem érdekelte, hogy Lacey sírni látja.

– Tudom! Mind a négyen a kibaszott szemünket törölgettük. Ez volt a legszebb dolog, ami valaha történt ezzel a családdal. – Lacey a válltáskájába nyúlt, kivett két papír zsebkendőt, és az egyiket átnyújtotta Jónak. – George nemigen érzett mást a felesége iránt, mint felelősséget, tekintve, hogy az asszony tönkretette magát az itallal – folytatta Lacey, és a másik zsebkendőbe törölte a szemét. – Anyámmal össze fognak házasodni. George megkérdezte tőlünk, tőlem és Gabe-től, hogy beleegyezünk-e.

– És mit szól hozzá?

– Alig várom! Még eljegyzési bulit is tartottunk. Maradtam még egy éjszakát, hogy rendesen megünnepeljük, oldalast sütöttünk, és söröztünk. Gabe-bel késő estig beszélgettünk, és kiadtuk magunkból azt a sok hülyeséget, ami évek óta feszültséget okoz köztünk.

Jo nehezen tudta elhinni, hogy ilyen könnyen túltették magukat mindenen.

– Biztos elmondta önnek, hogy bántam vele, amikor még kicsi volt – folytatta Lacey, mintha olvasna a nő gondolataiban.

Jo nem akarta elárulni, Gabe mit mesélt el neki bizalmasan.

Lacey értette a hallgatását.

– Gondolom, elmesélte – mondta. – Tudom, nem mentség, de amikor Gabe megszületett, nagyon depressziós voltam épp. Kövérnek meg gusztustalannak éreztem magam, és tudtam jól, hogy szarul írok. És akkor megjött Gabe, ez a tökéletes, gyönyörű kisfiú. És még okos is volt, a rohadt életbe! Kurvára féltékeny voltam rá.

– Tudta, hogy George az apja?

– Gyanítottam, hogy anyámnak viszonya van George-dzsal. Aztán egy este, még Gabe születése előtt, az apám nagyon berúgott, és elmondta nekem. Sírt… – Lacey-nek elakadt a hangja, és ismét könnyezni kezdett. – Azt a szegény gyereket hibáztattam mindenért. Azért, hogy anyám nem szereti apámat. Hogy apám teljesen tönkrement. Még a saját depresszióm miatt is. És amikor apám nem tudott ellenállni annak az aranyos kisfiúnak, teljesen magamba zuhantam. Úgy éreztem, elárult engem, pedig semmire nem vágytam annyira, mint az apámra, miután felhagytam az írással.

Jo megfogta Lacey kezét.

– Sajnálom. Sokkal rosszabb lehetett, mint hittem. Még most is küzd a depresszióval?

A nő bólintott.

– De a férjemért nagyon hálás vagyok. Rá mindig számíthatok. Még akkor is, amikor meg sem érdemlem. – Lacey tovább zokogott.

– Jó, hogy végre tudtak erről beszélni Gabe-bel.

Lacey ismét bólintott, majd megtörölte a szemét az átázott zsebkendővel.

– Gabe eddig sosem beszélt semmiről. Valahányszor megkérdeztem, mi a helyzet, csak annyit válaszolt SMS-ben: „Minden oké.” Most viszont olyan jó volt! – folytatta Lacey. – Kisfiúkora óta nem láttam ilyen boldognak. És ezt magának köszönhetjük. Ezt mind maga érte el.

– Valójában nem én, inkább Ursa.

– A kvarkjaival?

– Gabe erről is mesélt?

– Mindent elmondott róla. Kérem, bocsásson meg, amiért ráhívtam a seriffet arra a szegény gyerekre!

– Helyesen tette. Nekem is azt kellett volna csinálnom, de teljesen irracionálisan viselkedtem.

– Mert szereti őt. Engedje, hogy a férjem segítsen maguknak!

– Azt hiszem, minden lehetőséget meg kell ragadnom. Mit tegyek?

Lacey elővette a mobilját a táskájából, és írt egy SMS-t. Amikor végzett, azt mondta:

– Lenn van a kocsiban, azt írja, feljön.

– A férje?

– Aha! Troy Greenfield, a maga kőkemény ügyvédje.

37.

A KÓRHÁZ KÉNYELMES VÁRÓTERMÉBEN Jo elmesélte az egész sztorit az elejétől a végéig Troynak. A barátságos, köpcös fickó rengeteg kérdést feltett, és nagyon sokat jegyzetelt.

Amikor Jo visszament a szállodába, nem volt feltétlenül bizakodóbb azt illetően, megítélik-e neki Ursát, de mindenképp jobban érezte magát, mert kevesebb dolog miatt volt bűntudata. Tudta, hogy minden tőle telhetőt megtett.

Lenora Rhodes és dr. Shaley eltűnt néhány napra. Most, hogy Ursa már elég jól érezte magát ahhoz, hogy elhagyhassa a kórházat, eldönthették volna már, hová kerül a gyerek. Lacey látogatása után három nappal Troy felhívta Jót, épp akkor, amikor a nő kitette a lábát a szállodai szobából.

– Van egy jó és egy nem annyira jó hírem – kezdte a férfi.

Jo szíve vadul kalapált.

– Nem emelnek vádat ön ellen – árulta el Troy.

– Ez biztos?

– Kell még egy kis idő, mire hivatalosan is kimondják, de addig zaklattam őket, hogy végül elárulták nekem. Azt mondtam, hogy muszáj tudnunk, mi lesz, mert ha vádat emelnek, akkor fel kell kérnünk védőügyvédnek John Davidsont, aki az egyik legjobb a szakmában.

– Ezért nem emelnek vádat ellenem? Mert félnek Davidsontól?

– Őszintén szólva kétlem, hogy sok köze lenne ehhez. Hosszasan elbeszélgettem Kellen nyomozóval tegnap este, és leginkább az győzte meg, amit Gabe tett. Teljesen odavan érte. Ha ön ellen vádat emelnének, Gabe ellen is kénytelenek lennének, hiszen Ursa nála is sok időt töltött. Márpedig McNabb és Kellen sem szeretné, ha Gabe-et megbüntetnék.

– Csak képzelem, vagy ez tényleg egy nagyon hímsoviniszta magyarázat?

– Valóban az, és erre én is felhívtam a figyelmüket. Kellen ekkor kijelentette, hogy mindig is az ön pártján állt. Nagyra tartja magát, hogy ilyen eltökélten segített egy gyereknek, akit nem is ismert. És az is ön mellett szól, amit az első rendőr mondott, aki kiment önhöz, amikor felhívta a seriffet. Kértem, hogy kérdezzék ki…

– Kyle Deant?

– Igen. Bevallotta, hogy elmondta önnek a meglehetősen szubjektív véleményét a nevelőszülőkkel kapcsolatban, és belátta, hogy ezzel összezavarhatta önt. McNabb vádat akart emelni ön ellen, de amikor rájött, hogy az egyik beosztottja megkérdőjelezhető viselkedése kulcsszerepet játszhat a per során, inkább visszakozott.

– Hűha! Lacey-nek igaza volt: maga tényleg kőkemény.

– Köszönöm – felelte a férfi kuncogva.

Jo megkönnyebbült, de azért nagyon aggódott amiatt, mi lesz a nem annyira jó hír, ami még rá vár.

– Ami pedig Ursát illeti – folytatta Troy –, az a helyzet, hogy nincs ráhatásom a szociális munkásokra, és nem hivatkozhatok a jogra sem, mert a döntésüket nem arra alapozzák. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de azt hiszem, találtak neki egy nevelőcsaládot.

– Szerintem is.

– Rajta maradok az ügyön, Jo. Ne adjuk még fel!

– Tudna nekem láthatási engedélyt szerezni, vagy ilyesmi?

– Mivel nem hozzátartozó, láthatási joga nincs. Ezzel kapcsolatban meg kell egyeznie a szociális munkásokkal és a nevelőcsaláddal. De azért utánanézek, mit tehetünk, rendben?

– Rendben. Köszönöm mindazt, amit tett. – Jo alig látta a telefonja gombjait a könnyein keresztül.

Lenora ott volt Ursa kórtermében, amikor Jo megérkezett. A nő kihívta Jót a folyosóra, és ott közölte vele a hírt: Ursa leendő nevelőszülei ebéd után jönnek meglátogatni a kislányt. Lenora azt kérte Jótól, hogy ne legyen itt a találkozó idején, és hogy segítsen Ursának elfogadni a tényt, hogy hamarosan velük lakik majd.

– Szóba kerültem egyáltalán mint lehetséges nevelőszülő? – kérdezte Jo.

– Joanna… hogy gondolja?

– De miért nem?

– Próbáljuk olyan helyen elhelyezni, ahol két szülő gondoskodik majd…

– Ez egy baromság, és maga is tudja. Ursa világosan elmondta, mit szeretne, és az nem egy vadidegen anya meg apa. És tudja, hogy minden forrásom és képességem megvan, ami egy házaspárnak.

– Nem csak arról van szó, hogy ön egyedülálló. Több más dolgot is figyelembe vettünk a döntésnél.

– Mint például?

– Maga egyetemre jár. Az egészségügyi állapota bizonytalan. És nem hagyhatjuk figyelmen kívül azt sem, hogy veszélyeztette egy kiskorú életét.

– Nem emelnek vádat ellenem.

– Akár emelnek, akár nem, rossz ítélőképességről tett tanúbizonyságot.

– Most, hogy már tudja, Ursa milyen, ön szerint dönthettem volna jobban? Ha kihívtam a rendőröket, elszaladt, és tudtam, hogy nagyobb biztonságban van nálam, mint ha elkóborol.

– Azért ennél többet tett, maga is tudja.

– Mégis mit?

– Az anyjaként bánt vele.

– És emiatt nem lehet belőlem jó nevelőanya?

– Amiatt aggódunk, hogy miért viselkedett így. Ön nemrég vesztette el az édesanyját, és eltávolították a szaporítószerveit.

– Honnan tud erről?

– Ursa mondta el nekünk.

– Komolyan kifaggattak egy kiskorút, hogy információt szerezzenek rólam? Az eszükbe sem jutott, hogy velem beszéljenek?

– Nem faggattuk. Dr. Shaley-nek mesélte el, amikor beszélgettek.

– Ez még rosszabb! A pszichoterápiát arra használta, hogy olyan információ birtokába jusson, amivel árthat nekem!

– Kérem, segítsen Ursának, hogy elfogadja ezt a helyzetet! Ha szereti őt, ez a legtöbb, amit tehet érte.

– Nem értek egyet, de megpróbálom meggyőzni. Attól tartok, el fog szökni, és valami borzasztó dolog fog történni vele.

– Ne aggódjon, ezek a gyerekek lehiggadnak egy idő után!

– Ezek a gyerekek? – Jo annyira dühös lett, hogy képtelen volt tovább Lenora társaságában maradni. Beviharzott Ursa szobájába.

– Miért vagy mérges? – kérdezte Ursa.

– Nem vagyok az.

Ursa komoly tekintettel nézte a nőt.

– Mit mondott Lenora?

Jo leült az ágy szélére, és elmesélte. Ursa sírt és ellenkezett. Még akkor is sírt, amikor egy óra elteltével bejött hozzá az orvos.

Jo kiment a szobából, hogy a férfi megvizsgálhassa a gyerek sebét. Amikor az orvos kijött, félrevonta Jót, és halkan azt mondta neki:

– Jo… nagyon sajnálom, hogy így döntöttek. Mi itt a legtöbben úgy gondoljuk, hogy hatalmas hibát követnek el. Látjuk, önök ketten milyenek együtt, micsoda kötelék alakult ki kettejük közt.

Jo bólintott.

– Nem is vagyok biztos benne, hogy Ursa felépült volna maga nélkül. Amikor a műtétre készítettük elő, felébredt. Bár rengeteg vért vesztett, tudatánál volt, és önről kérdezett. Elmondtam neki, hogy rendbe kell hoznunk a hasát, ő pedig azt felelte, az jó, mert azért jött vissza a csillagok közül, hogy Jóval legyen, és Jo szomorú lenne, ha ő meghalna.

Jo ettől elsírta magát.

– Jaj, istenem, bocsásson meg! Csak rosszabb lett így, hogy ezt elmondtam?

– Nem. Köszönöm. Nagyon sokat jelent nekem a támogatása.

Másfél órával később Jo eltűnt, hogy ne legyen ott, amikor megérkeznek az új nevelőszülők, Ursa pedig keservesen sírt. Jo a szállodába ment, és felhívta Gabe-et, aki el akart menni Saint Louisba, hogy támogassa a nőt, de nem hagyhatta ott az anyját. Lacey a két fiával volt, George pedig Urbanában a lányaival. George úgy döntött, elmondja nekik, hogy Gabe a fia. Nem akarta, hogy több titok legyen a családban.

Aznap este Jo nem ment vissza a kórházba. Úgy volt vele, hogy a nevelőszülők még ott lehetnek. Remélte is, hogy ott vannak, mert csak azzal tudták csökkenteni a szökés esélyét, ha minél több minőségi időt töltenek a kislánnyal.

Amikor másnap délelőtt Jo megérkezett a gyerekkórházba, Lenora már várta, és láthatóan nagyon dühös volt.

– Próbált egyáltalán beszélni vele arról, hogy fogadja el? – kérdezte Jótól.

– Próbáltam! Kérdezze csak meg a nővérektől! Órákon keresztül igyekeztem a lelkére hatni.

Lenora Jo tekintetét fürkészte, és látta, hogy igazat mond.

– Mi történt?

– Hatalmas hiba, az történt. Tudja, mit mondott nekik Ursa?

– Mit?

– Először előadta, hogy ő egy földönkívüli. A nevelőszülők fel voltak készülve erre, mert előre figyelmeztettem őket. De az eszes kis Ursa látta, hogy ezzel nem tudja őket elijeszteni, úgyhogy azzal folytatta, hogy az emberevő lények bolygójáról jött.

A lila emberevő.

– Tudja, mit mondott az a kis gazember az új nevelőszüleinek? Azt, hogy ha elalszanak, leszúrja és megöli, aztán pedig megeszi őket. Van egy másik, csupán egyéves nevelt gyerekük is, Ursa pedig kijelentette, biztos ő a legfinomabb, úgyhogy őt fogja megölni elsőként.

– Nyilván a legsokkolóbb dologgal akart előállni, amivel elijesztheti őket. Ursában szemernyi erőszak sincs.

– De ezt honnan tudhatták volna ezek az emberek? És miért is vállalnák a kockázatot? Pláne úgy, hogy egy kisbaba van az otthonukban?

– Akarja, hogy beszéljek velük?

– Már késő! Fejvesztve menekültek, és soha többé nem akarnak hallani Ursáról.

– És akkor most mi lesz?

– Nyílik a kettes ajtó: jön a pár, akit második legjobbnak ítéltünk.

– Jobb, ha előre figyelmezteti őket. Beszélek velük, ha szeretné.

Lenora beletúrt a rövid hajába.

– Talán jót tenne, igen.

Másnap Jo gyorstalpaló képzést nyújtott a párnak Ursa Földönkívüli Dupreevel kapcsolatban. Kedvesek voltak. A férj egy mérnöki tanácsadó céget vitt, a felesége pedig korábban testneveléstanár volt, aki most otthon nevelte a hatéves fiukat. Nem lehetett több vér szerinti gyerekük.

Mielőtt megérkeztek volna, Jo beszélt Ursával: könyörgött neki, hogy legyen együttműködő. Ursa ellenkezett, és ismét kijelentette, hogy kizárólag Jóval szeretne élni. A nő aznap is úgy hagyta el a kórházat, hogy Ursa ziháló zokogásának hangja kísértette.

Amikor Jo másnap visszament a kórházba, a nevelőszülők Ursa kórtermében tartózkodtak. Ez már a második látogatásuk volt. Jo épp indulni akart, de a pár megkérte, hogy maradjon.

– Beszélgessünk! – mondta a feleség. – Szeretném, ha összebarátkoznánk.

Jo igyekezett rávenni Ursát, hogy legyen nyitottabb, de a kislány zárkózott lett, és minden kérdésre kurtán válaszolt. Amikor Jo meg szerette volna mutatni a nevelőszülőknek Ursa rajzait, a gyerek közbeszólt:

– Nem akarom, hogy lássák! Azok az enyémek!

Amikor pedig Jo felvetette, milyen jó lenne, ha Ursának lenne egy kisöccse, a lány azt mondta:

– Semmi szükségem egy hülye kis öcsikére!

– Lesz medencéd is, Ursa – győzködte Jo. – Az szuper lenne, nem?

– Nem lenne az – vágta rá a kislány. – Én csak veled és Gabe-bel akarok úszni a Summers Creekben.

– Kérlek, Ursa, próbálj meg olyan kedves lenni, mint amilyennek ismerlek! – könyörgött Jo.

– Nem leszek kedves velük! – makacskodott Ursa. – Én veled akarok lenni! És azt mondtad, te is ezt akarod! Miért akarsz most rávenni arra, hogy velük menjek?

– Most inkább mennem kéne – sóhajtott Jo.

– Igen – szúrta közbe Lenora. – Köszönöm, hogy megpróbálta.

Jo megölelte Ursát, de a kislány nem engedte el.

– Ne hagyj itt! – pityergett. – Kedves leszek! Ne menj!

Két nővér és Lenora segítségével fejtették le Jóról a gyerek karjait. Ursa üvöltött:

– Vigyél magaddal! Szeretlek, Jo! Csak veled akarok lenni!

Jo végigsietett a folyosón, és próbálta kerülni az orvosok meg az ápolók tekintetét.

Este hétkor megevett egy pohár joghurtot és néhány szem szőlőt a szállodai szobájában. Rá kellett kényszerítenie magát, hogy egyen valamit. Hányingere volt, és elment minden életkedve azóta, hogy délután felhívta Gabe-et, és elsírta neki a bánatát. Másnap délelőtt örökre búcsút kell vennie Ursától. Ha maradna, az elviselhetetlen fájdalmat jelentene a kislány számára.

Nyolckor megérkezett a felhőszakadás Saint Louisba. A városra egész éjszakára tornádóveszélyt jelentettek. Jo ágyba feküdt, behúzta a sötétítő függönyt, és feltekerte a légkondit. Alig hallotta a vihart és az ablakon kopogó esőt. Becsukta a szemét, és magzatpózba húzta magát a takaró alatt, két karját csontos mellkasa elé kulcsolta. Kilenc óra ötvenkettőkor váratlan telefonhívásra ébredt.

– Lenora? – szólt a telefonba.

– Eltűnt – mondta a nő.

Jo azonnal felült az ágyban, és oldalra lendítette a lábát.

– Hogy érti? Hazament a szülőkkel?

– Megszökött. Nem találjuk sehol.

– Hogyan tudott átjutni a kórház biztonsági rendszerén?

– Maga tudja a legjobban: úgy, hogy okos! Azt mondják, meggyőződésük, hogy elbújt valahol a kórházban, de sehol nem találják.

– Mikor tűnt el?

– Körülbelül egy órával ezelőtt jelentette az eltűnését egy nővér.

– A kamerák nem vettek fel semmit?

– Most nézik csak. Azt hitték, hamar megtalálják.

– Nem ismerik Ursát.

– Maga viszont igent. Előre figyelmeztetett, hogy ez lesz. Mi van, ha kijutott? Mi van, ha kinn van a városban?

Ursa valószínűleg ki tudott szökni, ha akart, és bizonyára az volt a célja, hogy eltűnjön a kórházból. De Jo ezt nem mondta ki hangosan.

– Lehet, hogy valamelyik kórteremben rejtőzött el, vagy ilyesmi. Biztosan megtalálják nemsokára.

– Nem jönne ide? Arra gondoltam, hogy ha ön szólongatná… ha a maga hangját hallaná…

– Persze. Indulok is.

– Találkozzunk a főbejáratnál, beengedem. Jelenleg minden ajtót zárva tartanak.

Fél órával később Jo a kórházi szobákat járta Lenorával, de tíz perc sem telt bele, amikor egy biztonsági őr megállította őket.

– Nincs a kórházban – jelentette ki.

– Biztos ebben? – kérdezte Lenora.

– Kórházi ruhába öltözött kislányt kerestünk a felvételen, de rendes, utcai ruha volt rajta. Az egyik felügyeleti kamera rögzítette. – Megmutatta nekik a kinyomtatott fotót, amin Ursa épp a kórházi folyosón sétált.

Jo elvette tőle a képet. A kislány Jo tengerészkék University of Illinois feliratú pólóját és fekete jóganadrágját viselte, amit felhajtott alul, mint egy kaprinadrágot.

– Ezek az én ruháim – mondta. – A hátizsákomban tartottam őket arra az esetre, ha benn kell töltenem az éjszakát Ursával. Pár nappal ezelőtt vettem észre, hogy eltűntek, de azt hittem, kiestek valahol a táskámból. – Alaposabban is megnézte a fotót. Ursa a lila sportcipőjét hordta. Utoljára a lövöldözés estéjén látta rajta. – Hogyan jutott hozzá a cipőjéhez?

– Ez volt az egyetlen, amit meg tudtak menteni a véráztatta cuccai közül, amikben behozták a kórházba – magyarázta Lenora. – A személyes holmikat általában beteszik egy zsákba, és a beteg szekrényében tárolják.

– A felvételeken az is látszik, hogyan szökött meg a kórházból? – kérdezte Jo.

A biztonsági őr bólintott, az arckifejezése üres volt.

– A főbejáraton keresztül ment ki, és egy férfi kezét fogta. Ezért nem tudtuk előbb azonosítani. Megzavart bennünket, hogy utcai ruhát viselt, és hogy egy férfi társaságában távozott.

Jo a falnak kellett, hogy támaszkodjon, mert megszédült.

– Gondolja, hogy az a férfi elrabolta? – kérdezte Lenora.

– Ismerve a gyerek előtörténetét, fennáll ez a lehetőség is – jelentette ki a biztonsági őr.

– Értesítették a rendőrséget? – faggatta Lenora.

– Az összes helyi rendőr ezen dolgozik. AMBER-riasztást is kiadtak.

Jónak ekkor eszébe villant egy ötlet.

– Nem rabolták el. Azért fogta meg annak a férfinak a kezét, hogy úgy tűnjön, vele van.

– Ezt nem tudhatja biztosan! – jegyezte meg Lenora.

– Nem – értett egyet Jo. – De Ursa nagyon jól tudta, hogy egyedül nem juthat ki azon az ajtón.

– És hogyan vehetett rá egy vadidegent, hogy fogja meg a kezét?

– Higgye el, Ursának megvannak a módszerei!

Jo ismét a fényképet fürkészte. A kislány szorosan összeszorította az egyik öklét. Lehet, hogy nem csak a ruhát lopta ki Jo táskájából. Jo elhúzta a hátizsák zsebének cipzárját, és megtalálta benne a szállodai kulcsot. Keresgélte Gabe kulcsát is, a pótkulcsot, amit egy papírborítékban tartott. A boríték üres volt.

– Az hiszem, tudom, hol lehet – mondta Jo.

– Hol? – kérdezte Lenora.

– Jöjjön velem! – felelte Jo, és a hátára kanyarította a táskát.

– A rendőröket is értesítenünk kell – erősködött Lenora.

– Ne vonjuk be őket, amíg meg nem találtuk Ursát! Ha meglátja őket, el fog szaladni.

– Igaza van.

Lenora magára rángatta az esőkabátját, majd kiléptek az épületből. A felhőszakadás újra rázendített. Jón még mindig a nagy melegítőpulcsi volt, amit Gabe hagyott ott nála. Mostanra teljesen átitatta az izzadság, annyit rohangált a kórházban. A városban mindenhol rendőrök járőröztek, villogó fényük a pocsolyák vizében tükröződött, amerre a szem ellátott.

– Szegény kislány! – szólalt meg Lenora. – Biztos meg van rémülve a viharban.

– Nem hiszem – felelte Jo. – Ursa imádja a felhőszakadást.

Lenora rájött, merre tartanak.

– Ursa tudta a szállodája nevét?

– Múlt héten egy csomó kérdést feltett nekem azzal kapcsolatban, hol lakom most. Azt hittem, csak azért akarja tudni, mert unatkozik. Még azt is megkérdezte, hogy fémkulccsal jutok-e be a szobámba, én pedig meséltem neki a kártya alakú kulcsokról.

– Ez azt jelenti, hogy előre eltervezte az egészet.

– Megvárta, hogy alakulnak a dolgok. És ma azért szökött meg, mert kétségbeesett. Azt gondolhatja, hogy senki nem fog segíteni rajta. Még én sem.

– Akkor talán mégsem a szállodába menekült.

– Igen, én is emiatt aggódom.

– Mi van, ha úgy döntött, ugyanúgy rábízza magát arra a férfira, mint korábban magára? – tette fel a kérdést Lenora. – Ha a fickó még nem vitte el a rendőrségre, akkor rossz szándékai lehetnek.

– Én sem vittem el a rendőrségre, mégsem voltak rossz szándékaim.

– Jó, de meddig úszhatja meg Ursa ilyen szerencsésen?

– Én is emiatt izgulok.

Megérkeztek a szállodába, besiettek a liftbe, Jo a fájó lába miatt bicegett. A felvonó több szinten megállt, mielőtt végre megérkezett a hatodikra. A 612-es szoba előtt Jo áthúzta a kártyát a résen, majd betolta az ajtót.

Ursa nem volt ott. Lenora felemelte a gyűrött paplant, és benézett az ágy alá. Megnézte a szekrényben is. Már csak egy hely maradt, ahová elbújhatott. Jo felkapcsolta a fürdőszobai világítást, és elhúzta a zuhanyfüggönyt. Ursa a kádban ült összekuporodva, a ruháját és a haját teljesen átáztatta az eső. A kislány gyászos tekintettel nézett fel Ursára.

– Jo… megszöktem – szólalt meg.

– Látom. – Jo kiemelte a kislányt a kádból, és átölelte.

Ursa a nyakába csimpaszkodott, és sírni kezdett.

– Már nem szeretsz engem? Miért akarod, hogy másokkal lakjak?

– Nem akarom. De nem tehetünk mást.

Ursa keservesen sírt azután is, hogy Jo lerakta őt az ágyra. A kislány bőrig ázott, és reszketett, úgy átfázott.

– Le kell vennünk rólad a ruhát, kicsi bogaram.

Jo az ágy szélére ültette.

– Ő miért van itt? – kérdezte Ursa, amikor meglátta Lenorát.

– Aggódtam érted – mondta a nő.

– Bárhova is vitet engem, akkor is meg fogom találni Jót! – kiáltott fel Ursa, majd ismét zokogni kezdett. – Jo meg én nagyon jól megvagyunk maga nélkül is.

Jo levette a gyerek cipőjét, majd a nedves nadrágját és pólóját is. Egy tiszta ingbe bugyolálta Ursa remegő testét, aztán az ágyba fektette, betakargatta a paplannal és egy plusztakaróval. Miután melegre állította a légkondicionálót, átment a fürdőszobába, és átöltözött, hiszen ő is teljesen átázott. Amikor visszatért, Lenora épp a telefonján pötyögött valamit.

– Kérem, ne hívja most ide a rendőröket! – kérte Jo.

– Meg kell mondanom nekik, hogy ne keressék tovább – válaszolta Lenora.

– Tudom, de nem tudna adni nekünk egy kis időt?

Lenora bólintott. Amikor felvették a vonal másik végén, elmondta a biztonsági szolgálatnak, hogy megtalálta Ursát, és megkérte őket, értesítsék a rendőröket arról, hogy a kislány biztonságban van. Levette az esőkabátját, majd kimerülten ledobta magát egy székbe.

Jo Ursa mellé bújt az ágyba. Most nem érdekelte a külön ágyra vonatkozó szabály. Bármit megadott volna Ursának, amire csak szüksége van. Szorosan hozzábújt a gyerekhez hátulról, és puszit nyomott az arcára.

– Nem fázol? – kérdezte.

– Örökre itt akarok maradni – mondta Ursa.

– Én is – felelte Jo. – Kérlek, soha ne kételkedj a szeretetemben! Ezt senki nem veheti el tőlünk.

Villámlott. Eső csapkodta az ablakot. Jo a biztonságot nyújtó fészkében tartotta Ursát, a sors pedig csak várt és figyelt.

38.

EGY HÓNAPPAL KÉSŐBB, EGY KÜLÖNÖSEN HIDEG, augusztusi napon Ursa Gabe és Jo között állt, és a kezüket fogta. A fehér márványkereszt után a lelkész a temetői útra kanyarodott az autójával, és elindult a város felé. Lenora Rhodes beindította a kocsiját, és követte a lelkészt. Senki más nem volt jelen Portia Wilkins Dupree temetésén, még a saját anyja sem. Portia huszonhat éves volt, amikor a kislányát védve életét vesztette – azaz épp annyi, mint most Jo.

Ursa elengedte Jo és Gabe kezét egy percre, és megigazgatta a virágokat a sír körül.

– Szia, mama! Szeretlek – mondta, miután végzett.

Aztán ismét megfogta a kezüket.

– Most aput is látni akarom.

Odasétáltak Dylan Joseph Dupree sírjához. Az anyja mellé temették, ahol egy üres helyet tartottak fenn a férje számára. Dylan apja egy közeli otthonban lakott, de az Alzheimertől annyira leépült, hogy nem tudta felfogni azt sem, hogy van egy unokája. Mivel Portia számára nem maradt hely Dylan és a szülők mellett, Jo egy olyan parcellát vett, ahol Portia a lehető legközelebb lehetett Dylanhez. Ursa kérésére Portia fejfája ugyanolyan lett, mint Dylané.

Amikor Dylan sírjához értek, a kislány ismét elengedte Jo és Gabe kezét. Elővett a zsebéből egy bekeretezett képet, és a kereszt alá helyezte. A Szélkerék-galaxist ábrázolta, ami az Ursa Major csillagkép része.

Dylan nagyon szerette a csillagokat. Mielőtt szétesett az élete, asztrofizikus szeretett volna lenni. A lányát a Nagy Medve után nevezte el Ursának, és megtanította neki a csillagok és a csillagképek nevét. Amikor Ursa félt a sötétben, az apukája résnyire nyitotta az ablakot, és elmondta, hogy a kinn látható csillagokból varázslat hullik alá, és beúszik Ursa szobájába. Miután meghalt, Ursa minden egyes este résnyire nyitotta az ablakot, hogy minél több varázslat ússzon be hozzá. Így menekült meg a két férfi elől is, akik kis híján megölték.

Ursa a kereszthez sétált, és csókot lehelt a tetejére.

– Szeretlek, apu. – A háta mögé mutatott. – Ő itt Jo és Gabe. Kedvelnéd őket. Gabe is ugyanúgy szereti a csillagokat, mint te. – Megigazította a galaxist ábrázoló képet, és megfordult.

– Készen állsz? Mehetünk? – kérdezte Jo.

– Mehetünk – jelentette ki a kislány.

Még egy sírt meg kellett látogatniuk. Beültek Jo kocsijába, és a Kentucky állambeli Paducah-ból az Illinois állambeli Viennába hajtottak. Amikor a Turkey Creek Road közelébe értek, Ursa előrehajolt az ülésben, már amennyire a biztonsági öve engedte. Azóta nem járt itt, hogy helikopterrel elszállították éppen ebből az útkereszteződésből a Saint Louis-i kórház sürgősségi osztályára.

– Ez meg mi? – csodálkozott Jo, amikor felbukkant előttük az út. – Előreutaztunk a jövőbe?

– Úgy emlékeztem, azt mondtad, hogy nem hasonlítunk egymásra – jegyezte meg Gabe.

– De csak a korkülönbség miatt!

Gabe idősebb verziója ott mosolygott és integetett nekik a kék napernyő alatt, a FRISS TOJÁS feliratú tábla mögött.

– Nem is mondtad, hogy ő az új Tojásos Ember.

– Mert én sem tudtam.

– Csinált már ilyet egyáltalán?

– Én is ugyanúgy csodálkozom most, mint te.

Jo leparkolt a Hondával Gabe fehér platós kocsija mellé.

– Ráadásul a te autódat használja.

– Mondtam neki, hogy nyugodtan használja a munkához – válaszolta Gabe. – A kocsija túl szép, még tönkremenne a kavicsos úton.

– Hmm, nem mondod!

Ursa kipattant a hátsó ajtón, és a tojásos stand felé szaladt. George Kinney felállt, és kezet rázott vele.

– Bizonyára te vagy Ursa.

– Én – jelentette ki a kislány.

– Én pedig George vagyok, és nagyon örülök, hogy megismerhetlek.

– Miért nézel ki úgy, mint Gabe? – kérdezte Ursa.

– Azért, mert Gabe-nek két apukája van, és én vagyok az egyik – felelte.

Gabe üdvözölte az apját.

– Na, hogy ment? – kérdezte George.

– Zökkenőmentesen – jelentette ki Gabe.

– Kat meg én aggódtunk, hogy mégis meggondolják magukat.

– Ezért ültél ki ide? Hogy leskelődj utánunk?

– Azért ültem ki ide, mert már nem férünk a rengeteg tojástól. – Széttárta a két karját, és megölelte Jót. – Gyere ide, Wonder Woman!

– Azért nekem jelentősen kisebb a cicim, mint neki – állapította meg Jo.

– Legalább könnyebb megölelni – válaszolta George, és erősen magához szorította a nőt.

– Most lesz Kis Medve temetése – mondta Ursa.

– Hm, nagyon kedves tőletek – felelte George. – Úgy hallottam, jó kutya volt.

– Ő volt a világ legjobb kutyája – jelentette ki Ursa.

– Mennünk kell – szólt közbe Gabe. – Ebéd után Jónak indulnia is kell.

– Akkor összepakolok. Találkozzunk a háznál! – vetette fel George.

– Segítsek? – kérdezte Jo.

– Jaj, ne már, nem vagyok én még annyira öreg!

Jo, Gabe és Ursa elindultak a jól ismert Turkey Creek Roadon. Ursa magasra nyújtózott, hogy mindent jól lásson az ablakból.

– Olyan más most! – jegyezte meg.

– A növények megnőttek, és mindennek más lett a színe – magyarázta Jo.

– Hol vannak a fészekzászlók?

– Leszedtem őket, miután véget ért a kutatás. Az indigópinty-fiókák készen állnak, hogy elhagyják a fészket.

– Elmennek?

– Pár hét múlva elindulnak, de csak télre. Tavasszal majd visszajönnek.

A Kinney-telek felé tartottak, és már látták is a hívogató sárga házikót fenn, a hegyen. Mielőtt Jo leállította a motort, kitekintett a hikorifára.

Ursa kimászott, és a ház mögötti préri felé szaladt.

– Ursa, erre van! – kiáltott utána Gabe.

– Szedek neki virágot! – felelte a kislány.

Jo nézte, ahogy a gyerek eltűnik a magas fűben. Gabe kézen fogta a nőt, és közel húzta magához.

– Még mindig árulsz tojást? – kérdezte Jo.

– A lövöldözés óta nem.

– És fogsz még?

– Nem tudom. – A férfi az út irányába nézett, de a tekintete még messzebbre révedt. – A tojásos stand olyan volt, mint egy cérnaszál, ami a világhoz kötött.

– És most már több dolog is a világhoz köt?

Gabe mosolyogva nézett rá.

– Inkább olyan, mintha elvágták volna azt a cérnát, és fejjel belezuhantam volna az igazi világba.

– És milyen érzés? – kérdezte Jo.

– Jó. De néha elbizonytalanodom, hogy biztosan jó lesz-e. Mi van, ha minden elölről kezdődik?

– Egy csomó ember van, aki szeret téged, és mind segíteni fog.

Gabe megcsókolta. Mintha egy másodperc sem telt volna el, Ursa már ott is termett, és hozzájuk bújt: egyik karjával Jót, a másikkal pedig Gabe-et ölelte magához, és hozzájuk simította a fejét.

Amikor Ursa felkészült, Gabe Kis Medve sírjához vezette őket. A gondosan csiszolt, cédrusfából készült feszületbe a Kis MEDVE feliratot véste, a név alá pedig azt: AZ ÉLETÉT ADTA AZOKÉRT, AKIKET SZERETETT.

Ursa szipogott, és letörölte a könnyeket az arcáról.

– Tetszik a kereszt? – kérdezte Gabe.

– Úgy tökéletes, ahogy van – felelte a kislány. Az aranyvesszőből és őszirózsákból álló csokrot a földhalomra helyezte, amiből már friss növényzet fakadt.

– Szeretnél mondani valamit? – kérdezte Jo.

– Szeretném elénekelni neki a kedvenc dalom. Ursa apukája… mármint az apukám elalvás előtt énekelte nekem.

– Az jó lenne – jegyezte meg Gabe.

Ursa a kutyáját takaró földet nézte, miközben énekelt:

– „Ragyogj-ragyogj kis csillag, bárcsak tudnám, hogy mi vagy! Az égben, a föld fölött te gyémántként tündökölsz. Ragyogj-ragyogj kis csillag, bárcsak tudnám, hogy mi vagy!”

Gabe megszorította Jo kezét.

Amikor Ursa befejezte a dalt, leguggolt, és megsimogatta a földet.

– Szeretlek, Kis Medve.

Visszamentek az autóhoz, és egyenesen a Nash-család házához hajtottak.

– Ezek meg milyen autók? – kérdezte Ursa, amikor leparkoltak. – Kik vannak itt, Gabe?

– Menj be, és nézd csak meg magad! – felelte a férfi.

Ursa kipattant a kocsiból, és felrohant a veranda lépcsőjén. Jo meg Gabe követte. Látni akarták a reakcióját.

– Bemehetek? – nézett rájuk Ursa.

– Mióta kérdezel te ilyesmit? – szólalt meg Lacey a szúnyoghálós ajtó mögül.

Ursa elvigyorodott.

– Emlékszel, Gabe? Emlékszel, amikor megmentettünk?

– Nagyon is emlékszem – felelte a férfi.

– Na, gyertek be! – mondta Lacey, és kitárta a szúnyoghálós ajtót.

Ursa belépett, és a megdöbbenés után öröm ült ki az arcára, amikor egy kórus énekelni kezdte a Boldog születésnapot dalt. A nappaliban sötétlila és halvány levendulakék lufik lebegtek, a lambériás falat meg a plafont pedig hasonló színű krepp-papírból készült szalagok díszítették. Az ebéddel és ezüstcsillagokkal díszített tortával megrakott asztal felett két felirat feszült: ÜDV ÚJRA ITT, URSA! és BOLDOG 9. SZÜLETÉSNAPOT!. És hogy még több élet legyen az ünnepélyes helyiségben, színes masnis kiscicák mászkáltak a lábuk alatt mindenfelé.

– Nem is tudtam, hogy most van a születésnapom – szólalt meg Ursa.

Jo nem akarta, hogy az anyja temetése épp a kislány születésnapjára essen, de csak ezen a napon tudott Lenora elutazni Paducah-ba. Jo és Gabe jó előre megtervezték a bulit, hogy emlékezetessé tegyék ezt a napot.

Gabe bemutatta a kislánynak George fiatalabbik lányát, a lány férjét és a középiskolás korú fiukat. Gabe és George lánya már jóban voltak, de George idősebb lánya még nem barátkozott meg a gondolattal, hogy van egy szerelemből született öccse.

Lacey férje is bemutatkozott Ursának. Amikor Troy kezet rázott vele, egyszer csak egy nyaklánc bukkant fel a kislány tenyerében, amiről egy kristálycsillag lógott.

– Nahát, ez meg honnan van? – kérdezte a férfi.

– Nem tudom! – csodálkozott Ursa.

– Tetszik?

– Igen!

– Akkor legyen a tiéd!

Így tudta meg Jo, hogy dr. Troy Greenfield amatőr bűvész is.

Jo félrevonta Ursát, hogy elmondja neki: Tabby is nagyon-nagyon szeretett volna részt venni a partin, de nem tudott, mert a Kaliforniában élő nővére most látogatta meg. Tabbynek pont akkor kellett kiugrania vele a repülőtérre, amikor a buli zajlott.

– Nem baj – mosolygott Ursa.

Jo átnyújtott neki egy nagy dobozt, amit macskamintás papírba csomagoltak.

– Ezt ő küldi.

– Kibonthatom?

– Persze hogy kibonthatod – felelte Jo.

Ursa leült a földre, letépte a papírt, és felemelte a doboz tetejét. Egy nagy, puha, lila lényt emelt ki belőle ragyogó arccal, ami hatalmas fogakkal vicsorgott szélesen, a lába pedig ijesztő karmokban végződött. A kislány szorosan magához ölelte a furcsa lényt.

– Egy lila emberevő! Olyan puha, mint egy párna!

Kinyitotta a többi ajándékot is: Jótól egy pici távcsövet és egy madárhatározót kapott, George-tól egy gyerekeknek való, édesvízi világról szóló könyvet, Lacey-től egy vízfestékkészletet, George lányától egy levendulakék pulcsit egy fehér macskával, Katherine-től pedig a Szentivánéji álom kemény kötéses kiadását, amit gyönyörű, színes illusztrációk díszítettek.

– Jaj, én elfelejtettem ajándékot szerezni neked! – szólalt meg Gabe.

Ursa mosolygott, mert nagyon jól tudta, hogy a férfi csak viccel.

– Hát, azt hiszem, akkor is adnom kell valamit. – Az állát vakargatva körbenézett. Átment a szoba másik végébe, és felkapta a földről Júliát meg Hamletet. – Mit szólnál, mondjuk, hozzájuk? Úgy hallottam, az új nevelőszüleid megengedik, hogy legyen macskád.

Ursa felnézett Jóra.

– Komolyan? Szabad?

– Úgy látom, mégsem olyan rossz fejek azok a nevelőszülők – jegyezte meg Jo.

Ursa magához ölelte a cicákat, és a bundájukba temette az arcát.

– Na tessék, végül mégiscsak jól alakult Júlia és Hamlet sorsa! – jelentette ki Gabe.

– A kvarkjaimmal csináltam – árulta el Ursa.

– Várj – szólalt meg a férfi –, azt hittem, a kvarkos dolgokkal már végeztünk.

– Hogy végeztünk volna? Még mindig képes vagyok jó dolgokat előidézni.

– Igen?

– Jo azt mondta, nem kellene úgy beszélnem Ursáról, mintha nem ő lennék, de attól, hogy úgy teszek, mintha Ursa lennék, még ugyanúgy földönkívüli vagyok.

Jo és Gabe egymásra néztek, Ursa pedig, mint mindig, most is észlelte, hogy kényelmetlenül érzik magukat.

– Jól van, na – mondta Jónak. – Azt fogom csinálni, amit mondtál.

– Mit mondott neked Jo? – kíváncsiskodott Gabe.

– Azt mondta, hogy a földönkívüli lehet Ursa lelke, így Ursa és a földönkívüli ketten eggyé válhatnak.

– Ez gyönyörű gondolat – szólalt meg Katherine.

– Igen, az – értett egyet a kislány. – De inkább fordítva van: Ursa lett az én részem, aki a csillagok közül jöttem.

Mindenki hallgatott: megbabonázta őket Ursa különös varázsa.

– És az emberlelkű földönkívüliek is szeretik a születésnapi tortát? – kérdezte George.

– Szeretik! – felelte Ursa.

– Hála istennek! – mondta a férfi. – Azt hittem, hogy a végén egyedül kell majd megennem.

Meggyújtották a kilenc gyertyát, és ismét elénekelték a gyereknek a Boldog születésnapot dalt. Jo nem szívesen indult haza rögtön ebéd után, de azt akarta, hogy Ursa sötétedés előtt érkezzen meg az új otthonába. Gabe segített neki összecsomagolni az ajándékokat, a két cicát pedig betették egy macskahordozóba, amit Lacey vett.

Amikor kimentek a házból a hordozóval, Ursa elsírta magát. Ott volt a macskák anyukája.

– Nem akarja, hogy elvigyem a gyerekeit!

– Már nem kell őket szoptatnia – nyugtatta Gabe.

A vörös cica Ursa lábszárához dörgölőzött.

– Látod? – folytatta a férfi. – Azt mondja, hogy nyugodtan magaddal viheted őket.

Miután mindenki megölelgette Ursát és Jót a verandán, bementek, hogy Gabe hármasban maradhasson velük.

– George és anyukád kitűzte már az esküvő napját? – kérdezte Jo.

A férfi betette a Honda hátsó ülésére a macskahordozót.

– Mivel romantikus alkatok, azt mondták, megvárják, amíg a fák őszi színbe borulnak, és nem lehet tudni pontosan, erre mikor kerül sor.

– Nekem majd jó előre tudnom kell az időpontot – jegyezte meg Jo.

– Mondtam nekik.

– Én is elmehetek George és Katherine esküvőjére? – kérdezte Ursa.

– Nem tudom – felelte Gabe. – Attól függ, a nevelőszüleid elengednek-e.

– El fognak – válaszolta a kislány.

– Biztos vagy ebben? – csodálkozott Jo. – Azt hallottam, olyan emberek, akik rákényszerítenek, hogy zöld dolgokat egyél.

– Ha ezt teszik, megszököm.

– Nem, a szökésekből most már elég legyen! – szólt közbe Gabe. Besegítette Ursát a hátsó ülésre, és megölelte. – Hiányozni fogsz, nyuszi!

– De nem sokáig – felelte Ursa.

– Miért nem?

– A kvarkjaim miatt.

A férfi hátrébb lépett a kocsitól, és Jóra nézett.

– Úgy látszik, a sorsunkat továbbra is a kvarkok serege irányítja.

– Nagyon buzgó egy sereg, nem? – felelte Jo.

Megcsókolták és megölelték egymást. Nem tudták, mikor találkoznak legközelebb. Gabe-re várt az őszi szüret, és minden terményt el kellett raktároznia, Jo pedig tanítani fog, és órákat vesz az őszi szemeszterben. De bármilyen elfoglalt lesz is, Katherine és George esküvőjére el fog menni.

– Nem hiszem, hogy meg tudom várni, amíg a fák őszi színekbe borulnak – súgta a férfi fülébe.

– Tudom. Lehet, hogy le fogom nyúlni Ursa festékkészletét, és csalok egy kicsit.

Jo beindította az autót, és gurulni kezdett. A visszapillantó tükörben figyelte a férfi távolodó alakját.

– Ne aggódj, találkozni fogsz vele az esküvő előtt is! – mondta Ursa.

– Nekem úgy tűnik, újabban sokkal magabiztosabb vagy a kvarkjaidat illetően.

– Jobban tudom őket kezelni.

A hosszú út alatt Ursa a születésnapjára kapott könyveket olvasta, összebújva a lila emberevőjével, és a macskahordozó ajtaján keresztül a cicákkal játszott. Amikor elhagyták az autópályát, Ursa az ablakon át a várost figyelte, ahol az új otthona volt. Jo lefordult egy gyönyörű, fákkal szegélyezett útra, majd megállt egy fehér kis faház előtt, ami körül késő nyári virágok táncoltak.

Tabby a verandára lépett, és mosolyogva integetett nekik.

Ursa kimászott a kocsiból, és a karjában próbálta egyensúlyozni a macskákat.

– Szerintem jobb, ha visszateszed őket a dobozba – mondta Jo. – Ha kiugranak a kezedből, még elvesznek a végén.

Jo Tabbyre pillantott, hogy segítsen a gyereknek a macskákkal, de ő épp komoly arcot vágva beszélt valakivel telefonon.

– Nem fognak elveszni – magyarázta Ursa. A mellkasához szorította a fickándozó cicákat. – Bárcsak itt lennének most Frances Ivey macskái! Ők lehetnének Júlia és Hamlet nevelőszülei.

– Örülj, hogy nincs itt Frances! Azt mondta, nem tartózkodhat gyerek a házban, és még nem szóltunk neki rólad.

– Valami történik majd, és szépen megoldódik a probléma – nyugtatta Ursa.

– Micsoda?

– Majd meglátod.

Amikor a járdához értek, Tabby leszaladt a lépcsőn.

– Nem fogjátok elhinni, mi történt!

– Tabby! Mi lenne, ha előbb köszönnél a nevelt lányodnak?

– Igazad van… – A nő eltette a telefonját, és nagy puszit nyomott a kislány arcára. – Boldog születésnapot az univerzum legcsodálatosabb csajszijának!

– Nagyon tetszik a lila emberevő, amit kaptam tőled – mondta Ursa.

– Egy nagyon távoli bolygóról jött, a Levenduluszról – árulta el Tabby. – Jaj, milyen aranyos cicák!

– Gabe-től kaptam őket.

– Na, mi történt? – szólt közbe Jo.

– Frances Ivey hívott, épp most tettem le. Nem fogjátok elhinni. Össze fog házasodni Nancyvel, és ott marad vele Maine-ben! Azt kérdezte, nem akarjuk-e megvenni a házát.

Jo Ursára nézett.

– Oké, hát ez nagyon furcsa…

– Micsoda? – kérdezte Tabby.

– Ursa épp most mondott valamit arról, hogy meg fog változni a helyzet a „gyerek kizárva” szabállyal kapcsolatban.

Tabby vigyorgott.

– Te intézted ezt, kis földönkívüli?

Ursa rikoltott egyet. A cicák a hajába kapaszkodva igyekeztek kimenekülni a kezéből. Leugrottak a földre, és egyenesen a veranda lépcsője felé szaladtak, mintha láthatatlan kvarkokat követnének. Júlia elnyújtózott a lábtörlőn, Hamlet pedig melléheveredett, és a hátára fordult, az egyik mancsával finoman piszkálva a másik cicát.

Ursa a bal kezébe fogta Jo tenyerét, a jobb kezébe pedig Tabbyét. Szorosan magához húzta őket, így olyan lett, mint egy kismadár a fészekben. Mosolyogva nézte, hogyan játszanak a macskák az új otthonuk verandáján.

– Miattam történt így – mondta, és felnézett. – Ugye, Jo?

– De még mennyire, Nagy Medve!

A SZERZŐRŐL

Mielőtt író lett, Glendy Vanderah veszélyeztetett madárfajokkal foglalkozott Illinois államban. Chicagóból származik, ma pedig Florida vidéki részén él a férje és annyi madár, pillangó meg vadvirág társaságában, amennyi csak elfér a telkén. Az Ahol az erdő és a csillagok találkoznak az első regénye.

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv nem születhetett volna meg Carly Watters, a P. S. Literary Agency munkatársa nélkül. Köszönöm, hogy olyan elszántan ki akarta adatni ezt a regényt, és hogy már az elején szólt: jobb, ha kihagyom a tekervényes háttérsztorikat. Sokkal jobb lett a történet az ő gondos, ügyes nyesegetése után.

Rettentő hálás vagyok Alicia Clancynek, aki olyan lelkesen támogatta a könyvem megjelenését. Rendületlen lelkesedése sok erőt adott.

A másik tehetséges szerkesztőm, Laura Chasen olyan éles szemmel finomította és polírozta a szövegem, hogy az valami elképesztő. Nagyra értékelem a hozzáértő és szenvedélyes szerkesztői stílusát.

Szeretnék köszönetet mondani a regény legelső olvasóinak is. Scott, az én örökös első olvasóm, mint mindig, most is okos megjegyzéseket tett hozzá. Nikki Mentges, a NAM Editorial szerkesztője, aki másodikként olvasta el a szöveget, segített jobbá tenni a kéziratom, amikor már mindent megkérdőjeleztem a történettel kapcsolatban.

Sok-sok embernek tartozom még köszönettel, akik a Lake Union Publishing munkatársaiként támogatták ennek a könyvnek a létrejöttét.

Szeretnék köszönetet mondani azoknak is, akik betekintést nyújtottak az emlőrákkal kapcsolatos érzelmi és fizikai utóhatások területére. Barátom, dr. Lisa Davenport nemcsak tanácsokkal szolgált számomra, hanem összekötött dr. Victoria Seewaldttal, a City of Hope munkatársával, valamint dr. Sue Friedmannal, a FORCE (Facing Our Risk Of Cancer Empowered) igazgatójával és alapítójával. Az ő iránymutatásuk nagyon sokat hozzátett ahhoz, hogy valósághűen tudjam megformálni Jo karakterét. Dr. Ernestie Lee jó barátként sokat segített, amikor még több információra volt szükségem Joanna egészségügyi állapotával kapcsolatban. Több onkológussal is beszélt, akiknek a tanácsai segítettek eloszlatni a kételyeimet.

A bátyám, Dirk Vanderah tehetséges rohammentős volt, és sokat mesélt nekem a lőtt sebekről meg a sürgősségi ellátásról. Nagyon sajnálom, hogy már nem élhette meg ennek a könyvnek a megjelenését.

Köszönetet szeretnék mondani Andrew V. Suareznek, Karin S. Pfennignek és Scott K. Robinsonnak is, akiknek a határvonalakon fészkelő indigópintyekkel kapcsolatos tanulmánya Joanna kutatásának tudományos alapjául szolgálhatott.

Végtelen köszönet és hála Cailley-nek, Williamnek és Grantnek, akik olyan türelmesek voltak, amíg én írtam, és hogy inspirációként szolgáltak az okos és hatalmas szívvel, óriási képzelettel megáldott Ursa alakjához.

Végül még több köszönet és hála Scottnak. Kezdettől fogva rendületlenül bátorított, attól kezdve, hogy rájött, a madárbiológusnak, akit eddig ismert, váratlanul az lett a mániája, hogy regényt akar írni. Köszönöm, Scott, az elképesztő és gyakran már-már idegesítő optimizmusodat.

{1} A Tabby név egyik jelentése ‘cirmos cica’ – a ford.

{2} Lefordíthatatlan nyelvi poén: az angol ass szó egyszerre jelent ‘feneket’ és ‘szamarat’; ráadásul Zubolynak, az athéni takácsmesternek, akit Oberon szamárfejű emberré varázsolt, Shakespeare angol eredetijében Bottom a vezetékneve, aminek jelentése szintén ‘fenék’ – a ford.

{3} Nádasdy Ádám fordítása.