Gabrielle Zevin: The Storied Life of A. J. Fikry

Copyright © 2014 by Gebrielle Zevin

Hungarian Translation © Ballai Mária, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gabrielle Zevin: The Storied Life of A. J. Fikry

Workman Publishing, New York, 2014

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 61 5546 869 8

Magnólia

Nyomta a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen, 2014

Tartalom

Első rész

Az ártatlan bárány

Az óriás gyémánt

A Ricsaj Tábor Szerencséje

Az egész világ súlya

Alig akad ma jó ember

Smiley Jim híres békája

Lányok nyári ruhában

Második rész

Beszélgetés az apámmal

Ilyenkor harap a banánhal

Az áruló szív

Vasfej

Miről beszélünk, ha a szerelemről beszélünk

A könyvesboltos

Első rész

Az ártatlan bárány

1953/ROALD DAHL

A feleség egy lefagyasztott báránycombbal üti agyon a férjet, majd a rendőröknek szolgálja fel a gyilkos „fegyvert". Dahl menüje asztalra való, bár Lambiase szerint egy igazi háziasszony nem így készítené el a báránycombot. Ki sem olvasztotta, nem fűszerezte meg, és nem pácolta be. Így elég rágós lenne, és nem is lehetne jól átsütni, nem? Nem sokat értek a főzéshez (vagy a bűnügyekhez), de ha valaki elgondolkozik ezen a kis apróságon, könnyen megfejtheti a rejtélyt. A fenntartásaim ellenére szeretem ezt a történetet, mert egy kislány jut róla eszembe, aki régen odavolt a James és az óriásbarack című gyerekkönyvért, melyet szintén Dahl írt.

-A.J.F.

Amelia Loman a Hyannisből Alice Islandre tartó kompon festi a körmét, és a sárga lakk száradása közben elődje jegyzeteit lapozgatja. „Island Books. Körülbelül 350 000 dollár éves forgalom, legtöbb eladás a nyári hónapok alatt, turistáknak." Harvey Rhodes összefoglalója. „56 négyzetméternyi eladótér. A tulajon kívül nincs más főállású alkalmazott. Gyerekkönyv alig. Kevés online találat. Nem népszerűsíti magát eléggé. Elsősorban irodalmi műveket árul, ami jó nekünk, de Fikrynek elég sajátos ízlése van, Nic nélkül nem sok remény van arra, hogy közvetlenül is el lehessen neki adni valamit. Az a szerencséje, nincs más könyvesbolt a szigeten." Amelia ásít egyet - kissé másnapos -, és azon tanakodik, megér-e egyetlen válogatós kisüzlet egy ilyen hosszú utat. Mire megszárad a körme, örök optimizmusa is visszatér: Naná, hogy megéri! Épp a kis válogatós könyvesboltokhoz és az ezeket vezető sajátos emberfélékhez ért a legjobban. Emellett számos adottsággal rendelkezik még: egyszerre több dologgal is tud foglalkozni, ki tudja választani a megfelelő bort a vacsorához (valamint jó szervező, és gondoskodik a becsiccsentett barátairól is), tud bánni a szobanövényekkel, befogadja a kóbor állatokat, és szereti az elveszett ügyeket.

Ahogy szárazföldre lép, megszólal a telefonja. Ismeretlen számról hívják - a barátai közül már senki sem használja telefonálásra a mobilját. Ennek ellenére örül a hívásnak, mert nem szeretne olyan ember lenni, aki azt hiszi, hogy csak az előre megbeszélt és ismert számról érkező hívások hozhatnak jó hírt. Boyd Flanagan van a vonal másik végén, a harmadik online randis katasztrófa, aki csaknem fél évvel ezelőtt elvitte a cirkuszba.

- Pár hete hagytam neked üzenetet - kezdi. - Megkaptad?

Amelia közli vele, hogy nemrég munkahelyet váltott, ezért nem volt mindig elérhető.

- Egyébként átgondoltam ezt az egész online ismerkedést is. Hogy jó-e ez nekem egyáltalán.

Boyd meg sem hallja az utolsó szavakat.

- Van kedved találkozni velem? - kérdezi.

Az első randin a cirkusz varázsa egy ideig feledtetni tudta, hogy semmi közös nincs bennük, a vacsora végére azonban fény derült az igazságra. Már akkor is nyilvánvaló lehetett volna, amikor nem tudtak előételt választani, vagy amikor a főfogás elfogyasztása közben Boyd bevallotta, hogy nem szereti a „régi dolgokat" - az antik tárgyakat, a régi házakat, az öreg kutyákat és az idős embereket. Ennek ellenére Amelia a desszertig várt, hogy biztos legyen önmagában. Megkérdezte tőle, melyik könyv volt a legnagyobb hatással az életére. A válasz: A könyvelés alapjai, II. rész.

Amelia most tapintatosan nemet mond, nem szeretne újra találkozni vele.

Boyd kapkodva és össze-vissza veszi a levegőt. A lány aggódik, hogy talán sír is.

- Jól vagy? - érdeklődik.

- Ne legyél ilyen lekezelő.

Amelia tudja, hogy le kellene tennie a telefont, mégsem tesz így. Félig-meddig azt várja, hogy történjen valami. Hát nem azért vannak a rossz randik, hogy elképesztő történeteket lehessen róluk mesélni a barátoknak?

- Ezt most miért mondod?

- Ha nem tűnt volna fel, rég nem hívtalak, Amelia. Találkoztam valaki mással, de az nem jött össze, ezért úgy döntöttem, adok neked egy második esélyt, vagyis ne hidd, hogy te vagy a nyeregben. Meg kell hagyni, szép a mosolyod, de túl nagyok a fogaid, nagy a segged is, és lehet, hogy úgy bírod a piát, mint huszonöt éves korodban, de már rég nem vagy annyi. Ajándék lónak ne nézd a fogát.

Az ajándék ló sírni kezd.

- Sajnálom, nagyon sajnálom.

- Semmi baj, Boyd.

- Mi bajod van velem? Jó volt a cirkusz, nem? Nem vagyok annyira rémes.

- Lenyűgöző voltál. A cirkusz nagyon eredeti ötlet volt.

- De biztos van valami oka annak, hogy nem kedvelsz. Mondd meg.

Ebben a pillanatban számtalan ok szól Boyd ellen. Amelia kiválasztja az egyiket.

- Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy egy kiadónál dolgozom, te pedig azt felelted, nem szoktál olvasni?

- Sznob vagy - vélekedik Boyd.

- Néhány dologban igen. Nézd, most dolgozom, mennem kell.

Amelia leteszi a telefont. Nem érdekli, mit mondanak mások a külsejéről, és egyáltalán nem érdekli, mit gondol róla Boyd Flanagan, aki jó ideje nem is kereste. A férfinak most épp Amelia miatt van szerelmi bánata, de a lánynak is okoztak már csalódást.

Harmincegy éves, és úgy gondolja, ilyen idős korára már találkoznia kellett volna valakivel. És mégsem...

A derűlátó Amelia szerint jobb egyedül, mint olyasvalakivel, akit teljesen más dolgok érdekelnek. (Így van, ugye?)

Az anyja gyakran mondogatja neki, hogy a könyvek miatt nem veszi észre az igazi férfiakat. Ameliát vérig sérti ez a kijelentés, mert úgy hangzik, mintha csak romantikus hősökről szóló könyveket olvasna. Nem bánja, ha néha egy romantikus regény is a kezébe akad, de sokkal szerteágazóbb az ízlése. Imádja Humbert Humbert karakterét, de nem szeretné társnak, barátnak, sőt ismerősnek sem. Ugyanígy van Holden Caulfielddel, valamint Rochester és Darcy urakkal is.

Amelia majdnem elsétál a lilára festett viktoriánus házikó előtt, melynek verandája fölött a következő felirat olvasható:

ISLAND BOOKS

Alice Island egyetlen szépirodalom-lelőhelye 1999 óta

Senki sem különálló sziget. Minden könyv egy világ.

Az üzletben egy tizenéves lányt talál a kasszánál, aki Alice Munro új novelláskötetét olvassa.

- Hogy tetszik? - szólítja meg Amelia, aki imádja Munrót, de csak a szabadsága alatt van ideje olyan könyveket olvasni, melyek nem szerepelnek a listáján.

- A suliba kell - hangzik a válasz, mintha ez mindenre magyarázatot adna.

Amelia elmondja, hogy a Knightley Presstől jött. A lány anélkül, hogy felnézne a könyvből, kelletlenül hátrafelé mutat.

- A. J. az irodájában van.

A folyosón halomban állnak a megjelenésre váró könyvek tiszteletpéldányai és számtalan kefelevonat. Amelián átfut a kétségbeesés ismerős hulláma. A vállára nehezedő táskában olyan könyvek lapulnak, melyek szintén itt fognak kikötni, és még a nála lévő katalógusban szereplő kiadványokon is túl kell adnia. Soha nem hazudik a listán szereplő művekről. Csak akkor mondja, hogy tetszett neki egy könyv, ha ez így is van.

Általában mindig tud valami jót mondani a könyvekről, vagy ha ez nem megy, a borítójukról, vagy ha ez sem állná meg a helyét, az íróról, végső esetben a szerző honlapjáról. És épp ezért fizetnek nekem zsíros összegeket, viccelődik néha magában. 37 000 dollárt keres egy évben, erre jön még a jutalék, de az ő szakmájában manapság ez ismeretlen fogalomnak számít.

Amelia már csak karnyújtásnyira van A. J. Fikry irodájának zárt ajtajától, amikor a pulóvere ujja beakad az egyik könyvkupacba. Legalább száz könyv hull a földre megsemmisítő robajjal, az ajtó kinyílik, és A. J. Fikry kérdőn néz a sötétszőke hajú, toronymagas nőre, aki ész nélkül rendezgeti a könyveket.

- Maga meg ki a fene?

- Amelia Loman.

Továbbra is próbálja visszapakolni a könyveket, de a stósz fele megint leborul.

- Hagyja - parancsol rá AJ. - Nem tudja, hol volt a helyük, csak kárt csinál. Kérem, távozzon.

Amelia feláll. Legalább tíz centivel magasabb a férfinál.

- De hát megbeszélésünk van.

- Nem tudok semmi ilyesmiről - utasítja vissza AJ.

- Pedig így van - erősködik Amelia. - Múlt héten küldtem önnek e-mailt a téli listáról. Azt mondta, eljöhetek csütörtök vagy péntek délután. Írtam, hogy csütörtökön jövök.

Csak pársoros leveleket váltottak, de Amelia tudja, hogy a megbeszélés nem a képzelete szüleménye volt.

- Ügynök?

Amelia megkönnyebbülve bólint.

- Melyik kiadótól is jött?

- A Knightley-tól.

- Eddig mindig Harvey Rhodest küldték - felel AJ. - Amikor megkeresett, azt hittem, Harvey asszisztense vagy ilyesmi.

- Harvey helyett jöttem.

A. J. nagyot sóhajt.

- Melyik cég csábította el Harveyt?

Harvey már nem él. Amelia visszafogja magát, és nem süti el azt a viccet, hogy a túlvilág egy munkahely, Harvey pedig egy új alkalmazott.

- Meghalt - feleli szenvtelenül. - Azt hittem, hallotta. Amelia legtöbb ügyfele értesült róla. Harvey legendának számított, már amennyire egy ügynök az lehet.

- Az ABA-hírlevélben volt a nekrológja, és talán megjelent egy a Publishers Weeklyben is - mondja szinte bocsánatkérően.

- Nem igazán követem a kiadói híreket - felel A. J. Leveszi vastag szemüvegét, majd sokáig szöszmötöl a keret törölgetésével.

- Sajnálom, ha ez most megrázta önt.

Amelia a férfi vállára teszi a kezét, de az elhúzódik tőle.

- Mit érdekel engem! Alig ismertem. Évente háromszor találkoztunk. Ettől még nem mondanám a barátomnak. És akárhányszor találkoztunk, mindig próbált rám sózni valamit. Nem voltunk barátok.

Amelia tudja, hogy nem ez a legmegfelelőbb alkalom a téli lista népszerűsítésére. Fel kellene ajánlania, hogy visszajön máskor. De aztán eszébe jut, hogy két órát vezetett, hogy Hyannisbe érjen, és majdnem másfél órán keresztül ült a kompon, amely egyébként is ritkábban jár novembertől.

- Ha már itt vagyok - vág bele Amelia -, mit szólna, ha megnéznénk a Knightley téli megjelenéseit?

A. J. irodája nem nagyobb egy kis lyuknál. Nincsenek ablakai, nincsenek festmények a falon, fényképek az asztalon, semmi csecsebecse, semmi figyelemelterelés. Ehelyett tele van könyvekkel, vannak benne olcsó, garázsba való fémpolcok, egy iratszekrény és egy ősrégi, valószínűleg még huszadik századból való számítógép. A. J. semmivel nem kínálja meg Ameliát, aki bár szomjas, egy szót sem szól. Lepakolja az egyik székről a könyveket, és leül.

A téli listáról kezd beszélni. Ez az év legkisebb kínálata, nem sok könyvet tartalmaz, és ezekhez sem tűznek nagy reményeket. Akad köztük pár nagy (vagy legalábbis ígéretes) megjelenés, de ezeken kívül olyan könyvekről van szó, melyektől nem vár nagy bevételt a kiadó. Ameliának ennek ellenére gyakran a téli a kedvenc listája, mert ezen vannak a gyengébbek, az esélytelenek és a váratlan befutók. (Nem nehéz rájönni, hogy saját magát is ebbe a kategóriába sorolja.) A kedvenc könyvét, egy nyolcvanon felüli férfi emlékiratát hagyja utoljára. Az örök agglegény hetvennyolc éves korában nősült meg, felesége két évvel az esküvő után, nyolcvanhárom éves korában halt meg rákban. Az író tudományos munkatársként dolgozott különféle közép-nyugati újságoknál; a könyve egy jól megírt, humoros és a legkevésbé sem érzelgős történet. Olvasása közben Amelia fékezhetetlenül zokogott a New Yorkból Providence-be tartó vonaton. Tudja, hogy a Késői virágzás nem lesz nagy durranás, a fülszövege is tele van közhelyekkel, mégis biztos abban, hogy mindenkinek tetszeni fog, aki ad neki egy esélyt. Amelia szerint majdnem minden ember problémája megoldódna, ha több dolognak adnának esélyt.

Már majdnem végez a Késői virágzás ismertetésével, amikor A. J. az asztalra borul.

- Valami baj van? - kérdezi Amelia.

- Ez nem az én világom - feleli A. J.

- Csak az első fejezetet olvassa el - erősködik a lány, és a kezébe nyomja a kefelevonatot. - Tudom, hogy nagyon csöpögős a téma, de ha elkezdi olv...

- Nem kell - szakítja félbe a férfi.

- Jó, akkor beszélhetek más könyvről is. A. J. nagy levegőt vesz.

- Nincs magával semmi bajom, de az elődje... Harvey ismert engem. Egyforma volt az ízlésünk.

Amelia az asztalra teszi a könyvet.

- Örülnék, ha nekem is megengedné, hogy megismerjem az ízlését - felel, és közben úgy érzi, ezek a szavak jobban hangoznának egy pornófilmben.

A. J. érthetetlenül motyog valamit, talán azt, hogy Minek?, de Amelia nem biztos benne.

Becsukja a Knightley katalógusát.

- Mr. Fikry, kérem, mondja el, milyen könyveket szeret.

- Szeret - ismétli meg gúnyosan a könyvesboltos. - Mi lenne, ha azt kérdezné, mit nem szeretek? Nem szeretem a posztmodernizmust, a posztapokaliptikus történeteket, a halott elbeszélőket és a mágikus realizmust. Nem hatnak meg az ötletesnek szánt formai eszközök, a többféle betűtípus, a felesleges képek - gyakorlatilag semmilyen reklámfogás. Ízléstelennek tartom a holokausztról vagy más nagy tragédiákról írt fikciókat, ilyen témában csak igaz történetek érdekelnek. Nem szeretem, ha keverednek egymással a műfajok, vagyis ki nem állhatom az irodalmi krimiket és fantasykat. A szépirodalom legyen szépirodalom, a műfajok közötti határok pedig legyenek egyértelműek. Általában semmi jó nem származik az ellenkezőjéből. Nem szeretem a gyerekkönyveket, különösen, ha árvákról szólnak; és ifjúsági regényeket sem szívesen hozok a boltomba. Nem kell semmi, ami több mint négyszáz vagy kevesebb mint száz oldal. Irtózom a valóságshow-k üdvöskéinek badarságaitól, amit szellemírók írtak meg helyettük; a szemétbe dobnám a sztárokról szóló képeskönyveket, a sportolók önéletrajzait, a filmes borítóval megjelent könyveket, az újdonságokat, és - szinte mondanom sem kell - a vámpíros történeteket. Nem érdekelnek az első könyves szerzők, a csajos irodalom, a verseskötetek és a fordítások sem. Ha rajtam múlna, sorozatokat sem árulnék, de sajnos kell a pénz. A saját dolgát könnyíti meg, ha addig meg sem említi nekem a „következő nagy sorozatot", amíg az be nem kerül a New York Times bestsellerei közé. Ezenkívül ki nem állhatom a kis öregemberekről és rákos, idős feleségeikről szóló nyúlfarknyi szépirodalmi emlékiratokat sem. Nem érdekel, hogy egy könyvügynök szerint nagyon jól meg vannak írva. Nem érdekel, Miss Loman, hogy ön szerint hányat adnék el belőle anyák napja előtt.

Amelia zavarba jön, és céklavörös lesz, de leginkább dühöt érez magában. Néhány dologban egyetért A. J.-vel, de a stílusát minősíthetetlennek találja. A felsorolt műfajok nagy része egyébként sem tartozik a Knightley Press profiljába. Szemügyre veszi a férfit, aki idősebb tőle valamennyivel, de csak maximum tíz évvel. Ahhoz még túl fiatal, hogy ennyi mindent utáljon.

- Akkor mit szeret? - kérdezi.

- Minden mást. Bevallom, néha egy-egy novelláskötet is le tud venni a lábamról, bár azokat a vásárlók nem szeretik.

Amelia listáján mindössze egy novelláskötet szerepel, első könyves szerzőtől. Még nem olvasta végig, és valószínűleg nem is fogja, de az első írás tetszett neki. Arról szól, hogy hatodik osztályos amerikai és indiai gyerekek kezdenek el levelezni egymással egy nemzetközi program keretében. Egy Amerikában élő indiai gyerek meséli el a történetet, aki folyamatosan félretájékoztatja az osztálytársait az indiai kultúráról, ami mulatságos helyzeteket szül. Amelia torka teljesen kiszáradt, nehezen tud megszólalni.

- Az év, amikor Bombay Mumbai lett. Azt hiszem, ez érd...

- Nem - utasítják vissza.

- Még el sem mondtam, miről szól.

- Akkor sem.

- De miért?

- Ha őszinte akar lenni magához, akkor ismerje be, hogy csak azért beszél erről, mert részben indiai vagyok, és azt hitte, ez a téma érdekelni fog. így van?

Amelia képzeletben szétveri a férfi fején az ősrégi számítógépet.

- Azért kezdtem bele, mert az mondta, szereti a novellákat, és ez az egyetlen novelláskötet a listámon. Biztosíthatom, hogy az elejétől a végéig lenyűgöző történetek vannak benne - füllent. - Még akkor is, ha ez az író első műve. És tudja mit? Én szeretem az első könyveket. Szeretek valami újat felfedezni. Részben ezért választottam ezt a munkát - kel ki magából Amelia. Zúg a feje, és zakatol a szíve. Megártott volna a túl sok alkohol? - Érdekli a véleményem?

- Nem különösebben - felel A. J. - Mégis hány éves, huszonöt?

- Mr. Fikry, ez egy barátságos kis üzlet, de ha továbbra is így, így... - Amelia gyerekkorában dadogott, ami néha visszatér, ha felidegesítik; köhécsel, majd folytatja - ...így fog gondolkozni, hamarosan lehúzhatja a rolót.

Amelia a téli katalógussal együtt a Késői virágzást is az asztalon hagyja. Megbotlik pár könyvben, amikor kiviharzik a folyosón.

A következő komp csak egy óra múlva indul, ezért a fennmaradó időben a városban sétálgat. A Bank of America falán bronztábla hirdeti, hogy Herman Melville egy nyarat töltött itt, az egykori Alice Innben. Amelia lefényképezi magát a tábla előtt. Alice kedves hely, de nem tartja valószínűnek, hogy a közeljövőben lesz miért visszatérnie.

SMS-t ír New York-i főnökének: Úgy néz ki, az Islandből semmit nem fognak venni.:-(

A főnök válasza: Ne izgasd magad. Csak kis ügyfél, és nagyrészt nyárra szokott rendelni, amikor ott vannak a turisták. Elég furcsa fickó, Harvey is inkább a tavaszi/nyári listáról adott el neki. Neked is több szerencséd lesz akkor.

Hat órakor A. J. hazaküldi Molly Klockot.

- Milyen az új Munro? - érdeklődik.

- Miért jön ma mindenki ezzel? - sóhajt a lány. A mindenki alatt Ameliát érti, de Molly szeret túlozni.

- Talán azért, mert ezt olvasod.

- Na jó. Az emberek, nem is tudom, néha túl emberiek - méltatlankodik.

- Azt hiszem, Munrónak épp ez a lényege - válaszol a férfi.

- Biztos. De nekem ez nem tetszik. Hétfőn jövök.

Valamit kezdeni kell Mollyval, elmélkedik A. J., miközben kiteszi az ajtóra a ZÁRVA táblát. Olvasni éppen szeret, de eladónak siralmas. Bár csak részmunkaidőben dolgozik, és olyan macerás lenne betanítani valaki mást. Legalább nem lop. Nic vette fel, biztos látott valamit a zsémbes Klock kisasszonyban. Talán nyáron lesz elég bátorsága ahhoz, hogy kirúgja.

A. J. kitessékeli a maradék vásárlókat (már az agyára mentek annak a szerveskémia-szakkörnek a tagjai, akik négy óra óta az újságoknál tanyáztak, de semmit sem vettek; és biztos benne, hogy az egyikük eldugította a vécét), majd a számlákat rendezgeti, ami épp olyan lehangoló, mint amilyennek hangzik. Ezután felmegy az emeletre, mert a tetőtéren lakik. Egy doboz fagyasztott vindaloot tesz a mikroba, és kilenc percre állítja be az időzítőt, mert ezt olvasta a dobozon. Várakozás közben a Knightley ügynöke jár a fejében. Úgy nézett ki, mintha a 90-es évekből, Seattle-ből csöppent volna oda. Horgonymintás sárcipő, virágos nagymamaruha és bézsszínű, bolyhos kardigán volt rajta; vállig érő haját pedig bizonyára a barátja vágta le neki a konyhában. Vagy a barátnője. Inkább a barátja. Courtney Love jut róla eszébe, amikor még Kurt Cobain felesége volt.

A csökönyös, rózsás ajkak azt mondják, Senki sem árthat nekem, ám az ártatlan, kék szemekben ott van, hogy De te igen, és valószínűleg így is lesz. És ő megríkatta ezt a nagy, pitypanghajú lányt. Gratulálok, A. J.

Egyre erősebben lehet érezni a vindaloo szagát, de az óra szerint még hét és fél perc hátravan.

El kell magát foglalnia valamivel. Lehetőleg fizikai munkával.

A pincébe megy, hogy összevagdalja és összelapítsa a könyvesdobozokat, ez nem túl megerőltető. Vág. Lapít. Elpakol. Vág. Lapít. Elpakol.

A. J. már bánja, hogy úgy viselkedett az ügynökkel. Nem a lány hibája volt. Valaki szólhatott volna neki, hogy Harvey Rhodes meghalt.

Vág. Lapít. Elpakol.

Valószínűleg szóltak is neki, de ő nem olvassa el alaposan az e-mailjeit, a telefonját pedig soha nem veszi fel. Temetés is volt? Nem mintha elment volna rá. Alig ismerte Harvey Rhodest. Nyilvánvalóan.

Vág. Lapít. Elpakol.

Ennek ellenére az elmúlt több mint öt évben hosszú órákat töltöttek egymás társaságában. Kizárólag könyvekről beszélgettek, de van ennél személyesebb téma a világon?

Vág. Lapít. Elpakol.

Egyébként is nagyon ritka, hogy két embernek ennyire egyezik az ízlése. Egyetlenegyszer kaptak össze, David Foster Wallace miatt. Wallace akkoriban lett öngyilkos, és A. J.-t nagyon bosszantotta, hogy milyen tiszteletteljesen beszéltek róla a halála után. Wallace csupán egyetlen tűrhető (bár nem eléggé karakteres és túl terjedelmes) regényt és pár mérsékelten elmés esszét írt.

- A Végtelen tréfa egy mestermű - vélekedett Harvey.

- A Végtelen tréfa arról szól, ki bírja tovább. Ha sikerül végigolvasnod, nincs más választásod, azt kell mondanod, hogy tetszett. Különben szembe kellene nézned azzal, hogy heteket pazaroltál el az életedből - berzenkedett A. J. - Csak stílus, de semmi tartalom, barátom.

Harvey feje elvörösödött, ahogy közelebb hajolt A. J.-hez.

- Ezt mondod mindenkire, aki majdnem veled egyidős. Vág. Lapít. Elpakol. Összekötöz.

Mire visszamegy az emeletre, a vindaloo már kihűlt. Ha ebben a műanyag dobozban melegíti újra, biztos rákos lesz.

Az asztalra teszi a dobozt. Az első falat megégeti a száját, a második pedig jéghideg. Papamaci vindalooja és mamamaci vindalooja. A falhoz vágja a dobozt. Harvey nagyon sokat jelentett neki, míg ő valószínűleg csak mellékszereplő volt az ügynök életében.

Azért nem jó egyedül lakni, mert neki kell maga után mindent eltakarítania.

Ez nem igaz. Az a legrosszabb, hogy senkit sem érdekel, ha dühös vagy. Senkit sem érdekel, hogy egy harminckilenc éves férfi miért viselkedik úgy, mint egy kisgyerek, és miért dobálja a vindalooját. Tölt magának egy pohár vörösbort, majd abroszt terít az asztalra. Bemegy a nappaliba, kinyitja a klimatizált vitrint, és kiveszi belőle a Tamerlánt. Visszamegy a konyhába, és a vele szemben lévő székre, Nic helyére teszi a verseskötetet.

- Egészségedre, te szarházi - mondja a vékonyka kötetnek.

Megissza a bort, majd tölt magának még egy pohárral. Amikor ezzel is végzett, győzködni kezdi magát, hogy olvasson kicsit. Talán egy régi kedvencet, mint amilyen Tobias Wolfftól Az iskolám, bár hasznosabb lenne, ha valami újat venne a kezébe. Miről is áradozott az az esztelen ügynök? Késői virágzás - pfuj. Komolyan gondolta, amit mondott. Nincs rosszabb az özvegyekről szóló érzelgős emlékiratoknál. Különösen az özvegyek számára, akiknek A. J. már huszonegy hónapja gyarapítja a táborát. Az ügynök nemrég kezdett, nem az ő hibája, hogy nem tudott az ő elcsépelt személyes tragédiájáról. Elmondhatatlanul hiányzik neki Nic. A hangja, a nyaka, még a hónalja is, amely mindig borostás volt, tapintásra mint a macska nyelve, illatra pedig a nap végére aludttej.

Három pohárral később az asztalra borul, és elalszik. Csak 170 centi, mindössze 63 kiló, és még a fagyasztott vindaloot sem tudta megenni. Ma este biztos nem fog csökkeni az olvasásra váró könyveinek a száma.

- Ajay - suttogja Nic. - Irány az ágy!

Végre álmodik. Pont azért iszik annyit, hogy ez megtörténjen. Nic, a borgőzös álomból született szellemfeleség felsegíti A. J.-t.

- Szégyelld magad, te kis könyvmoly.

A. J. meghunyászkodik.

- Fagyasztott vindaloo és olcsó vörösbor?

- Csak őrzöm az örökségem ősi hagyományait. A. J. a szellemmel együtt a hálószobába csoszog.

- Minden elismerésem, Mr. Fikry. Hamarosan igazi alkoholista lesz.

- Sajnálom - mondja.

Nic lefekteti az ágyra. Barna haja sokkal rövidebb, mint volt, szinte már kisfiús.

- Levágattad a hajad. Nagyon szokatlan - jegyzi meg A. J.

- Nagyon csúnyán viselkedtél ma azzal a lánnyal.

- Harvey miatt.

- Tudom.

- Nem szeretem, amikor olyanok halnak meg, akik ismertek engem.

- Ezért nem fogod kirúgni Molly Klockot sem?

A. J. bólint.

- Ez így nem mehet tovább.

- Dehogynem. Eddig is ment, ezután is fog. Nic homlokon csókolja a férjét.

- Csak annyit akarok mondani, nem akarom, hogy így élj. Elment.

A balesetért senkit nem lehet hibáztatni. A délutáni könyvbemutató után Nic vitte haza az írót. valószínűleg gyorsabban ment a kelleténél, hogy elérje az utolsó kompot, amire még autóval fel lehet hajtani. Vagy az is lehet, hogy elrántotta a kormányt, mert elé ugrott egy szarvas. Talán amiatt történt, hogy télen rosszak az utak Massachusettsben. Már soha nem derül ki. A kórházban a rendőr megkérdezte tőle, hogy volt-e a feleségének bármi oka arra, hogy öngyilkos legyen.

- Nem - felelt A. J. - Egyáltalán semmi.

Két hónapos terhes volt. Még senkinek nem újságolta el a hírt, mert korábban párszor elvetélt. A hullaház várótermében már azt kívánta, bár elmondta volna másoknak is. Akkor legalább egy rövid, de boldog időszak előzte volna meg ezt a hosszú... Még nem tudta, hogyan nevezze az akkori állapotot.

- Nem volt öngyilkos alkat. – A. J. elakadt. - Nagyon rosszul vezetett, de ő ezt nem tudta.

- Értem - nyugtázta a rendőr. - Senki sem tehet róla.

- Az emberek mindig ezt mondják. De valaki mégis hibás volt. Ő. Hogy csinálhatott ekkora hülyeséget? Egy ennyire szentimentális hülyeséget? Mintha valami istenverte Danielle Steel-történet lenne! Ha ilyen könyvet olvasnék, azonnal becsuknám, és a szoba másik végébe hajítanám.

A rendőr (aki csak nyaralás alatt olvasott, akkor is Jeffery Deaver puha fedeles tucatkönyveit) próbálta a jelen felé terelni a beszélgetést.

- Igaz is, könyvesboltja van.

- A feleségemmel együtt vezetjük - válaszolt A. J. gondolkodás nélkül. - Ó, te jó ég, most pont olyan hülye vagyok, mint azok, akik elfelejtik, hogy meghalt a házastársuk, és még mindig többes számban beszélnek. Mekkora közhely. Biztos úr - gyorsan elolvasta a rendőr jelvényére írt nevet -, Mr. Lambiase, egy csapnivaló regény szereplői lettünk. Magának is feltűnt? Hogy a francba jutottunk idáig? Most valószínűleg azt gondolja, hogy milyen szerencsétlen fickó vagyok, aztán este majd jó szorosan megöleli a gyerekeit, mert egy ilyen regényben ez történne. Tudja, hogy milyen könyvekről beszélek, ugye? A menő, szépirodalmi babérokra törő történetekről, melyek egy ideig valamelyik jelentéktelen mellékszereplő életét is nyomon követik, csak hogy faulkneres és átfogó benyomást keltsenek az olvasóban. Lám, milyen fontos az írónak a kisemberek sorsa! Az egyszeri emberé! Milyen széles látókörű! Még a neve is: Lambiase, tökéletesen illik egy átlagos massachusettsi rendőrhöz. Maga rasszista, Lambiase? Mert az ilyen szereplők általában azok.

- Szeretné, hogy telefonáljak valakinek, Mr. Fikry? - kérdezte Lambiase. Jó rendőr volt, és megszokta már az ilyen helyzetekben előforduló kitöréseket. A. J. vállára tette a kezét.

- Igen! Jól van, Lambiase biztos úr, pontosan ezt kell tennie ebben a pillanatban. Tökéletesen játssza a szerepét. Nem tudja esetleg, hogy az özvegyek mit szoktak ilyenkor csinálni?

- Hívjon fel valakit - tanácsolta a rendőr.

- Jó, igaza lehet. A feleségem szüleit már felhívtam. - Bólogatott A. J. - Ha ez egy novella lenne, maga és én már nem beszélgetnénk. Valami kis ironikus fordulat vetne véget az eseményeknek. Ezért gondolom úgy, Lambiase biztos úr, hogy nincs a novellánál elegánsabb műfaj a prózabirodalomban. Ha Raymond Carver lenne a történetünk írója, maga eredménytelenül próbálna megvigasztalni engem, majd minden elsötétülne, és vége lenne az egésznek. De így... mégiscsak regényszerű ez a történet. Érzelmi szempontból. Jó ideig eltart majd, amíg túlteszem magam rajta. Érti, amit mondok?

- Nem biztos. Semmit nem olvastam Raymond Carvertől - ismeri be Lambiase biztos úr. - A Lincoln Rhyme-sorozatot viszont szeretem. Azt ismeri?

- A kvadriplégiás kriminológus. Ahhoz képest, hogy ponyva, nem is olyan rossz. De olvasott valaha novellákat? - érdeklődik A. J.

- Talán még az iskolában. Meséket. Vagy, hm, A vörös pónit? Azt hiszem, azt el kellett olvasni.

- Az kisregény - oktatja ki A. J.

- Ó, elnézést. Én... Várjon csak, középiskolás koromban volt egy, amiben rendőrök is szerepeltek. Egy tökéletes bűntényről szólt, talán pont ezért emlékszem rá. A főszereplő rendőrt megöli a felesége. Egy darab fagyasztott marhahússal üti agyon, majd a többi rendőrrel ete...

- Az ártatlan bárány - vágja rá A. J. - Az a címe, hogy Az ártatlan bárány, és a fegyver egy báránycomb.

- Igen! Ez az! - lelkendezett a rendőr. - Maga aztán érti a dolgát.

- Közismert mű - feleli A. J. - Bármelyik pillanatban itt lehetnek az anyósomék. Sajnálom, hogy azt mondtam magára, olyan, mint egy jelentéktelen mellékszereplő. Goromba voltam, és igazából pont én vagyok a jelentéktelen mellékszereplő Lambiase biztos úr grandiózus hőstörténetében. Egy rendőr mégiscsak jobb főszereplőnek, mint egy könyvárus. Ön, uram, zsánernek számít.

- Hm... - gondolkozott el Lambiase. - Ebben igaza lehet. Kanyarodjuk csak vissza oda, amiről beszéltünk. Mivel rendőr vagyok, feltűnt, hogy az időzítés nem stimmel. Például amikor beteszi a marhát...

- Bárányt.

- A bárányt. Szóval amikor leüti a fickót a fagyasztott báránnyal, utána rögtön a sütőbe teszi a húst, nem is olvasztja ki. Nem vagyok egy konyhatündér, de...

Mire kihúzták a kocsit a vízből, Nic teste már jéghideg volt. A. J. a hullaházban látta viszont elkékült szájjal. Az a fekete rúzs jutott róla az eszébe, melyet a legutóbbi vámpíros könyv bemutatójára vett. Nem tetszett neki az ötlet, hogy báli ruhába öltözött butuska bakfisok viháncoljanak az üzletben, de Nic szerette azt az átkozott vámpírregényt az írónőjével együtt, és meg volt győződve arról, hogy a vámpírbál jót tesz majd az üzletnek, és szórakozásnak sem lesz utolsó.

- Emlékszel még, hogy kell szórakozni?

- Halványan - válaszolta. - Régen, amikor még nem voltam könyvkereskedő, amikor hétvégén és esténként azt csináltam, amit akartam, és amikor még kedvtelésből olvastam, akkor még tudtam, mi az a szórakozás. Tehát halványan, de emlékszem.

- Hadd frissítsem fel az emlékezetedet. A szórakozás azt jelenti, hogy van egy csinos és okos feleséged, akivel egy helyen dolgozol.

Még mindig látja maga előtt azt a nevetséges, fekete selyemruhát, melyet akkor este vett fel. Nic a jobb karjával átölelte a veranda oszlopát, bájosan kifestett szája vékony vonallá szűkült.

- Milyen kár, hogy a feleségem vámpírrá változott.

- Te szegény.

Nic odalépett hozzá, és megcsókolta. A rúzs zúzódásra emlékeztető nyomot hagyott a férfi bőrén.

- Nincs más választásod, neked is át kell változnod. Ne is ellenkezz. Annál rosszabbat nem is tehetnél. Lazulj el, könyvmoly. Engedj be.

Az óriás gyémánt

1922/F. SCOTT FITZGERALD

Szigorúan véve kisregény. Bár a kisregény egyébként elég elmosódott fogalom. Ennek ellenére ha olyan társaságba kerülsz - valaha ilyen körökben mozogtam -, ahol fontos különbséget tenni a műfajok között nem árt ismerned a sajátosságait. (Ha borostyánligás[1] egyetemen kötsz ki, valószínűleg gyakran találkozol majd ilyen emberekkel. A tudással vértezheted fel magad a felfuvalkodott népség ellen. Elkalandoztam.) E. A. Poe szerint novella az, amit az ember egy ültő helyében elolvas. Azt hiszem, akkoriban még hosszabb ideig tudtak ülve maradni az olvasók. De megint eltértem a témától.

Bravúros és különös történet arról, milyen nehézségekkel kell szembenéznie annak, aki egy gyémántokból felépített városnak az ura; és hogy mit meg nem tesznek azért a gazdagok, hogy fenntartsák az életszínvonalukat. Fitzgerald itt a jó formáját hozza. A nagy Gatsby vitathatatlanul magával ragadó, de néha úgy érzem, túl sokat foglalkozott vele, olyan, mint egy túlgondozott műkert. Fitzgerald inkább a novellákban találja meg a helyét. A Gyémánt egészen olyan, mint egy elvarázsolt kerti törpe.

Hogy miért szerepel a listán? Nagyon kiszámítható lennék, ha azt mondanám, hogy valami nagyszerű és egyben meghatározhatatlan értéket vesztettem el én is, mielőtt találkoztam veled?

-A.J.F.

A. J. alsóneműben fekszik az ágyában, bár nem tudja, hogy került oda, és mikor vette le a ruháit. Amire emlékszik, az az, hogy Harvey Rhodes meghalt, hogy seggfejként viselkedett a Knightley ügynökével, hogy elhajította a vindaloot, hogy megitta az első pohár bort, és köszöntőt mondott a Tamerlánnak. Ami ezután következett, az fekete lyuk. Az ő szemszögéből nézve győzedelmes este volt.

Hasogat a feje. Kimegy a nappaliba, a vindaloo maradékát keresi a padlón és a falon, de semmit nem talál. Kivesz egy aszpirint a szekrényből, és örömmel nyugtázza, volt annyi esze, hogy feltakarítson maga után. Leül az ebédlőasztalhoz, és látja, hogy a borosüveget sem hagyta ott. Nem vall rá ez a gondosság, de volt már példa ilyesmire. Az biztos, hogy akkor sem trehány, ha részeg. A vele szemben lévő széken hűlt helye van a Tamerlánnak. Talán csak azt hiszi, hogy kivette a vitrinből?

Egyre jobban fáj a feje, és egyre gyorsabban ver a szíve, amikor átsétál a szobán. Már messziről látja, hogy a vitrin ajtaja tárva-nyitva áll, és nincs benne semmi, holott mindig oda rejti a Tamerlánt a világ elől.

Felveszi a köntösét és a futócipőjét, mely ezer éve nem volt rajta.

Végigfut a Captain Wiggins utcán, agyonhasznált, kockás köntöse lobog utána a szélben. Úgy fest, mint egy alultáplált, depressziós szuperhős. Rákanyarodik a főutcára, és egyenesen az ébredező Alice Island-i rendőrőrs felé tart.

- Kiraboltak! - közli a rendőrökkel. Nem kellett messzire futnia, most mégis kapkodja a levegőt. - Kérem, segítsen valaki!

Úgy érzi magát, mint egy öregasszony, akitől ellopták a ridiküljét.

Lambiase az asztalra teszi a kávéscsészéjét, és szemügyre veszi a köntösös őrültet. Rájön, hogy a könyvesbolt tulajdonosa áll vele szemben, akinek a szép és fiatal felesége másfél évvel ezelőtt belehajtott a tóba. A. J. sokat öregedett, mióta nem látta, de a rendőr nem lepődik meg ezen.

- Jól van, Mr. Fikry, mondja el mi történt.

- Ellopták a Tamerlánt - panaszolja A. J.

- Az meg mi?

- Egy könyv. Egy nagyon értékes könyv.

- Csak hogy pontosítsuk: azt akarja mondani, hogy valaki ellopott egy könyvet a boltjából?

- Nem. Ez a könyv az én személyes gyűjteményemben volt. Edgar Allan Poe verseskötete, igen ritka példány.

- Szóval ez volt a kedvenc könyve?

- Nem. Még csak nem is tetszett. Szar az egész, unalmas. Csak... A kurva életbe.

A. J. még mindig zihál.

- Nyugodjon meg, Mr. Fikry. Próbálom megérteni. Nem szereti ezt a könyvet, de érzelmileg mégis kötődik hozzá?

- Nem! Picsába az érzelmekkel. Pénzügyileg kötődöm hozzá. A Tamerlán a ritka könyvek Honus Wagnere. Érti egyáltalán, miről beszélek?

- Persze. Az apám gyűjtötte a baseballkártyákat - bólogat Lambiase. - Szóval ennyire értékes?

A. J. szájából ömlenek a szavak.

- Ez volt Edgar Allan Poe legelső kötete, tizennyolc éves korában írta. Nagyon kevés példány van belőle, mert a nyomda csak ötvenet készített, és ez a kevés is név nélkül jelent meg.

A borítón „Edgar Allan Poe" helyett csak az áll, hogy „írta: egy bostoni". Egy ilyen könyv ára négyszázezer dollárnál kezdődik, attól függően, hogy milyen állapotban van, és milyen hangulat jellemzi éppen a ritka könyvek piacát. Úgy terveztem, hogy pár év múlva, amikor felélénkül a gazdaság, aukcióra bocsátom. Be akartam zárni a boltot, és nem kellett volna többet dolgoznom, mert lett volna elég pénzem.

- Ha megenged egy kérdést, miért tartotta a házában? Miért nem zárta be egy széfbe a bankban?

A. J. rázza a fejét.

- Nem tudom, hülye voltam. Azt hiszem, azt akartam, hogy a közelemben legyen. Amikor ránéztem, mindig eszembe jutott, hogy ha akarom, akármikor kiszállhatok. Egy számzáras vitrinben tartottam. Azt hittem, az biztonságos.

A mentségére szóljon, hogy Alice Islanden csak turistaszezonban fordul elő pár lopási eset. Azonban most október van.

- Akkor betörték az üveget, vagy valaki tudta a kombinációt? - puhatolózik a rendőr.

- Egyik sem. Tegnap este le akartam magam inni. Kurva nagy hülyeség volt, de kivettem a könyvet a helyéről, hogy legalább legyen mit néznem. Jobb társaságot is találhattam volna, tudom.

- Mr. Fikry, kötött biztosítást a Tamerlánra?

A. J. a kezébe temeti az arcát, amit Lambiase úgy értelmez, hogy nem.

- Csak egy éve találtam rá erre a könyvre, pár hónappal azután, hogy meghalt a feleségem. Nem akartam költeni ilyesmire. Valahogy soha nem jutottam el odáig. Nem is tudom. Utólag már minden indok olyan hülyeségnek tűnik, de leginkább azért nem volt biztosításom, mert egy oltári nagy barom vagyok, Lambiase biztos úr.

Lambiase igazából rendőrfőnök, de nem javítja ki A. J.-t.

- A következőt fogjuk tenni. Először is közösen megírjuk a feljelentést. Aztán amikor megérkezik a nyomozó - szezonon kívül csak négy órában dolgozik -, elküldöm önhöz, hogy keressen ujjlenyomatokat és bizonyítékokat. Hátha talál valamit. Aztán felhívjuk az aukciósházakat és azokat a kereskedőket, akik ilyesmivel foglalkoznak. Ha tényleg olyan ritka könyvről van szó, mint ahogy mondta, valakinek fel fog tűnni, ha egy ismeretlen eredetű példány jelenik meg a piacon. Az ilyen tárgyak tulajdonosairól nyilvántartást vezetnek, nem?

- A provenienciára gondol - helyesel A. J.

- Igen, pontosan. A feleségem odavolt az Antik Roadshow-ért. Nem nézte a tévében?

A. J. nem felel.

- Egy utolsó kérdés. Ki tudott még a könyvről?

- Mindenki - horkan fel A. J. - A feleségem nővére, Ismay, a középiskolában tanít. Nagyon aggódik értem, mióta Nic... Mindig piszkál, hogy mozduljak ki a boltból és a szigetről. Egy éve elrángatott Miltonba egy árverésre. A Tamerlán körülbelül ötven másik könyvvel volt bezsúfolva egy dobozba, rajta kívül az összes többi értéktelen volt. Öt dollárt fizettem érte. Fogalmuk sem volt arról, mit adtak el nekem. Ha tudni akarja, elég szarul éreztem magam emiatt, nem mintha ez most számítana. Mindenesetre Ismay úgy gondolta, jót tenne az üzletnek, ha kiraknám a polcra. Kulturális értéket képvisel, vagy valami ilyesmi. Így a könyv egész nyáron ott volt a boltban. Azt hiszem, ön soha nem járt ott.

Lambiase lesüti a szemét, elszégyelli magát, mint iskoláskorában, amikor soha nem sikerült elolvasnia a kötelezőket.

- Nem nagyon szoktam olvasni.

- De a krimiket szereti, nem?

- Jó a memóriája - ismeri el Lambiase. A. J.-nek igazából tökéletes a memóriája, ha az emberek olvasási szokásairól van szó.

- Deaver, ugye? Ha az tetszett, van most egy új író a...

- Persze, majd valamikor beugrom. Telefonáljak valakinek? Ismay Evans-Parish a sógornője, ugye?

- Ismay most... - A. J. hirtelen lefagy, mintha megnyomták volna rajta a stop gombot. A szemei fénytelenek lesznek, és nyitva marad a szája.

- Mr. Fikry?

A. J. majdnem fél percig áll mozdulatlanul, majd ugyanott folytatja, ahol abbahagyta.

- Ismay most az iskolában van, én pedig jól vagyok. Ne hívja fel.

- Egy percig mintha nem is lett volna itt - jegyzi meg Lambiase.

- Micsoda?

- Elment az adás.

- Ó, te jó ég. Csak egy absence roham volt. Gyerekkoromban gyakran jelentkezett, mostanában már csak ritkán, ha nagyon ideges vagyok.

- Orvoshoz kellene mennie.

- Nem, jól vagyok, tényleg. De meg akarom találni a könyvemet.

- Én akkor is nyugodtabb lennék, ha orvoshoz menne - erősködik Lambiase. - Elég rosszul indult a reggele, és egyedül lakik. Elviszem a kórházba, és odahívom a sógornőjét is. Addig a társaim megpróbálnak kideríteni valamit a könyvéről.

A kórházban A. J.-nek várnia kell, kitölti az adatlapokat, majd megint vár, vetkőzik, vár, megvizsgálják, vár, felöltözik, vár, újabb vizsgálatokat végeznek rajta, vár, megint levetkőzik, és végül egy középkorú doktornő fogadja. Az orvost nem aggasztja a roham, a vizsgálatok viszont azt mutatják, hogy A. J. vérnyomása és a koleszterinszintje túl magas ahhoz képest, hogy még csak harminckilenc éves. A férfi életmódjáról faggatózik, és őszinte válaszokat kap.

- Éppen nem vagyok alkoholista, de legalább heti egyszer addig iszom, amíg ki nem ütöm magam. Néha rágyújtok, és fagyasztott, húsos kajákon élek. Ritkán használok fogselymet. Régen hosszútávfutó voltam, de most már egyáltalán nem sportolok. Egyedül élek, és semmilyen értelmes kapcsolatot nem ápolok senkivel. A feleségem halála óta a munkámat is utálom.

- Még valami? - kérdezi az orvos. - Mr. Fikry, maga még fiatal, de a teste nem bír ki mindent. Ha meg akarja ölni magát, akkor azt gyorsabban és könnyebben is megteheti. Meg akar halni?

A. J. nem tudja, mit feleljen.

- Mert ha tényleg meg akar halni, akkor beutalom a pszichiátriára.

- Nem akarok meghalni - felel A. J. kisvártatva. - Csak olyan nehéz folyton itt lennem. Megbolondultam?

- Nem. El tudom képzelni, hogy mit érezhet. Nehéz időkön megy keresztül. Kezdjen el sportolni, attól majd jobban érzi magát - hangzik a tanács.

- Oké.

- Nagyon kedveltem a feleségét - folytatja a doktornő Jártam az anya-lánya könyvklubba is, amit ő vezetett az üzletben. Az én lányom dolgozik magánál.

- Molly Klock?

- Klock a férjem vezetékneve, én dr. Rosen vagyok - mutat a kitűzőjére.

A váróban ismerős jelenet fogadja A. J.-t.

- Lenne olyan kedves? - kérdezi egy rózsaszín egyenruhás

nővér, és egy ütött-kopott, puha fedeles ponyvát nyújt az előtte álló férfi felé, aki kordbársony zakót visel, foltberakással a könyökén.

- Örömmel - feleli Daniel Parish. - Mi a neve?

- Jill, mint a Jack és Jill, micsoda idill. És Macy, mint a bolt. Minden könyvét elolvastam, de ez a kedvencem, és akkor még enyhén fogalmazok.

- Ez az általános vélekedés, idilli Jill.

Danielnek igaza van. Egyik könyve sem fogyott olyan jól, mint ez az első.

- El sem tudom mondani, milyen sokat jelentett nekem. Még most is sírva fakadok, ha eszembe jut. - Lehajtja a fejét, és lesüti a szemét, olyan hódolattal áll, mint egy gésa. - A könyve miatt akartam ápoló lenni. Épp most kezdtem itt. Amikor megtudtam, hogy a szigeten él, reménykedni kezdtem, hogy egy nap találkozunk itt a kórházban.

- Azt remélte, hogy megbetegszem? - kérdezi Daniel mosollyal az arcán.

- Nem, dehogyis!

A nővér elpirul, majd rácsap a férfi karjára.

- Hogy maga milyen szörnyű!

- Így van, valóban szörnyű vagyok - felel Daniel. Amikor Nic először találkozott Daniel Parishsel, az volt a véleménye róla, olyan jóképű, hogy akár tévébemondó is lehetne. Hazafelé a kocsiban azonban már árnyaltabb lett az álláspontja.

- Nem elég nagyok a szemei ahhoz, hogy bemondó legyen, az időjárás-jelentés jobban illene hozzá.

- Az biztos, hogy jó orgánuma van - felelt A. J.

- Ha ez az ember mondaná neked, hogy elült a vihar, biztos, hogy hinnél neki. Még akkor is, ha épp lefújná a fejedet a szél.

A. J. visszatér a jelenbe.

- Dan - szólítja meg -, azt hiszem a te feleségedet szólították.

A. J. nem szokott köntörfalazni. Daniel megköszörüli a torkát.

- Nem érzi jól magát, ezért én jöttem helyette. Hogy vagy, öregem?

Daniel „öregemnek" hívja A. J.-t, pedig a könyesboltos öt évvel fiatalabb tőle.

- Ellopták az egyetlen vagyontárgyamat, és az orvos szerint meg fogok halni, de ezeket leszámítva kirobbanó formában vagyok - felel, mert a nyugtatótól más színben látja a világot.

- Remek. Akkor igyunk valamit.

Daniel Jill nővérhez fordul, majd a fülébe súg valamit. Amikor Daniel visszaadja neki a könyvet, A. J. észreveszi, hogy a telefonszámát is megadta a nőnek.

- Jöjj, te borok királya! - hangzik a meghívás, miközben Daniel a kijárat felé veszi az irányt.

Annak ellenére, hogy A. J. imádja a könyveket, és saját könyvesboltja van, nem különösebben rajong az írókért. Rendetlen, egoista, ostoba és általában kiállhatatlan embereknek tartja őket. Messziről elkerüli azokat, akiknek a könyve tetszett neki, mert attól tart, hogy a találkozó után a könyvekből is kiábrándulna. Szerencsére Daniel regényeit nem szereti, még a nagy sikert arató első könyvét sem. Ami az embert illeti, A. J. valamennyire szórakoztatónak tartja az írót. Azt is mondhatnánk, hogy Daniel Parish A. J. egyik legjobb barátja.

- Egyedül az én hibám - vallja be A. J. a második sör után.

- Biztosítást kellett volna rá kötnöm. Széfbe kellett volna zárnom. Nem kellett volna részegen elővennem. Teljesen mindegy, hogy ki lopta el, nem takarózhatok azzal, hogy minden óvintézkedést megtettem.

A nyugtató és az alkohol együtt kábává teszi A. J.-t, aki filozofálgatni kezd. Daniel tölt neki még egy pohárral.

- Ne csináld, A. J., ne hibáztasd magad - mondja Daniel.

- Ez egy figyelmeztetés volt. Az biztos, hogy ezentúl kevesebbet fogok piálni - fogadkozik.

- Majd ha ezt megittad - gúnyolódik Daniel, majd koccintanak egyet.

Egy középiskolás lány sétál be a bárba, olyan rövid farmernadrág van rajta, hogy kikandikál alóla a feneke. Daniel magasra emeli a poharát.

- Micsoda nadrág!

A lány bemutat neki.

- Abba kell hagynod az ivást. Nekem meg nem lenne szabad még többször megcsalni Ismay-t - világosodik meg Daniel. - De ha meglátok egy ilyen rövidnadrágot, akkor nagyon erős kísértés fog el. Milyen nevetséges ez az este. Az ápolónő! A rövidnadrágos kiscsaj!

- Hogy állsz a könyvvel? - kortyol bele A. J. a sörébe.

- Ez csak egy könyv - vonogatja a vállát Daniel. - Lesznek benne lapok, lesz fedele, lesz cselekménye, szereplői, és lesznek benne bonyodalmak. Látszani fog rajta az a sok év, amit a tanulásra, a mesterségem gyakorlására és tökéletesítésére áldoztam. Mindezek miatt biztos, hogy nem lesz olyan népszerű, mint az első, amit huszonöt évesen írtam.

- Te szerencsétlen - mondja A. J.

- Biztos vagyok benne, hogy Az év legszerencsétlenebb embere díjat te viszed el, öregem.

- De jó nekem.

- Tudod, Poe nem valami jó író. És a Tamerlán a legrosszabb műve. Unalmas Lord Byron-utánzat. Az más lenne, ha valami kurva jó könyv első kiadásáról lenne szó. Inkább örülnöd kellene, hogy megszabadultál tőle. Egyébként is rühellem a gyűjtőket. Teljesen transzba esnek, ha meglátják ezeket a papírmaradványokat. A gondolatok számítanak, ember. A szavak - bölcselkedik Daniel Parish.

- Ön, uram, egy nagy hülye - válaszol A. J., majd kiissza a poharát.

Egy hónapig tart a nyomozás, ami az Alice Island-i rendőrség életében legalább egy évnek felel meg. Lambiase emberei semmilyen kézzelfogható bizonyítékot nem találnak a helyszínen. Amellett, hogy az elkövető kidobta a borospalackot, és feltakarította a vindaloot, az ujjlenyomatait is eltüntette a lakásból. A nyomozók kihallgatják A. J. alkalmazottait a szigeten lakó pár barátjával és ismerősével együtt. Az elbeszélgetések során senki nem keveredik gyanúba. Egy könyvkereskedő és egy aukciósház sem jelentkezik, hogy felbukkant náluk a Tamerlán egy példánya. (Természetesen az aukciósházak ilyen esetben hallgatnak, mint a sír.) A nyomozás eredménytelenül zárul. A könyv eltűnt, és A. J. biztos abban, hogy soha nem látja viszont.

A vitrint most már semmire nem lehet használni, de A. J. nem tudja, mihez kezdjen vele. Nincs más ritka könyve. Szeretne hinni abban, hogy egyszer valami jobb kerül a szekrénybe, de ezek csak naiv ábrándok. Bár amikor megvette a vitrint, azt mondták neki, szivart is tárolhat benne.

Visszavonulásról már szó sem lehet, ezért A. J. elolvassa a kefelevonatokat, válaszol az e-mailjeire, felveszi a telefont, és még pár polcjelzőt is megír. Esténként, miután bezárta a boltot, újra futni jár. A hosszútávfutás sok kihívást rejt magában, de ezek között mégis az a legnagyobb, hogy hova tegye az ember közben a kulcsait. A. J. végül úgy dönt, hogy nem zárja be a bejárati ajtót, mert már úgysincs mit ellopni tőle.

A Ricsaj Tábor Szerencséje

1868/BRET HARTE

Egy bányatáborban játszódó érzelgős történet arról, hogy a bányászok maguk közé fogadnak egy csodagyereket, akit elneveznek Szerencsének. A Princetonon olvastam először, Az Amerikai Nyugat irodalma elnevezésű szemináriumra, és a legkevésbé sem hatott meg. A novelláról írt dolgozatomban (kelt 1992. november 14-én) egyedül a találó névválasztást tudtam kiemelni: Stumpy, Kentuck, Francia Pete, Csiroki Sal stb. Pár évvel ezelőtt akadt újra a kezembe, és akkor annyit sírtam rajta, hogy teljesen eláztattam a puhafedeles kiadást. Úgy tűnik, negyvenes éveimre meglágyult a szívem. Szerintem ez a későbbi reakcióm is azt példázza, hogy pontosan akkor kell találkoznunk egyes történetekkel, amikor megérett rá az életünk. Ne feledd, Maya: húszévesen nem feltétlenül úgy gondolkodsz majd a dolgokról, mint negyvenévesen, és fordítva. Ez igaz a könyvekre és az életre is.

-A.J.F.

A rablást követően az Island Books forgalma észrevehetően megnő. A változás nem számottevő, és A. J. szerint a kevéssé ismert, „Kíváncsi városi" gazdaságélénkítő jelenségre vezethető vissza.

A Jó Szándékú Városi (JSzV) általában a kasszához sompolyog, és A. J.-nek szegezi a kérdést:

- Van valami hír a Tamerlánról? [Azaz: Nem bánja, ha a saját szórakoztatásomra használom fel az ön személyes és jelentős veszteségét?]

A. J. erre a következőt szokta felelni:

- Semmi. [Azaz: Az életem még mindig romokban hever.] JSzV: Ó, biztos felbukkan majd valahol. [Azaz: Mivel semmilyen hasznom vagy károm nem származik ebből a helyzetből, nyugodtan lehetek optimista.] Van valami új könyve?

A. J.: Van egypár. [Azaz: Körülbelül az összes új, mert már hónapok, talán évek óta be se tette ide a lábát.]

JSzV: Volt egy könyv, amit a New York Times is ajánlott. Olyan piros fedeles.

A. J.: Valami rémlik. [Azaz: Ez így elég kevés. Szerző, cím, cselekmény - ha ezekről beszélne, talán meg is találnám. De az, hogy piros a fedele, és a New York Timesban is volt róla szó, sokkal kevesebb támpontot ad, mint gondolná.] Nem jut róla még eszébe valami más? [Használja a saját szavait.]

A. J. ezt követően az újdonságokhoz vezeti a JSZV-t, és addig puhítja, amíg rá nem sóz egy kemény kötésű könyvet.

Furcsa, de Nic halála után épp ennek a fordítottja történt: hanyatlani kezdett az üzlet. Bár egy SS-tiszt érzelemmentes pontosságával nyitotta és zárta a boltot, sosem volt még olyan kis forgalma, mint a Nic nélküli első három hónapban. Természetesen sajnálták őt az emberek, de átestek a ló másik oldalára. Nic Alice Islanden született, közülük való volt. Örültek, amikor a princetoni diák (aki annak idején a második legjobb tanuló volt az Alice Island-i középiskolában) visszatért a szigetre, és könyvesboltot nyitott morcos tekintetű férjével együtt. A változatosság kedvéért jó volt látni, hogy egy fiatal visszatér a gyökereihez. Miután Nic meghalt, a veszteségen kívül semmi nem kötötte össze a sziget lakóit és A. J.-t. Hibáztatták őt? Páran igen, egy kicsit. Miért nem ő vitte haza aznap este azt az írót? Azzal vigasztalták magukat, és azt sugdolózták, hogy A. J. mindig is furcsa ember volt, egy kicsit (de semmiképp nem rasszista értelemben) idegen; annyira nyilvánvaló, hogy nem tartozik oda. (A. J. Newjersey-ben született.) Lélegzetvisszafojtva mentek el a bolt előtt, mintha csak a temető előtt járnának.

A. J. lehúzza a hitelkártyákat, és arra jut, hogy a rablás egy nem túlságosan megrázó, de közösséget megmozgató veszteség, míg a halál rémsége elszigeteli egymástól az embereket. Decemberre a rablás előtti szintre esik vissza a forgalom.

Karácsony előtt két héttel és zárás előtt két perccel A. J. körbejárja az üzletet, hogy kipenderítse vagy vásárlásra bírja az utolsó nézelődőket is. Egy puffos kabátot viselő férfi hümmögve olvassa a legújabb Alex Cross-regényt.

- Elég sok ezért a huszonhat dollár. Ugye tudja, hogy az interneten olcsóbban is megkapom?

A. J. megnyugtatja, hogy tudja, majd ajtót mutat neki.

- Csökkentenie kellene az árakat, ha versenyben akar maradni - teszi hozzá a férfi.

- Csökkenteni az árakat? Csökkenteni. Az árakat. Ez még eszembe sem jutott - felel A. J. közömbösen.

- Szemtelenkedik, fiatalember?

- Dehogy. Hálás vagyok. Az Island Books legközelebbi közgyűlésén mindenképp a részvényesek elé tárom majd ezt a nagyszerű javaslatot. Tudom, hogy fontos megőrizni a versenyhelyzetünket. Magunk közt legyen mondva, de a 2000-es évek elején egy ideig nem is foglalkoztunk ezzel. Én tudtam, hogy ez nem jó, de az igazgatótanács úgy gondolta, hagyjuk meg a versenyzést az olimpiai sportolóknak, a kisdiákoknak és a müzligyártóknak. Ma azonban büszkén mondhatom, hogy az Island Books újra versenyben van. Egyébként záróra - mutat megint a kijárat felé.

Pufidzseki zsörtölődve hagyja el az üzletet, de a nyomában egy idős nő lépi át a küszöböt. Visszatérő vásárló, ezért A. J. próbálja magát nem túlságosan feldühíteni azon, hogy záróra után érkezik.

- Mrs. Cumberbatch! - szólítja meg. - Sajnos már zárunk.

- Mr. Fikry, rám ne merjen nézni azokkal az Omar Sharif-szemeivel! Nagyon haragszom magára.

Mrs. Cumberbatch utat tör magának A. J. mellett, és egy puha fedeles, lila könyvet hajít a pultra.

- Ezt a könyvet ajánlotta nekem tegnap, de a nyolcvankét évem alatt ilyen rosszat még nem olvastam, ezért kérem vissza a pénzemet.

A. J. a könyvről az idős hölgyre néz.

- Mi nem tetszett benne?

- Mik, Mr. Fikry. Először is az elbeszélő nem más, mint maga a halál! Én egy nyolcvankét éves asszony vagyok, és egyáltalán nem találom szórakoztatónak, hogy ötszázötvenkét oldalon keresztül a halálról kell olvasnom. Nagy udvariatlanság volt, hogy ezt választotta nekem.

A. J. bocsánatot kér, de nem bánja a történteket. Honnan jöttek ezek az emberek, hogy azt hiszik, előre kitalálja, melyik könyv fog nekik tetszeni? A. J. visszaadja a regény árát. A könyv gerince be van törve, nem lehet újra eladni. Nem tudja megállni, hogy ne tegye szóvá.

- Mrs. Cumberbatch, úgy látom, beleolvasott. Meddig jutott?

- A végéig. Egész este ezt olvastam, olyan mérges voltam. Ilyen idős koromban nem szeretnék már éjszakázni egy regény miatt. Arról nem is beszélve, hogy mennyit sírtam rajta. Ezt tartsa észben, amikor legközelebb könyvet ajánl nekem, Mr. Fikry.

- Úgy lesz - hangzik az ígéret. - Elnézését kérem, Mrs. Cumberbatch. A legtöbb vásárlónak nagyon tetszett A könyvtolvaj.

A. J. megszabadul az utolsó utáni vásárlótól is, majd felmegy az emeletre átöltözni. Az üzlet bejárati ajtaján keresztül távozik, szokás szerint már be sem zárja, amikor futni megy.

Annak idején tagja volt a középiskolai terepfutó csapatnak, majd a Princetonon is folytatta ezt a hagyományt. Azért esett erre a sportágra a választása, mert a többihez semmi tehetsége nem volt, hacsak a különféle szövegek alapos tanulmányozását nem számítjuk annak. Soha nem hitte volna, hogy a terepfutáshoz bármiféle különleges képességre lenne szükség. A középiskolai edzője csak úgy emlegette, mint a megbízható szendvicsembert, mert bármilyen mezőnyben is indult, mindig középtájt vagy egy kicsit előrébb zárta a versenyt. Azonban most, hogy ennyi időt kihagyott, kénytelen elismerni, valóban tehetség kell a terepfutáshoz. A jelenlegi állapotában csak két mérföldet tud futni anélkül, hogy meg kellene állnia. Összességében sem szokott ötnél tovább menni, mert sajog a háta, a lába és gyakorlatilag minden porcikája. Ez most épp kapóra jön neki, mert korábban mindig eltöprengett futás közben, de a fájdalom most eltereli a figyelmét erről az eredménytelen tevékenységről.

Mire hazaér, esni kezd a hó. Nem akarja összesározni a lakást, ezért a verandán veszi le a futócipőjét. A bejárati ajtónak támaszkodik, mire az becsapódik. Tudja, hogy nem zárta kulcsra, de azért nyitva sem hagyta. Felkapcsolja a villanyt, nem lát semmi különöset. A kasszához nem nyúlt senki. Talán csak a szél nyitotta ki az ajtót. Lekapcsolja a villanyt, de éles, visító hangot hall, amikor a lépcsőhöz ér. A visítás megismétlődik, ezúttal még kitartóbban.

A. J. újra felkapcsolja a villanyt, visszamegy az ajtóhoz, és elsétál a könyvespolcok között. Az utolsó sorba száműzte azt a kevés gyerek- és ifjúsági könyvet, amelyet még megtűr maga körül, és itt talál rá a padlón a gyermekre, akinek az ölében az üzlet egyetlen Ahol a vadak várnak (a pár darab képeskönyv egyike, melyet A. J. méltóztatik árulni) példánya található. Ez már egy nagyobb gyerek, nem újszülött, gondolja A. J. Nem tudja meghatározni az életkorát, mert magán kívül egy kisgyereket sem ismert személyesen. A testvérei között ő volt a legfiatalabb, és mint tudjuk, Nicnek és neki soha nem született saját gyerekük. A kislány rózsaszín sídzsekibe van bugyolálva, világosbarna, dús, nagyon göndör haja és búzavirágkék színű szeme van. Barna bőre egy árnyalattal világosabb A. J.-énél. Szép kis teremtés.

- Te meg ki a fene vagy? - kérdezi a gyerektől.

A kislány minden látható ok nélkül abbahagyja a sírást, és A. J.-re mosolyog.

- Maya - feleli.

Ez könnyen ment, gondolja A. J.

- Hány éves vagy?

Maya két ujjat mutat.

- Kettő?

Maya ismét elmosolyodik, majd a férfi felé nyújtja a karját.

- Hol az anyukád?

Maya sírni kezd. Továbbra is A. J. felé nyújtózik, aki nem lát más kiutat a helyzetből, ezért felveszi. Maya legalább olyan nehéz, mint egy kemény kötésű könyvekkel teli doboz, pont elég ahhoz, hogy meghúzza a hátát. A kislány átöleli a nyakát, és A. J.-nek feltűnik, hogy milyen kellemes illata van, talán hintőpor vagy babaolaj. Az biztos, hogy nem egy elhanyagolt vagy bántalmazott gyereket tart az ölében. Barátságos, szépek a ruhái, és szinte kiköveteli magának a figyelmet. A csomag tulajdonosa bizonyára pillanatokon belül visszatér, és megfelelő magyarázattal áll majd elő. Például azzal, hogy lerobbant a kocsija. Vagy hogy hirtelen rosszul lett. A. J. át fogja gondolni a nyitott ajtókra vonatkozó elméletét. Eddig csak arra gondolt, hogy kirabolhatják, az fel sem merült benne, hogy ott is hagyhatnak valamit nála.

A kislány egyre szorosabban öleli. A. J. meglátja a földön heverő Elmo babát, melynek összecsomósodott, piros mellkasán egy biztostűvel rögzített cetli található. AJ. leteszi a gyereket, majd felveszi a babát. Mindig is utálta a Muppet Show-nak ezt a szereplőjét, mert túlságosan szeretetéhesnek tartotta.

- Elmo! - kiált fel Maya.

- Igen. Elmo.

Átnyújtja a kislánynak a babát, de a cetlit leveszi róla. A következő áll rajta:

A könyvesbolt tulajdonosának Ez itt Maya. 25 hónapos. NAGYON OKOS, a korához képest igen sok szót ismer, édes, jó gyerek. Azt szeretném, ha felnőttkorában sokat olvasna. Azt akarom, hogy könyvek között nőjön fel, és olyan emberek vegyék körül, akiknek fontos az ilyesmi. Nagyon szeretem őt, de nem tudom többé a gondját viselni. Az apja szóba sem kerülhet, nekem pedig nem tud segíteni a családom. Kétségbe vagyok esve. Üdvözlettel: Maya édesanyja

Picsába, gondolja A. J.

Maya megint sírva fakad.

Amikor felveszi, érzi, hogy átázott a pelenkája. A. J. soha életében nem cserélt pelenkát, bár ajándékot elfogadhatóan tud csomagolni. Amikor még Nic élt, karácsonyra ingyen becsomagolták a vásárlóknak a könyveket. A. J. szerint a két tevékenység egy tőről fakad. Nagyon reméli, hogy a gyerek melletti táskában pelenkák vannak, és szerencséjére így is van. Az üzlet padlóján cseréli ki a pelenkát, próbálja nem összekenni a szőnyeget, és csak fél szemmel mer ránézni a félmeztelen testre. Körülbelül húsz percig bíbelődik, mert a gyerekek sokkal többet mozognak, mint a könyvek, és nincs is olyan jól meghatározott formájuk. Maya felhúzott orral és fintorgó szájjal figyeli őt, ide-oda mozgatja a fejét.

- Sajnálom Maya, de hidd el, nekem sem volt kéjutazás. Minél gyorsabban megtanulod, hogy ne szard össze magad, annál hamarabb felhagyhatunk ezzel - tanácsolja AJ.

- Sajnálom - válaszol az apróság.

A. J. azonnal elszégyelli magát.

- Nem, én sajnálom. Semmit nem tudok az ilyesmiről. Seggfej vagyok.

- Seggfej! - ismétli meg kuncogva a kislány.

AJ. visszaveszi a futócipőjét, felveszi a gyereket, a táskát és a cetlit, majd a rendőrségre indul.

Természetesen aznap este is Lambiase rendőrfőnök úr van szolgálatban. Úgy tűnik, az a végzete, hogy a könyvesboltos életének minden fontos pillanatánál jelen legyen. A. J. megmutatja neki a gyereket.

- Valaki ezt hagyta az üzletben - suttogja, hogy ne ébressze fel Mayát, aki elaludt a karjaiban.

Lambiase éppen fánkot eszik. Próbálja eltitkolni ezt a szenvedélyét, elvégre olyan banális, ha egy rendőr fánkot eszik. Lenyeli az utolsó falatot, majd a lehető legrendőrtelenebb módon jegyzi meg:

- Mennyire szereti magát!

- Nem az enyém - suttog tovább.

- Akkor kié?

- Gondolom, egy vásárlóé.

A. J. a zsebébe nyúl, és átadja Lambiase-nek az írást.

- Nahát. Az anyja magára bízta.

Maya kinyitja a szemét, és rámosolyog a rendőrfőnökre.

- Édes kis teremtés, ugye?

Lambiase a gyerek fölé hajol, aki megragadja a bajuszát.

- Kinél van a bajuszom? - kérdezi a férfi gügyögve. - Na kinél?

- Rendőrfőnök úr, mintha önt nem aggasztaná eléggé ez az eset.

Lambiase megköszörüli a torkát, és felegyenesedik.

- Nos, igen. Lássuk csak. Most péntek este kilenc óra van. Felhívom a családsegítőt, de kétlem, hogy hétfőnél hamarabb bárki is idejön a hó, a hétvége és a kompmenetrend miatt. Megpróbáljuk kideríteni, ki az anyja és az apja, hátha valaki keresi már a kis gézengúzt.

- Maya - szólal meg Maya.

- Így hívnak? - kérdezi Lambiase gyerekhangon. - Nagyon szép neved van.

Lambiase ismét megköszörüli a torkát.

- Valakinek gondoskodnia kell róla hétvégén. A kollégáimmal együtt felváltva vigyázhatunk rá itt, vagy...

- Nem, ez nem szükséges - szakítja félbe A. J. - Mégsem kellene a rendőrségen tartani.

- Ért egyáltalán a gyerekekhez? - érdeklődik Lambiase.

- Csak a hétvégéről van szó. Olyan nehéz nem lehet. Majd felhívom a sógornőmet, a többire meg ott a Google.

- Google - ismétli meg a kislány.

- Google! Nagyon nagy szó! Úgy bizony - mondja Lambiase. - Oké, akkor hétfőn jelentkezem. Milyen furcsa az élet, ugye? Valaki ellopja a könyvét, más meg egy gyereket hagy a boltjában.

- Ja - veti oda A. J.

Maya végigbőgi a hazafelé tartó utat. A hangereje valahol a szilveszteri duda és a tűzjelző sziréna között van. A. J. arra jut, hogy éhes, de fogalma sincs, mivel etetik a huszonöt hónapos gyerekeket. Kinyitja a száját, hogy megnézze, van-e már foga. Van, és most éppen arra használja, hogy megharapja a kezét. Beírja a Google-be a kérdést: „Mit eszik egy huszonöt hónapos gyerek?" A válasz az, hogy a legtöbb már ugyanazt eszi, amit a szülei. A Google viszont nem tudja, hogy A. J. szinte kizárólag ehetetlen dolgokkal táplálkozik. A hűtőjében sokféle fagyasztott étel sorakozik, a többségük ráadásul nagyon fűszeres. Sógornőjétől, Ismay-től kér tanácsot.

- Ne haragudj, hogy zavarlak, de éppen azon gondolkoztam, mit eszik egy huszonöt hónapos gyerek. Miért gondolkozol ilyesmin? - kérdezi Ismay gyanakvóan.

A. J. elújságolja, hogy valaki egy gyereket hagyott az üzletben, mire Ismay rövid szünet után azt feleli, hogy azonnal odamegy.

- Biztos? - kérdezi A. J.

Ismay hat hónapos terhes, és nem akarja ugráltatni.

- Biztos. Örülök, hogy felhívtál. A nagy amerikai regényíró nincs itthon, és az elmúlt pár hétben egyébként sem aludtam jól.

Fél óra sem kell, és Ismay egy ennivalókkal teli szatyorral állít be hozzá. Hozott salátát, tofus lasagnét és egy fél almás pitét.

- Ilyen rövid idő alatt csak ennyit tudtam összeszedni - szabadkozik.

- Ugyan már, ez tökéletes - nyugtatja meg A. J. - Az én konyhám egy szemétdomb.

- Inkább bűnügyi helyszín.

A kislány ordítani kezd, amikor meglátja a nőt.

- Biztos hiányzik neki az anyja. Lehet, hogy rá emlékeztetem.

A. J. bólint, bár szerinte a bömbölésnek az az oka, hogy a sógornője megijesztette a gyereket. A nyakigláb Ismay-nek vörös, divatos tüsihaja, fehér bőre és színtelen szeme van. Egy kicsit minden túl nagy rajta, és egy kicsit túl nagy vehemenciával gesztikulál. Terhesen úgy néz ki, mint Gollam, csak sokkal szebb. Talán a hangja is elriasztja a gyereket. Határozott, színpadias, és betölti az egész szobát. A. J. tizenöt éve ismeri őt, és ez idő alatt a sógornője szerinte pont úgy öregedett, ahogy egy színésznőhöz illik: Júlia, Ophelia, Gertrúd, majd Hekaté lett.

Ismay felmelegíti az lasagnét.

- Akarod, hogy én etessem meg? - kérdezi. Maya gyanúsan méregeti Ismay-t.

- Nem, megpróbálom én - utasítja vissza A. J., majd a gyerek felé fordul. - Használsz valamilyen segédeszközt?

Maya nem felel.

- Gyerekszék híján ki kell találnod valamit, hogy ne essen le a székről - javasolja Ismay.

A férfi könyvekből épít köré falat, melyet párnákkal bélel ki.

Az első kanál lasagne minden gond nélkül lecsúszik a gyerek torkán.

- Jól van - nyugtázza A. J.

A második kanál már nehezebben megy, mert Maya az utolsó pillanatban elfordítja a fejét, és minden csupa szósz lesz. A. J., a párnák és a könyvfal lasagnéval vannak beterítve. Maya óriási mosollyal a száján fordul vissza a férfi felé, mintha ez lett volna a világ legokosabban kitervelt csínytevése.

- Remélem, nem akartad ezeket elolvasni - jegyzi meg Ismay.

Vacsora után a kisszobában lévő matracra fektetik le a kislányt.

- Miért nem hagytad egyszerűen a rendőrségen? - faggatózik Ismay.

- Nem tűnt helyesnek.

- Ugye nem akarod megtartani? Ismay megsimogatja a hasát.

- Persze hogy nem. Csak hétfőig vigyázok rá.

- Talán addigra az anyja is meggondolja magát, és visszajön - reménykedik Ismay.

A. J. odaadja neki a fecnit, hogy olvassa el.

- Szegény nő - sóhajt fel Ismay.

- Én is sajnálom, de nem lettem volna képes ilyesmire. Nem tudnám otthagyni a gyerekemet egy könyvesboltban.

- A lánynak talán jó oka volt rá - vonja meg a vállát Ismay.

- Honnan tudod, hogy lány? Lehet, hogy egy középkorú nő, aki az idegösszeomlás szélén áll.

- A levél hangvétele alapján gondolom, hogy még lány. Mintha egy fiatal nő fogalmazta volna. A kézírása is olyan.

Ismay rövid hajába túr, majd folytatja.

- És egyébként hogy vagy?

- Jól.

A. J. ráeszmél, hogy már órák óta nem gondolt se a Tamerlán-ra, se Nicre.

Közben Ismay minden győzködés ellenére elmosogat.

- Nem tartom meg - ismétli magát A. J. - Egyedül élek, nincs elég félretett pénzem, és az üzlet sem megy valami fényesen.

- Persze hogy nem tartod meg. Nem is lehetne összeegyeztetni az életmódoddal.

Ismay eltörölgeti a tányérokat, és berakja őket a szekrénybe.

- Azért nem ártana, ha néha friss zöldséget is ennél.

Ismay puszit nyom sógora arcára, aki arra gondol, hogy mennyi mindenben hasonlít egymásra a két testvér, és mégis milyen másak. Néha épp a hasonlóságok (az arcuk és az alkatuk) fájnak neki a legjobban, néha pedig az ellentétek (az eszük és a szívük).

- Szólj, ha még kell segítség - kéri Ismay.

Kettejük közül Nic volt a fiatalabb, de mindig ő aggódott a másikért. Nic szemében a nővére volt az élő példa arra, hogyan nem szabad élni az életet. Kizárólag fénykép alapján választott egyetemet; azért házasodott meg, mert a férje istenien festett szmokingban; és azért választotta ezt a pályát, mert az egyik filmben nagyon szimpatikusnak találta a tanár szereplőt.

- Szegény Ismay - mondogatta Nic. - A végén mindig csalódnia kell.

Nic biztosan azt szeretné, ha kedvesebb lennék a nővéréhez, gondolja A. J.

- Hogy halad a színdarab? - érdeklődik. Ismay kislányosan elmosolyodik.

- Szavamra, A. J., nem gondoltam volna, hogy tudsz róla.

-A salemi boszorkányok - felel AJ. - Sok gyerek jön be érte a boltba.

- Igen, ez érthető. Igazán borzalmas darab, de a lányok szabadon sikoltozhatnak és üvöltözhetnek, amit nagyon élveznek. Én kevésbé. Fejfájás-csillapító nélkül el sem merek menni a próbákra. De talán a sok sikoltozás és üvöltözés közben tanulnak valamit az amerikai történelemről is. Természetesen eredetileg azért esett erre a drámára a választásom, mert nagyon sok női szereplő van benne, így nem volt nagy sírás-rívás a válogatáskor, mert mindenkinek jutott szerep. De most, hogy jön a baba, túl sok dráma ez már nekem.

A. J. úgy érzi, tartozik annyival a látogatásért és az ételekért, hogy felajánlja a segítségét.

- Segíthetnék díszletet festeni vagy műsorfüzetet nyomtatni. Ismay legszívesebben azt mondaná, hogy Ez nem vall rád, de ellenáll a kísértésnek. A férjén kívül szerinte a sógora a legönzőbb és legegoistább ember, akivel valaha találkozott. A. J. még csak egy délutánt töltött a kislánnyal, és máris mekkora hatást gyakorolt rá a gyerek. Vajon Daniel is megváltozik, ha megszületik a sajátjuk? Sógora felajánlása reményt ad neki. Megsimogatja a pocakját. Egy kisfiú van odabent. Már nevet is adtak neki, de tartalékkal is készülnek arra az esetre, ha az első nem illene hozzá.

Másnap délutánra már olvadni kezd a hó, és egyre nagyobb a sár. A hullámok egy holttestet sodornak a világítótorony melletti keskeny partszakaszra. A zsebében lévő igazolvány alapján Marian Wallace a megboldogult neve, és Lambiase hamar rájön, hogy a holttest és a talált gyerek kapcsolatban állnak egymással.

Marian Wallace senkit nem ismert a szigeten, és senki nem tudja, miért ment oda, kivel akart találkozni, vagy miért döntött úgy, hogy megmártózik az Alice Islandet körülvevő jéghideg vízben december kellős közepén. Tehát senki sem tudja a pontos okot. Annyit tudnak csak, hogy Marian Wallace egy színes bőrű, huszonkét éves nő volt egy huszonöt hónapos gyermekkel. Ezenkívül azt is tudják, mi állt a könyvesboltban hagyott levelében. Mindezekből össze lehet rakni a történteket, még ha maradnak is homályos részei. A rendőrség szerint Marian Wallace öngyilkos lett, és semmi több.

A hétvége során egyre több információ lát napvilágot a halott idegenről. Ösztöndíjjal jutott be a Harvardra, Massachusetts állam úszóbajnoka és egyben lelkes, kreatív írópalánta volt. Roxburyben nőtt fel, és tizenhárom éves volt, amikor az édesanyja meghalt rákban. Anyai nagyanyja egy évvel később halt meg szintén rákban. Az apja drogfüggő. Középiskolás éveit felváltva a családjában vagy nevelőszülőknél töltötte. Az egyik nevelőanyja szerint a kis Marian folyton a könyveket bújta. Senki nem tudja, ki lehet a gyerek apja, azt sem tudják, járt-e valaha valakivel. Halasztott az egyetemen, mert egy vizsgája sem sikerült az előző félévben - az anyaság nagy terheket rótt rá, és nem tudta tartani a lépést a szigorú harvardi követelményekkel. Okos, csinos fiatal nő volt, így még tragikusabb a halála. Szegény volt és színes bőrű, ezért az emberek szerint sejteni lehetett, hogy így végzi majd.

Vasárnap este Lambiase jelenik meg az üzletben, megnézi Mayát, és elmondja A. J.-nek a legújabb híreket. A rendőrnek több kisebb testvére volt, ezért felajánlja, hogy vigyáz Mayára, amíg A. J. a könyvesboltban foglalatoskodik.

- Nem baj? - kérdezi A. J. - Nincs más dolga?

Lambiase nemrég vált el. A középiskolai szerelmét vette feleségül, ezért eltartott egy ideig, mire rájött, hogy valójában semmi szeretnivaló nincs a nőben, aki valójában egy nagyon undok teremtés volt. Ha veszekedtek, a felesége mindig azt vágta a fejéhez, hogy hülye és dagadt. Lehet, hogy nem szeret olvasni, és nem látta még a világot, de a rendőrfőnök egyáltalán nem hülye. Sőt, nem is dagadt, bár bulldogszerű testalkata van: vastag a nyaka, rövidek a lábai, és széles az orra. Ha már a kutyákhoz hasonlítjuk, jobban illik hozzá egy erős testfelépítésű amerikai bulldog, mint egy angol.

Lambiase nem bánja, hogy így alakultak a dolgok, de hiányzik neki, hogy nincs hova hazamennie munka után.

Leül a földre, és az ölébe veszi Mayát.

Miután a kislány elaludt, elmondja A. J.-nek, mit tudott meg az anyáról.

- Csak azt nem értem, minek jött egyáltalán Alice Island-re. Igazából elég körülményes ide eljutni. Amióta itt élek, az anyám is csak egyszer látogatott meg. Tényleg azt hiszi, hogy nem volt itt senkije?

Lambiase megfordítja Mayát az ölében.

- Ezen én is elgondolkoztam. Talán csak úgy céltalanul bolyongott. Felszállt az első buszra, utána az első vonatra, végül az első hajóra, és itt kötött ki.

A. J. udvariasságból bólint, de nem hisz a véletlen egybeesésekben. Szereti a könyveket, ezért hisz a szerkezet erejében. Ha egy dráma első felvonásában szó esik egy pisztolyról, biztos, hogy a harmadik felvonásban el is fog sülni.

- Talán egy szép helyen szeretett volna meghalni - teszi hozzá a rendőr. - A családsegítő hétfőn küld valakit ezért a kis napsugárért. Mivel az anyának nem volt családja, az apát pedig nem ismerjük, nevelőszülőket fognak neki keresni.

- Elég nehéz sorsuk van a nevelt gyerekeknek, nem? - kérdezi A. J., miközben a kasszában lévő pénzt számolja.

- Némelyiknek - felel Lambiase. - De talán ennek a csöppségnek szerencséje lesz.

- Nem azt mondta, hogy az anya is nevelőszülőknél nevelkedett? - kérdezi AJ., miközben újra megszámolja a bankjegyeket.

Lambiase bólint.

- Ő úgy gondolta, jobb lenne a gyerekének egy könyvesboltban.

- Ki tudja?

- Én nem vagyok vallásos, rendőrfőnök úr. Nem hiszek a sorsban. A feleségem viszont hitt.

Maya ebben a pillanatban ébred fel, és A. J. felé nyújtja a karját. A férfi bezárja a kasszát, és elveszi a rendőrtől a gyereket. Lambiase nem biztos benne, de mintha a kislány apának szólította volna A. J.-t.

- Mindig mondom neki, hogy ne hívjon így. De meg se hallja - magyarázza.

- Sok minden van a gyerekek fejében - mondja Lambiase.

- Kér egy italt?

- Persze, miért ne.

A. J. kulcsra zárja a bejárati ajtót, majd felmegy a lépcsőn. Lefekteti Mayát a matracra, és visszamegy a nappaliba.

- Nem való nekem a gyerek - jelenti ki A. J. - Két napja nem aludtam. Ez a kis terrorista teljesen lehetetlen időkben kel fel. Úgy tűnik, neki hajnali háromnegyed négykor kezdődik a nap. Egyedül élek, nincs pénzem, mégsem etethetem könyvekkel.

- Ez igaz - helyesel Lambiase.

- Magamról is alig tudok gondoskodni - folytatja A. J. - Maya rosszabb, mint egy kiskutya. És egy hozzám hasonló férfinak kiskutyát sem lenne szabad tartania. Még nem szobatiszta, és fogalmam sincs, hogy lehetne erre megtanítani. Vagy bármi más hasonló dologra. Ráadásul soha nem voltam oda a gyerekekért. Megszerettem Mayát, de... Nem nagyon tudunk beszélgetni. Néha felhozza Elmót, akit egyébként ki nem állhatok, de főként magáról beszél. Nagyon egoista.

- A gyerekek már csak ilyenek - nyugtázza Lambiase. - De minél több szót tanul meg, annál könnyebben lehet majd vele másról is beszélgetni.

- És mindig ugyanabból a könyvből kell neki felolvasni. Ez a legbénább történet az egész világon. A könyv végén ott a szörny.

Lambiase még nem hallott róla.

- Akkor csak higgye el nekem. Csapnivaló könyveket szeret - nevet A. J.

Lambiase bólint, és iszik a borából.

- Senki nem mondja, hogy meg kell tartania a kislányt.

- Persze, persze, tudom. De gondolja, hogy lehet valami beleszólásom abba, hova kerül? Hihetetlenül okos, már tudja az ábécét, és a múltkor az ábécésorrendet is elmagyaráztam neki. Nem szeretném, ha valami seggfejhez kerülne, aki nem értékeli az ilyesmit. Ahogy korábban is mondtam, nem hiszek a sorsban, de valahogy mégis felelősnek érzem magam érte. Az a fiatal nő rám bízta őt.

- Annak a fiatal nőnek elment az esze, amikor vízbe fojtotta magát - vélekedik Lambiase.

- Igen, igaza van - felel A. J. összeráncolt szemöldökkel. A másik szobából sírás hallatszik.

- Meg kell néznem - szól A. J. a rendőrhöz.

A hétvégén A. J.-nek megfordul a fejében, hogy ideje lenne megfürdetni Mayát. Bár szívesebben hagyná Massachusetts államra ezt a bensőséges tevékenységet, mégsem akarja úgy átadni a kislányt a családsegítőnek, hogy úgy néz ki, mint Miss Havisham kicsiben. Jó ideig keresi a Google-ben, hogyan kell pontosan levezényelni egy fürdetést: „fürdővíz hőmérséklete kétéves gyereknek", „használhat felnőtt sampont egy kétéves?", „hogyan fürdessék az apák a kétéves kislányukat, hogy ne tűnjenek perverznek?", „mennyi vizet kell engedni a kádba egy kisgyereknek?", „hogyan lehet megakadályozni, hogy egy kétéves véletlenül a kádba fulladjon?", „általános fürdőszobai biztonsági előírások" stb.

Nic gyógynövényes samponjával mossa meg Maya haját. Mindent elajándékozott vagy kidobott, ami a feleségéé volt, de arra még nem tudta magát rávenni, hogy a fürdőszobai holmijaitól is megszabaduljon.

Amikor leöblíti a sampont, Maya énekelni kezd.

- Mit énekelsz? - kérdezi A. J.

- Egy éneket.

- Melyik éneket?

- Lá-lá. Sá-lá-lá. Lá-lá.

- Ez nekem kínai, Maya - nevet A. J.

A kislány lefröcsköli.

- Anya? - kérdezi egy idő után.

- Nem, nem én vagyok az anyukád.

- Elment - mondja Maya.

- Igen. És lehet, hogy már nem jön vissza. Maya elgondolkozik ezen, majd bólint.

- Most te jössz.

- Inkább kihagyom.

- Énekelj - parancsolja Maya.

A kislánynak meghalt az anyja, ezért A. J. arra gondol, ez a legkevesebb, amit megtehet érte.

Nincs idő arra, hogy utánanézzen a Google-ben, hogy miket lehet énekelni a kisgyerekeknek. Mielőtt megismerte a feleségét, ő volt a Lábjegy nevű princetoni férfi a cappella kórus tenor II.-je. Amikor járni kezdett Nickel, elhanyagolta a Lábjegyet, és miután egy teljes féléven keresztül nem látogatta a próbákat, a kórus mást keresett a helyére. Az a fellépés jut most eszébe, amikor a nyolcvanas évekből énekeltek feldolgozásokat.

A fürdőszobai előadás során szorosan követi az akkori dalsorrendet, első a „99 Luftbalons", a következő a „Get out of My Dreams, Get into My Car", zárásként pedig a „Love in an Elevator". Nem is feszeng annyira. Maya tapsol, amikor befejezi.

- Megint, megint! - kérleli.

- Csak egy fellépés fér bele.

Kiveszi Mayát a kádból, megtörölgeti, és alaposan megszárítja mind a tíz tökéletes lábujjat.

- Luftballon - mondja Maya. - Lufizlak.

- Micsoda?

- Szeretlek.

- Csak magával ragadott az a cappella ereje.

- Szeretlek - bólogat a kislány.

- Szeretsz? De hát nem is ismersz. Nem kellene ilyen gyorsan osztogatnod a szeretetedet, kicsi lány. - A. J. magához szorítja Mayát. - Jól mulattunk együtt. Nagyszerű volt ez az utóbbi hetvenkét óra, vagy legalábbis nekem felejthetetlen, de vannak emberek, akik nem lesznek mindig jelen az életünkben.

- Szeretlek - ismétli meg Maya, és közben rászegezi nagy, kék, hitetlenkedő szemeit.

A. J. törülközőt teker a kislány hajára, majd megszagolgatja, hogy jó munkát végzett-e.

- Aggódom érted. Ha mindenkit megszeretsz, nagyon sok csalódás fog érni. Azt hiszem, azért érzed úgy, hogy már régóra ismersz, mert még olyan kicsi vagy. Még nem igazán tudod, mi az idő, Maya. De én már idősebb vagyok, és tudom, hamarosan azt is elfelejted, hogy valaha egyáltalán ismertél engem.

Molly Knock kopog be az ajtón.

- Itt van a nő a családsegítőtől. Felküldhetem?

A. J. bólint.

Az ölébe ülteti Mayát, és együtt várják a szociális munkást; egyre közelebbről hallják a nyikorgó lépcsőfokokat.

- Ne félj, Maya. Ez a néni egy tökéletes otthont fog neked keresni, ahol jobb helyed lesz, mint itt. Te is tudod, hogy nem alhatsz matracon az életed hátralevő részében. Senki nem szereti az olyan embereket, akik állandó vendégek egy matracon.

A szociális munkást Jennynek hívják. A. J. még soha nem találkozott olyan felnőtt nővel, akit Jennynek hívtak volna. Ha Jenny könyv lenne, épp most venné ki a dobozból. Puha fedeles lenne a borítója, nem lennének rajta szamárfülek, nem lenne elázva, nem lenne betörve a gerince. A. J. jobban örülne egy olyan szociális munkásnak, akin látszanak a használat nyomai. Szinte már látja is a képzeletbeli könyv fülszövegét: Jenny Connecticut államban, Fairfieldben nőtt fel. Amikor az okos lány szociális munkásként kezd el dolgozni a nagyvárosban, még nem tudja, mit vállal magára.

- Ez az első napja? - kérdezi A. J.

- Nem. Csinálom már egy ideje - felel a nő, és Mayára mosolyog. - Milyen szép kislány vagy.

Maya A. J. pulóverébe rejti az arcát.

- Látom, összeszoktak.

Jenny jegyzetel.

- Most visszaviszem Mayát Bostonba. Én fogok foglalkozni az ügyével, kitöltök majd pár papírt helyette, mert ő nyilvánvalóan nem tud még írni, haha. Egy orvos és egy pszichológus is meg fogja vizsgálni.

- Szerintem teljesen egészséges, és jól alkalmazkodott ehhez a helyzethez - mondja A. J.

- Örülök, hogy ezt tapasztalta. Az orvosok azt is megnézik, nincs-e elmaradva a fejlődésben, és nincs-e valamilyen betegsége, vagy akármi más, ami az avatatlan szem figyelmét

elkerülheti. Ezt követően egy előzetes ellenőrzésen átesett családhoz fog kerülni, és...

- Hogyan ellenőrzik a nevelőszülőket? - szakítja félbe A. J.

- Ugye bonyolultabb a folyamat, mint hitelkártyát igényelni?

- Haha. Természetesen több lépcsőből áll. Jelentkezési lapok, családlátogatások...

- Arra akarok kilyukadni, hogyan tudnak meggyőződni arról, hogy az ártatlan gyerekek nem elmebetegekhez kerülnek? - feszegeti tovább A. J. a témát.

- Nos, Mr. Fikry, tény, nem abból indulunk ki, hogy mindenki elmebeteg, aki más gyerekét szeretné nevelni, de nagyon alaposan megvizsgáljuk ezeket a családokat.

- Azért aggódom, mert... Tudja, Maya nagyon okos, de nagyon hamar megbízik másokban - magyarázza A. J.

- Okos és megbízik másokban. Jó megfigyelés. Le is írom. Jenny leírja.

- Szóval ideiglenesen elhelyezem egy nem elmebeteg - A. J.-re mosolyog - nevelőcsaládnál, majd újra munkához látok. Próbálom megkeresni a távoli rokonait, hátha befogadja valaki. Ha nem, akkor állandó helyet keresek neki.

- Vagyis örökbefogadó szülőket.

- Pontosan, Mr. Fikry, ahogy mondja.

Jennynek nem kellene részletekbe mennie, de szereti éreztetni az A. J.-hez hasonló irgalmas szamaritánusokkal, hogy nagyra értékeli az eddigi segítséget.

- Egyébként nagyon köszönöm - mondja. - Több olyan emberre lenne szükség, mint ön, akik nem dugják homokba a fejüket.

Jenny Maya felé nyújtja a kezét.

- Mehetünk, drágám?

A. J. szorosan magához öleli Mayát. Nagy levegőt vesz. Tényleg megteszi? Igen, megteszem. Isten, segíts.

- Azt mondta, hogy Maya ideiglenes helyre kerül. Nem lehetne az én otthonom ez a hely?

A szociális munkás szája elkerekedik.

- Csak akkor lehet valaki nevelőszülő, ha előtte meggyőződtünk az alkalmasságáról, Mr. Fikry.

- Az a helyzet... Tudom, hogy ez elég különös, de Maya anyja ezt a levelet írta nekem - nyújtja át a nőnek a cetlit. - Látja, azt akarta, hogy nálam legyen. Ez volt az utolsó kívánsága. Úgy gondolom, az lenne a helyes, ha nálam maradna. Nem akarom, hogy valami nevelőotthonba kerüljön, amikor itt tökéletes helye lenne. Tegnap este a Google-ben is utánanéztem ennek.

- Google - szólal meg Maya.

- Valamiért nagyon tetszik neki ez a szó.

- Minek nézett utána? - kérdezi Jenny.

- Nem vagyok köteles átadni, ha az anyja azt akarta, hogy nálam legyen - magyarázza A. J.

- Apa - mondja Maya, mintha csak érezné, mi forog kockán. Jenny A. J.-re, majd Mayára néz. Mindketten idegesítően elszántnak tűnnek. Jenny sóhajt egyet. Azt hitte, zökkenőmentes lesz a délutánja, de egyre több a bonyodalom.

Még egyet sóhajt. Nem ez az első munkanapja, bár csak másfél éve szerezte meg a szociális munkás diplomát. Vagy nagyon is érti a dolgát, vagy tapasztalatlan, de úgy érzi, segítenie kell nekik. Ám a férfi mégiscsak egyedül él egy üzlet fölött. Nevetségesen sok papírmunkába fog ez neki kerülni.

- Segítsen nekem egy kicsit, Mr. Fikry. Van tapasztalata az oktatásban vagy a gyermeknevelésben?

- Nos... Amerikai irodalomból akartam doktorálni, mielőtt megnyitottam ezt a könyvesboltot. Edgar Allan Poe volt a fő témám. Az Usher-ház vége elég jó példája annak, mit nem szabad csinálni egy gyerekkel.

- Ez is valami - mondja Jenny, ami valójában azt jelenti, hogy ez egy nagy semmi. - Biztos benne, hogy akarja? Ez hatalmas anyagi és érzelmi elköteleződést jelent, ráadásul nagyon sok idejét fogja elvenni.

- Nem, nem vagyok biztos. De azt hiszem, vagyok olyan jó Mayának, mint bárki más. Tudok rá vigyázni munka közben, és egész jól kijövünk egymással.

- Szeretlek - mondja Maya.

- Igen, ezt is sokszor mondogatja. Már mondtam neki, hogy túl hamar szeret meg másokat, de szerintem az az alattomos Elmo tehet az egészről, mert ő is szeret mindenkit.

- Igen, ismerem Elmót - válaszol Jenny.

Legszívesebben sírva fakadna, olyan sok papírmunka vár rá. És ez még csak az ideiglenes elhelyezés. Az örökbefogadást elintézni kész öngyilkosság lesz, ráadásul neki kell majd két órát utaznia Alice Islandre, amikor a családsegítőnek időről időre ellenőriznie kell, hogy boldogul A. J. a gyerekkel.

- Hát jó, de most fel kell hívnom a főnökömet.

Jenny Bernstein Medfordban, Massachusettsben nőtt fel, szerető és gondos szülők gyerekeként. Kislánykorában imádta az árvákról szóló történeteket, az Anne otthonra talált és A kis hercegnőt. Többször is elolvasta ezeket a könyveket, de csak nemrég kezdett el gyanakodni arra, hogy azért lett szociális munkás, mert olyan mély nyomot hagytak benne. Általánosságban véve kevésbé romantikus ez a szakma, mint amilyennek olvasmányélményei alapján gondolta. Az egyik volt csoporttársa épp az előző nap leplezett le egy olyan nevelőanyát, aki addig éheztette a rábízott tizenhat éves fiút, amíg az már húsz kilóra fogyott. Az összes szomszéd azt hitte, hogy a serdülő valójában egy hatéves gyerek.

- Még mindig szeretnék hinni abban, hogy jó vége lehet az ilyen történeteknek, de egyre nehezebben megy - panaszolta a csoporttársa.

Jenny rámosolyog Mayára. Milyen szerencsés kislány, gondolja magában.

A karácsony és az azt követő hetek alatt mindenki arról beszél a szigeten, hogy a megözvegyült könyvesboltos, A. J. Fikry befogadta az árván maradt gyereket. Régóta - valószínűleg a Tamerlán ellopása óta - nem pletykáltak ennyit az emberek, mint mostanában. Leginkább a férfi jellemén nem tudnak eligazodni, mert mindig azt gondolták róla, hogy sznob és barátságtalan. Elképzelhetetlen, hogy egy ilyen férfi csak azért vesz magához egy gyereket, mert az ő üzletében találtak rá. A virágárus mindenkinek elmeséli, hogy egyszer a könyvesboltban hagyta a napszemüvegét, és amikor másnap visszament érte, A. J. már rég kidobta.

- Azt mondta, hogy az Island Books nem a talált tárgyak osztálya. Hát ez lett a sorsa az én nagyon szép, eredeti Ray-Ban napszemüvegemnek! - méltatlankodik a virágboltos. - El tudják képzelni, mi történhet ott egy igazi emberi lénnyel?

A. J. korábban éveken keresztül kihúzta magát minden közösségi munkából - nem támogatta a helyi focicsapatokat, nem rendezett könyvvásárt, és nem vett hirdetést a középiskolai évkönyvben. Minden felkérést visszautasított, és sokszor nem is a legudvariasabb módon. A városlakók csak arra tudnak gondolni, hogy A. J. kőkemény szíve akkor kezdett megpuhulni, amikor ellopták tőle a Tamerlánt.

Az Alice Island-i anyák attól félnek, hogy elhanyagolja a gyereket. Mégis mit tudhat egy egyedülálló férfi a gyereknevelésről? Szívügyüknek érzik, hogy amilyen gyakran csak lehet, betérjenek az üzletbe, és tanácsokkal lássák el A. J.-t. Néha kisebb ajándékokat is visznek neki: régi bababútorokat, ruhákat, takarókat, játékokat. Ilyenkor mindig meglepődve tapasztalják, hogy Maya kellőképp tiszta, boldog és kiegyensúlyozott kis teremtés. Miután elhagyják az üzletet, újra Maya tragikus sorsáról locsognak.

A. J.-t nem zavarja a sok látogató. A tanácsokat legtöbbször figyelmen kívül hagyja, az ajándékokat pedig elfogadja (de azért alaposan szemügyre veszi és fertőtleníti őket, miután az anyák elmentek). Pontosan tudja, hogy miről beszélnek, miután kiléptek az ajtón, de próbálja nem felidegesíteni magát. Egy kézfertőtlenítőt tesz a pultra, a következő felirat mellé: FERTŐTLENÍTÉS NÉLKÜL NE NYÚLJON A GYEREKHEZ. Emellett kétségtelen, hogy ezek a nők tudnak egy s mást, amit ő nem, például hogy hogyan kell Mayát bilire szoktatni (a megvesztegetés beválik), mit kell csinálni, ha jön a foga (szerezzen be színes jégkockatartót), és milyen oltásokra van szüksége (a bárányhimlőt ki lehet hagyni). Ami a gyereknevelési praktikákat illeti, kiderül, hogy a Google sok információt tartalmaz, de nem megy bele a részletekbe.

A látogatás során sokan könyvet vagy újságot is vesznek. A. J. egyre több olyan könyvet szerez be, melyekről úgy gondolja, érdekelni fogják ezeket az anyákat. Kezdetben azok a napjainkban játszódó történetek nyerik el a látogatók tetszését, melyekben a szinte már túl rátermett nők rossz házasságban ragadnak, és végül szeretőt keresnek maguknak - nem mintha ők maguk szeretőt tartanának (vagy legalábbis nem ismerik be). Azt élvezik a legjobban, amikor ítélkezhetnek ezek fölött a nők fölött. Az már túl sok nekik, ha a hősnők elhagyják a gyerekeiket, de kitörő örömmel fogadják, ha a férjek szörnyű balesetben halnak meg (pluszpont jár azért, ha a férj meghal, és a feleségre újra rátalál a szerelem). Egy ideig Maeve Binchy számít népszerűnek a körükben, aztán ez megváltozik, amikor Margene - aki egy másik életben befektetési bankár volt - ráébred, hogy minden történetének ugyanaz a forgatókönyve.

- Mégis hány könyvet lehet még írni arról, hogy egy nő túl fiatalon megy hozzá egy helyes csirkefogóhoz egy fojtogató ír városban?

A. J. ezek után feljogosítva érzi magát, hogy kiterjessze népművelő tevékenységét.

- Ha már könyvklubot szervezünk, akkor sokféle könyv legyen a palettán - javasolja Margene.

- Könyvklubot? - kérdezi A. J.

- Nem? Csak nem gondolta, hogy ingyen megússza ezt a sok segítséget!

Áprilisban A párizsi feleség, júniusban a Házasság céljából, augusztusban az Amerikai feleség, szeptemberben pedig Az időutazó felesége volt terítéken. Decemberre már egy olyan értelmes könyv sem marad, aminek a címében szerepel a „feleség" vagy a „házasság" szó, ezért az Életszonátára esik majd a választás.

- Nem ártana, ha több képeskönyvet tartana az üzletben -

javasolja a mindig holtfáradtnak tűnő Penelope. - A gyerekek nem tudnak mit olvasni, amikor a szigeten nyaralnak.

A nők elhozzák a saját gyerekeiket is, hogy Mayának legyen kivel játszania, mégiscsak így járja. Mondani sem kell, de A. J. már nagyon unja, hogy folyton A könyv végén ott a szörnyből kell felolvasnia, és bár korábban nem nagyon érdekelték a képeskönyvek, úgy dönt, beleveti magát a tanulmányozásukba. Azt szeretné, ha Maya szépirodalmi képeskönyveket olvasna, már ha létezik ilyen egyáltalán. Lehetőleg ne az ősidőkből származzon, és lehetőleg feminista legyen. Semmi hercegnős. Kiderül, hogy tényleg léteznek ilyen könyvek. Egy este ezt találja mondani:

- A formáját tekintve egy képeskönyvben ugyanúgy megtalálható az az elegancia, amit eddig csak a novellákban fedeztem fel. Érted mire gondolok, Maya?

A kislány komoly arckifejezéssel bólint, majd lapoz egyet.

- Elképesztő, hogy mennyi tehetség szorult ezekbe a szerzőkbe. Őszintén mondom, fogalmam sem volt erről - vallja be A. J.

Maya ráteszi a kezét a könyvre. A Kicsi borsót olvassák, mely arról szól, hogy egy borsószemnek az összes édességet meg kell ennie, mielőtt megeheti a zöldséget desszertet.

- Ez az irónia, Maya - tanítgatja A. J.

- Pónija - mondja Maya, és nyihogó hangot ad ki.

- Irónia - ismétli meg a férfi.

Maya elfordítja a fejét, és A. J. úgy dönt, inkább máskor beszél majd neki az iróniáról.

Lambiase rendőrfőnök úr gyakori vendége az üzletnek, és a látogatások ürügyeként könyveket is vásárol. Mivel nem szeret feleslegesen költekezni, el is olvassa ezeket. Eleinte főleg puha fedeles ponyvákra esik a választása - Jeffery Deaverre és James Pattersonra (vagy arra, aki az ő nevében ír könyveket), aztán A. J. úgy gondolja, hogy megérett már Jo Nesbo és Elmore Leonard krimijeire is. Mindkét szerző osztatlan sikert arat, ezért A. J. Walter Mosley-vel és Cormac McCarthyval is próbát tesz. A legújabb javaslata Kate Atkinson Három megoldatlan eset című könyve.

Lambiase rögtön a regényről kezd beszélni, ahogy betér az üzletbe.

- Az van, hogy először utáltam, aztán meg teljesen magával ragadott - mondja a pultnak támaszkodva. - Azért, mert egy nyomozóról szól. De elég lassan halad előre, és a legtöbb dologra nem is derül fény. Aztán arra gondoltam, hogy ez így van az életben is. Sajnos a nyomozás egy ilyen műfaj.

- Van folytatása is - tájékoztatja A. J.

- Még nem tudom, hogy belevágjak-e. Néha azt szeretem, ha minden megoldódik, a rossz emberek elnyerik a méltó büntetésüket, a jók pedig győzedelmeskednek. Ilyesmi. De jöhet még egy kis Elmore Leonard. Hé, A. J., gondolkoztam valamin. Mi lenne, ha te és én könyvklubot csinálnánk a rendőröknek? Szerintem mások is élveznék ezeket a történeteket, és mivel én vagyok a rendőrfőnök, mondhatnám nekik, hogy hozzád járjanak könyvet venni. Akár olyanok is jöhetnének, akik nem rendőrök, de érdekli őket ez a téma.

Lambiase fertőtleníti a kezét, majd lehajol, hogy ölbe vegye Mayát.

- Szia, szépségem. Hogy vagy?

- Örökbe fogadtak.

- Az nagyon nagy dolog - néz a rendőr A. J.-re. - Igazat mond? Tényleg sikerült?

Az eljárás átlagosnak mondható idő alatt zajlott le, Maya harmadik születésnapja előtt, szeptemberben született meg a döntés. Az szólt leginkább A. J. ellen, hogy nem tudott vezetni (a rohamok miatt nem kaphatott jogosítványt), és természetesen az, hogy egy egyedülálló férfi, akinek még soha nem volt gyereke, kutyája vagy bármilyen szobanövénye. A másik oldalon pedig ott volt a végzettsége, a közösséggel való erős kapcsolata (értsd: a könyvesbolt), és hogy az anya azt akarta, Maya nála maradjon. Mindezek végül meggyőzték a bizottságot.

- Szívből gratulálok a kedvenc könyvesemnek! - ujjong Lambiase, feldobja Mayát a levegőbe, majd leteszi a földre. Áthajol a pulton, hogy kezet fogjon A. J.-vel.

- Á, ez nem jó, inkább megölellek. Ezért a hírért ölelés jár - mondja a rendőr, és megszorongatja A. J.-t a pult mögött.

- Koccintsunk rá - javasolja az újdonsült apa.

A. J. a csípőjére teszi a kislányt, és hármasban mennek fel az emeletre. Mayának aludnia kellene, de egy örökkévalóság,

mire sikerül ágyba dugni (nem akar átöltözni, és két teljes képeskönyvet fel kell neki olvasni). Lambiase kinyitja az üveget.

- Most már megkereszteled? - kérdezi a rendőr.

- Nem vagyok keresztény, és nem mondanám magam vallásosnak sem. Szóval nem - felel A. J.

Lambiase elgondolkozik, majd iszik még egy kis bort.

- Tudom, hogy nem kérted a véleményem, de szerintem kéne tartanod valami ünnepséget, ahol bemutatod őt az embereknek. Most már Maya Fikrynek hívják, ugye?

A. J. bólint.

- Erről mindenkinek tudnia kellene. Adhatnál neki egy második keresztnevet is. És az lenne a legjobb, ha én lennék a keresztapja - vélekedik Lambiase.

- Ez pontosan miben nyilvánulna meg?

- Például tegyük fel, hogy már tizenkét éves, és elkapják a boltban, mert lopni akart. Egy ilyen esetben bevethetném a befolyásomat.

- Maya soha nem tenne ilyesmit.

- Minden szülő ezt hiszi - okítja a rendőr. - Gyakorlatilag én lennék a segéded, az A. J.-féléknek elkel az ilyesmi. Segítek neked megszervezni a vendégséget.

Lambiase kiissza a poharát.

- Mivel jár egy ilyen nem-keresztelő? - kérdezi A. J.

- Nem nagy ügy. Itt is megtarthatod, veszel Mayának egy szép új ruhát, Ismay biztos segítene ebben. Rendelsz kaját, talán olyan nagy muffinokat is lehetne. A nővérem szerint legalább ezer kalória van egy darabban. Hidegtál is kéne. Meg puccos kaják. Rák. Egy jó nagy darab Stilton sajt. És ha nem akarod, nem kell semmi vallásos...

- Azért jegyezzük meg, hogy istentelen ünnepséget se szeretnék tartani - szakítja félbe A. J.

- Persze. Csak azt akartam mondani, hogy pia is lehetne. Meghívhatnánk a sógornődet és a férjét, és azt a sok nőt, akikkel az üzletben szoktál lógni, és mindenki mást is, akit érdekel Maya sorsa. Meg kell mondjam, A. J., kábé mindenki így van ezzel a szigeten. Mivel én vagyok a keresztapa, mondhatok pár szót, ha szeretnéd. Nem imát, mert tudom, hogy azt nem tartanád jó ötletnek, de szívesen elmondanám a jókívánságaimat ennek a kislánynak, hogy szerencséje legyen ezen a hosszú úton, amit életnek hívunk. Aztán te megköszönnéd a jelenlévőknek, hogy eljöttek, poharat emelnénk Mayára, és mindenki boldogan menne haza.

- Akkor ez majdnem olyan, mint egy könyves parti.

- Persze, biztos - mondja Lambiase, aki még soha nem volt ilyen eseményen.

- Utálom a könyves partikat - vallja be A. J.

- De hát van egy saját könyvesboltod - jegyzi meg Lambiase.

- Igen, ez így nem túl szerencsés.

Maya nem-keresztelőjére egy héttel halloween előtt kerül sor. Pár gyerek már jelmezben van, de az ünnepség ezenkívül semmiben nem különbözik egy igazi keresztelőtől vagy egy könyves partitól. A. J. sokáig nézi a rózsaszín ruhácskát viselő Mayát, és valami rég nem tapasztalt, majdnem elviselhetetlen érzés tör fel belőle. Szeretne hangosan felnevetni, esetleg behúzni egyet a falba. Úgy érzi, be van rúgva, vagy legalábbis a fejébe szállt az ital. Megőrült. Először azt hiszi, ez a boldogság, de aztán rájön, hogy ez a szeretet. A kibaszott szeretet, gondolja. Csak a baj van vele. Teljesen lehetetlenné tette azt, hogy a halálba igya magát, és csődbe vigye az üzletet. Az a legidegesítőbb, hogy ha már egy olyan dolog van, amit az ember nem szar le magasról, akkor egyre több ilyen lesz.

Nem. Igazából az a legidegesítőbb az egészben, hogy még Elmót is megszerette. A. J. örömmel járta a boltokat, hogy beszerezze az elmos papírtányérokat, melyekkel tele van a rákfalatkákkal elárasztott összecsukható asztal. A szoba másik sarkában, a bestsellereknél, Lambiase épp beszédet mond. A helyzethez illő általánosságokat fogalmazza meg, de szívből jönnek a szavai. Elmondja, hogy A. J.-nek sikerült limonádét csinálnia a citromból, hogy Maya az arany napsugár, és hogy ez a történet is azt példázza, Isten bezárt egy ajtót, de kinyitott egy ablakot, és a többi. A. J.-re mosolyog, aki magasra emeli a poharát, és visszamosolyog a rendőrfőnökre. Annak ellenére, hogy nem hisz Istenben, most lehunyja a szemét, és teljes sündisznótüskés szívéből köszönetet mond a felsőbb hatalomnak.

Ismay megfogja A. J. kezét.

- Ne haragudj, hogy magadra hagylak, de nem érzem jól magam - szabadkozik a keresztanya.

- Lambiase beszéde miatt?

- Lehet, hogy megfáztam, hazamegyek.

- Holnap hívj fel, jó? - kéri A. J. Később Daniel telefonál neki.

- Ismay kórházban van - mondja minden érzelem nélkül. - Megint elvetélt.

Az utóbbi egy évben ez már a második alkalom, összesen pedig az ötödik.

- Hogy van? - érdeklődik A. J.

- Vesztett egy kis vért, és fáradt. De nagyon szívós nő.

- Igen, az.

- Akárhogy is nézzük, szerencsétlen dolog ez. De sajnos holnap korán reggel indul a repülőm Los Angelesbe. A filmesek már tűkön ülnek - ecseteli Daniel.

Daniel mindig arról beszél, hogy meg akarják filmesíteni a könyvét, bár ennek eddig semmi látszatja nem volt.

- Megtennéd, hogy bemész hozzá, és elintézed, hogy épségben hazakerüljön?

Lambiase viszi el A. J.-t és Mayát a kórházba. A. J. a rendőr gondjaira bízza a kislányt, ő pedig Ismay szobájába megy. A nő nagyon sápadt, a szeme vörös a sírástól.

- Sajnálom - mondja, amikor meglátja A. J.-t.

- Mit sajnálsz, Ismay?

- Megérdemeltem.

- Nem érdemelted meg. Nem kellene ilyesmiket mondanod.

- Daniel egy seggfej, hogy téged küldött ide - folytatja Ismay.

- Szívesen jöttem - nyugtatja A. J.

- Nem hűséges hozzám, tudtad? Állandóan megcsal. A. J. egy szót sem szól, nagyon is jól tudja. Daniel kilengései nem számítanak titoknak.

- Persze hogy tudod. Mindenki tudja - mondja rekedt hangon.

A. J. erre sem válaszol.

- Tudod, de nem beszélsz róla. Gondolom, nem engedi a híres férfibecsület.

A. J. a nőre néz. A kórházi köntös alatt csontsoványnak tűnik a válla, de a hasa még mindig kikerekedik kissé.

- Szörnyen nézek ki. Most biztos erre gondolsz - mondja Ismay.

- Nem is. Épp azt figyeltem, hogy most hosszabb a hajad. Jól áll.

- Kedves vagy.

Ebben a pillanatban Ismay felül, és próbálja szájon csókolni A. J.-t, aki elfordul tőle.

- Az orvos azt mondta, hogy ha szeretnéd, akár most rögtön hazamehetsz.

- Amikor a húgom hozzád ment feleségül, azt hittem, elment az esze, de most már látom, hogy nem is vagy olyan rossz választás. Mayával nagyon jól bánsz, most meg eljöttél ide. Az ilyenek számítanak, A. J.

Ismay visszafekszik az ágyba.

- Inkább ma este még itt maradnék. Senki sincs otthon, és nem akarok egyedül lenni. Komolyan gondoltam, amit az előbb mondtam. Nic volt a jó kislány. Én vagyok a rossz. Ráadásul rossz férfit választottam magamnak. Tudom, hogy a rossz emberek megérdemlik a sorsukat, de annyira utálunk egyedül lenni.

Az egész világ súlya

1985/RICHARD BAUSCH

Dundi kislány a nagyapjával él, és az általános iskolai tornabemutatóra készül.

Nem fogod elhinni, milyen fontos lesz neked is, hogy vajon sikerül-e neki az a szekrényugrás. Bausch képes elviselhetetlen feszültséget kelteni egy ilyen látszólag jelentéktelen helyzetben, bár nyilvánvalóan ez is volt a célja. Azt jegyezd meg ebből a történetből, hogy egy szekrényugrásban is lehet annyi dráma, mint egy repülőgépszerencsétlenségben.

Már apa voltam, amikor találkoztam ezzel a novellával, ezért nem tudom, hogy vajon M. e. (Maya előtt) is ennyire tetszett volna. Voltak olyan időszakok az életemben, amikor inkább novellákat olvastam. Az egyik ilyen kisgyermekkorodban volt - mégis mikor lett volna időm a regényekre, kincsem?

-A.J.F.

Maya általában napkelte előtt ébred, amikor A. J. másik szobából átszűrődő horkolását leszámítva csendes a világ. Kezeslábas pizsamájában halk léptekkel sétál át a nappalin, egyenesen A. J. hálószobájába. Először csak suttog: „Apa, apa." Ha ez nem éri el a kívánt eredményt, akkor a nevén szólítja a mormotát. Ha ez sem válik be, kiabál. Amikor szavakkal nem megy semmire, ugrálni kezd az ágyon, bár nem szívesen vetemedik ilyen megoldásokra. Ma a beszédhangerő is elégnek bizonyul.

- Ébredj fel - mondja. - Menjünk le.

Maya lent, az üzletben szeret lenni a legjobban, mert az a legjobb hely a világon.

- Nadrág - motyogja A. J. - Kávé. Vizeszokni-szagot áraszt a szája.

Tizenhat lépcsőfok vezet az üzletbe. Maya csak fenékre ülve mer lemenni rajtuk, mert túl rövid még a lába ahhoz, hogy biztonságban tegye meg a nagy utat. Végigtipeg az üzleten, elmegy a kép nélküli könyvek és a képeslapok mellett, végighúzza a kezét az újságokon, és megforgatja a könyvjelzős állványt. Jó reggelt, újságok! Jó reggelt, könyvjelzők! Jó reggelt, könyvek! Jó reggelt, könyvesbolt!

A fal alsó része fával van borítva, fölötte kék tapéta található, melyet Maya csak székre állva ér el. Szeret az arcával nekidörgölőzni a domború, kacskaringós mintázatú anyagnak. Egy nap egy könyvben majd rábukkan a „damaszt" szóra, és akkor eszébe jut, hogy Igen, hát persze, hogy ez volt az. Ellenben a „lambéria" szó nagy csalódást fog neki okozni.

Az üzlet pontosan tizenötször húsz Maya, amit onnan tud, hogy egyik délután a padlóra fekve kúszta körbe a könyvesboltot, hogy levegye a méreteit. Az a szerencse, hogy nem több, mint harminc Maya hosszú, mert a felfedezés napján a kislány még nem tudott ennél tovább számolni.

Az ő szemszögéből, a padlóról nézve, az emberek csak cipők. Nyáron szandálok, télen csizmák. Molly Klock néha térdig érő, telitalpú piros csizmát vesz fel. A. J.-n fehér orrú fekete tornacipő szokott lenni. Lambiase óriási, de szoros cipőt hord. Ismay a lapostalpúakat szereti, melyek bogarakra és ékszerekre emlékeztetik Mayát. Daniel Parish barna mokaszinban jár.

Közvetlenül azelőtt, hogy tíz órakor kinyit a bolt, a saját helyére, vagyis a képeskönyvekhez megy.

Maya mindig ugyanazt a rituálét követi, ha új könyvek érkeznek az üzletbe. Először mindig megszagolja őket, majd leveszi róluk a borítót, beletemeti az arcát a lapok közé, és a fülére hajtja a fedelet. A könyveknek általában fű-, tenger-, konyhaasztal- vagy sajtszaguk van, néha pedig A. J. szappanjára emlékeztetik.

Alaposan szemügyre veszi a képeket, majd próbál belőlük valamiféle történetet költeni. Fáradságos munka árán, de már háromévesen is képes pár lényegi részt megragadni. Például tudja, hogy a képeskönyvekben az állatok nem mindig állatok, hanem néha a szülőket és a gyerekeket jelképezik. Valószínűleg a nyakkendős medve az apa, a szőke parókát viselő maci pedig az anya. A képek alapján sok minden kiderül a történetről, de félrevezetőek is lehetnek, ezért Mayát jobban érdeklik a szavak.

Ha senki nem zavarja meg, akár hét könyvvel is végez a délelőtt során. De sajnos mindig közbejön valami. Ennek ellenére Maya általában szereti a vásárlókat, és próbál tisztelettudóan viselkedni velük. Tudja, hogy ezt kell tennie, ha azt akarja, hogy jól menjen A. J. és az ő üzlete. Amikor gyerekek kerülnek az útjába, kötelességének érzi, hogy azonnal egy könyvet nyomjon a kezükbe. A gyerekek ezután a kasszához sétálnak, és a rájuk vigyázó felnőtt az esetek többségében megveszi a csöppség kezében ragadt könyvet.

- Nahát, kicsim, ezt te választottad magadnak? - álmélkodnak a szülők.

Egy alkalommal az egyik vásárló megkérdezte A. J.-től, hogy Maya az ő kislánya-e.

- Mindkettejüknek sötét a bőre, de nem ugyanaz a fajta sötét.

Maya élénken emlékszik erre az esetre, mert A. J. olyan hangvétellel felelt vissza, ahogyan még soha nem hallotta őt vásárlókkal beszélni.

- Milyen az ugyanaz a fajta sötét? - kérdezte A. J.

- Igazán nem akartam megsérteni - mondta a tangapapucsos felnőtt, majd üres kézzel az ajtó felé kezdett hátrálni.

Mi az, hogy „ugyanaz a fajta sötét"? Maya a kezeit nézegeti, és közben ezen gondolkozik.

Más dolgok is fejtörést okoznak neki. Hogy kell megtanulni olvasni?

Miért szeretik a felnőttek az olyan könyveket, amelyekben nincsenek képek?

Apa egyszer meg fog halni?

Mi lesz ebédre?

Egy óra körül esznek a szendvicsesnél. Maya sajtos melegszendvicset, A. J. pulykás klubszendvicset majszol. A kislány szeret ide járni, de mindig fogja apja kezét. Fél attól, hogy egyszer csak otthagyják a szendvicsesnél.

A délutánt a könyvek értékelésével tölti. Ha almát rajzol a lapra, az azt jelenti, hogy a könyvnek jó szaga van. Sajtot kapnak az érett szagú kötetek, és Maya-fejet rajzol az olyan könyvek mellé, amelyekben szép képek vannak. Aláírja a jelentést, majd átadja A. J.-nek engedélyezésre.

Szereti leírni a nevét.

MAYA.

Tudja, hogy Fikry a vezetékneve, de ezt még nem tudja papírra vetni.

Amikor már egy vásárló és egy alkalmazott sincs az üzletben, néha azt gondolja, hogy A. J.-n és rajta kívül senki nem létezik a világon. Senki sem tűnik olyan valóságosnak, mint az apja. A többi ember nem más, mint évszakonként váltakozó cipők egymásutánja. A. J. anélkül is eléri a tapétát, hogy székre kellene állnia, egyszerre tud kasszázni és telefonálni, a feje fölé tudja emelni a könyvekkel teli nehéz dobozokat, ki tudja mondani az elképzelhetetlenül hosszú szavakat, és mindent tud mindenről. Ki vehetné fel vele a versenyt?

Mayának szinte soha nem jut eszébe az édesanyja.

Tudja, hogy meghalt. Tudja, hogy ez azt jelenti, elaludt, és többet nem ébred fel. Nagyon sajnálja az édesanyját, mert akik folyton alszanak, azok nem tudnak lemenni reggelente a könyvesboltba.

Maya tudja, hogy az édesanyja hagyta őt az Island Booksban. De lehet, hogy minden gyereknek ez a sorsa, ha egy bizonyos korba érnek, vannak gyerekek, akiket cipőboltban hagynak ott, másokat játékboltba visznek. És olyanok is vannak, akik a szendvicsesnél kötnek ki. Az egész életed azon múlik, hogy milyen boltban tesznek le. Maya nem szeretne a szendvicsboltban élni.

Később, amikor már nagyobb lesz, többet gondol majd az édesanyjára.

Esténként A. J. cipőt vált, és babakocsiba teszi őt. Egyre nehezebben fér bele, de szeret benne utazni, ezért nem panaszkodik. Szereti hallgatni A. J. lélegzetvételét, és szereti nézni, hogy milyen gyorsan mozog a táj. Az apja néha énekel vagy történeteket mesél neki. Elmondja, hogy volt egyszer egy Tamerlán című könyve, mely sokkal többet ért, mint az üzletben lévő összes többi kötet együttvéve.

Tamerlán, mondja utána Maya, mert szereti a titokzatos szótagokban rejlő dallamot.

- És innen jött a második keresztneved.

Miután hazaértek, A. J. ágyba teszi a kislányt, aki még akkor sem akar lefeküdni, ha fáradt. Egy mesével azonban sok mindenre rá lehet venni.

- Melyiket szeretnéd? - kérdezi az apa.

Nyúzza már egy ideje, hogy ne mindig A könyv végén ott a szörnyet válassza, ezért Maya a kedvére tesz, és az Eladó sapkákat kéri.

Hallotta már a történetet, de nem nagyon érti a lényegét. Egy férfiról szól, aki színes sapkákat árul, de egyszer elalszik, és az összes portékáját ellopják a majmok. Reméli, A. J.-vel soha nem történik ilyesmi.

Maya összeráncolt szemöldökkel kapaszkodik A. J. karjába.

- Mi a baj? - kérdezi A. J.

Minek kellenek a majmoknak a sapkák? Maya nem tud rájönni. A majmok állatok. Vagy az is lehet, hogy ezek a majmok olyanok, mint a parókás medve, aki valójában anya volt. Szóval a majmok is mást jelképeznek, de mit... ? Nem tudja szavakba önteni a gondolatait.

- Olvass - kéri A. J.-t.

A. J. néha egy nőt hív az üzletbe, hogy történeteket olvasson fel Mayának és a többi gyereknek. Olvasás közben élénken gesztikulál, grimaszol, hangosabban vagy halkabban beszél, hogy drámai hatást keltsen. Maya legszívesebben azt mondaná neki, hogy kár a gőzért. Már megszokta A. J. stílusát, aki halkan és lassan olvas neki. Megszokta A.J.-t.

...és a legtetején egy rakás piros sapka van - olvassa A. J. A képen egy férfi látszik, akinek sok színes sapka van a fején. Maya A. J. kezére teszi a kezét, jelzi, hogy még ne lapozzon a következő oldalra. Felváltva nézi a képet és a szöveget, majd hirtelen rájön, hogy a p-i-r-o-s, az „piros", mint ahogy azt is tudja, hogy Mayának hívják, A. J. Fikry az apja, és hogy az Island Books a legjobb hely a világon.

- Mi az? - kérdezi A. J.

- Piros - felel, majd megfogja az apja ujját, és ráteszi a szövegben lévő „piros" szóra.

Alig akad ma jó ember

1953/FLANNERY O'CONNOR

Balul végződő családi kirándulás. Ez Amy kedvence. (Pedig azt hinné az ember, hogy milyen ártatlan teremtés, ugye?) Amyvel nem mindig egyezik az ízlésünk, de ez a novella nekem is tetszik.

Amikor elárulta, hogy ez a kedvence, különös és csodálatos dolgokat véltem benne felfedezni, amelyekről korábban nem is tudtam. Szívesen bebarangolnám a lelkének sötét bugyrait is.

Az emberek unalmas valótlanságokkal traktálják egymást, hazudnak a politikáról, Istenről és a szeretetről. Csak egy kérdést tegyél fel valakinek, ha minden fontosat tudni akarsz róla: Mi a kedvenc könyved?

-A. J. F.

Augusztus második hetében járunk, Maya maholnap óvodába megy. Két szokatlan, de egymással összeillő dolgot lehet rajta megfigyelni. Az egyik egy piros keretes, kerek szemüveg, a másik pedig a sok piros pukli formájában jelentkező bárányhimlő. A. J. átkozza azt a nőt, aki azt mondta neki, hogy felesleges a bárányhimlő elleni védőoltás, mivel a betegség nagyon is beette magát a mindennapjaikba. Maya szörnyen szenved tőle, és A. J. is szenved, mert azt látja, hogy Maya rosszul van. A gyerek arca kiütésekkel van tele, elromlott a légkondicionáló, és egyikük sem tud aludni. A. J. hideg vizes ruhával borogatja, meghámozza neki a mandarint, zoknit húz a kezére, és az ágya mellett őrködik.

A harmadik napon, hajnali négykor Maya álomba merül. A. J. holtfáradt, de mégis nyugtalan. Megkérte az egyik alkalmazottját, hogy hozzon fel neki pár kefelevonatot a pincéből. Sajnos az újonc az ELÉGETNI kupacból válogatott neki az ELOLVASNI helyett. A. J. nem akar elmozdulni Maya ágya mellől, ezért úgy dönt, elolvassa az egyik régi, félredobott írást. A legfelső könyv egy fiatal felnőtteknek szóló fantasy, melynek halott a főszereplője. Pfuj, gondolja A. J. A két legutálatosabb dolog (halott elbeszélő és fiatal felnőtt célcsoport) egyetlen könyvben. Le is teszi. A következő egy nyolcvanéves férfi emlékirata, aki különféle közép-nyugati újságoknak írt tudományos cikkeket, és a hosszúra nyúlt agglegényévek után, hetvennyolc éves korában nősült meg. A felesége két évvel az esküvőt követően, nyolcvanhárom éves korában halt meg. Késői virágzás, írta Leon Friedman. A. J.-nek ismerős a könyv, de nem tudja, honnan. Belelapoz, és egy névjegykártyát talál benne: AMELIA LOMAN, KNIGHTLEY PRESS. Így már emlékszik.

Természetesen a kínos első találkozót követő pár évben többször is találkoztak egymással, váltottak pár baráti e-mailt, és a nő évi háromszor meglátogatja őt, hogy beszámoljon a Knightley legújabb terveiről.

A. J. már vagy tíz délutánt töltött el a nő társaságában, és nemrég megállapította, hogy Amelia jól végzi a munkáját. Alaposan ismeri a listáját, és tisztában van a jelentősebb irodalmi irányvonalakkal is. Mindig nagyon vidám, de soha nem erőszakos. Kedves Mayához is, mindig hoz neki valamit a kiadója gyerekkönyvei közül. Ezenfelül nagyvonalú is, mert soha nem hozta fel, hogy A. J. milyen faragatlanul viselkedett az első megbeszélésük során. Nagyon udvariatlanul bánt vele. Próbál feloldozást nyerni, ezért ad egy esélyt a Késői virágzásnak, bár még mindig nem szereti az ilyen témájú könyveket.

„Nyolcvanegy éves vagyok, és a statisztikák szerint már 4,7 éve meg kellett volna halnom" - szól az első sor.

A. J. hajnali ötkor csukja be a könyvet, és megveregeti a borítóját.

- Miért sírsz? - kérdezi Maya, aki épp most ébredt fel, és kicsit jobban érzi magát.

- Olvastam - felel A. J.

Ameliának nem ismerős a szám, de rögtön felveszi a telefont. - Szia, Amelia! A. J. Fikry vagyok az Islandtől. Nem hittem volna, hogy felveszed.

- Igaz - mondja a nő nevetve -, én vagyok az utolsó ember az egész világon, aki még felveszi a telefonját.

- Igen, ez valószínűleg így van.

- A katolikus egyház szentté akar avatni.

- Szent Amelia, aki mindig felvette a telefonját - viccelődik A. J.

A férfi még sohasem hívta fel Ameliát.

- Áll még a két hét múlva esedékes találkozónk, vagy le kell mondanod? - érdeklődik a nő.

- Dehogy, szó sincs semmi ilyesmiről. Igazából csak üzenetet akartam neked hagyni.

- Jó napot. Amelia Loman hangpostáját érte el. Bip - mondja Amelia géphangon.

- Öö...

- Bip - ismétli meg Amelia. - Gyerünk, hagyj üzenetet.

- Öö... hello Amelia, A. J. Fikry vagyok. Épp most fejeztem be azt a könyvet, amit ajánlottál nekem...

- Ó, tényleg? És melyiket?

- Milyen különös. A hangposta visszabeszél. Pár éve hagytad itt a Késői virágzást, amit Leon Friedman írt.

- Ne szédíts egy szegény lányt, A. J. Négy téllel ezelőtt az volt a legnagyobb kedvencem. Senki nem akarta elolvasni, de én imádtam azt a könyvet. Még mindig imádom! Nem hiába vagyok az elveszett ügyek legnagyobb pártfogója.

- Talán a borító volt a ludas - találgat A. J.

- Az siralmas - helyesel Amelia. - Két öregember lába virágok között. Persze hogy senki nem akar ráncos, öreg lábakra gondolni, nemhogy olyan könyvet venni, aminek ez van a borítóján. Az új borítóval készült puha fedeles kiadás sem aratott nagyobb sikert, az fekete-fehér volt, és még több virággal rakták tele. De a borítók a könyvkiadás vörös hajú mostohagyerekei. Mindenért őket hibáztatjuk.

- Nem tudom, emlékszel-e, de akkor adtad ide nekem ezt a könyvet, amikor először jöttél el hozzám - mondja A. J.

- Tényleg? - kérdezi Amelia rövid szünet után. - Igen, így lehetett. Éppen akkor kerültem a Knightley-hoz.

- Tudod, a szépirodalmi emlékiratok nem tartoznak a kedvenceim közé, de ez a maga kisszerűségében páratlan volt. Bölcs és...

A. J. meztelennek érzi magát, amikor olyan dolgokról beszél, amiket igazán szeret.

- Folytasd csak.

- Mindig a legmegfelelőbb szót választja ki a legmegfelelőbb helyre. Ennél nagyobb bókot nem is mondatnék. Csak azt sajnálom, hogy ennyit vártam, míg elolvastam.

- Ismerős helyzet. Végül miért vetted kézbe?

- A kislányom megbetegedett, ezért...

- Ó, szegény Maya! Remélem, nem nagy a baj!

- Csak bárányhimlős. Egész este mellette virrasztottam, és ez a könyv akadt éppen a kezem ügyébe.

- Örülök, hogy végre rászántad magad. Minden ismerősömnek könyörögtem, hogy olvassák el, de az anyámon kívül senki nem volt rá hajlandó, és őt is nehéz volt rávenni.

- Néha csak a megfelelő pillanatban talál ránk egy-egy könyv.

- Mr. Friedmant ez valószínűleg nem vigasztalja - teszi hozzá Amelia.

- Rendelni fogok egy dobozzal a szintén siralmas borítójú puha fedeles kiadásból. Akár meg is hívhatnánk Mr. Friedmant egy dedikálásra nyáron, amikor itt lesz a sok turista.

- Ha még élni fog akkor egyáltalán - jegyzi meg Amelia.

- Beteg?

- Nem, de már majdnem kilencvenéves!

A. J. felnevet.

- Akkor azt hiszem, két hét múlva látjuk egymást.

- És talán legközelebb majd hallgatsz rám, ha azt mondom egy könyvre, hogy a téli lista befutója! - mondja Amelia.

- Nem biztos. Öreg vagyok és makacs, nehezen változtatok már a szokásaimon.

- Azért annyira öreg még nem vagy.

- Mr. Friedmanhoz hasonlítva valóban nem. - A. J. megköszörüli a torkát. - Ha itt leszel a városban, elmehetnénk vacsorázni.

Egyáltalán nincs abban semmi különös, ha az ügynökök és a könyvesboltosok együtt vacsoráznak, de Amelia valami mást is kihall a felkérésből, ezért tisztázza a helyzetet.

- Megbeszélhetnénk közben az új téli listát - javasolja.

- Hogyne - felel A. J. gyorsabban a kelleténél. - Elég messze van tőled Alice, biztos megéhezel, mire ideérsz. Korábban is eszembe juthatott volna, hogy elmehetnénk enni.

- Akkor legyen inkább késői ebéd. El kell érnem az utolsó kompot Hyannisbe.

A. J. a Pequodba viszi Ameliát, ez a sziget második legjobb étterme, mely a tenger gyümölcseire specializálódott. Csak az El Corazon előzi meg, de az nincs nyitva ebédidőben, és egyébként is túl romantikus helyszín lenne egy egyszerű üzleti megbeszéléshez.

A. J. ér oda elsőként, ami elég időt ad neki ahhoz, hogy megbánja a választását. Nem járt itt, mióta megvan neki Maya, és most zavarba ejtőnek és hatásvadásznak találja a dekorációt. Elegáns, fehér vászonterítő van az asztalokon, de ez sem tudja ellensúlyozni a falra aggatott szigonyokat, hálókat és esőkabátokat, meg a fából faragott hajóskapitányt, aki egy vödör puhakaramellával köszönti a vendégeket. A mennyezetről egy üveggyapotból készült bálna lóg alá, aki apró, szomorú szemekkel mered a semmibe. A. J. szinte hallja, ahogy ezt mondja neki: Az El Corazonba kellett volna menned, haver. Amelia öt percet késik.

- Pequod, mint a Moby Dickben - mondja.

A ruhája úgy néz ki, mintha egy horgolt asztalterítőt varrtak volna egy rózsaszín kombiné fölé. Műszázszorszép virít szőke, göndör hajában, és sárcipő van rajta annak ellenére, hogy hétágra süt a nap. A. J.-nek az a benyomása támad, hogy egy minden vészhelyzetre felkészült kiscserkésszel találkozik.

- Szereted a Moby Dicket? - kérdezi.

- Utálom. Pedig nem sok dologgal vagyok így. A tanárok kiadják kötelezőnek, a szülők pedig örülnek, hogy a gyerekük valami minőségi szöveget olvas. De pont amiatt hiszik azt a gyerekek, hogy utálnak olvasni, mert rájuk erőltetik ezeket a könyveket.

- Meglep, hogy ennek ellenére nem mondtad le a találkozót, amikor megláttad az étterem nevét.

- Éppen megfordult a fejemben - mondja viccelődve. - De aztán meggyőztem magam, hogy csak egy név, és valószínűleg nem lehet belőle túl sok következtetést levonni a kínálatra nézve. Az interneten is megnéztem, mit mondtak róla mások, és nagyon jónak tűnt.

- Nem bíztál bennem?

- Szeretek már azelőtt elgondolkozni azon, hogy mit fogok választani, mielőtt az étterembe érnék. Szeretek olyan dolgokra várni, amikről tudom, hogy be fognak következni. Látom,van pár Moby Dick-es koktéljuk - jegyzi meg az étlap böngészése közben, majd lapoz. - Meg egyébként is, ha nem akartam volna itt enni, azt mondtam volna, hogy allergiás vagyok a kagylóra.

- Képzeletbeli ételallergia. Milyen ördögi - felel A. J.

- Most már nálad nem süthetem el.

A pincérnőn fehér zsabós ing van, ami éles ellentétben áll fekete szemüvegével és rövidre nyírt hajával. Úgy néz ki, mint egy hipszter kalóz.

- Jó szelet, szárazföldiek. Kipróbálják valamelyik speciális koktélunkat? - kérdezi tőlük unottan.

- Általában a hagyományos italok közül szoktam választani, de hogyan is mondhatnék nemet egy Moby Dick-es koktélra? Egy Queequeget kérek - mondja, majd hirtelen megragadja a pincérnő kezét. - Várjon, az jó?

- A turisták szeretni szokták - feleli.

- Ha nekik jó...

- Akkor ez most azt jelenti, hogy kér egyet, vagy azt, hogy nem?

- Kérek. Lesz, ami lesz - mosolyog. - Nem hibáztatom majd, ha kihányom.

A. J. a ház vörösborából kér egy pohárral.

- Ez elég szomorú. Lefogadom, hogy még egyszer sem próbáltad ki a Queequeget, pedig itt laksz, és itt árulod a könyveidet, talán még a Moby Dicket is szereted.

- Teljesen egyértelmű, hogy te az evolúció magasabb lépcsőfokán állsz - incselkedik A. J.

- Igen, szerintem is. És lehet, hogy az egész életem meg fog változni, ha megiszom ezt a koktélt.

Megérkeznek az italok.

- Ó, nézd, egy kis szigonyt raktak bele, még rák is van rajta! - kiált fel Amelia. - Erre a meglepetésre igazán nem számítottam.

Amelia előveszi a telefonját, és lefényképezi a koktélját.

- Szeretem lefényképezni, amit iszom - magyarázza a lány.

- Mint egy családi fénykép.

- A családnál sokkal közelebb állnak hozzám ezek a koktélok.

Amelia felemeli a poharát, és A. J.-éhez koccintja.

- Na, milyen? - kérdezi a férfi.

- Sós, gyümölcsös, halas. Olyan, mintha a rákkoktél szeretkezni akart volna a Bloody Maryvel.

- Tetszik, hogy úgy mondtad: szeretkezni. Egyébként a leírásod alapján gusztustalanul hangzik.

- Egyre jobb - kortyol bele újra a vállát vonogatva.

- Ha választhatnál egy éttermet az egyik könyvből, hol vacsoráznál szívesen? - kérdezi A. J.

- Hm. Ez nehéz. Nem sok értelme lesz, de egyetemista koromban mindig nagyon megéheztem, amikor A Gulag szigetvilágot olvastam. Azért, mert olyan sokszor írt a kenyérről és a levesről, amit a szovjet börtönökben adtak.

- Furcsa vagy - vélekedik A. J.

- Köszönöm. Te hova mennél?

- Étterem helyett inkább ételt mondok, mindig is szívesen megkóstoltam volna a csodatortát a Narniából. Amikor gyerekkoromban Az oroszlán, a boszorkány és a ruhásszekrényt olvastam, mindig arra gondoltam, hogy nagyon finomnak kellett lennie, ha Edmund képes volt miatta elárulni a családját. Azt hiszem, a feleségemnek is beszélhettem erről, mert az egyik karácsonyra kaptam tőle egy csodatortát Narnia-recept alapján. Kiderült, hogy egy porszerű, nyúlós édesség. Azt hiszem, soha nem csalódtam még akkorát, mint akkor.

- És ott, akkor nőttél fel igazán - kontrázik rá Amelia.

- Valami örökre megváltozott bennem.

- Lehet, hogy a Fehér Boszorkány csodatortája teljesen más. Lehet, hogy a varázslattól jobb íze van.

- Vagy Lewis csak azt akarta ezzel kifejezni, hogy Edmund-nak nem sok kellett ahhoz, hogy feladja a testvéreit.

- Ez nagyon cinikusan hangzik.

- Ettél már valaha csodatortát, Amelia?

- Nem.

- Szerzek majd neked valahonnan.

- És mi van, ha nekem ízleni fog?

- Lehet, hogy rossz pont lesz a szememben.

- Pedig biztos nem fogok hazudni csak azért, hogy megkedvelj, A. J. Az őszinteség az egyik legjobb tulajdonságom.

- Nem azt mondtad, hogy ételallergiát színleltél volna, hogy ne kelljen itt enned? - kérdezi A. J.

- Az csak amiatt lett volna, hogy ne sértsem meg az ügyfelem érzéseit. Soha nem hazudnék egy olyan fontos dologról, mint a csodatorta.

Rendelnek, majd Amelia előveszi a táskájából a téli katalógust.

- Tehát a Knightley - mondja.

- A Knightley - ismétli meg A. J.

Amelia gyorsan átfutja a listát, könyörtelenül átlapoz azokon a könyveken, melyek nem tetszenének A. J.-nek, majd a kiadó nagy reménységeiről beszél, a hangzatosabb jelzőket pedig a kedvenc köteteire tartogatja. Vannak ügyfelek, akiknél jó pont, ha a könyvet valamelyik ismert író is ajánlja, és dicshimnuszokat zeng róla a hátsó borítón. A. J. nem tartozik ezek közé az ügyfelek közé. A második vagy harmadik találkozásukkor azt mondta az ajánlásokról, hogy azok a „kiadóipar véres gyémántjai". Mostanra azonban kicsit jobban ismeri, és mondani sem kell, hogy így sok kellemetlenségtől kímélik meg magukat. Amelia úgy gondolja, hogy A. J. már jobban bízik benne, vagy az apaság lágyította meg a szívét. (Az ember jobban teszi, ha az ilyen gondolatait megtartja magának.) A. J. megígéri, hogy elolvas pár tiszteletpéldányt.

- Remélem, most nem fog négy évig tartani - csipkelődik Amelia.

- Megpróbálok három év alatt végezni velük - mondja, majd pár másodpercig csendben marad. - Rendeljünk desszertet. Biztos van bálna alakú fagyikehely is.

- Még elképzelni is rossz! - kiált fel Amelia.

- Kíváncsi lennék arra, miért a Késői virágzás volt a kedvenced az akkori listáról. Fiatal vagy...

- Annyira azért nem, harmincöt vagyok.

- Az még mindig fiatalnak számít. Csak arra akartam utalni, hogy valószínűleg nem sok olyan tapasztalatod volt, mint Mr. Friedmannek. Ismerve téged, nem tudnám megmondani, hogy miért tetszett neked annyira, pedig én is elolvastam.

- Te jó ég, Mr. Fikry, ez nagyon személyes kérdés. - Amelia kiissza a második pohár Queequeget is, majd folytatja. - Természetesen az volt a fő ok, hogy nagyon szépen van megírva.

- Természetesen. De ezzel nem elégszem meg.

- Legyen elég annyi, hogy nagyon sok rossz randin voltam túl akkor, amikor a Késői virágzás az asztalomon landolt. Romantikus alkatnak tartom magam, és néha úgy tűnik, nem nekem való ez a mai világ. A Késői virágzás arról szól, hogy bármilyen életkorban ránk találhat a nagy szerelem. Elég sablonosán hangzik, tudom.

A. J. bólint.

- És te? Neked miért tetszett? - kérdezi Amelia.

- A próza színvonala miatt, bla-bla-bla.

- Azt hittem, megegyeztünk, hogy nem mondunk ilyesmit! - méltatlankodik Amelia.

- Nem hiszem, hogy érdekelnének a szomorú történeteim.

- Dehogynem. Szeretem a szomorú történeteket.

A férfi röviden elmondja neki, hogyan halt meg Nic.

- Friedman képes pontosan megragadni azt, milyen elveszíteni valakit. Hogy ez nemcsak egy egyszeri dolog, hanem újra és újra megtörténik.

- Mikor halt meg a feleséged?

- Már jó ideje. Csak egy kicsit voltam idősebb, mint most te.

- Az biztos nagyon régen volt.

A. J. figyelmen kívül hagyja a megjegyzést.

- A Késői virágzás tényleg megérdemelné, hogy híressé váljon.

- Tudom. Azt szeretném, ha az esküvőmön felolvasna belőle valaki egy részt.

A. J. megtorpan.

- Megházasodsz, Amelia? Gratulálok. Ki a szerencsés fickó? Amelia a Queequeg paradicsomlés maradványait kavargatja egy szigonnyal, próbálja rászúrni az időközben elszabadult rákot.

- Brett Brewernek hívják. Már majdnem feladtam, amikor találkoztam vele.

A. J. végez a második pohár borral is.

- Mit lehet róla tudni? - faggatja a lányt.

- A hadseregnél dolgozik, a tengerentúlon, Afganisztánban szolgál.

- Nahát Amelia, egy amerikai hőshöz mész feleségül?

- Igen, azt hiszem, így van.

- Utálom az ilyen fickókat. Teljesen töketlennek érzem magam miattuk. Mondj róla valami rosszat is, hogy ne érezzem magam ilyen bénának.

- Hát, nem sokat van itthon.

- Biztos nagyon hiányzik.

- Igen, de legalább van időm olvasni.

- Az jó. Ő is szeret olvasni?

- Nem igazán. Nem sok könyvet olvas. Elég fura, nem? Mármint ha olyasvalakivel vagy, akinek teljesen más az érdeklődési köre. Folyton ide lyukadok ki, de igazából az a fontos, hogy jó ember.

- Jól bánik veled? Amelia bólint.

- Ez az, ami számít. Senki sem tökéletes - helyesel A. J.

- Lehet, hogy középiskolás korában kötelezővé tették neki a Moby Dicket.

- Végre megvagy - szúrja le a rákot Amelia. - A feleséged... ő szeretett olvasni?

- Igen. És írni is. De ezen ne rágódj, az olvasást túl nagyra értékelik. Rengeteg jó műsor van a tévében is. Például a True Blood.

- Most csak gúnyolódsz velem.

- Ugyan már! Csak a nyomik olvasnak könyveket.

- Az olyan nyomik, mint mi.

A. J. fizeti a számlát, bár ilyenkor az a szokás, hogy az ügynök állja az ebédet.

- Biztos vagy benne? - kérdezi Amelia.

A férfi azt mondja neki, hogy legközelebb majd ő lesz a soros.

Amelia és A. J. kezet fognak az étterem előtt, és általános szakmai jókívánságokkal búcsúznak. Amelia a komp felé fordul, majd egy röpke pillanattal később inkább a könyvesbolt felé veszi az irányt.

- Hé, A. J. Van valami hősies abban, hogy könyvárus vagy, és hogy örökbe fogadtál egy gyereket.

- Megteszem, ami tőlem telik.

A. J. félig meghajol, majd ráébred arra, hogy ő nem az a fajta ember, aki meg szokott mások előtt hajolni, ezért gyorsan felegyenesedik.

- Köszönöm, Amelia.

- A barátaim csak Amynek hívnak.

Maya még soha nem látta ilyen elfoglaltnak A.J.-t. - Apa, miért van ilyen sok házid? - kérdezi.

- Olyan is van, ami a faktra kell - hangzik a felelet.

- Mi az a fakt?

- Én utánanéznék a helyedben.

Egy egész szezon listáját végigolvasni nagyon sok időbe telik, még akkor is, ha kisebb kiadóról van szó, mint a Knightley. Egy olyan ember számára pedig, aki egy cserfes kisóvodás apja és egy kisüzlet tulajdonosa, egyenesen képtelenség. Miután elolvasta az összes könyvet, A. J. e-mailt ír Ameliának, hogy megossza vele a véleményét. Képtelen magát rávenni arra, hogy írásban is Amynek szólítsa, bár már kapott rá engedélyt. Ha valamit nagyon nem bír magában tartani, akkor telefonon hívja fel. Ha utál egy könyvet, SMS-t ír: Nem nekem való. Ameliát még egy ügyfele sem tüntette ki ennyi figyelemmel.

Más kiadóktól nem kell olvasnod? - válaszol neki Amelia

A. J. sokáig gondolkozik a válaszon. Olyanoktól nem, akiknek annyira kedvelem az ügynökét, mint téged - lenne az első változat, de aztán arra jut, hogy ez túl szemtelen egy olyan lánynak, aki már egy amerikai hős menyasszonya. Újraírja. Azt hiszem, a Knightley ellenállhatatlan listát állított össze.

A. J. olyan sok könyvet rendel a kiadótól, hogy az még Amelia főnökének is szemet szúr.

- Még egy kisüzlet sem kért tőlünk ennyi könyvet. Új a tulaj? - kérdezi.

- Ugyanaz a fickó. De sokat változott az első találkozásunk óta.

- Akkor biztos nagyon elkápráztattad. Nem szokott olyat rendelni, amit nem tud eladni. Harvey idejében közel sem volt annyi megrendelés, mint most.

A. J. végre az utolsó könyvnél jár. Egy kanadai író memoárja az anyaságról, a kézzel készített fényképalbumokról és az írók életéről. A. J. mindig is szerette ezt a szerzőt. A könyve csak 150 oldalas, de A. J.-nek két hétig tart, mire sikerül átverekednie magát rajta. Szinte egy fejezetet sem tudott úgy végigolvasni, hogy ne aludt volna el közben, vagy Maya ne zavarta volna meg. Amikor a végére ér, képtelen rávenni magát arra, hogy megírja Ameliának a gondolatait. Az írás meglehetősen elegáns, és A. J. szerint az üzlet gyakori női vendégeinek tetszene is. A baj természetesen csak az, hogy ha elküldi ezt a választ, akkor végzett a Knightley téli katalógusával, és a nyári listáig nem lesz több indoka arra, hogy kapcsolatba lépjen Ameliával. Kedveli a lányt, és elképzelhetőnek tartja, hogy a katasztrofális első találkozásuk ellenére ő is szimpatikus neki. De... A. J. Fikry nem az a fajta ember, aki úgy gondolja, csak úgy el lehet lopni egy másik férfi menyasszonyát. Nem hisz az „igaziban". Több milliárd ember él a világon, senki sem annyira különleges. Egyébként is alig ismeri Amelia Lomant. Például mi lenne, ha sikerülne megkaparintania, aztán kiderülne, hogy nem illenek össze az ágyban?

Végül Amelia ír neki SMS-t: Hogy állsz vele? Nem tetszett?

Sajnos nem nekem való - válaszol a férfi. - Kíváncsian várom a Knightley nyári listáját. Üdv: A. J.

A válasz hidegzuhanyként éri Ameliát, túl hivatalosnak és elutasítónak találja. Majdnem a telefonhoz nyúl, de aztán meggondolja magát, és SMS-t ír: Addig is igazán megnézhetnéd a TRUE BLOOD-ot. A True Blood a lány kedvenc tévésorozata. Sokat viccelődtek azon, hogy ha A. J. is követné a műsort, akkor biztosan megszeretné a vámpírokat. Amelia mindig is úgy gondolta, hogy sok közös vonás van benne és Sookie Stackhouse-ban.

Majd ha piros hó esik, Amy - írja A. J. - Márciusban találkozunk.

Még négy és fél hónap van hátra márciusig. A. J. biztos abban, hogy akkorra elmúlik ez a kis fellángolás, vagy legalábbis elviselhetőbb szintre csökken.

Még négy és fél hónap van hátra márciusig.

Maya megkérdezi tőle, hogy mi bántja, mire A. J. elmondja neki, hogy azért szomorú, mert sok ideig nem látja viszont a barátját.

- Ameliát? - kérdezi a kislány.

- Hát te meg honnan tudsz róla?

Maya forgatni kezdi a szemét, és A. J. azon tűnődik, mikor és hol tanulta meg ezt az apró gesztust.

Aznap este kerül sor A Rendőrfőnök Ajánlja elnevezésű könyvklubra az üzletben (a téma: Szigorúan bizalmas), és ezt követően A. J. és Lambiase hagyományukhoz híven kibontanak egy üveg bort.

- Azt hiszem, találkoztam valakivel - mondja A. J., miután az első pohár kellőképp ellazította.

- Ez jó hír - felel a rendőrfőnök.

- A baj csak az, hogy valaki másnak a menyasszonya.

- Rossz az időzítés. Már húsz éve vagyok rendőr, ezért nekem elhiheted, hogy majdnem minden rossz dolog a rossz időzítés számlájára írható, és minden jó a jó időzítésnek köszönhető.

- Ez szörnyen leegyszerűsíti a világot.

- Gondold csak végig. Ha nem lopták volna el a Tamerlánt, nem hagytad volna nyitva az ajtódat, és Marian Wallace nem hagyta volna nálad a gyerekét. Az egész a jó időzítés miatt történt így.

- Ez igaz. De Ameliát már négy éve ismerem. Csak egészen pár hónappal ezelőttig észre sem vettem igazán.

- Mert rossz volt az időzítés. Akkor halt meg a feleséged. Utána meg jött Maya.

- Ez nem nagy vigasz.

- De azért jó tudni, hogy még van szíved, nem? Akarod, hogy összehozzalak valakivel?

A. J. rázza a fejét.

- Ne kéresd már magad - erősködik Lambiase. - Mindenkit ismerek a városban.

- Sajnos ez egy nagyon kicsi város.

A rendőrfőnök bemelegítésként az unokatestvérét tukmálja A. J-re. Maria eredetileg sötét haja szőkére van festve, és igencsak kezd lenőni. Túl vékonyra szedte a szemöldökét, szív alakú az arca, és olyan sipító hangja van, mint Michael Jacksonnak. Mélyen dekoltált felső és push-up melltartó van rajta, így a nyaklánca két kicsi, szomorú dombocskán fekszik. A mozzarellás mártogatós végére már kifogynak a beszédtémákból.

- Mi a kedvenc könyved? - próbálja A. J. kilendíteni az estét a holtpontról.

A nő elrágcsálja a mártogatóst, majd a nyakláncát morzsolgatja, mintha rózsafüzér lenne.

- Te most vizsgáztatsz, ugye?

- Nem, itt nincsenek rossz válaszok. Kíváncsi vagyok. A lány beleiszik a borába.

- Vagy azt is elmondhatod, hogy melyik könyv volt a legnagyobb hatással az életedre. Csak próbállak jobban megismerni.

A lány még egyet kortyol.

- Vagy mit olvastál utoljára?

- Amit utoljára olvastam... - Összeráncolja a szemöldökét. - Amit utoljára olvastam, az az étlap volt.

- Én pedig a nyakláncodat olvastam utoljára - felel A. J. - Maria van ráírva.

Ezt követően nagyon barátságos hangulatban folytatják a vacsorát, de A. J. sohasem fogja megtudni, milyen könyveket olvas Maria.

Ezután a könyvesboltban gyakran megforduló Margene szervez neki randit a szomszédjával, egy Rosie nevű, nagy életkedvvel és bicepsszel rendelkező női tűzoltóval. Rosie-nak fekete haja van kék melírcsíkokkal. Szeret nagyokat nevetni. Pirosra festi rövid körmeit, és narancsszínű lángnyelveket rajzol a közepükbe. Egyetemista korában megnyerte a gátfutó bajnokságot, érdekli a sporttörténelem, kiváltképp a sportolók életrajzi írásai.

A harmadik randin épp Jose Canseco Kifacsarva című könyvének egyik drámai jelenetét ecseteli, amikor A. J. félbeszakítja.

- Ugye tudod, hogy az ilyen könyveket más írja meg helyettük?

Rosie azt feleli, hogy tudja, de nem érdekli.

- Ezek a csúcsteljesítményű emberek nagyon el vannak foglalva az edzéssel. Mégis mikor lenne idejük könyvet írni?

- De ezek a könyvek... Azt akarom mondani, hogy alapvetően hazugságok.

Rosie A. J. felé fordítja a fejét, majd kopogtatni kezd tűzszínű körmeivel az asztalon.

- Sznob vagy, tudtad? Egy csomó mindent kihagysz emiatt.

- Igen, ezt már hallottam.

- Az ilyen könyvek az életről szólnak. Sokat gyakorolsz, győzöl, de egy idő után a tested feladja, és akkor vége van.

- Úgy hangzik, mint egy kései Philip Roth regény.

Rosie keresztbe fonja a karját.

- Ezt azért mondod, hogy okosnak tűnj, ugye? De igazából csak azt akarod, hogy a másik hülyén érezze magát.

Aznap este inkább birkóznak, mint szeretkeznek.

- Nem tudom, hogy akarok-e még találkozni veled - mondja Rosie, és elfordul a férfitól.

- Sajnálom, ha az előbb megbántottalak - mondja A. J., miközben felöltözik. - A memoáros dologgal.

Rosie ingatja a fejét.

- Semmi baj. Te már csak ilyen vagy.

A. J. sejti, hogy a nőnek igaza van, ő egy sznob ember, akinek nem való a párkapcsolat. Felneveli a lányát, vezeti az üzletét, elolvassa a könyveit, és ennél több nem is kell, gondolja.

Ismay-nek az a vesszőparipája, hogy Maya táncórákra járjon.

- Nem akarod elhanyagolni, ugye? - kérdezi a keresztanya.

- Persze hogy nem - felel A. J.

- A tánc fontos. Nemcsak fizikailag, hanem közösségileg is. Biztos nem szeretnéd, ha elsatnyulna - győzködi a nő.

- Nem is tudom. Már eleve a gondolat, hogy egy kislány táncra járjon. Egy begyöpösödött hímsovoniszta alak vagyok, ugye?

A. J. nem biztos abban, hogy illene-e Mayához a tánc. Még csak hatéves, de már jobban szeret gondolkozni, mint mozogni; és akár az üzletben, akár a lakásban van, mindig könyvet látni a kezében.

- Nincs is elsatnyulva. Már rendes gyerekkönyveket olvas - tiltakozik A. J.

- Természetesen én se arra gondoltam, hogy szellemileg lenne lemaradva. De úgy látom, mindenki másnál jobban szeret veled lenni, még a saját kortársait is hanyagolja miattad, és ez valószínűleg nem valami egészséges.

- Miért ne lenne az? - csattan fel A. J., és furcsa zsibbadást érez a testében.

- Mert a végén pont olyan lesz, mint te.

- És azzal meg mi bajod?

Ismay olyan szemekkel néz rá, mintha a válasz teljesen egyértelmű lenne.

- Nézd, A. J. Ti ketten jól elvagytok a saját kis világotokban. Te nem is randizol...

- Dehogynem.

- Nem jársz kirándulni...

- Most nem én vagyok a téma - szakítja félbe A. J.

- Ne kötözködj. Te akartad, hogy én legyek a keresztanyja, és én azt mondom, hogy írasd be táncra. Majd én kifizetem, úgyhogy ne ellenkezz tovább.

Alice Islanden egyetlen tánciskola és benne egyetlen, öt-hat éveseknek való óra van. Madame Olenska vezeti a stúdiót, és ő is tanítja a nebulókat. Már a hatvanas éveiben jár, nem túlsúlyos, de mégis lóg a bőre, mintha az évek során összementek volna a csontjai. Képtelenül hosszú ujjait mindig gyűrűkkel aggatja tele. Egyszerre nyűgözi le és rémiszti meg a gyerekeket, és A. J.-re is hasonló benyomást gyakorol. Amikor első alkalommal elviszi Mayát, Madame Olenska ezt mondja neki:

- Mr. Fikry, húsz év óta maga az első férfi, aki beteszi ide a lábát. Használjuk ki ezt az alkalmat, ha már így alakult.

Az orosz akcentus miatt szexuális töltete lesz a kérésnek, de A. J.-t szerencsére csak fizikai munkára fogják be. A karácsonyi előadásra kell összeeszkábálnia és lefestenie egy nagy faládát, hogy úgy nézzen ki, mint egy építőkocka. Ragasztópisztollyal csinál nagy gülüszemeket, csengettyűket és virágokat; csillámporos girlandokból készít bajuszt és csápokat. (Szinte biztos benne, hogy soha nem lesz képes kimosni a körme alá ragadt csillámokat.)

Azon a télen sok időt tölt Madame Olenskánál, és sok mindent megtud róla. Például hogy a leghíresebb diákja a saját lánya, aki a Broadway-n lép fel, és akivel már több mint tíz éve nem beszélt. A tanárnő A. J. felé bök hosszú ujjával, és így figyelmezteti:

- Ne hagyja, hogy magával is ez történjen.

Színpadias mozdulattal néz ki az ablakon, majd lassan visszafordul A. J.-hez.

- Hirdetést fog venni a műsorfüzetben, igen - mondja ellentmondást nem tűrő hangon.

És így lett az Island Books A diótörő, Rudolph és a barátai kizárólagos támogatója. A műsorfüzet hátulján karácsonyi kupon található, melyet a könyvesboltban lehet beváltani. A. J. nem éri be ennyivel, tánccal kapcsolatos könyvekből állít össze egy ajándékcsomagot, melyet kisorsolnak majd a nézők között. A tombolából befolyt összeggel a Boston Ballet-t támogatják.

A kimerült A. J. a tombolás asztal mellől követi nyomon az előadást, és kissé náthásnak érzi magát. Tánctudás szerint követik egymást a csoportok, így Mayáé lép fel elsőként. Egy nagyon lelkes, de nem túlzottan kecsesen mozgó egérnek van beöltözve, nyugtalanul rohangál fel-alá, egérszerűen ráncolja össze az orrát, és ide-oda mozgatja a csillámporos girlandból készített farkát, mellyel A. J. annyit szenvedett. A férfi tudja, hogy Mayából soha nem lesz balett-táncos.

Ismay áll mellette az asztalnál, és zsebkendőt nyújt neki.

- Hideg van - magyarázkodik az apa.

- Hát persze - mondja Ismay.

- Köszönöm, Mr. Fikry. Maga igazán jó ember - mondja Madame Olenska az est végén.

- Talán csak a kislányom a jó.

Az ő kisegere még nem jött ki az öltözőből.

- Igen. De ennyi nem elég. Keressen magának egy jó asszonyt is.

- Szeretem az életemet úgy, ahogy van - mondja A. J.

- Azt hiszi, hogy a gyerek elég lesz, de a gyerek felnő. Azt hiszi, hogy a munka elég lesz, de a munka nem melegíti át a takaró alatt.

A. J. gyanakodni kezd, hogy Madame Olenska már benyakalt egy kis orosz vodkát.

- Kellemes ünnepeket, Madame Olenska.

Hazafelé tartva A. J. a tanárnő szavain gondolkozik. Már majdnem hat éve nincs mellette senki. A gyászt nehéz elviselni, de az egyedüllét soha nem zavarta. És egyébként se akarja, hogy akármilyen testek melegítsék a takaró alatt. Neki Amelia Loman kell az ő nagy szívével és a csapnivaló ruháival együtt. Vagy legalábbis valaki hozzá hasonló.

Esni kezd a hó, és apró pelyhek szállnak Maya egérbajuszára. Szeretné lefényképezni, de esetlennek érezné magát, ha megállna képet készíteni.

- Jól áll neked a bajusz - mondja.

A bajuszt érő dicséreten felbuzdulva Maya sorolni kezdi az apjának, milyen élmények érték az előadás alatt. A. J. azonban nem tud figyelni.

- Maya, tudod te, hány éves vagyok?

- Igen. Huszonkettő.

- Egy kicsit sokkal több.

- Akkor nyolcvankilenc?

- Én...

Négyszer felemeli a két tenyerét, majd egyszer három ujját.

- Negyvenhárom?

- Nagyon ügyes vagy. Negyvenhárom éves vagyok, és az évek során megtanultam, hogy még akkor is jobb szeretni valakit, ha végül elveszíted és bla-bla-bla; és hogy jobb egyedül lenni, mint olyasvalakivel, akit nem is szeretsz igazán. Igazam van?

Maya ünnepélyesen bólint, majdnem leesik az egérfüle.

- De néha már belefáradok abba, hogy ilyesmiken gondolkozzam.

A. J. látja, hogy Maya nem nagyon érti, amit mond neki.

- Nem ázott át a cipőd?

Maya bólint, majd A. J. leguggol, hogy a hátára tudja venni a kislányt.

- Karold át a nyakamat. - Amikor ezzel megvannak, A. J. feláll, és nyögdécselni kezd. - Nehezebb vagy, mint régen.

- Ez meg mi? - kérdezi Maya, miközben apja fülcimpájába csimpaszkodik.

- Régen fülbevalót hordtam.

- Miért? Kalóz voltál?

- Csak fiatal.

- Olyan, mint én?

- Idősebb. Volt egy lány akkoriban.

- Egy utcalány?

- Egy nő. Szerette a Cure-t. Az egy együttes. És azt hitte, jó ötlet lenne, ha kiszúrná a fülemet.

- Volt papagájod? - kérdezi Maya némi gondolkozás után.

- Nem. Barátnőm volt.

- Tudott beszélni a papagáj?

- Nem, mert nem is volt papagájom.

- Mi volt a papagáj neve? - próbálja Maya tőrbe csalni az apját.

- Nem volt papagáj.

- De ha lett volna egy hím papagájod, milyen nevet adtál volna neki?

- Miért gondolod, hogy hím lett volna?

- Ó! - mondja Maya a kezét a szájára tapasztva, de közben elkezd lefelé csúszni.

- Kapaszkodj, különben leesel. Lehet, hogy nőstény lett volna, és akkor Amy lett volna a neve.

- Amy, a papagáj. Tudtam. Hajód is volt? - faggatózik tovább Maya.

- Igen. Tele volt könyvekkel, afféle kutatóbárka volt. Nagyon sokat tanultunk rajta.

- Elrontod a történetet.

- Ez az igazság, Maya. Vannak olyan kalózok, akik gyilkolnak, és vannak olyanok, akik kutatnak. Az apád ez utóbbi csoportba tartozott.

Télen soha nem számított felkapott helynek a könyvesbolt, de ebben az évben különösen zord Alice-en az időjárás. Jegesek az utak, és olykor napokig áll a kompforgalom. Még Daniel Parish is kénytelen otthon maradni. Papírra vet pár sort, kerüli a feleségét, a fennmaradó időt pedig A. J. és Maya társaságában tölti.

A legtöbb nőhöz hasonlóan Maya is szereti Danielt. Amikor az író meglátogatja őket az üzletben, a férfi nem beszél úgy vele, mint egy félnótással, csak azért, mert gyerek. Maya már hatévesen is megérzi, ha lekezelően bánnak vele. Daniel mindig megkérdezi tőle, hogy mit olvas éppen, és mi a véleménye. Ezenkívül bozontos, szőke szemöldöke és olyan hangja van, melyről a kislánynak a damaszt jut az eszébe.

Körülbelül egy héttel szilvesztert követően egy délután Daniel és Maya az üzlet padlóján olvasnak, amikor a kislány odafordul hozzá, és nekiszegezi a kérdést:

- Daniel bácsi, lenne egy kérdésem. Neked soha nem kell dolgozni?

- Most is dolgozom, Maya - válaszol Daniel.

Maya leveszi a szemüvegét, és megtörölgeti a pólójában.

- Nem úgy nézel ki, mint aki dolgozik. Úgy nézel ki, mint aki olvas. Nincs valami hely, ahova menned kell dolgozni? Lambiase rendőr. Apa könyvárus. Te mit csinálsz? - feszegeti tovább a kérdést.

Daniel az ölébe veszi, majd az Island Books helyi szerzőket felvonultató polcához viszi. A. J. a rokoni szálakra való tekintettel Daniel minden könyvéből tart raktáron, bár csak a legelső, Az almafában élő gyerekek érdekli a vásárlókat. Daniel rámutat saját nevére a könyv gerincén.

- Ez én vagyok. Ez a munkám.

Maya teljesen elámul.

- Daniel Parish.Te könyveket írsz. Író vagy - mondja nagy áhítattal. - Ez miről szól?

- Az emberi butaságról. Egy tragikus szerelmi történet.

- Ez elég általános - hangzik Maya véleménye.

- Egy ápolónőről szól, aki egész életében másokról gondoskodott, de autóbaleset éri, és először életében ő lesz az, akiről másoknak kell gondoskodniuk.

- Ez alapján nem szívesen olvasnám el.

- Egy kicsit elcsépelt, mi?

- Neeem - tiltakozik, mert nem akarja megsérteni Daniel érzéseit. - De jobban szeretem a mozgalmasabb történeteket.

- A mozgalmasabbakat? Én is. Jó hírem van, Miss Fikry. Az alatt a sok idő alatt, amit olvasással töltök, egyre többet tanulok arról, hogyan kell jobban írni - magyarázza Daniel.

- Nekem is ilyen munka kell - gondolkozik el Maya.

- Sokan vannak vele így, kicsi lány.

- De hogy kaphatnék ilyen munkát?

- Olvass, ahogy már korábban is mondtam.

- Meglesz - bólint Maya.

- Kell egy jó szék is.

- Az is megvan már.

- Akkor nincs más hátra, mint előre - mondja Daniel, mielőtt leteszi a földre. - A többit majd később megtanítom neked. Nagyon jó társaság vagy, tudod-e?

- Apa is ezt szokta mondani.

- Mert egy okos ember. Szerencsés. És jó. És a gyereke is okos.

A. J. vacsorázni hívja Mayát.

- Velünk tartasz? - kérdezi sógornője férjétől.

- Nekem ahhoz még korán van. Ráadásul dolgoznom kell - kacsint Mayára.

Végre eljön a március. Felenged a fagyos talaj, és minden sártengerré változik. Újra jár a komp, és Daniel Parish is újra a

nyakába veszi a világot. Ügynökök jönnek a városba a nyári ajánlataikkal, és A. J. mindent megtesz, hogy kedves legyen hozzájuk. Nyakkendőt hord, hogy ezzel is jelezze Mayának, „dolgozik", nem pedig „otthon van".

Az Ameliával való találkozót hagyja utoljára, talán mert épp ez az, amit a leginkább vár. Két héttel a megbeszélésük előtt ír neki SMS-t: Jó lesz a Pequod? Vagy szeretnél kipróbálni valami újat?

Ezúttal én állom a Queequegeket - válaszol. - Megnézted már a TRUE BLOOD-ot?

A tél egyáltalán nem kedvezett a társas összejövetelnek, ezért esténként, amikor Maya már elaludt, A. J.-nek alkalma nyílt a sorozat mind a négy évadját megnézni. Egyáltalán nem tartott sok ideig, mire sikerült teljesítenie a feladatot, mert jobban tetszett neki, mint gondolta - olyan volt, mintha Flannery O'Connor déli gótikáját keresztezték volna Az Usher-ház végével vagy a Caligulával. A. J. már régóta készül arra, hogy ha Amelia a városba látogat, lenyűgözi majd azzal, hogy mennyi mindent tud a True Bloodiól.

Derítsd ki, ha itt leszel - írja, de nem nyomja meg a Küldés gombot, mert túl provokatívnak találja a szöveget. Nem tudja, mikorra tervezték az esküvőt, Amelia mostanra akár már házas asszony is lehet. Jövő hét csütörtökön találkozunk - marad a biztonságos válasznál.

Szerdán idegen számról hívják, Brett Brewer, az amerikai hős keresi, akinek olyan hangja van, mint Billnek a True Bloodból. A. J.-nek gyanús a déli akcentus, de egy amerikai hős csak nem vetemedne arra, hogy megjátssza magát mások előtt.

- Mr. Fikry, Brett Brewer vagyok, és Amelia nevében telefonálok. Ameliát baleset érte, ezért engem kért meg, hogy szóljak, át kell tenniük a találkozó időpontját.

- Remélem, semmi komoly - mondja, és közben meg kell lazítania a nyakkendőjét.

- Hiába mondom neki mindig, hogy ne hordjon sárcipőt. Az csak esőben jó, de a jégen elég veszélyes... Megcsúszott az egyik lépcsőfokon itt, Providence-ben, és eltörte a bokáját. Mondtam neki, hogy egyszer így fog járni. Épp most műtik. Szóval semmi komoly, de egy jó ideig ágyhoz lesz kötve.

- Adja át a menyasszonyának, hogy jobbulást kívánok, jó? - kéri A. J.

Semmi válasz. A. J. azon gondolkozik, hogy megszakadt-e a vonal.

- Átadom - szólal meg végre Brett Brewer, mielőtt leteszi a telefont.

A. J. megkönnyebbül, hogy Ameliának nincs nagyobb baja, de csalódott, amiért nem tud eljönni hozzá (és mert az amerikai hős továbbra is kétségtelenül a képben van).

Azon morfondírozik, hogy virágot vagy könyvet küld neki, de végül az SMS mellett dönt. Próbál valami idézetet keresni a True Bloodból, ami meg fogja nevettetni a lányt. Amikor beírja a Google-be a keresőszavakat, szinte csak szexuális jellegű találatokat kap. Végül ezt írja: Sajnálom, hogy megsérültél. Már nagyon kíváncsi lettem volna a Knightley nyári listájára. Remélem, hamarosan tudunk találkozni. És nehezemre esik leírni, de Jason Stackhouse-nak vámpírvért adni olyan, mint nyalókát egy cukorbetegnek."

Amelia hat órával később ír vissza: MEGNÉZTED!!!

A. J.: Igen.

Amelia: Telefonon vagy Skype-on is megbeszélhetjük a listát.

A. J.: Mi az a Skype?

Amelia: Mindent én tanítsak meg neked?

Amelia elmagyarázza neki, mi az a Skype, majd a telefon helyett e mellett teszik le a voksukat.

A. J. már annak is örül, hogy képernyőn keresztül láthatja a lányt. Miközben Amelia a könyvekről beszél, A. J. azon kapja

magát, hogy egyáltalán nem tud odafigyelni. Teljesen elvarázsolják a háttérben lévő ameliás tárgyak: a kókadó napraforgókkal teli befőttesüveg; a Vassaron szerzett oklevél (legalábbis szerinte onnan való); egy Hermione Granger bólogatós baba; egy bekeretezett kép a kis Ameliáról és valószínűleg a szüleiről; egy pöttyös kendőbe bugyolált lámpa; egy Keith Haringot ábrázoló tűzőgép; egy régi kiadású könyv, melynek A. J. nem tudja elolvasni a címét; egy csillámporos körömlakk; egy felhúzható játékhomár; műanyag vámpírfogak; egy megbontatlan, jó minőségű pezsgő; egy...

- A. J. - zavarja meg Amelia a bámészkodásban. - Figyelsz rám egyáltalán?

- Igen, hogyne. Épp...-A cuccaidat bámultam?- Csak szokatlan nekem a skype-olás. Lehet ezt egyáltalán igeként használni?

- Nem hiszem, hogy született ezzel kapcsolatban nyelvhelyességi határozat, de szerintem lehet. Ahogy az előbb mondtam, a Knightley nyári listáján nem egy, hanem két novelláskötet is szerepel.

Amelia a két kötetről kezd beszélni, A. J. pedig folytatja a leskelődést. Vajon mi lehet az a könyv? Véknyabb, mint egy Biblia vagy egy szótár. Közelebb hajol a monitorhoz, de képtelenség kibetűzni a kopott, aranyszínű feliratot a videohíváson keresztül. A férfit bosszantja, hogy nem tud ráközelíteni a képre, vagy más szögből megnézni azt. Amelia elhallgat. Bizonyára A J.-nek kellene most válaszolnia valamire.

- Igen, már alig várom, hogy elolvassam őket.

- Nagyszerű. Ma vagy holnap feladom neked postán. Nos, az őszi listáig ennyi lenne.

- Remélem, akkor személyesen is el tudsz jönni.

- Úgy lesz. Biztosan úgy lesz.

- Mi az a könyv? - kérdezi A. J.

- Milyen könyv?

- Az a régi, a lámpának támasztva, a mögötted lévő asztalon.

- Szeretnéd tudni, mi? Az a kedvencem. Ezt kaptam apától a diplomaosztómra.

- De mi az?

- Ha egyszer Providence-ben jársz, megmutatom.

A. J. a lányra néz. Ez akár burkolt célzás is lehetett, bár Amelia fel sem nézett a jegyzeteiből, miközben ezt mondta. De mégis...

- Brett Brewer rendes fickónak tűnt.

- Micsoda?

- Amikor felhívott, hogy elmondja, megsérültél, és nem tudsz jönni - magyarázza A. J.

- Tényleg.

- Olyan hangja volt, mint Billnek a True Bloodból.

- Nézzenek csak oda, milyen lazán dobálózol a True Blooddal - nevet fel Amelia. - Megmondom majd neki, amikor legközelebb látjuk egymást.

- Egyébként mikor lesz az esküvő? Vagy már megvolt?

- Ami azt illeti, az le lett fújva - mondja Amelia a férfi szemébe nézve.

- Sajnálom.

- Régen történt, még karácsony körül.

- Ő hívott fel, ezért azt hittem, hogy...

- Nálam húzta meg magát pár napig. Jó viszonyban szoktam maradni a volt barátokkal. Én már csak ilyen vagyok.

A. J. tudja, hogy nem illik tovább firtatni a dolgot, de nem képes megálljt parancsolni magának.

- Mi történt?

- Brett nagyszerű pasas, de az a szomorú igazság, hogy nem sok közös volt bennünk.

- A közös érdeklődés fontos tényező - mondja A. J.

Amelia telefonja megcsörren.

- Az anyám. Fel kell vennem. Akkor pár hónap és találkozunk, oké?

A. J. bólint. Megszűnik a videokapcsolat, és Amelia neve mellett már csak ez olvasható: Nincs a gépnél.

Megnyitja a böngészőt, és a következő kifejezésre keres rá a Google-ben: „érdekes látnivalók családoknak a Rhode Island-i Providence közelében". A keresés nem sok használható találatot eredményez: gyerekmúzeum, babamúzeum, világítótorony és egyéb olyan dolgok, melyekért érdemesebb lenne Bostonba látogatni. A. J. végül a portsmouthi Zöld Állatok Műkertje mellett dönt. Régebben olvastak egy olyan képeskönyvet Mayával, melyben állat alakúra nyírt bokrok voltak, és a kislány nagyon érdekesnek találta őket. Ráadásul nem árt, ha néha kimozdulnak a szigetről. Megmutatja Mayának az állatokat, aztán beugranak Providence-be, hogy meglátogassák ágyban fekvő barátjukat.

- Maya, mit szólnál hozzá, ha megnéznénk egy óriási, elefánt formájú bokrot?

- Olyan fura a hangod.

- Azzal most ne foglalkozz. Emlékszel arra a könyvre, amiben a műkert volt?

- Arra gondolsz, amit kiskoromban olvastunk?

- Igen. Találtam egy helyet, ahol ilyen állatok vannak. Egyébként is el kell mennem Providence-be meglátogatni az egyik barátomat, és arra gondoltam, megnézhetnénk ezt a kertet, ha már arra járunk.

Előveszi a számítógépet, és megmutatja neki a bokorállatokat felvonultató honlapot.

- Jól van - egyezik bele Maya. - Szeretném megnézni.

A kislány észreveszi, hogy a honlap szerint nem Providence-ben, hanem Portsmouthban van a kert.

- Portsmouth és Providence elég közel vannak egymáshoz. Rhode Island az ország legkisebb állama - magyarázza A. J.

Végül kiderül, hogy Portsmouth és Providence még sincs olyan közel egymáshoz. Busszal is mehetnének, de kocsival a legegyszerűbb. Mivel A. J.-nek nincs jogosítványa, felhívja Lambiase-t, hogy tartson velük.

- Így odavan a gyerek a bokorállatokért? - kérdezi Lambiase.

- Bolondul értük.

- Ha engem kérdezel, elég furcsa, hogy egy gyereket érdekelnek az ilyesmik.

- Elvégre ő egy furcsa gyerek.

- De biztos, hogy a tél közepén kell körbesétálunk azt a kertet?

- Már mindjárt itt a tavasz. Ráadásul Mayát most érdeklik a bokorállatok. Ki tudja, lehet, nyárra már el is felejti őket.

- Az már igaz, a gyerekek gyorsan változnak - helyesel Lambiase.

- Nézd, nem kell jönnöd, ha nem szeretnél.

- De megyek. Ki ne szeretne látni egy hatalmas, zöld elefántot? Csak néha az van, hogy elmész kirándulni, és a végén kiderül, hogy ez egy teljesen más jellegű utazás. Tudod, mire célzok, ugye? Szeretném tudni, hogy ez milyen kiruccanás lesz. A műkertet fogjuk megnézni vagy valaki mást? Mondjuk azt a lányt, az ismerősödet?

A. J. nagy levegőt vesz.

- Igen, megfordult a fejemben, hogy akár Ameliát is meglátogathatnám.

A. J. másnap SMS-t ír Ameliának: Nem is mondtam, de Mayával Rhode Islandbe megyünk a következő hétvégén. Ne add fel postán a könyveket, mert akár el is hozhatnám őket.

Amelia: Nincsenek nálam, New Yorkból küldik őket.

Ennyit a nem kellőképp átgondolt tervről - gondolja A. J.

Pár perccel később Amelia újabb SMS-t küld neki: Egyébként mit kerestek ti Rhode Islandben?

A. J.: Megnézzük a portsmouthi műkertet. Maya imádja az ilyeneket! Csak egy kicsit hozza zavarba a felkiáltójel.

Amelia: Nem is tudtam, hogy van itt olyan. Jó lenne, ha veletek mehetnék, de még mindig nem tudok járni.

A. J. pár percet vár a válasszal: Nem vagy híján a látogatóknak? Beugorhatunk.

Amelia nem ír vissza azonnal. A. J. ezt úgy értelmezi, hogy épp annyi látogatója van, amennyi kell.

Másnap érkezik a válasz: Persze, örülnék neki. Ne egyetek. Csinálok nektek kaját.

- Ha lábujjhegyre állsz, és átnézel a falon, akkor egy kicsit látszanak - próbálja menteni A. J. a helyzetet. - Ott vannak, egy kicsit hátrébb.

Reggel hét órakor indultak Alice-ről, komppal mentek Hyannisba, majd két órán keresztül ültek a kocsiban, hogy Portsmouthba érjenek, ahol kiderült, hogy a Zöld Állatok Műkertje novembertől májusig nem fogad látogatókat.

A. J. se a lánya, se Lambiase szemébe nem mer nézni. Mínusz két fok van, de annyira szégyelli magát, hogy nem is érzi a hideget.

Maya felágaskodik, ám ez sem segít rajta, ezért ugrándozni kezd.

- Semmit se látok - panaszolja.

- Gyere, majd én felemellek - segédkezik Lambiase, és a vállára ülteti a kislányt.

- Lehet, hogy most már látok valamit - jegyzi meg Maya bizonytalanul. - Nem, semmit se látok. Mind le van takarva.

Legörbül a szája, és elkeseredett szemekkel néz az apjára. A. J. úgy érzi, ennél többet már nem tud elviselni, de Maya hirtelen széles mosollyal fordul felé.

- De tudod, mit apa? El tudom képzelni, hogyan nézhet ki az elefánt a fólia alatt. És a tigrist is! Az egyszarvút is!

Bólogat, mintha csak azt mondaná: Biztosan azért hoztál ide a tél közepén, hogy fejlesszük a képzelőerőmet.

- Nagyon ügyes vagy, Maya.

A. J. szerint ő a legrosszabb szülő az egész világon, de úgy tűnik, Maya újra megbízik benne.

- Nézd, Lambiase! Az unikornis didereg. Biztos örül, hogy be van takarva. Látod, Lambiase?

A. J. a biztonsági őr bódéjához megy, ahol együttérzően fogadják.

- Gyakran megesik.

- Gondolja, hogy egész életére megnyomorítottam a lányomat?

- Biztosan. De kétlem, hogy azzal, ami ma történt. Egy gyerek sem lett még megátalkodott gazember amiatt, hogy nem látta a bokorállatokat.

- Még akkor sem, ha az apjuk eredeti célja az volt, hogy meglátogathasson egy nagyon szexi lányt Providence-ben?

- Ha javasolhatom, nézzék meg az egyik viktoriánus épületet a birtokon. A gyerekek imádni szokták - mondja az őr, és A. J. eredeti kérdését szó nélkül hagyja.

- Tényleg?

- Persze, legalábbis néhány. Miért ne néznék meg? Lehet, hogy az ön gyereke is a kevesek közé tartozik.

A kúria előtti szökőkútról a Mrs. Basil E. Frankweiler összekuszált iratai című könyv jut Maya eszébe. Lambiase nem hallott róla.

- Ó, Lambiase, pedig neked is el kell olvasnod. Nagyon fog tetszeni. Egy lányról szól, aki az öccsével együtt elszökik otthonról...

- Ez nem tréfadolog - szakítja félbe Lambiase morcosan. - Rendőr vagyok, ezért nekem elhiheted, hogy nem jó a gyerekeknek az utcán.

- New Yorkba mennek, egy nagy múzeumba, és ott bújnak el. Ez egy... - folytatná Maya.

- Ez egy bűncselekmény. Birtokháborítás. Lehet, hogy még betörés is - háborodik fel a rendőr.

- Lambiase. Te nem érted a lényegét.

A kúria drága éttermében ebédelnek, majd Providence-be mennek, hogy elfoglalják a szállodai szobájukat.

- Arra gondoltam, hogy amíg te meglátogatod Ameliát, elviszem a kölyköt a városi gyerekmúzeumba. Meg szeretném mutatni neki, miért nem célszerű múzeumokban bujkálni - ajánlja fel Lambiase. - Egy 9/11 utáni világban legalábbis.

- Nem muszáj.

Igazából A. J. magával akarta vinni Mayát is, hogy ne legyen olyan világos, miért látogatja meg Ameliát. (Igen, képes lett volna szeretett kislányát lökhárítónak használni.)

- Ne legyen lelkiismeret-furdalásod. Azért vannak a keresztapák, hogy segítsenek.

A. J. nem sokkal öt óra előtt ér Amelia házához. Hozott neki egy Island Books szatyrot tele Charlaine Harris-regényekkel, egy üveg jó minőségű vörösbort és egy csokor napraforgót. Miután megnyomja a csengőt, a verandán lévő hintaágy párnái alá rejti a virágcsokrot, mert nem akarja, hogy túl egyértelműek legyenek a szándékai. Amelia egy kerekes kiskocsira támaszkodva nyit neki ajtót. Rózsaszín gipsz van a lábán, melyen annyi aláírás díszeleg, mint a legnépszerűbb középiskolás évkönyvében. Csinos tengerészkék miniruhába öltözött, és egy mintás, piros sál van lazán a nyakába kötve. Úgy néz ki, mint egy stewardess.

- Maya hol van? - kérdezi.

- A barátom, Lambiase elvitte a providence-i gyerekmúzeumba.

- Ez nem egy randi, ugye? - biccenti félre a fejét Amelia.

A. J. próbálja elmagyarázni, hogy zárva volt a díszkert. Hihetetlenül gyengének tűnik ez a kifogás, ezért félúton majdnem elhajítja a táskát, hogy futásnak eredjen.

- Csak húzlak - nyugtatja meg Amelia. - Gyere be.

A. J.-t rendetlenség és tisztaság fogadja a házban. Ameliának van egy lila bársonyhuzatos kanapéja, egy kisebb zongorája, egy tizenkét férőhelyes ebédlőasztala, sok képe a barátairól és a családjáról, néhány különböző állapotban lévő szobanövénye, egy félszemű cirmos macskája, akit Puddleglumnak hív, és természetesen rengeteg könyve mindenhol. Az egész házban érezni lehet a készülő vacsora illatát: lasagne és fokhagymás kenyér lesz. A. J. leveszi a csizmáját, hogy ne sározza össze a padlót.

- Látszik, hogy ez a te otthonod.

- Rendetlen és összevissza - mondja a lány.

- Sokszínű és elbűvölő.

A. J. megköszörüli a torkát, és próbálja nem elviselhetetlenül nyálasnak érezni magát.

Már befejezték a vacsorát, és a második üveg bornál járnak, amikor A. J. összeszedi minden bátorságát, és megkérdezi, mi történt Brett Brewerrel.

- Elmondom az igazat, de nem akarom, hogy félreértsd - mondja Amelia egy félmosoly kíséretében.

- Nem fogom, ígérem.

Amelia megissza az utolsó korty bort is.

- Múlt ősszel, amikor annyit leveleztünk... Nézd, nem akarom, hogy azt hidd, hogy miattad szakítottam vele, mert nem így volt. Azért szakítottam vele, mert miközben veled beszélgettem, rájöttem, milyen fontos az, hogy ugyanazok a dolgok érdekeljenek két embert, meg hogy ugyanazok legyenek a szenvedélyeik. Lehet, hogy butaságnak hangzik.

- Nem.

- Olyan gonosz voltál, amikor először találkoztunk. Még mindig nem tudtam neked megbocsátani - mondja összehúzott szemöldökkel.

- Pedig reméltem, hogy már sikerült.

- Hát nem. Nehezen felejtek, A. J.

- Szörnyen viselkedtem. Mentségemre legyen mondva, hogy nagyon nehéz időkön mentem keresztül.

A. J. áthajol az asztal fölött, és elsimít egy szőke, göndör fürtöt a lány arcából.

- Amikor először megláttalak, arra gondoltam, hogy úgy nézel ki, mint egy pitypang.

- Nem bírok a hajammal - igazgatja idegesen a tincseit.

- A pitypang a kedvenc virágom.

- Igazából szerintem az gyomnövény.

- Elképesztő vagy, ugye tudod?

- Az iskolában Nagy Madárnak hívtak a Szezám utca miatt.

- Sajnálom.

- Vannak ennél rosszabb csúfnevek is. Beszéltem rólad az anyámnak. Azt mondta, hogy inkább ne kezdjek veled, A. J.

- Megértem. De sajnálom, mert nagyon kedvellek. Amelia felsóhajt, és elkezdi leszedni az asztalt. A. J. feláll.

- Hagyd, kérlek, majd én. Neked ülnöd kellene.

A. J. összeszedi a tányérokat, és a mosogatógépbe rakja őket.

- Szeretnéd látni azt a könyvet?

- Melyik könyvet? - kérdezi A. J., miközben beáztatja a lasagnés tálat.

- Azt, amelyiket a dolgozószobámban láttál. Hát nem azért jöttél?

Amelia feltápászkodik, és a kerekes kocsi helyett mankót vesz a kezébe.

- Egyébként a dolgozószobába csak a hálón keresztül lehet eljutni.

A. J. bólint. Gyorsan átnyargal a hálószobán, hogy ne tűnjön úgy, mintha abban reménykedne, nem kell továbbmennie. Amikor átlépné a dolgozószoba küszöbét, Amelia leül az ágyra.

- Várj. Majd holnap megmutatom a könyvet. A kezével int, hogy A. J. üljön le mellé.

- Fáj a bokám, szóval ne haragudj, hogy most nem tudlak olyan finom módszerekkel elcsábítani, ahogy kellene.

A. J. próbál könnyedén visszasétálni Amelia mellé, de A. J. soha nem viselkedett még könnyedén.

Miután Amelia elaludt, lábujjhegyen oson át a másik szobába. A könyv még mindig a lámpának van döntve, mint aznap, amikor a számítógépen keresztül beszéltek. Olyan kopott a borítója, hogy most sem tudja elolvasni a címét, ezért kinyitja. Az első oldalon a következő áll: Flannery O'Connor - Alig akad ma jó ember és más novellák.

„Drága Amy! Anyád azt mondta, ez a kedvenc íród. Remélem, nem bánod, hogy elolvastam a címadó történetet. Egy kicsit sötét nekem, de nagyon élveztem. Boldog diplomaosztót! Nagyon büszke vagyok rád. Sok szeretettel: Apa"

A. J. bezárja a könyvet, és visszateszi a lámpa mellé.

Üzenetet hagy a lánynak: „Drága Amelia! Nem hiszem, hogy kibírnám, ha őszig várnál azzal, hogy Alice Islandre gyere a Knightley listájával. Ölel: A. J. F.

Smiley Jim híres békája

1865/MARK TWAIN

Az első posztmodernista történetek közé tartozik. Egy megrögzött szerencsejátékosról és az ő betanított békájáról szól. Nem olyan érdekes a cselekménye, de érdemes elolvasni, mert látszik rajta, Twain mennyire élvezi, hogy ő irányíthatja a történéseket. (Ha tőle olvasok, gyakran van olyan érzésem, hogy ő jobban szórakozik közben, mint én.)

A „híres békáról" mindig az jut eszembe, amikor Leon Friedman eljött a városba. Emlékszel rá, Maya? Ha nem, kérd meg Amyt, hogy egy nap mesélje el neked.

Már az ajtóból látom, ahogy Amyvel a régi lila kanapén ültök. Te Toni Morrisontól a Salamon-éneket, Amy pedig Olive Kitteridge-től az Elizabeth Stroutot olvassa. Közöttetek fekszik a cirmos Puddleglum, én pedig boldogabb vagyok, mint valaha.

-A.J.F.

Azon a tavaszon Amelia lapos talpú cipőkre cseréli a kalucsniját, és azon kapja magát, hogy jóval többször jár üzleti ügyben az Island Booksban, mint amennyit az ügyfél a szó szoros értelmében igényelne. Ha a főnöke észre is veszi ezt, nem teszi szóvá. A kiadóipar még mindig az úriemberek és úrinők világa, és A. J. Fikry egyébként is hihetetlenül sok könyvet rendel a Knightley-tól, majdnem az összes többi könyvesboltot megelőzi a térségben. A főnököt nem érdekli, hogy a szerelemnek, a kereskedelem fellendülésének vagy a kettőnek egyszerre köszönheti-e a számok megugrását.

- Talán felvethetnéd Mr. Fikrynek, hogy tegyen ki az üzlete elé egy asztalt, tele Knightley Press-es könyvekkel - tanácsolja a főnöke.

A. J. megcsókolja Ameliát, mielőtt a lány visszamenne Hyannisba a komppal.

- Nem ingázhatsz mindig egy szigetről. Túl sokat kell utaznod a munkahelyedre.

Amelia hátralép, majd ránevet.

- Ebben egyetértünk, de így akarod tudtomra adni, hogy szeretnéd, ha Alice-re költöznék?

- Nem, én csak... Jót akarok neked. Nem lenne ésszerű ideköltöznöd. Csak ezt akartam mondani.

- Nem, tényleg nem lenne az.

Amelia szívet karcol A. J. mellkasára neonrózsaszín körmével.

- Ez meg milyen szín?

- Rózsaszín napszemüveg.

Megszólal a hajókürt, és Amelia a fedélzetre lép. Később, még azon a tavaszon, a buszra várva A. J. a következőket mondja Ameliának:

- Van három hónap az évben, amikor el sem lehet jutni Alice-re.

- Egyszerűbb lett volna, ha Afganisztánba ingázom. Egyébként érdekes, hogy ezt épp a buszállomáson hozod fel.

- Próbálok egészen a legutolsó pillanatig nem gondolni rá.

- Ez is egy stratégia.

- Ezzel arra célzói, hogy szerinted nem a legjobb.

A. J. megragadja a lány nagy, de formás kezét. A zongoristáknak és a szobrászoknak van ilyen kezük.

- Olyan kezed van, mint egy művésznek. Amelia forgatja a szemeit.

- Az eszem pedig egy könyvügynöké.

A körmei most a sötétlila egyik árnyalatában pompáznak.

- És ez most milyen szín?

- Bánatos utazó. Ha már itt tartunk, mit szólnál ahhoz, ha Maya körmét is kifesteném, amikor legközelebb Alice-en járok? Folyton ezzel nyüstöl.

Amelia elviszi Mayát a drogériába, és megengedi neki, hogy olyan színt válasszon, amilyet csak szeretne.

- Te hogy szoktad eldönteni? - kérdezi Maya.

- Néha megkérdezem magamtól, hogyan érzem magam. Néha pedig azt, hogy hogyan szeretném magam érezni.

Maya hosszasan tanulmányozza a kis üvegekkel teli sorokat. Először egy pirosat választ, de később visszateszi. Végül egy gyöngyházfényű szürkét vesz le a polcról.

- Óh, nagyon szép. És most jön a legjobb rész. Minden színnek van egy neve - avatja be Amelia. - Fordítsd meg az üveget.

- Címe van, mint a könyveknek! Gyöngyös ébredés. A tiédnek mi a neve?

- Csak könnyedén - árulja el világoskék színű lakkja nevét.

A hétvégén Maya is elkíséri A. J.-t a kikötőbe. Átöleli Ameliát, és nem akarja elengedni.

- Én sem akarom - mondja neki Amelia.

- Akkor miért kell mégis elmenned?

- Mert nem itt lakom.

- Miért nem laksz itt?

- Mert máshol van a munkahelyem.

- Dolgozhatnál a könyvesboltban is.

- Nem lehet. Az apád valószínűleg kinyírna. Ráadásul szeretem a munkámat.

Amelia A. J.-re néz, aki úgy tesz, mintha teljesen el lenne foglalva a telefonja nézegetésével. Megszólal a hajókürt.

- Köszönj el Amytől - szólal meg A. J. Amelia már a kompról felhívja a férfit.

- Én nem költözhetek el Providence-ből, te pedig nem hagyhatod el a szigetet. Sehogy sem lehet megoldást találni erre a helyzetre.

- Tudom. Ma milyen szín volt rajtad?

- Csak lazán.

- Volt valami oka?

- Nem.

Azon a tavaszon Amelia anyja nem tudja magában tartani a véleményét.

- Ez nem tisztességes veled szemben. Harminchat éves vagy, és nem leszel már fiatalabb. Ha tényleg akarsz gyereket, nem pazarolhatsz több időt egy lehetetlen kapcsolatra, Amy.

Ismay is úgy érzi, el kell beszélgetnie a sógorával.

- Nem tesz jót Mayának, hogy ez az Amelia ilyen nagy szerepet játszik az életedben. Kivéve, ha nagyon komolyan gondolod ezt a kapcsolatot.

Daniel a következőképp vélekedik:

- Egy nő miatt se változtass az életeden.

A júniusi szép idő minden ellenérvet feledtet A. J.-vel és Ameliával. A lány két hétig marad a szigeten az őszi lista ürügyén. Kék csíkos fehér rövidnadrágot és műszázszorszépekkel díszített tangapapucsot hord.

- Ezen a nyáron valószínűleg nem sokat fogunk találkozni. Utaznom kell a munka miatt, az anyám pedig Providence-be jön augusztusban.

- Én is meglátogathatnálak.

- Ne, nagyon keveset leszek otthon, kivéve nyár végén, de az anyám rémes első benyomást kelt.

A. J. naptejet ken a lány izmos hátára, és a selymes bőrnek simogatása közben biztos abban, hogy nem képes nélküle létezni. Ki kell találnia valamit, amivel a szigetre tudja csalogatni.

Amint Amelia hazaér Providence-be, A. J. Skype-on hívja.

- Támadt egy ötletem. Meg kellene hívnunk Leon Friedmant egy dedikálásra augusztusban, amikor még a városban vannak a turisták.

- Utálod a turistákat.

Nem egyszer hallotta már A. J.-t panaszkodni Alice ideiglenes lakóira, akik fagylalttal a kezükben térnek be az üzletbe, és nem szólnak rá a gyerekeikre, hogy ne fogdossanak össze mindent. A színházfesztivál látogatói is idegesítik a túl hangos nevetésükkel, és rühelli azokat, akik úgy gondolják, hogy ha hetente egyszer megmártóznak a tengerben, akkor mindent megtettek a személyes higiéniájukért.

- Ez nem igaz. Szeretem őket szidni, és sok könyvet adok el nekik. Ráadásul Nic mindig azt mondta, hogy a közhiedelemmel ellentétben augusztusban a legjobb író-olvasó találkozót tartani. Az emberek akkorra már elunják magukat, és minden eseményre harapnak, akár még egy felolvasásra is.

- Felolvasás. Te jó ég, micsoda alantas formája a szórakozásnak.

- A True Bloodhoz képest biztosan.

Amelia elengedi a füle mellett az utolsó mondatot.

- Ami azt illeti, én imádom a felolvasásokat.

Amikor az első könyvkiadójánál dolgozott, a barátja elrángatta egy Alice McDermott közönségtalálkozóra a 92. utcába. Amelia egészen addig azt hitte, nem tetszik neki Az elbűvölő Billy, de amikor az írónő felolvasott belőle pár részt - és ahogy közben a kezével gesztikulált, és nagyobb hangsúlyt adott egyes szavaknak -, ráébredt, hogy csak most értette meg a lényegét. Amikor hazafelé tartottak a metrón, a barátja bocsánatot kért tőle.

- Sajnálom, ez elég béna volt.

Amelia egy héttel később szakított vele. Folyton arra gondol, hogy milyen fiatal volt még akkor, és milyen elképesztően magasra tette a lécet.

- Jól van. Megmondom majd, kit kell keresned a kiadónál.

- Te is eljössz, ugye?

- Megpróbálok, de az anyám nálam lesz akkor, ezért...

- Hozd el! Szeretném, ha bemutatnál neki.

- Ezt csak azért mondod, mert még nem találkoztál vele.

- Amelia, kedvesem, el kell jönnöd. Tálcán kínálom neked Leon Friedmant.

- Szerintem soha nem mondtam olyat, hogy szeretnék vele találkozni.

Milyen jó is ez a videotelefonálás, gondolja A. J., mert látja, hogy Amelia mosolyog.

Hétfő reggel A. J. első dolga az, hogy felhívja Leon Friedman kapcsolattartóját a Knightley-nál. Egy 26 éves pályakezdő nőhöz van szerencséje, de már meg sem lepődik. A nőnek meg kell keresnie a Google-ben, hogy ki az a Leon Friedman, mert fejből nem emlékszik a könyvére.

- Nahát, ön az első, aki közönségtalálkozót szeretne a Késői virágzás miatt.

- Ez az üzlet egyik kedvence. Sokat adtunk már el belőle.

- Lehet, hogy ön az egyetlen, aki valaha is meg akarta hívni Leon Friedmant egy felolvasásra. Komolyan mondom. Bár nem vagyok benne biztos. - A kis hölgy elhallgat. - Beszélnem kell a szerkesztőjével, hogy egyáltalán vállal-e ilyesmit. Még soha nem találkoztam az íróval, de itt van előttem a fényképe, és... egy matuzsálem. Később visszahívom önt.

- Feltételezhetően nem annyira matuzsálem, hogy ne tudna utazni. Augusztus végére szeretném meghívni, amikor még itt vannak a turisták. Akkor több könyvet tudunk eladni.

Egy héttel később hívják a hírrel, hogy Leon Friedman még életben van, és elfogadja az Island Books nyár végi meghívását.

A. J. évek óta nem látott vendégül egy írót sem. Ennek az volt az oka, hogy nem elég jó a szervezőkészsége. Legutoljára akkor járt náluk szerző, amikor még Nic élt, ő bonyolította le az egész eseményt. A. J. próbálja felidézni, hogyan csinálta.

Könyveket rendel, Leon Friedman ráncos arcával plakátolja ki az üzletet, a közösségi médiumokban is népszerűsíti az eseményt, és arra kéri a barátait és alkalmazottait, hogy hasonlóképp járjanak el. Ennek ellenére úgy érzi, nem tesz meg mindent. Nic könyvpartijainál mindig volt még valami, ami elcsalogatta az embereket. Neki is elő kell rukkolnia egy jó ötlettel. Leon Friedman ÖREG, a könyve pedig megbukott. Egyik tényre sem lehet alapozni egy partit. A történet romantikus, de hihetetlenül lehangoló. A. J. Lambiase-hez fordul tanácsért, aki azt mondja neki, hogy rendeljen fagyasztott rákot. A. J. rájön, hogy a barátja ezenkívül semmilyen más tanácsot nem tud adni, ha partikról van szó.

- Hé, ha már úgyis elkezdtél szervezkedni, nagyon szeretnék találkozni Jeffery Deaverrel. Az őrsön mindenki rajong érte.

A. J. ezután Danielt hívja fel.

- Egy jó könyvpartihoz semmi más nem kell, csak elég pia - hangzik a biztos recept.

- Add Ismay-t - kéri A. J.

- Nem valami irodalmi vagy sziporkázó ötlet, de mi lenne, ha kerti partit rendeznél? Késői virágzás. Virágzás, vágod?

- Igen.

- Mindenki virágmintás kalapban jön. Megkéred az írót, hogy válassza ki a legszebb kalapot, vagy valami ilyesmi. Ettől majd feloldódik a hangulat, és talán eljönne az a sok nő, akit ismersz az üzletből, már csak azért is, hogy lefényképezzék egymást béna kalapban.

- Ez borzasztóan hangzik - mondja A. J., miután fontolóra vette a javaslatot.

- Csak egy ötlet volt.

- De ahogy jobban elgondolkozom rajta, a szó jó értelmében borzasztó.

- Köszönöm a bókot. Amelia is jön?

- Nagyon remélem. Miatta csinálom ezt az átkozott partit.

Júliusban A. J. és Maya ellátogatnak Alice Island egyetlen igazi ékszerüzletébe. A. J. egy egyszerű foglalatú antik gyűrűre mutat, kővel a közepén.

- Túl hétköznapi - vélekedik Maya, és egy óriási sárga gyémánttal díszített gyűrű tetszik meg neki. Kiderül, hogy ez körülbelül annyiba kerülne, mint a Tamerlán első kiadású, jó állapotban lévő példánya.

Egy 60-as éveket idéző gyémántgyűrűben állapodnak meg, melynek virágszirmok adják a foglalatát.

- Olyan, mint egy százszorszép. Amy szereti a virágokat és a vidám dolgokat.

A. J. egy kicsit giccsesnek találja a gyűrűt, de tudja, hogy a lányának igaza van, Amelia is ezt választaná, mert ettől vidám lesz. Ha mégsem így lenne, legalább menni fog a tangapapucsához.

Amikor visszafelé sétálnak a könyvesbolt felé, A. J. próbálja felkészíteni Mayát arra, hogy Amelia akár vissza is utasíthatja őt.

- Akkor is a barátunk marad, ha nemet mond.

Maya bólint egyet. Majd később még párat.

- Miért mondana nemet?

- Hát... Igazából egy csomó oka lenne rá. Az apád nem számít jó partinak.

- De buta vagy - nevet fel Maya.

- És a világ végén lakunk, Amynek pedig sokat kell utaznia a munkája miatt.

- A könyvpartin kéred meg a kezét?

- Nem, nem akarom zavarba hozni - ingatja a fejét A. J.

- Miért jönne ettől zavarba?

- Nos, nem akarom, hogy úgy érezze, azért kell igent mondania, mert ott áll körülötte az a sok ember. Érted?

Kilencéves korában A. J.-t meccsre vitte az apja. Egy nő mellett ültek, akinek félidőben az óriáskivetítőn keresztül kérték meg a kezét. A nő igent mondott, mert őt vette a kamera, de zokogni kezdett, amikor elkezdődött a harmadik negyed. A. J.-nek örökre elment a kedve az amerikai futballtól.

- És talán magamat sem szeretném megszégyeníteni.

- Akkor a parti után?

- Igen, ha sikerül addig összeszedni a bátorságomat - A. J. Mayára néz. - Egyébként te beleegyezel?

Maya bólint, majd beletörli a szemüvegét a pólójába.

- Apa, elmondtam neki a bokorállatokat.

- Pontosan mit?

- Elmondtam neki, hogy nekem nem is tetszenek, és hogy majdnem biztos voltam abban, hogy azért mentünk akkor Rhode Islandbe, mert találkozni akartál vele.

- Miért mondtad ezt el neki?

- Pár hónapja azt mondta, hogy néha nehezen lehet rajtad kiigazodni.

- Attól tartok, hogy ebben igaza van.

Az írók mindig máshogy néznek ki élőben, mint a fényképeken, de amikor A. J. először megpillantja Leon Friedmant, arra gondol, hogy ő aztán cseppet sem hasonlít magára. A fényképen lévő öregúr véknyabb, borotvált arcú, és hosszabb az orra. Az igazi Leon Friedman valahol félúton helyezkedik el az idős Ernest Hemingway és egy áruházi Mikulás között. Nagy, piros orra van, pocakos, bozontos ősz szakállt visel, és csillog a szeme. Körülbelül tíz évvel fiatalabbnak néz ki, mint a fényképen. A. J. a túlsúllyal és a szakállal magyarázza a jelenséget.

- Leon Friedman, író és különc - mutatkozik be, majd a keblére öleli A. J.-t. - Örülök, hogy végre találkozhatunk. Bizonyára ön A. J. A knightley-s lány szerint imádja a regényemet. Ez jó ízlésre vall.

- Érdekes, hogy regényként utalt a könyvére. Inkább regénynek vagy emlékiratnak látja?

- Erről aztán vitatkozhatnánk napnyugtáig. Megkínálna valamivel? Egy kis borral könnyebben átvészelem az ilyen eseményeket.

Ismay teát és miniszendvicseket készített elő délutánra, de alkoholt nem. vasárnap két órára várják az embereket, és a sógornője szerint ez az időpont nem teszi szükségessé alkohol

felszolgálását, valamint a hangulathoz sem illene. A. J. az emeletre megy egy üveg borért.

Amikor visszaér, Maya már Leon Friedman térdén ül.

- Tetszik a Késői virágzás, de nem hiszem, hogy én vagyok a célközönsége - mondja Maya.

- Nahát, ez egy nagyon érdekes észrevétel, kicsi lány.

- Sok ilyen van még a tarsolyomban. Eddig csak egy írót ismertem, Daniel Parisht. Te ismered őt?

- Nem hinném.

- Veled nehezebb beszélgetni, mint Daniel Parishsel - sóhajt fel Maya. - Mi a kedvenc könyved?

- Szerintem nincs olyan. Miért nem árulod el inkább azt, hogy mit szeretnél karácsonyra?

- Karácsonyra? De hát az csak négy hónap múlva lesz.

A. J. kiveszi Mayát Friedman öléből, és cserébe ad neki egy pohár bort.

- Köszönöm szépen.

- Megtenné, hogy a felolvasás előtt aláír pár könyvet a könyvesboltnak?

A. J. hátraviszi Friedmant, ahol elé tesz egy doboz puha fedeles könyvet és egy tollat. Az író a borítón, a neve alatt szeretné aláírni a köteteket, de A. J. megállítja.

- Általában az első oldalon szokták aláírni, ha az önnek is megfelel.

- Elnézést. Még új vagyok ebben.

- Semmi gond.

- Beszélne egy kicsit arról, hogy milyen műsort vár el tőlem?

- Persze. Mondok majd pár szót önről, aztán arra gondoltam, hogy bemutathatná a könyvet. Beszélhetne arról, mi késztette arra, hogy megírja, és fel is olvashatna belőle pár oldalt. Ha marad még idő, válaszolhat az olvasók kérdéseire is. Kalap-szépségversenyt rendezünk a könyv tiszteletére, és örömmel vennénk, ha ön választaná ki a nyertest.

- Csudijó lesz. Friedman. F-R-I-E-D-M-A-N - betűzi. - Az I-t könnyen ki lehet felejteni.

- Csakugyan?

- Még egy E kellene a helyére, nem?

Az írók furcsa szerzetek, ezért A. J. inkább semmit nem mond erre.

- Úgy látom, jól kijön a gyerekekkel - szólal meg végül.

- Igen... Az otthoni áruházban gyakran öltözök be Mikulásnak karácsony előtt.

- Tényleg? Milyen furcsa.

- Van hozzá érzékem, azt hiszem.

- Csak azt akartam mondani... - A. J. azon gondolkozik, hogy megsérti-e Friedmant azzal, ha befejezi a mondatot. - Csak azért furcsa, mert zsidó.

- Ja, persze.

- A könyvében ez elég nagy szerepet kap. Vallását nem gyakorló zsidó. Jól idézem?

- Úgy mondja, ahogy akarja. De van valami erősebb is a bornál?

Friedman jó pár italt megivott, mire elkezdődik a felolvasás, és A. J. ennek tudja be azt, hogy összegabalyodik a nyelve hosszabb szavak és idegen kifejezések felolvasásakor. Chappaqua, Hadassah, barhesz és a többi. Vannak olyan írók, akiknek nem megy a felolvasás. Amikor a kérdésekre kerül a sor, Friedman rövidre fogja a válaszait.

K: Hogy érezte magát, amikor meghalt a felesége?

V: Szomorú voltam. Átkozottul szomorú.

K: Mi a kedvenc könyve?

V: A Biblia. Vagy a Leckék az életről. De inkább a Biblia.

K: Fiatalabbnak néz ki, mint a képen. V: Köszönöm!

K: Milyen volt egy újságnál dolgozni? V: Mindig munka volt.

Ezzel szemben elemében van, amikor a legszebb kalapot kell kiválasztania, vagy amikor aláírásra viszik hozzá a könyveket. A. J.-nek sikerült tekintélyes számú érdeklődőt toboroznia, az ajtón kívül áll a sor vége.

- Terelőt kellett volna csinálnia, ahogy mi is szoktuk az üzletben - oktatja Friedman.

- Ebben a munkakörben ritkán van szükség ilyesmire. Amelia és az édesanyja az utolsók a sorban.

- Úgy örülök, hogy láthatom. A könyvének köszönhetem, hogy összejöttünk a barátommal - vallja meg Amelia.

A. J. a zsebében lévő eljegyzési gyűrűre gondol. Ez a megfelelő pillanat? Nem. Túl óriáskivetítős.

- Adjon egy ölelést - kéri Friedman Ameliától.

Amelia odahajol hozzá, és A. J. észreveszi, hogy az öregúr a barátnője dekoltázsát mustrálja.

- Ebből is látszik, hogy a képzeletnek ereje van - mondja Friedman.

Amelia az író arcát fürkészi.

- Azt hiszem. De ez nem kitalált történtet, ugye? Hanem tényleg megtörtént - mondja kis szünet után.

- Hát hogyne, kedvesem.

- Talán Mr. Friedman csak azt akarta mondani, hogy az elbeszélés ereje a fontos - vág közbe A. J.

Amelia anyja, aki akkora, mint egy tücsök, a személyisége pedig leginkább egy imádkozó sáskáéhoz hasonlít, szintén értelmezni próbálja a hallottakat.

- Elképzelhető, hogy Mr. Friedman arra célzott, egy könyvre épített kapcsolat nem is lehet igazi kapcsolat.

Amelia anyja ezután kezet nyújt az írónak.

- Margaret Loman. Az én férjem is meghalt pár évvel ezelőtt. A lányom, Amelia vett rá, hogy vegyük be a könyvét a Charlestoni Özvegyek Könyvklubjának listájára. Mindenki csodálatosnak tartotta.

- Ó, milyen kedves. Milyen... - Friedman csillogó szemekkel néz Mrs. Lomanre. - Milyen...

- Igen? - buzdítja az asszony.

Friedman megköszörüli a torkát, majd letörli az izzadságot a homlokáról és az orráról. Kipirulva még jobban hasonlít egy Mikuláshoz. Kinyitja a száját, mintha mondani szeretne valamit, majd lehányja a frissen dedikált könyveket és Amelia anyjának bézsszínű Ferragamo tűsarkúját.

- Azt hiszem, túl sokat ittam - böfögi Friedman.

- Úgy tűnik - mondja Mrs. Loman.

- Anya, A. J. lakása épp itt van fölöttünk - mutat Amelia a lépcső felé.

- Az üzlet fölött lakik? Soha nem említetted ezt az elbűvölő részletet a...

Ebben a pillanatban Mrs. Loman megcsúszik az egyre jobban szétterülő hányásban. Sikerül felállnia, de a különdíjban részesített kalapját már nem lehet megmenteni.

- Elnézést kérek, uram - fordul A. J.-hez az író. - Úgy látszik, túl sokat ittam. Egy cigi és egy kis friss levegő jót szokott tenni ilyenkor a gyomromnak. Ha valaki megmutatná, merre kell kimenni...

A. J. a hátsó kijárathoz vezeti Friedmant.

- Mi történt? - toppan be Maya.

Amikor nyilvánvalóvá vált számára, hogy az íróval való beszélgetés nem tudja lekötni, újból beletemetkezett A villám-tolvajuk. A dedikálós asztalhoz megy, és elhányja magát, amikor meglátja a hányást.

- Jól vagy? - rohan Amelia Maya felé.

- Nem gondoltam, hogy ezt találom itt.

Az üzlet melletti sikátorban Leon Friedman is újra hányni kezd.

- Nem lehet, hogy ételmérgezést kapott? - kérdezi A. J. Friedman nem felel.

- Vagy lehet a komp utóhatása. Vagy az izgalomé. Esetleg megártott a hőség.

A. J. nem tudja, miért érzi úgy, hogy ilyen sokat kell beszélnie.

- Mr. Friedman, kér esetleg valamit enni?

- Van gyújtója? - kérdezi az író rekedt hangon. - Az enyém bent van a táskámban.

A. J. visszafut a boltba, de nem találja a táskát.

- KELL EGY GYÚJTÓ! - kiáltja. Nagyon ritkán emeli fel a hangját.

- Most komolyan, dolgozik itt valaki, akinek van gyújtója? Már mindenki elment, csak pár érdeklődő őgyeleg még a dedikálás után az üzletben, az utolsó eladó pedig épp a kasszával foglalatoskodik. Egy Ameliával egykorú, elegáns nő nyitja ki hatalmas bőr kézitáskáját.

- Lehet, hogy van nálam.

A. J. majd felrobban, miközben a nő átkutatja a bőrönd méretű táskát. Azon gondolkozik, hogy éppen emiatt nem szabad beengedni a szerzőket az üzletekbe. A nő semmit nem talál.

- Sajnálom. Abbahagytam a dohányzást, amikor az apám meghalt tüdőtágulásban, de azt hittem, van még nálam egy gyújtó.

- Ugyan, semmi baj. Az emeleten biztos találok.

- Valami baj van az íróval? - kérdezi a nő.

- Csak a szokásos - veti oda A. J. a lépcső felé tartva.

A lakásban egyedül találja Mayát. Könnyes a szeme.

- Apa, hánytam.

- Sajnálom.

A. J. megkeresi a gyújtót, majd bevágja a fiókot.

- Hol van Amelia?

- Megkéred a kezét?

- Nem, kincsem. Ebben a percben nem. Gyújtót kell vinnem egy alkoholistának.

Maya végiggondolja a hallottakat.

- Veled mehetek?

A. J. a zsebébe teszi a gyújtót, és a gyorsaságot szem előtt tartva felkapja Mayát, aki normális körülmények között már túl nagy lenne ahhoz, hogy ölben vigyék.

Lemennek a lépcsőn, át az üzleten, majd ki a sikátorba. Az író feje füstbe burkolózik. Ernyedt ujjai között egy pipával egyensúlyoz, mely furcsa, bugyborékoló hangot ad ki.

- Nem találtam meg a táskáját.

- Végig itt volt nálam.

- Ez meg milyen pipa? Még sose láttam ilyen fajtát - jegyzi meg Maya.

A. J. első reakciója az, hogy eltakarja Maya szemét, de aztán felnevet. Friedman tényleg egy droglaborral szállt fel a repülőgépre? A lányához fordul:

- Maya, emlékszel, amikor tavaly az Alice Csodaországbant olvastuk?

- Hol van Friedman? - kérdezi Amelia.

- Kiütötte magát, és most Ismay terepjárójának hátsó ülésén fekszik - felel A. J.

- Szegény Ismay.

- Már megszokta. Évek óta ő kísérgeti Daniel Parisht a médiaeseményekre - grimaszol A. J. - Azt hiszem, úgy illene, hogy én is velük menjek.

A terv az volt, hogy Ismay egyedül viszi el Friedmant a komphoz, majd a reptérre, de A. J. nem akar ennyire kiszúrni a sógornőjével.

- Jó ember vagy - csókolja meg Amelia. - Én majd vigyázok Mayára, és feltakarítok.

- Köszönöm. De azért elég szívás, hogy így telik az utolsó estéd a városban.

- Legalább emlékezetes lesz. Köszönöm, hogy idehoztad Leon Friedmant, még ha egy kicsit másabb is, mint ahogy elképzeltem.

- Csak egy kicsit.

A. J. is megcsókolja Ameliát, majd összeráncolja a homlokát.

- Azt hittem, sokkal romantikusabb lesz.

- Nagyon romantikus volt. Mi lehet romantikusabb annál, mint amikor egy kéjsóvár vén piás a mellemet bámulja?

- Nem csak piás... drogos is.

- Lehet, hogy rákos, vagy ilyesmi, nem?

- Lehet...

- Legalább megvárta, amíg vége lesz a felolvasásnak.

- Azt hiszem, hogy ennél rosszabbat nem is tehetett volna. Ismay dudál a kocsiból.

- Ez nekem szól. Tényleg a szállodában kell aludnod az anyáddal?

- Nem kell. Felnőtt nő vagyok, A. J. De holnap korán reggel indulunk vissza Providence-be.

- Nem hiszem, hogy sikerült jó benyomást keltenem az anyádban.

- Ez még senkinek sem sikerült. Ne emészd magad miatta.

- Azért ha tudod, várd meg, amíg hazaérek. Ismay megint dudál egyet, és A. J. a kocsihoz siet. Amelia nekilát a könyvesbolt kitakarításának. A hányással kezdi, és Mayára bízza a kevésbé kifogásolható maradványok, mint például a virágszirmok és a műanyag poharak összeszedését. A hátsó sorban még mindig ott ül a nő, akinek nem volt gyújtója. Egy lezser szürke kalap és egy lágy esésű maxiruha van rajta. Akár a turkálóból is összeszedhette volna ezeket, de Amelia, aki általában használt ruhákat hord, látja rajtuk, hogy drága holmik.

- A felolvasás miatt jött? - kérdezi Amelia.

- Igen - felel a nő.

- És mit gondolt az íróról?

- Nagyon lelkes volt.

- Igen, ez igaz.

Amelia kicsavarja a felmosórongyot.

- Azért nem egészen ilyennek képzeltem el - folytatja.

- Miért, mit várt?

- Azt hiszem, azt, hogy intellektuálisabb lesz. Ez elég sznobul hangzik. Talán nem is ez a megfelelő szó. Lehet, hogy egy bölcsebb embert vártam.

- Igen, értem, mire gondol - bólint a nő.

- Talán túl nagy elvárásokkal jöttem ide. A kiadójának dolgozom. Ez volt számomra a legkedvesebb könyv, amit valaha is el kellett adnom.

- Miért volt ez a kedvence?

- Én... - Amelia a nőre néz. Kedves szemei vannak. Ameliát már sokszor megtévesztette egy-egy ilyen tekintet. - Nem sokkal azelőtt halt meg az apám, hogy elolvastam, és azt hiszem, rá emlékeztetett a hangvétele. És olyan sok igaz dolgot írt le.

Amelia sepregetni kezd.

- Útban vagyok? - kérdezi a nő.

- Nem, jó helyen van ott.

- Kényelmetlenül érzem magam, hogy csak itt ülök, ön pedig takarít.

- Szeretek sepregeti, az ön ruhája pedig túl szép ahhoz, hogy segítsen.

Amelia lendületes, ritmusos mozdulatokkal dolgozik.

- A kiadónak kell feltakarítania a felolvasások után? - érdeklődik a nő.

- Nem - nevet fel Amelia. - Én vagyok a könyvesbolt tulajdonosának a barátnője. Segítek neki.

A nő bólint.

- A tulaj biztos nagyon rajong ezért a könyvért, ha képes ennyi év után is idehívni Leon Friedmant.

- Igen - mondja Amelia, majd suttogni kezd. - Az az igazság, hogy miattam hívta ide. Ez volt az első könyv, ami mindkettőnknek tetszett.

- Ez aranyos. Olyan, mint az első étterem, ahová közösen mennek, vagy az első dal, amire együtt táncolnak.

- Pontosan.

- Lehet, hogy meg akarta kérni a kezét?

- Ez nekem is eszembe jutott.

Amelia a kukába borítja a szemétlapát tartalmát.

- Ön szerint miért nem lett népszerű? - kérdezi a nő egy kicsit később.

- A Késői virágzás? Nos... nagy odakint a verseny. Hiába nagyon jó a könyv, ez néha nem elég.

- Elég nehéz lehet - jegyzi meg a nő.

- Ön is könyvekkel foglalkozik? Ír?

- Igen, már megpróbáltam.

Amelia szemügyre veszi a nőt. Hosszú, barna, egyenes haja van. A táskája valószínűleg többet ér, mint Amelia autója. Amelia kezet nyújt, hogy bemutatkozzon.

- Amelia Loman.

- Leonóra Ferris.

- Leonóra. Mint Leon - szólal meg Maya.

Ivott egy tejes turmixot, és már jobban érzi magát.

- Én Maya Fikry vagyok.

- Alice-en él? - kérdezi Amelia Leonórát.

- Nem, csak egy napra jöttem. A felolvasásra.

Leonóra feláll, Amelia pedig összecsukja a székét, majd a falnak támasztja.

- Akkor bizonyára önnek is nagyon tetszett a könyv. Ahogy az előbb is mondtam, itt lakik a barátom, és tapasztalatból tudom, hogy Alice-re elég nehéz eljutni.

- Igen, ez így van - mondja Leonóra, majd kézbe veszi a táskáját.

Ameliának hirtelen eszébe jut valami, megfordul, és ezt mondja:

- Senki sem utazik cél nélkül. Azok, akik eltévednek, el is akartak tévedni.

- A Késői virágzásból idéz - mondja Leonóra hosszú szünet után. - Tényleg ez a kedvenc könyve.

- Igen. „Amikor fiatal voltam, soha nem éreztem magam fiatalnak." Vagy valami ilyesmi. Emlékszik az idézet végére?

- Nem.

- Az írók nem emlékezhetnek mindenre, amit leírtak - mondja Amelia. - Hogyan is lennének rá képesek?

- Örülök, hogy beszélgettünk - búcsúzik Leonóra, és az ajtó felé veszi az irányt.

Amelia Leonóra vállára teszi a kezét.

- Ön az író, ugye? - kérdezi. - Ön Leon Friedman.

- Nem teljes mértékben - ingatja a fejét a nő.

- Ez meg mit jelentsen?

- Nagyon régen volt egy lány, aki írt egy regényt. Próbálta eladni, de senkinek sem kellett. Egy öregemberről szólt, akinek meghalt a felesége. Nem voltak benne természetfeletti lények vagy bármiféle újító gondolat, ezért arra gondolt, hogy átkereszteli a regényt memoárrá.

- Ez... Ez... nem helyes - dadogja Amelia.

- Nem, tényleg nem az. De minden, ami a könyvben le van írva, érzelmileg igaz, csak szó szerint nem.

- Akkor ki volt ez a férfi?

- Felhívtam egy ügynökséget. Általában Mikulásnak szokott beöltözni.

- Nem értem - rázza a fejét Amelia. - Mire volt jó ez a felolvasás? Miért költött rá, és miért foglalkozott vele egyáltalán? Miért kockáztatott?

- A könyv már megbukott. És néha jó lenne tudni... a saját szememmel látni, hogy másoknak jelentett valamit a munkám.

Amelia Leonórára néz.

- Kissé becsapva érzem magam - szólal meg végül. - Jó író, tudja magáról?

- Tudom - felel Leonóra.

Leonóra Ferris eltűnik az utcán, Amelia pedig visszamegy a boltba.

- Elég furcsa nap volt ez - mondja neki Maya.

- Egyetértek.

- Ki volt ez a nő, Amy? - kérdezi Maya.

- Hosszú - legyint Amelia.

Maya grimaszol.

- Egy távoli rokona Mr. Friedmannak - mondja végül. Amelia ágyba teszi Mayát, majd önt magának egy italt.

Azon gondolkozik, hogy elmondja-e A. J.-nek a nagy felfedezést. Nem akarja kiábrándítani az író-olvasó találkozókból. Nem akarja azt sem, hogy kevesebbnek tűnjön a szemében, vagy hogy ellehetetlenítse magát szakmailag, hisz egy olyan könyvet adott el neki, melyről kiderült, hogy hamisítvány. Talán Leonóra Ferrisnek igaza van. Talán tényleg nem számít, hogy a könyv a szó szoros értelmében a valóságon alapul-e. A memoárok is felépített történetek, nem? Másodéves korában egy irodalmi szemináriumon vett részt, ahol a tanár feltette nekik a kérdést: Mi a valóság? Mindig elaludt ezen az órán, ami elég kínos volt, mert csak kilencen jártak rá. Amelia ennyi évvel később is úgy érzi, még mindig ugyanúgy el tud merülni ebben az emlékben. A. J. nem sokkal este tíz után ér vissza a lakásba.

- Milyen volt az út? - kérdezi Amelia.

- Az egyetlen jó dolog az volt benne, hogy Friedman majdnem átaludta az egészet. De az elmúlt húsz percben Ismay hátsó ülését takarítottam - számol be A. J.

- Nos, izgatottan várom a következő író-olvasó találkozót, Mr. Fikry.

- Nagyon borzasztó volt?

- Nem. Igazából szerintem mindenki jól érezte magát. És sok könyvet adtál el.

Amelia feláll, hogy elinduljon. Ha most nem megy el, nem lesz képes megállni, hogy beszámoljon A. J.-nek Leonóra Ferrisről.

- Vissza kell mennem a szállodába. Holnap korán reggel indulunk.

- Még ne menj. Maradj egy kicsit.

A. J. a zsebében lapuló ékszeres dobozra gondol. Nem szeretné, ha úgy érne véget a nyár, hogy nem kéri meg Amelia kezét, lesz, ami lesz. Hamarosan lecsúszik a pillanatról. Kirántja a dobozt a zsebéből, majd Ameliához hajítja.

- Gyors választ kérek - mondja.

- Mi van? - értetlenkedik a nő, miközben megfordul. A doboz pont a homloka közepét találja el.

- Ó. Ez meg mi a fasz, A. J.?

- Csak próbáltalak maradásra bírni. Azt hittem, elkapod. Sajnálom.

Odamegy hozzá, és puszit nyom a fejére.

- Túl magasra dobtad.

- Mert magasabb vagy, mint én. Néha nem tudom pontosan felmérni, hogy mennyivel.

Amelia felveszi a dobozt a földről, és kinyitja.

- A tiéd - mondja A. J. - Ez...

Fél térdre ereszkedik, megfogja Amelia kezét, és próbál nem túlzottan színpadiasan viselkedni.

- Házasodjunk össze - mondja szinte gyötrődő arckifejezéssel. - Tudom, hogy be vagyok betonozva erre a szigetre, nincs pénzem, egyedül nevelek egy gyereket, és a könyvesbolt se megy valami jól. Tudom, hogy az anyád utál, és hogy kétségtelenül béna vagyok, ha író-olvasó találkozókat kell szerveznem.

- Elég fura ez a lánykérés. Az erősségeidről beszélj, A. J.

- Csak annyit mondhatok... csak annyit mondhatok, hogy majd mindent megoldunk valahogy, esküszöm. Ha a kezembe veszek egy könyvet, azt akarom, hogy te is ugyanazt olvasd. Tudni akarom, hogy mit gondol róla Amelia. Azt akarom, hogy az enyém légy. Sok könyvet és beszélgetést ígérhetek neked, és a teljes szívem a tiéd, Amy.

Amelia tudja, hogy A. J. komolyan gondolja, amit mond. Az is igaz, hogy épp az említett okok miatt se neki, se másnak nem jó parti. Az ingázás felér egy öngyilkossággal. Ez a férfi, A. J., tüskés és okoskodó. Azt hiszi, hogy ő sohasem téved. Talán tényleg mindig igaza van.

De mégis melléfogott. A tévedhetetlen A. J. nem vette észre, hogy Leon Friedman csak egy hamisítvány. Amelia nem tudja, miért olyan fontos ez ebben a pillanatban, de attól még így van. Talán valamiféle gyerekes, téveszmés oldalának a bizonyítéka. Amelia félrebiccenti a fejét. Megtartom ezt a titkot, mert szeretlek. Ahogy Leon Friedman (Leonóra Ferris?) írta egyszer: „A jó házasság legalább részben összeesküvésen alapul."

Összeráncolja a szemöldökét, és A. J. arra gondol, biztosan nemet fog mondani.

- Alig akad ma jó ember - szólal meg végre.

- Most O'Connor novellájára gondolsz? Ami ott van az asztalodon? Nagyon elvetemült dolog, hogy erről a helyzetről az a történet jutott eszedbe.

- Nem. Rád gondolok. Már ősidők óta keresgélek. Pedig csak két vonatút és egy hajóút választott el tőled.

- Ha kocsival jössz, a vonatot ki is hagyhatod - mondja neki A. J.

- Mégis mit tudsz te a vezetésről? - kérdezi Amelia.

Amelia és A. J. a következő ősszel házasodnak össze, amikor már megsárgultak a levelek.

Lambiase az anyjával megy el az esküvőre.

- Minden esküvőt szeretek, de nem különösen szép az, ha két felnőtt ember dönt úgy, hogy összeházasodik? - mondja Lambiase anyja, aki szeretné, ha egy nap a fia is újranősülne.

- Tudom, mire gondolsz, anya. Nekem is úgy tűnik, hogy pontosan tudják, mit akarnak. A. J. tudja, hogy Amy nem tökéletes, és a lány is tudja, hogy A. J. meg aztán pláne nem az. Tudják, hogy tökéletes nem létezik.

Maya lett a gyűrűhordozó, mert ez sokkal felelősségteljesebb pozíció, mint virágokat szórni.

- Ha elhagyod a virágokat, szerzel másik kosarat - magyarázza Maya. - De ha elhagyod a gyűrűt, élete végéig elszomorítasz mindenkit. A gyűrűhordozónak sokkal nagyobb hatalma van.

- Gollam is épp ezt mondaná - válaszol neki A. J.

- Ki az a Gollam? - érdeklődik Maya.

- Egy nagyon furcsa szerzet, akit az apád is kedvel - felel Amelia.

A ceremónia előtt Maya ajándékot kap Ameliától: egy kis dobozt tele könyvjelzőkkel, melyeken az áll, hogy EZ A KÖNYV MAYA TAMERLÁN FIKRY TULAJDONA. Az életének ebben a korszakában Maya imádja az olyan tárgyakat, melyek a nevét viselik.

- Örülök, hogy egy család leszünk. Nagyon kedvellek, Maya - mondja Amelia.

Maya most a Nevesincs Octavius elképesztő életét olvassa, és azzal foglalatoskodik, hogy beletegye élete első könyvjelzőjét.

- Jó. De várj csak - mondja Maya, és egy narancssárga körömlakkot vesz elő a zsebéből. - Ezt neked vettem.

- Ez az első narancssárgám. Köszönöm.

- Tudom. Azért választottam ezt.

Amy megfordítja az üveget, hogy elolvassa a nevét: Alig akad ma jó narancs.

A. J. szerette volna Leon Friedmant is meghívni az esküvőre, de Amelia lebeszélte róla. Megegyeznek abban, hogy a szertartás közben Amelia egyetemi barátnője olvas majd fel egy részletet a Késői virágzásból.

A következő bekezdést választották: „Titokban attól félünk, hogy minket nem lehet szeretni, és ezért szigetelődünk el a másiktól. De épp azért hisszük, hogy szerethetetlenek vagyunk, mert elzárkózunk mások elől. Egy nap, nem lehet tudni előre, hogy mikor, de elindulsz az úton. És egy nap, nem lehet tudni, mikor, ott lesz majd ő is. Akkor szeretni fognak, mert életedben először valóban nem leszel egyedül. Azt választod majd, hogy ne legyél egyedül."

Amelia egyetemi ismerősei nem ismerik a nőt, aki felolvassa ezeket a sorokat, de egyikük sem tartja ezt különösnek. A Vassar nem nagy intézmény, de nem is az a hely, ahol mindenki ismer mindenkit, és Amelia mindig is szeretett különféle körökben mozgó emberekkel barátkozni.

Lányok nyári ruhában

1939/IRWIN SHAW

A férfi más nőket is nézeget a felesége mellett. A feleség nem örül ennek. Kedves fogás, inkább fordulat a végén. Jó olvasó vagy, ezért valószínűleg nem fog meglepni. (Kevésbé jó egy fordulat, ha tudod, hogy be fog következni? Vagy ha nem lehet előre látni, akkor az rossz szerkesztésre vall? Ezeket kell végiggondolni, ha az ember írásra adja a fejét.)

Nem kimondottan az írásról jutott eszembe, de... Egy nap majd eszedbe jut, hogy férjhez kellene menni. Olyat válassz, aki úgy gondolja, hogy te vagy az egyetlen ember a világon.

-A.J.F.

Ismay az előszobában várakozik. Keresztbe van téve a lába, az egyik lábfejét a másik lába vádlijának támasztja. Egyszer egy bemondót látott így ülni, és nagyon megtetszett neki. Vékony láb és hajlékony térd kell ahhoz, hogy ez kivitelezhető legyen. Azon gondolkozik, hogy nem választott-e túl vékony ruhát. Selyemből van, de a nyárnak már vége.

Ránéz a telefonjára. 11 óra van, ami azt jelenti, hogy a szertartás már elkezdődött. Lehet, hogy a férje nélkül kellene mennie?

Mivel már egyébként is késésben van, arra jut, hogy nincs értelme egyedül elindulnia. Ha még vár, akkor lekiabálhatja Daniel fejét, amikor megérkezik. Sose hagyna ki egy ilyen lehetőséget.

Daniel 11.26-kor lép be az ajtón.

- Sajnálom. Pár kölyök tegnap az óra után még be akart ülni valahová. Aztán egyik ital követte a másikat, tudod, hogy van ez.

- Tudom - válaszol.

Már nincs kedve kiabálni. A csend most hatásosabb lesz.

- Az irodában aludtam. Szétmegy a hátam. Puszit nyom a felesége arcára.

- Csodásan nézel ki - füttyent. - Még mindig nagyon jó lábaid vannak, Izzie.

- Öltözz át. Dől belőled a piaszag. Te vezettél haza?

- Nem vagyok részeg. Másnapos vagyok. Fogalmazz pontosan, Ismay.

- Csoda, hogy még életben vagy.

- Meglehet - mondja a férfi, és az emeletre megy.

- Lehoznád majd a stólámat is? - kéri, de nem biztos abban, hogy Daniel meghallotta.

Az esküvő olyan, mint amilyen egy esküvő szokott lenni, ez soha nem változik, gondolja Ismay. A. J. slamposan néz ki világoskék, csíkos nyári öltönyében. Nem tudott volna kikölcsönözni egy szmokingot? Alice Islanden laknak, nem Miamiban. És Amelia honnan szerezte azt a borzalmas középkori ruhát? Nem is fehér, hanem inkább sárga, és úgy fest benne, mint egy hippi. Mindig régimódi ruhadarabokat hord, pedig ezek egyáltalán nem illenek a testalkatához. Kit akar hülyíteni azzal a nagy gerberával a hajában? Nem húszéves már, az isten szerelmére. És kilátszik az ínye, amikor nevet.

Mikor lettem ilyen elégedetlen? - gondolkozik Ismay. Ő nem lesz kevésbé boldog attól, hogy mások jól érzik magukat. Vagy mégis? Mi van, ha minden egyes pillanatban ugyanannyi boldogság és boldogtalanság fér meg a világban? Kedvesebbnek kellene lennie. Mindenki tudja, hogy negyvenen túl kiül az ember arcára a sok utálat. Ráadásul Amelia vonzó lány, bár korántsem olyan szép, mint Nic. Mayának is fülig ér a szája. Megint kiesett egy foga. És A. J. is olyan boldog. Nézz arra a szerencsés gazemberre, és próbáld nem elbőgni magad.

Ismay örül A. J.-nek, bármit is jelentsen ez, de már maga az esküvő is próbára teszi. Még halottabbnak tűnik tőle a húga, és óhatatlanul is eszébe jut, milyen sokszor kellett már csalódnia. Negyvennégy éves. Egy túl jóképű férfihoz ment feleségül, akit már nem is szeret. Az utóbbi tíz évben hétszer vetélt el. A nőgyógyásza szerint hamarosan a változókorba lép. Erről ennyit.

Most Mayára emeli a tekintetét. Milyen szép kislány, és még okos is. Ismay integet neki, de Maya feje ki sem látszik a könyvéből, és nem veszi észre. A kislány soha nem közeledett Ismay-hez, amit mindenki furcsáll. Maya általában szereti a felnőttek társaságát, Ismay pedig már húsz éve tanít, és ért is a gyerekekhez. Húsz éve. Te jó ég. Észre sem vette, és az okos, új tanárnőből Mrs. Parish lett, aki iskolai színdarabokat rendez. A fiúk már nem bámulják a lábát az iskolában. Szórakoztatónak tartják, hogy milyen sok energiát fektet ezekbe az előadásokba. Vajon hány évig fogja még bírni, hogy egyik középszerű előadás követi a másikat? Mindig új diákok jönnek, de egyikből sem lesz Meryl Streep.

Ismay szorosabbra fogja a vállán a stólát, és sétálni megy. A móló felé tart, majd leveszi törpesarkú cipőjét, és az üres tengerparton megy tovább. Szeptember vége van, érezni lehet a levegőben az ősz illatát. Próbálja felidézni, hogy mi volt annak a könyvnek a címe, amelynek a végén a nő beúszott a tengerbe, hogy megölje magát.

Olyan könnyű lenne, gondolja Ismay. Kisétálsz. Úszol egy ideig. Túl messzire. Meg sem próbálsz visszaúszni. Megtelik vízzel a tüdőd. Egy ideig fáj, de utána vége van. És soha többé nem fáj semmi sem, és tiszta a lelkiismereted. Nem hagysz felfordulást magad után. Talán egy nap majd partra veti a testedet a víz, de az is lehet, hogy nem. Daniel még csak nem is keresné. Vagy lehet, hogy keresné, de biztos, hogy nem mozgatna meg minden követ.

Hát persze! A könyv címe Ébredés volt, és Kate Chopin írta. Mennyire szerette azt a regényt (kisregényt?) tizenhét éves korában.

Maya anyja is ugyanígy vetett véget az életének, és Ismay nem először gondol arra, hogy vajon Marian Wallace is olvasta-e az Ébredést. Az évek során sokszor eszébe jutott az ismeretlen nő. Ismay besétál a vízbe, mely még hidegebb, mint amilyenre számított. Meg tudom csinálni, gondolja. Csak menj tovább. Lehet, hogy most megteszem.

- Ismay!

Minden porcikája tiltakozik ellene, de megfordul. Lambiase rendőrfőnök, A. J. idegesítő barátja szól neki. Ott van a kezében a cipője.

- Nem hideg a víz az úszáshoz?

- Egy kicsit. Csak ki akartam szellőztetni a fejem.

- Hogyne - lép hozzá Lambiase.

Ismay vacogni kezd, ezért Lambiase leveszi a zakóját, és a vállára teríti.

- Biztos nehéz lehet. Hogy A. J. a húga után újranősül.

- Igen. De Amelia nagyon kedvesnek tűnik.

Ismay sírni kezd. A nap már majdnem lement, ezért nem biztos abban, hogy Lambiase észrevette.

- Az a baj az esküvőkkel, hogy pokolian egyedül érezheti magát rajtuk az ember.

- Így van.

- Remélem, nem tűnök tolakodónak, és tudom, hogy nem is ismerjük egymást olyan jól, de attól a férje még egy idióta. Ha nekem ilyen szép és okos feleségem lenne...

- Most már átlépett egy határvonalat.

- Sajnálom. Nem tudok viselkedni - szabadkozik Lambiase. Ismay bólint.

- Azért azt nem mondanám, hogy nem tud viselkedni. Kölcsönadta a zakóját. Hálás vagyok érte.

- Alice-en hamar beköszönt az ősz. Vissza kellene mennünk.

Daniel épp Amelia egyik koszorúslányát próbálja felszedni a Pequod bálnája alatt található bárnál. A bálnán karácsonyi égősor pompázik a nagy esemény tiszteletére. Janine, a szépséges szemüveges szőkeség a menyasszonyhoz hasonlóan a kiadóiparban dolgozik. Daniel nem tudja, de Janine-nek épp az a feladata, hogy szemmel tartsa az írót.

Egy sárga, A vonalú ruhát visel, melyet Amelia választott és fizetett neki.

- Tudom, hogy soha többet nem fogod felvenni - mondta neki Amelia.

- Nehéz egy ilyen színű ruhában tündökölni, de maga csodásan néz ki benne. Janine, ugye?

A lány bólint.

- Janine, a koszorúslány. Megkérdezhetem, mivel foglalkozik? Vagy unalmas téma ez egy partihoz?

- Szerkesztő vagyok.

- Szexi és okos. Milyen könyvekkel foglalkozik?

- Pár éve Caldecott-különdíjas lett egy Harriet Tubmanről szóló képeskönyv, amit én szerkesztettem.

- Lenyűgöző - mondja Daniel, bár valójában csalódott. Új kiadót szeretne magának keresni. Már közel sem ad el annyi könyvet, mint korábban, és úgy gondolja, hogy a mostani kiadója nem tesz meg érte mindent. Szeretné megelőzni, hogy szerződést bontsanak vele, ezért ő akarja otthagyni őket.

- Ez a legnagyobb kitüntetés, ugye?

- Nem. Ez csak egy különdíj.

- Fogadni mernék, hogy jó szerkesztő.

- Ezt mire alapozza?

- Nos, például mert nem hagyta, hogy azt higgyem, nyert, miközben csak második helyezett lett.

Janine az órájára néz.

- Janine az órájára néz - kommentálja Daniel. - Az öreg író untatja őt.

Janine mosolyog.

- A második mondatot húzza ki. Az olvasók maguktól is tudni fogják. Csak mutassa meg, de ne írja le.

- Ha ilyesmiket fog nekem mondani, szükségem lesz még egy italra.

Daniel int a pultosnak.

- Vodkát. Grey Goose-t, ha van. És egy kis ásványvizet. Önnek? - fordul a nőhöz.

- Egy pohár rozét.

- A leírás nélküli bemutatás egy kalap szar, koszorúslány Janine - oktatja Daniel. - Syd Field forgatókönyvekről szóló könyveiből jött, de semmi köze sincs a regényíráshoz. A regényekben mindent le kell írni. Legalábbis a legjobbak így tesznek. A regények nem olyanok, mint a forgatókönyvek.

- Felső tagozatos koromban olvastam a könyvét - mondja Janine.

- Kár volt mondania, most őskövületnek érzem magam.

- Az volt az anyám kedvenc könyve.

Daniel szíven lövi magát egy képzeletbeli pisztollyal. Ismay megveregeti a vállát.

- Hazamegyek - súgja oda neki. Daniel utánamegy a kocsihoz.

- Várj meg, Ismay.

A nő vezet, mert Daniel túl részeg. Alice Island legelőkelőbb városrészében élnek. A házak egy emelkedőn vannak, és mindegyik a tengerre néz. Az odavezető út kacskaringós, sok beláthatatlan kanyar van benne, nincs rendesen kivilágítva, és fokozott óvatosságra figyelmeztető sárga táblák övezik.

- Egy kicsit gyorsan vetted be ezt a kanyart, drágám - jegyzi meg Daniel.

Ismay-nek megfordul a fejében, hogy letér az útról, és belehajt az óceánba. A gondolat boldoggá teszi, boldogabbá, mint ha csak önmagát ölné meg. Ebben a pillanatban ébred rá arra, hogy nem akar meghalni. Azt akarja, hogy Daniel haljon meg. Vagy legalábbis menjen el. Igen, menjen el. Akkor már elégedett lenne.

- Már nem szeretlek.

- Ismay, badarságokat beszélsz. Mindig ilyen vagy az esküvők után.

- Nem vagy jó ember - folytatja.

- Bonyolult vagyok. És lehet, hogy nem vagyok jó, de biztos, hogy van nálam rosszabb is. Ez nem ok arra, hogy véget vess egy tökéletesen átlagos házasságnak.

- Te vagy a tücsök, én pedig a hangya. Már belefáradtam abba, hogy én legyek a hangya.

- Ez egy elég kezdetleges párhuzam. Tudsz te ennél jobbat

is.

Ismay lehúzódik az út szélére. Remeg a keze.

- Rossz ember vagy. És ami még rosszabb, hogy engem is megmérgeztél.

- Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Olyan közel süvít el mellettük egy másik autó, hogy megrezegnek az autó ajtói.

- Ismay, nagyon rossz helyen álltál meg. Ha veszekedni akarsz, akkor menjünk haza, és csináljuk normálisan.

- Rosszul vagyok, amikor A. J.-vel vagy Ameliával látom. Nálunk kellene lennie.

- Mi van?

- Maya. Ha helyesen cselekedtél volna, a miénk lenne. De te, te soha semmi nehézséget nem vállalsz magadra. Én pedig elnéztem ezt neked.

Ismay meredten néz Danielre.

- Tudom, hogy Marian Wallace a szeretőd volt.

- Ez nem igaz.

- Ne hazudj! Azért jött ide, hogy a házunk előtt ölje meg magát. Tudom, hogy neked hagyta itt Mayát, de te túl lusta vagy túl gyáva voltál ahhoz, hogy magadnak követeld.

- Ha úgy gondoltad, hogy ez az igazság, miért nem tettél valamit?

- Mert ez nem az én dolgom! Terhes voltam, és nem az én feladatom eltakarítani a viszonyaid romjait.

Egy másik kocsi robog el mellettük, majdnem felborítja őket.

- De ha lett volna elég bátorságod ahhoz, hogy elmondd nekem, én befogadtam volna, Daniel. Megbocsátottam volna neked, és a sajátomként neveltem volna fel. Vártam, hogy mondj valamit, de nem tetted. Napokig, hetekig, végül évekig vártam.

- Ismay, azt hiszel, amit akarsz, de nem volt viszonyom Marian Wallace-szal. Csak az egyik rajongóm volt, és egy felolvasáson találkoztunk.

- Te tényleg ennyire hülyének nézel?

- Csak egy lány volt, akivel egyszer lefeküdtem egy felolvasás után - ingatja a fejét Daniel. - Hogyan lehetnék biztos abban, hogy az enyém a gyerek?

Daniel próbálja megfogni Ismay kezét, de a nő elhúzódik tőle.

- Milyen furcsa. Már egy cseppnyi szeretetet sem érzek irántad.

- Én még mindig szeretlek - vallja be Daniel.

Ebben a pillanatban fényszórók jelennek meg a visszapillantó tükörben.

Hátulról rohannak beléjük, és az ütközés az út közepére tolja a kocsit, mindkét sávot elfoglalják.

- Azt hiszem, én jól vagyok - mondja Daniel. - Nincs semmi bajod?

- A lábam. Lehet, hogy eltört.

Ismét fényszóró közelít, ezúttal az út másik oldaláról. - Ismay, indítsd be a kocsit.

Daniel megfordul, és még pont látja a kamiont. Micsoda fordulat, gondolja.

Daniel híres első regényének első fejezetében a főhős súlyos autóbalesetet szenved. Daniel sokat küszködött ennek a jelenetnek a megírásával. Ráébredt arra, hogy minden, amit az iszonyatos autóbalesetekről tud, könyvekből és filmekből származik. Legalább ötvenszer írta át ezt a részt, mire el tudta kötelezni magát a végső változat mellett, de még így sem volt vele megelégedve. A modern költők stílusát utánozva töredékekből állította össze. Apollinaire-hez vagy Bretonhoz lehetne hasonlítani, de meg sem közelíti őket.

A fények világosak és elvakítanak.

A dudák erőtlenek, és túl későn jönnek.

A fém összegyűrődik, mint a papír.

A test nem fáj, mert már nincs ott, máshol van.

Igen, gondolja Daniel az ütközés után, de még a halál előtt, pont így. Mégsem volt olyan rossz az a rész, mint ahogy hitte.

Második rész

Beszélgetés az apámmal

1972/GRACE PALEY

A haldokló apa arról vitatkozik a lányával, hogy a „legjobb" elmondani egy történetet. Biztos vagyok benne, hogy nagyon fog neked tetszeni, Maya. Lehet, hogy már most lemegyek, és a kezedbe nyomom.

-A.J.F.

Maya azt a feladatot kapja a kreatív írás szakkörön, hogy olyan emberről írjon történetet, akit szeretett volna jobban megismerni. „A biológiai apám csak egy szellem"- írja. Tetszik neki az első mondat, de nem tudja, hogyan folytassa. 250 szó és egy elvesztegetett délelőtt után kénytelen beismerni a vereséget. Nem tud erről történetet írni, mert semmit nem tud a főszereplőről. Az apja tényleg csak egy szellem. Rosszul választott témát.

A. J. sajtos melegszendvicset visz neki.

- Hogy haladsz, Hemingway?

- Nem tudsz kopogni? - morog rá Maya.

Elveszi apjától a szendvicset, majd bezárja az ajtót. Régen imádta, hogy az üzlet fölött lakik, de most már tizennégy éves, Amelia is odaköltözött, és túl kicsinek tűnik a lakás. Ráadásul hangos is. Egész nap hallja, ahogy lent motoszkálnak a vásárlók. Hogyan lehet ilyen körülmények között írni?

Maya végső elkeseredésében Amelia macskájáról ír.

Puddlegum soha nem gondolta volna, hogy egyszer Providence-ből Alice Islandre költözik.

Átírja: Puddleglum soha nem gondolta volna, hogy egy könyvesbolt lesz az otthona.

Trükkös, gondolja. Ezt fogja majd mondani a tanára, Mr. Balboni is. Maya már írt történetet az eső és egy nagyon régi könyvtári könyv nézőpontjából is. „Érdekes elgondolások - írta Mr. Balboni a könyvtári könyves történet végére -, de legközelebb próbálj meg hús-vér emberekről írni. Vagy azt szeretnéd, ha az antropomorfizálás lenne az ismertetőjegyed?"

Mielőtt válaszolni tudott volna erre a kérdésre, utána kellett néznie annak, hogy mit jelent ez a szó. Nem, nem akarja, hogy erről lehessen felismerni. Nem akarja, hogy bármiről is rá lehessen ismerni. És ennek ellenére ki vetheti a szemére, hogy mégis így alakult? Azzal telt a gyerekkora, hogy könyveket olvasott; és különféle életutakat talált ki a vásárlóknak, valamint néha az élettelen tárgyaknak is, például a teáskannának vagy a könyvjelzős állványnak. Nem volt magányos, de a legközelebbi barátai nem mindig voltak valóságosnak mondhatók.

Nem sokkal később Amelia kopog az ajtaján.

- Dolgozol? Ráérsz egy kicsit?

- Gyere be - mondja Maya.

Amelia lehuppan az ágyra.

- Miről írsz?

- Nem tudom. Épp ez a baj. Volt egy ötletem, de nem működött.

- Ó, az tényleg nagy baj.

Maya elmagyarázza neki a feladatot.

- Egy olyan emberről kell írni, aki fontos volt neked. Valakiről, aki már meghalt, vagy akit szerettél volna jobban ismerni.

- Mi lenne, ha az édesanyádról írnál?

Maya megrázza a fejét. Nem szeretné megsérteni Amelia érzéseit, de túl kézenfekvő lenne ezt a témát választani.

- Ugyanolyan keveset tudok róla, mint a biológiai apámról.

- Két évig éltél vele. Tudod a nevét, és tudod, hogy honnan jött. Ez jó kiindulási pont lehet.

- Épp annyit tudok róla, amennyit kell. Megvolt a lehetősége, de mindent elrontott.

- Ez nem igaz.

- Feladta, nem?

- Lehet, hogy alapos oka volt rá. Biztos vagyok benne, hogy úgy gondolta, az a legjobb megoldás.

Amelia édesanyja két évvel korábban halt meg. Nem volt mindig zökkenőmentes a kapcsolatuk, de most szinte elviselhetetlenül hiányzik neki. Például amíg az édesanyja élt, minden második hónapban fehérneműt küldött neki postán. Ameliának korábban egyetlen egyszer sem kellett fehérneműt vásárolnia. Nemrég az egyik áruház fehérneműosztályán nézelődött, odament a bugyikhoz, és sírva fakadt: Soha senki nem fog már ennyire szeretni.

- Valakiről, aki meghalt? - kérdezi A. J. vacsora közben. - Mi van Daniel Parishsel? Vele jóban voltál.

- Gyerekkoromban.

- Nem miatta szeretnél író lenni? - érdeklődik A. J.

- Nem - forgatja Maya a szemeit.

- Bele volt zúgva, amikor kicsi volt - magyarázza A. J. Ameliának.

- Apa! Ez nem is igaz.

- Soha nem fogod elfelejteni az első írót, akibe belehabarodsz. Az enyém John Irving volt.

- Ne hazudj. Ann M. Martin volt - igazítja ki A. J.

Amelia felnevet, és önt magának még egy pohár bort.

- Igen, lehet, hogy igazad van.

- Örülök, hogy mindketten ilyen jól szórakoztok. Meg fogok bukni, és ugyanolyan sorsra jutok majd, mint az anyám.

Maya feláll az asztaltól, és a szobája felé rohan. A lakás méreteit nem az ilyen drámai kirohanásokhoz tervezték, ezért Maya beveri a lábát az egyik könyvespolcba.

- Túl kicsi itt a hely - vágja oda nekik.

Beviharzik a szobájába, és becsapja maga után az ajtót.

- Szerinted menjek utána? - suttogja A. J.

- Nem. Most egyedül szeretne lenni. Egy tinilány. Hadd dühöngje ki magát.

- Lehet, hogy igaza van. Túl kicsi ez a lakás.

A. J. és Amelia már az esküvő óta nézegetik az eladó házakat az interneten. Most, hogy Maya serdül, az egyetlen fürdőszobával rendelkező tetőtéri lakás varázslatos módon a törtrészére zsugorodott. A. J. sokszor azon kapja magát, a vásárlók számára fenntartott fürdőszobát használja az üzletben, hogy ne kelljen Mayával és Ameliával viaskodnia. A vásárlók sokkal civilizáltabban viselkednek, mint ez a két nőszemély. Jól (vagy legalábbis kiszámíthatóan) megy az üzlet, ezért ha elköltöznének, a lakás helyén új gyerekrészleget nyithatna mesesarokkal, és akár még ajándékokat és képeslapokat is árulhatna.

A rendelkezésre álló pénzből csak egy első lakásnak való otthont tudnának venni, bár A. J. úgy érzi, túl öreg már ahhoz, hogy ilyeneket nézegessen. Az első lakás csupa olyan dolgot takar, amit ő nem szeret: barátságtalan konyha és suta elosztás, túl kicsi szobák és baljóslatú utalások az alapozás hiányosságaira. A lakáskeresés előtt A. J. egy kezén meg tudta volna számolni, hányszor gondolt fájó szívvel a Tamerlánra.

Este Maya egy cetlit talál az ajtórésben.

Maya, ha elakadsz, az olvasás segíteni fog: Anton Csehov: Szépségek, Katherine Mansfield: Babaház, J. D. Salinger: Ilyenkor harap a banánhal, ZZ Packer: Cserkészlányok vagy Kávé máshol, Amy Hempel A temetőben, ahol Al Jolson nyugszik, Raymond Carver: Dagadék, Ernest Hemingway: Indián tábor. Lent meg kell lennie az összesnek. Szólj, ha nem találsz valamit, bár nálam is jobban tudod, mi hol van. Szeretlek. Apa

Maya a zsebébe gyűri a listát, majd lemegy a földszintre. Este van, az üzlet már bezárt. Megforgatja a könyvjelzős állványt. - Szia, könyvállvány! -, majd éles kanyarral a szépirodalmi részleg felé indul.

Maya ideges és kissé izgatott, amikor átnyújtja Mr. Balboninak a dolgozatát.

- Kirándulás a partra - olvassa fel a tanár a címet.

- A homok nézőpontjából van. Alice-en beköszöntött a tél, és a homoknak hiányoznak a turisták.

Mr. Balboni mocorogni kezd, szűk, fekete bőrnadrágja nyikorgó hangot ad ki. Arra szokta bátorítani a diákokat, hogy a jó dolgokat hangsúlyozzák, ugyanakkor kritikus és szakavatott szemmel olvassanak.

- Nos, ez máris nagyon érzékletes leírásnak tűnik.

- Csak viccelek, Mr. Balboni. Próbálok felhagyni az antropomorfizálással.

- Már alig várom, hogy elolvassam.

A következő héten Mr. Balboni bejelenti, hogy az egyik dolgozatot hangosan is fel fogja olvasni az osztály előtt. A diákok kihúzzák magukat a padban. Izgalmas, ha valakit kiválasztanak, még akkor is, ha kritizálni fogják. Izgalmas dolog kritikát kapni.

- Mit gondoltok róla? - kérdezi a felolvasás végén.

- Hát - kezdi Sarah Pipp -, nem akarok senkit se megbántani, de a párbeszédek elég rosszak. Vagyis értem, hogy mi volt az író célja, de miért nem rövidített jobban?

Sarah Pipp könyveket értékel a blogján, melynek neve A kasmírmintás egyszarvú véleménye a könyvekről. Mindig azzal henceg, mennyi könyvet küldenek neki a kiadók.

- És miért harmadik személyben ír? Miért jelen időben? Ettől nekem gyerekesnek tűnik a stílusa.

Billy Lieberman - aki általában mostoha sorsú fiúkról ír, akik legyőzik a természetfeletti erők és a szülők által eléjük gördített akadályokat - véleménye a következő:

- Nem értem, hogy mi történt a végén. Nagyon zavaros.

- Szerintem kétértelmű - vélekedik Mr. Balboni. - Emlékeztek, hogy a múlt héten erről beszélgettünk?

Maggie Markakis, aki csak azért jár erre az órára, mert a matek és a vitacsoport időpontjai módosultak, azt mondja, tetszik neki a történet, de a pénzügyi vonatkozásait ellentmondásosnak találja.

Abner Shochet több kivetnivalót is talál benne: nem szereti az olyan történeteket, melyekben a szereplők hazudnak („Annyira unom már a megbízhatatlan elbeszélőket" - két héttel ezelőtt hallottak először erről a kifejezésről), és még kevésbé tudja elviselni, ha semmi sem történik. Maya nem veszi zokon Abner szavait, mert a fiú történetei mindig ugyanúgy végződnek: kiderül, hogy az egész csak egy álom volt.

- Volt valami, ami tetszett benne nektek? - kérdezi a tanár.

- A nyelvezete - felel Sarah Pipp.

- Nekem tetszett, hogy szomorú volt - mondja John Furness, akinek hosszú, barna szempillája és popsztáros kefefrizurája van. Ő a nagymamája kezéről írt, és még a kőszívű Sarah Pippet is sikerült megríkatnia.

- Nekem is - mondja Mr. Balboni. - Olvasóként nekem sok minden tetszett, amit ti kifogásoltatok. Szerettem a némileg hivatalos stílust és a kétértelműséget is. Nem értek egyet a „megbízhatatlan elbeszélővel" kapcsolatos megjegyzéssel - azt hiszem, újra át kell vennünk ezt a fogalmat. Azt sem gondolnám, hogy pénzügyileg elképzelhetetlen dolgok lettek volna benne. Mindent összevetve arra jutottam, hogy ebben a félévben John története, „A nagymamám keze" és ez az írás volt a két legjobb az osztályban. Ők fogják képviselni az iskolánkat a megyei történetíró versenyen.

- Nem mondta meg, hogy ki írta a másikat - bosszankodik Abner.

- Tényleg. Mayáról van szó. Nagy tapsot kérek neki és Johnnak.

Maya próbál nem túlzottan elégedettnek tűnni.

- Nem elképesztő, hogy Mr. Balboni minket választott ki? - szólítja meg John az óra után. Egészen a szekrényekig kíséri Mayát, bár a lány nem érti, miért.

- De az. Tetszett a történeted.

Ami igaz is, de ő szeretne nyerni. Az első helyezett egy kupát és egy 150 dollár értékű utalványt kap, melyet az Amazonon lehet levásárolni.

- Te mit vennél a pénzből? - kérdezi a fiú.

- Könyvet nem, azt apától is be tudom szerezni.

- Szerencsés vagy. Bár én is egy könyvesboltban élnék.

- Nem benne, hanem felette lakom, és annyira azért nem jó.

- Pedig azt hinné az ember.

John félresimítja barna haját, hogy ne lógjon a szemébe.

- Anya szeretné tudni, hogy ne menjünk-e egy kocsival az ünnepségre.

- De hát még mi is csak most tudtuk meg, hogy megyünk.

- Ismerem az anyámat. Szereti az ilyesmit. Kérdezd meg az apád.

- Az a helyzet, hogy apa biztos jönni akar majd, de ő nem tud vezetni. Ezért valószínűleg a keresztanyámmal vagy a keresztapámmal fogunk menni. És valószínűleg a te anyád is jönni akar. Ezért nem vagyok biztos abban, hogy van-e értelme egy kocsival mennünk.

Maya úgy érzi, mintha órák óta beszélne.

John rámosolyog, amitől a haja is meghullámzik kicsit.

- Semmi baj. Talán majd máshová elvihetünk.

A díjkiosztó ünnepségre Hyannisben, egy középiskola tornatermében kerül sor. Egyszerre van tesiszag és báli hangulat. Még el sem kezdődött a rendezvény, de mindenki suttogva beszél, mintha templomban lennének. Hamarosan valami fontos, irodalmi mérföldkőnek számító esemény történik itt.

Húsz középiskola pályázott negyven történettel, de csak a legjobb hármat fogják közülük hangosan felolvasni. Maya John Furness-szel gyakorolt, neki olvasta fel a novelláját. Azt a tanácsot kapta, hogy többször vegyen levegőt, és olvasson lassabban. Maya sokáig gyakorolta a lélegzetvételt és az olvasást is, ami korántsem volt olyan egyszerű, mint amilyennek hangzik. Ő is meghallgatta Johnt, és azt javasolta neki, hogy a rendes hangszínén olvasson, ne olyan hamiskásan, ahogy a bemondók szoktak.

- Ne tagadd, hogy bejön neked - mondta John, és azóta mindig ezen a hamis hangon beszél hozzá. Nagyon idegesítő.

Maya észreveszi, hogy Mr. Balboni egy nővel beszélget, aki minden bizonnyal egy másik iskola tanára. Tanáros ruha van rajta - virágmintás szoknya meg hópelyhes, bézsszínű kardigán -, és buzgó bólogatással kíséri Mr. Balboni minden szavát. Mr. Balboni természetesen a bőrnadrágját vette fel, és mivel ki kellett öltöznie, egy bőrzakót választott hozzá. Gyakorlatilag bőröltönyben van. Maya szeretné, ha A. J. is találkozna vele, mert az akarja, hogy az apja a tanártól is hallja, milyen ügyes. A bökkenő csak az, hogy fél attól, A. J. zavarba fogja hozni. Az előző hónapban az angoltanára, Mrs. Smythe járt az üzletben, akit akkor be is mutatott az apjának. A. J. a következő ajánlással nyomott egy könyvet a tanárnő kezébe: „Imádni fogja ezt a regényt, mert olyan finoman erotikus." Maya azt hitte, elsüllyed szégyenében.

A. J. nyakkendőt kötött, míg Mayán farmer van. Először azt a ruhát vette fel, amelyet Amelia választott neki, de meggondolta magát, mert nem akarta, hogy mindenki lássa rajta, milyen komolyan veszi az eseményt. Amelia Providence-ben volt pár napig, és az ünnepségen találkozik majd velük, valószínűleg késve fog érkezni. Maya tudja, hogy szomorú lesz a ruha miatt.

Csendre intik a közönséget. A hópehelymintás kardigánt viselő tanárnő nyitja meg az Island Megyei Középiskolai Novellaíró versenyt. Különösen sokszínű és megindító csoportként beszél a jelentkezőkről. Azt mondja, szereti a munkáját, és ha rajta múlna, mindenki nyerne. Ezt követően elmondja, ki jutott elsőként a döntőbe.

Természetesen John Furness az. Maya hátradől a székében, és úgy figyel. A történet jobb, mint amilyenre emlékezett. Tetszik neki, hogy a fiú papír zsebkendőhöz hasonlítja a nagymama kezét. A. J.-re pillant, próbálja kifürkészni, hogyan vélekedik róla. Az apja a távolba mered, amit Maya unalomként értelmez.

A második történetet Virginia Kim írta a Blackheart Középiskolából. „Az utazás" egy örökbefogadott kínai gyerekről szól. A. J. bólogat párszor, miközben hallgatja. Látszik rajta, hogy ez jobban tetszik neki, mint „A nagymamám keze".

Maya kezd aggódni, hogy nem kerül be az első három közé, és örül, hogy a farmer mellett döntött. Hátrafordul, és a legrövidebb menekülési utat keresi. Amelia a terem ajtajában áll, felfelé mutatja a hüvelykujját, és hangtalanul kérdezi: „A ruha. Hol a ruha?"

Maya megvonja a vállát, majd visszafordul, hogy meghallgassa „Az utazás" végét. Virginia Kim galléros, fekete bársonyruhában van. Nagyon halkan olvas, a hangja olykor alig érthetőbb a suttogásnál. Mintha azt akarná, hogy mindenki teljes erővel rá figyeljen.

Sajnos „Az utazás" még mindig nem ért véget, ötször hosszabb, mint ,A nagymamám keze", és Maya egy idő után már nem is figyel rá. Szerinte ennyi idő alatt Kínába is el lehetne repülni.

Ha a „Kirándulás a partra" nem kerül be az első háromba, kap majd egy pólót, és ehet pár sütit a fogadáson. De miért maradna bárki is a fogadásra, ha nem szerepel a legjobbak között?

Ha benne lesz az első háromban, nem fogja bántani, hogy nem nyert.

Ha John Furness nyer, próbálja majd nem megutálni.

Ha ő lesz az első, jótékony célra fogja felajánlani a nyereményét. Mondjuk rossz körülmények között élő gyerekeknek vagy árváknak adja.

Nem baj, ha nem nyer. Nem azért írta a történetet, hogy díjat nyerjen vele. Még csak nem is azért, mert ez volt a házi. Ha csak a feladatot szerette volna megoldani, Puddleglumról is írhatott volna. A kreatív írást nem osztályozzák, csak megbukni vagy átmenni lehet.

Most mondják be a harmadik történet címét, és Maya megragadja A. J. kezét.

Ilyenkor harap a banánhal

1948/J. D. SALINGER

Ha valami jó, és ez egy kétségbevonhatatlan tény, az még nem elég indok ahhoz, hogy utáld. (Széljegyzet: Egész délután ezt a mondatot írtam. Folyton elrontottam a „kétségbevonhatatlan"-t.)

Helyenként Salinger története jut eszembe a „Kirándulás a partra" című művedről, amivel a megyei novellaíró versenyen indultál. Azért hozom fel ezt, mert szerintem neked kellett volna megnyerni az első helyet. „A nagymamám keze" nyert, amely szerintem formailag, érzelmileg és a narratívát tekintve is elmaradt a tiedtől. Légy bátor, Maya. Hidd el könyvesboltos apádnak, hogy a díjak némileg hatással lehetnek az eladási mutatókra, de majdnem semmit nem jelentenek a minőségre nézve.

-A.J.F.

Ui.:A te novelládban az volt számomra a legígéretesebb, hogy látszott rajta, bele tudod élni magad mások helyzetébe. Miért viselkednek úgy az emberek, ahogy? Az igazán jó írások mind ezt boncolgatják.

Ui.2: Ha kifogásolnék valamit, az az lenne, hogy a kelleténél korábban hoztad be a tengerbe úszós részt.

Ui.3: Ja, és az olvasók tudni fogják, hogy mi az az ATM.

Kirándulás a partra

Írta: Maya Tamerlán Fikry

Tanár: Edward Balboni,

Alicetowni Középiskola, 9. osztály

Mary késésben van. Külön szobában lakik, de hat másik emberrel osztozik a fürdőszobán, és úgy tűnik, valaki mindig odabent van. Amikor végez a mosdóban, az ágyán ül a bébiszitter.

- Mary, már öt perce várok rád.

- Sajnálom. Zuhanyozni szerettem volna, de nem tudtam bemenni - magyarázza Mary.

- Tizenegy óra van. Csak délig vagyok kifizetve, és 12.15-kor már máshol kell lennem. Úgyhogy jobb, ha sietsz vissza, és ne késs el.

Mary megköszöni a bébiszitternek a segítséget, és puszit nyom a gyermek fejére.

- Viselkedj jól - inti.

Átrohan a campuson, az angol tanszék felé tart. Felszalad a lépcsőn. Mire odaér, a tanára menni készül.

- Már majdnem elmentem. Nem hittem volna, hogy eljössz. Gyere be.

Mary belép a szobába. A tanár megkeresi Mary dolgozatát, majd leteszi az asztalra.

- Mary. Régen mindig ötösöket kaptál, most pedig minden tárgyból bukásra állsz.

- Sajnálom. Jobban fogok igyekezni.

- Történt veled valami? Te voltál az egyik legjobb diákunk.

- Semmi - felel Mary, és az ajkába harap.

- Ösztöndíjjal vettek fel erre az egyetemre. Bajban vagy, mert egy ideje rosszak a jegyeid, és ha elmondom ezt a vezetőségnek, akkor valószínűleg megvonják az ösztöndíjadat, vagy eltiltanak egy időre.

- Kérem, ne tegye ezt! - könyörög Mary. - Nincs hová mennem. Csak az ösztöndíjból van pénzem.

- A saját érdekedben teszem. Haza kellene menned, és rendbe tenni az életedet. Már csak pár hét, és itt a karácsony, a szüleid meg fogják érteni.

Mary a megbeszéltnél tizenöt perccel később ér vissza a szobájába. A bébiszitter mérgesen néz rá.

- Mary, megint elkéstél! Ha te elkésel, akkor én is elkésem. Tényleg megszerettem ezt a gyereket, de többet nem vigyázhatok rá helyetted. Sajnálom.

- Oké - felel Mary, és kiveszi a gyereket a bébiszitter karjai közül.

- Ráadásul ki sem fizetted az utolsó három alkalmat. Tíz dollár a bérem óránként, vagyis összesen harminccal tartozol.

- Megadhatom legközelebb? Idefelé el akartam menni a bankautomatához (ATM), de már nem volt rá idő.

A bébiszitter grimaszol.

- Csak tedd bele egy borítékba, írd rá a nevem, és hagyd a szobámban. Nagyon örülnék, ha még karácsony előtt megkapnám, ajándékokat kell vennem.

Mary bólint.

- Szia, baba - köszön el a bébiszitter. - Boldog karácsonyt! A baba gügyögni kezd.

- Terveztek valamit az ünnepekre? - kérdezi a bébiszitter.

- Lehet, hogy meglátogatjuk az anyámat. Greenwichben él, Connecticutban. Mindig óriási karácsonyfája van, finoman főz, és rengeteg ajándékot vett nekem és Myrának.

- Ez nagyon jól hangzik.

Mary hordozókendőbe csavarja a babát, és a bankhoz megy. Ellenőrzi a kártyáján lévő egyenleget. 75,17 dollár van a folyószámláján. Kivesz negyven dollárt, majd bemegy a bankba, hogy kisebb címletekre váltsa.

Harminc dollárt tesz egy borítékba, és ráírja a bébiszitter nevét. Vesz egy metrójegyet, és egészen az utolsó megállóig utazik. Ez már nem olyan jó környék, mint ahol az egyetem van.

Mary végigsétál az utcán. Egy lerobbant, drótkerítéses házhoz ér, melynek udvarán egy láncra vert kutya ugat. A baba sírni kezd.

- Ne aggódj, kicsim. A kutya nem bánt.

Bemennek a házba. Minden nagyon koszos, és mindenhol gyerekek vannak. Ők is koszosak. Hangosak és különböző korúak, vannak köztük kerekes székesek és más fogyatékkal élők is.

- Szia Mary - köszönti az egyik fogyatékos lány. - Mit csinálsz itt?

- A mamához jöttem.

- Fent van az emeleten. Nem érzi jól magát.

- Köszönöm.

- Mary, ez a te gyereked? - kérdezi a lány.

- Nem - felel Mary, majd az ajkába harap. - Egy barátomé, csak én vigyázok rá.

- Hogy megy a Harvard?

- Nagyszerűen.

- Biztos csak ötösöket kapsz. Mary a vállát vonogatja.

- Olyan szerény vagy. Még mindig benne vagy az úszócsapatban?

Mary megint megvonja a vállát, majd felmegy a mamához. A mama egy kórosan elhízott fehér nő. Mary egy csontsovány fekete lány. A mama nem lehet Mary biológiai édesanyja.

- Szia, mama. Boldog karácsonyt!

Mary puszit nyom a kövér nő arcára.

- Szia, Mary. Te kis borostyánligás. Nem gondoltam volna, hogy visszajössz a gyerekotthonba meglátogatni.

- Ugyan már.

- Ez a te gyereked?

- Igen - sóhajt fel Mary.

- Milyen kár, hogy egy ilyen okos lány, mint te, így elrontja az életét. Nem megmondtam neked, hogy soha ne szexelj? Nem figyelmeztettelek, hogy mindig védekezz?

- Mama... - Mary megint a szájába harap. - Mama, itt maradhatnánk egy ideig a gyerekkel? Úgy döntöttem, hogy egy ideig nem megyek vissza az egyetemre, hogy rendbe tegyem az életemet. Nagyon nagy segítség lenne.

- Ó, Mary. Bárcsak tudnék neked segíteni, de tele van a ház. Nem tudlak téged is befogadni. Túl idős vagy már ahhoz, hogy az állam pénzt adjon érted.

- Mama, nincs hová mennem.

- Mary, megmondom én, hogy mit csinálj. Szerintem meg kellene keresned a gyerek apját.

- Nem ismerem valami jól - ingatja a fejét.

- Akkor azt hiszem, örökbe kellene adnod.

- Képtelen lennék rá - ingatja tovább a fejét.

Mary visszamegy a kollégiumba, és összepakolja a gyermek holmiját. Egy kitömött Elmo babát is a táskába tesz. Benyit hozzá egy lány, aki a folyosó végén lakik.

- Szia, Mary. Hová mész?

- Úgy gondoltam, hogy kirándulok egyet a parton - mosolyog Mary. - A baba imád ott lenni.

- Nincs ahhoz túl hideg?

- Annyira nincs. A legmelegebb ruhánkat vesszük majd fel. És télen nagyon szép a part.

- Ha te mondod - vonogatja a vállát a lány.

- Gyerekkoromban folyton a partra jártunk az apámmal.

Mary a bébiszitter szobájában hagyja a borítékot. A vasútállomáson kártyával fizet a jegyért, és megveszi az Alice Islandre tartó kompjegyet is.

- A gyereknek nem kell - mondja a pénztáros Marynek.

- Jó.

Amikor Alice Islandre ér, Mary első dolga, hogy keres egy könyvesboltot. Bemegy, hogy a gyerekkel együtt felmelegedjenek. Egy férfi áll a kasszánál. Mogorvának tűnik, és Converse tornacipő van rajta.

A CD-lejátszóból karácsonyi zene szól.

- Ettől a daltól mindig szomorú leszek - panaszolja az egyik vásárló. - Ez a legszomorúbb szám, amit valaha is hallottam. Miért kell szomorú karácsonyi dalokat írni?

- Szeretnék valamit olvasni - szólal meg Mary.

A férfi egy fokkal barátságosabb lesz.

- Milyen könyveket szeret?

- Ó, mindenfélét. De azok a kedvenceim, amikben a főhősnek sok problémája van, de a végén felülkerekedik rajtuk. Tudom, hogy az élet nem ilyen, de talán épp ezért szeretem az efféle történeteket a legjobban.

Az eladó azt mondja neki, hogy pontosan tudja, melyik könyvet ajánlja neki, de mire visszaér vele, Marynek nyoma sincs.

- Hölgyem?

A pulton hagyja a könyvet arra az esetre, ha Mary mégis visszajönne érte.

Mary a parton van, de a gyerek nincs vele.

Régebben az úszócsapat tagja volt. Középiskolás korában annyira jól ment neki, hogy megnyerte az állami bajnokságot. Aznap nagyok a hullámok hideg a víz, és Mary már kijött a gyakorlatból.

Kiúszik a világítótornyon túlra, és nem jön vissza.

VÉGE

- Gratulálok - mondja Maya John Furnessnek a fogadáson, miközben az ajándék pólót szorongatja a kezében. A harmadik helyezésért járó oklevele Ameliánál van.

John megvonja a vállát, amitől hullámozni kezd a haja.

- Szerintem neked kellett volna nyerni, de azért elég király, hogy két alicetowni írás is bekerült a döntőbe.

- Lehet, azért, mert Mr. Balboni jó tanár.

- Ha szeretnéd, elfelezhetjük a nyereményt - ajánlja fel John.

Maya megrázza a fejét. Nem szeretne így részesülni az első helyezésből.

- Te mit vettél volna belőle?

- Jótékony célra fordítottam volna, nehéz körülmények között élő gyerekeknek akartam adni.

- Komolyan? - kérdezi John a bemondós hangján.

- Apa nem nagyon szereti, ha online vásárolunk.

- Nem haragszol rám, ugye?

- Nem. Örülök neked. Csak így tovább! - mondja Maya, és belebokszol a fiú vállába.

- Juj - szisszen fel John.

- Még találkozunk. El kell érnünk az autós kompot Alice-re.

- Nekünk is. Addig még lóghatunk itt, sok időnk van.

- Apának dolga van a boltban.

- Akkor az iskolában - köszön el John bemondósan.

Amelia gratulál Mayának a harmadik helyezéshez és a magával ragadó történethez, de A. J. egy szót sem szól egész hazaúton.

Maya azt hiszi, hogy az apja csalódott benne, de mielőtt kiszállnának a kocsiból, A. J. a következőket mondja neki:

- Az ilyesmi sohasem igazságos. Nem lehet megmondani, hogy mit fognak szeretni az emberek, és ez egyszerre nagyszerű és borzasztó. A személyes ízlés és az adott napon adott emberekből összeverődött csoport dönt el mindent. Például a három döntősből kettő lány volt, emiatt lehetséges, hogy inkább fiúnak akarták adni az első helyet. Vagy lehet, hogy a zsűri egyik tagjának nagymamája a múlt héten halt meg, ami miatt nagy hatást tett rá a történet. Nem lehet tudni. Azt viszont tudom, hogy Maya Tamerlán Fikry „Utazás a partra" című művét egy igazi író írta.

Maya azt hiszi, hogy A. J. meg fogja ölelni, de apja ehelyett kezet nyújt neki, mintha egy kollégát - az üzletbe látogató írót - köszöntene benne.

Egy mondat jut Maya eszébe: Aznap tudatosodott bennem, hogy író vagyok, amikor az apám kezet nyújtott nekem.

Nem sokkal a nyári szünet előtt A. J. és Amelia ajánlatot tesznek egy házra. A kinézett lakás körülbelül tíz percre van az üzlettől, és a sziget belsejében található. Négy hálószobája és két fürdőszobája van, valamint a mostani lakásnál csendesebb, ami A. J. szerint ideális lesz a kis írópalántának. Ennek ellenére egyikük sem így képzelte el álmai otthonát. Az előző tulajdonosa ott halt meg, mert nem akart elköltözni öregkorára, de az utóbbi ötven évben nem foglalkozott a felújítással. Alacsonyan van a mennyezet, több réteg tapétától

kell megszabadítani a falakat, és nem elég erős az alapozás. A. J. csak „tíz év múlva házként" emlegeti, ami azt jelenti, hogy tíz év múlva talán lakható lesz. Amelia számára ez az új „projekt", és rögtön beveti magát a feladatok közé. Maya nemrég olvasta A Gyűrűk Ura trilógiát, ezért csak Zsáklaknak hívja. „Mert olyan, mintha korábban egy hobbit lakott volna itt."

A. J. puszit ad a lánya homlokára. Nagyon élvezi, hogy egy ilyen elmés könyvmolyt sikerült felnevelnie.

Az áruló szív

1843/E. A. P0E

Igaz történet (!)

Maya, talán nem is tudod, hogy Amelia előtt voltam már házas, és hogy nem voltam világéletemben könyvesboltos. Régen egy Nicole Evans nevű nő volt a feleségem. Nagyon szerettem. Autóbalesetben halt meg, és utána hosszú ideig én is halott voltam részben, talán addig, amíg rád nem találtam.

Nicole és én az egyetemen ismertük meg egymást, és a PhD-képzés előtti nyáron házasodtunk össze. Nic költő szeretett volna lenni, de addig is kelletlenül írta a doktoriját a huszadik századi női költőkből (Adrienne Rich, Marianne Moore, Elizabeth Bishop és Sylvia Plath, akit nagyon utált). Én pedig az amerikai irodalomba vetettem bele magam. Azt kutattam, hogyan ábrázolja E. A. Poe a betegségeket az írásaiban. Különösebben soha nem szerettem ezt a témát, és idővel egyenesen meg is utáltam. Aztán Nic felvetette, biztosan van jobb és boldogabb módja annak, hogy az irodalomnak szenteljük az életünket.

- Igen ? Például mi? - kérdeztem akkor tőle.

- Nyissunk könyvesboltot - mondta.

- Mire gondolsz pontosan?

- Tudtad, hogy a szülővárosomban egyáltalán nincs könyvesbolt?

- Tényleg? Pedig Alice olyan helynek tűnik, ahol kellene lennie.

- Tudom. Egy város nem igazi város könyvesbolt nélkül.

Így abbahagytuk a doktorit, fogtuk az örökségét, Alice-re költöztünk, és könyvesboltot nyitottunk Island Books néven.

Ugye mondanom sem kell, hogy fogalmunk sem volt, mit vállalunk magunkra.

Nic balesete után sokszor gondolkoztam azon, milyen lett volna az életem, ha befejezem a doktorit.

De megint elkalandoztam.

Minden kétséget kizáróan ez a legismertebb E. A. Poe-történet. Ha valaha is kíváncsi lennél arra, miket csinált az apád egy másik életben, az „ócskaságok" feliratú dobozban találod a jegyzetemet és a disszertációmból elkészült huszonöt oldalt (melynek nagy része Az áruló szívről szól).

-A.J.F.

- Az idegesít a legjobban, ha nincs rendes lezárása egy történetnek - panaszkodik Doug Lippman, a rendőrfőnök-helyettes, majd vesz négyet az előételként szolgáló minipizzákból, melyeket Lambiase hozott. Sok éve fut már A Rendőrfőnök Ajánlja könyvklub, és Lambiase pontosan tudja, hogy az étel és az ital még a szóban forgó könyveknél is fontosabb.

- Helyettes úr, csak hármat vegyél el, különben nem jut mindenkinek - figyelmezteti Lambiase.

A helyettes visszarak egy pizzát a tálcára.

- Például mi a franc lett a hegedűvel? Vagy lemaradtam valamiről? Egy felbecsülhetetlen értékű Stradivari nem szívódik fel minden nyom nélkül.

- Ez jó észrevétel. Van valakinek más gondolata is? - fordul Lambiase a többiekhez.

- Tudjátok, hogy én mit utálok nagyon? - szólal meg Kathy a gyilkosságiaktól. - Marhára utálom a felületes munkát. Például amikor senki nem húz gumikesztyűt, legszívesebben felkiáltanék: Húzz el innen, beszennyezed a bűntény helyszínét!

- Deavernél soha nem fordul elő ilyesmi - mondja Sylvio, aki a telefonközpontban dolgozik.

- Bár mindegyik olyan lenne, mint Deaver - sóhajt fel Lambiase.

- De a silány munkánál is jobban utálom, amikor mindent túl gyorsan oldanak meg - folytatja Kathy. - Még Deaver is beleesik ebbe a hibába. Idő kell ahhoz, hogy a dolgok kitisztuljanak. Néha évek is. Sok ideig együtt kell élnünk az esetekkel.

- Jól mondod, Kathy.

- Egyébként nagyon finomak a minipizzák.

- A boltban vettem őket.

- Én a női karaktereket utálom - kanyarodik vissza a témához Rosie, a tűzoltó. - Mindig úgy ábrázolják őket, mintha modellek lennének, és mindig rendőrök a szüleik. Szinte nincs rajtuk semmi kifogásolható.

- Rágják a körmüket. Össze-vissza áll a hajuk. Nagy a szájuk - mondja Kathy.

Rosie, a tűzoltó felnevet.

- Ez csak egy vágyálom arról, hogy milyen egy rendőrségen dolgozó nő.

- Nem is tudom. Én szeretem az ábrándokat - mondja Dave.

- Lehet, hogy az író csak azt akarta tudatni velünk, hogy a hegedű egyáltalán nem fontos - vélekedik Lambiase.

- De hát az a lényege az egésznek - mondja Dave.

- Talán azt akarta mondani vele, hogy a hegedű mindenki életére hatással van - fejtegeti tovább Lambiase.

Rosie lehurrogja, és lefelé fordítja a hüvelykujját.

A. J. a kasszánál hallgatja a beszélgetést. Több mint tíz könyvklub van az üzletében, de A Rendőrfőnök Ajánlja a kedvence. Lambiase odaszól neki.

- Segíts már, A. J.! Ugye, nem kell mindig tudni, hogy ki lopta el a hegedűt?

- Az a tapasztalatom, hogy az olvasók jobban szeretik az olyan könyveket, ahol fény derül az ilyesmire. Bár engem nem zavar a kétértelműség.

A csoport az első mondat után üdvrivalgásban tör ki, ezért a másodikat már meg sem hallják.

- Áruló - kiáltja neki Lambiase.

Ebben a pillanatban megszólal az ajtónál lévő szélharang, és Ismay lép be az üzletbe. A társaság folytatja a könyv megvitatását, de Lambiase le sem tudja venni a szemét a nőről. Fehér, A vonalú nyári ruha van rajta, mely kihangsúlyozza vékony derekát. Most hosszú haja van, és ettől sokkal finomabbnak tűnnek a vonásai. Azok az orchideák jutnak róla Lambiase eszébe, melyeket a volt felesége az ablakban tartott.

Ismay A. J.-hez megy, és egy papírlapot tesz le elé a pultra.

- Végre sikerült választanom. Kábé 50 példány kell A mi kis városunkból.

- Örök érvényű darab.

Sok évvel Daniel Parish halála és fél órával a rendőrségi könyvklub vége után Lambiase úgy gondolja, elég idő telt már el ahhoz, hogy feltegyen egy bizonyos kérdést A. J.-nek.

- Nem akarlak téged is belekeverni, de megérdeklődnéd a sógornődtől, hogy randizna-e egy nem rém ronda rendőrrel?

- Kiről beszélsz?

- Rólam. A nem rém ronda rész csak vicc volt. Tudom, hogy nem vagyok egy Adonisz.

- Azt nem értem, hogy kitől kellene megkérdeznem. Ameliának nincs is testvére.

- Nem Ameliának. A volt sógornődre, Ismay-re gondoltam.

- Ó, persze, Ismay. - A. J. elhallgat. - Ismay? Tényleg? Ő?

- Igen, mindig is tetszett nekem. Már a gimiben is. Persze ő sose vett észre engem. De egyikünk sem lesz fiatalabb, és gondoltam, teszek most egy próbát.

A. J. felhívja Ismay-t, és elmondja neki, miről lenne szó.

- Lambiase? A rendőrfőnök? - kérdezi a nő.

- Jó ember.

- Csak olyan... én még sose randiztam rendőrrel.

- Rémesen sznob vagy.

- Máshogy akartam fogalmazni... Szóval én mindig értelmiségi körökben mozogtam.

És aztán hogy egymásra találtatok Daniellel, gondolja A. J., de inkább nem mond semmit.

- Persze a házasságom meg egy katasztrófa volt - ismeri el Ismay.

Pár nappal később Ismay és Lambiase az El Corazonba mennek vacsorázni. Ismay halat és marhahúst rendel gin-tonikkal. Nem érzi szükségét annak, hogy a nőies oldalát mutassa, mert gyanítja, hogy többet úgysem fognak találkozni.

- Jó étvágyat hozzá, én is ugyanezt kérem - mondja Lambiase.

- Szóval mit csinálsz, amikor nem vagy rendőr?

- Ha hiszed, ha nem - mondja a rendőrfőnök szerénykedve -, sokat olvasok. Bár lehet, hogy az neked nem is számít soknak. Tudom, hogy angoltanár vagy.

- Miket olvasol?

- Egy kis ezt, egy kis azt. Krimikkel kezdtem. Nem meglepő, ugye? Aztán A. J. rávett, hogy másféle könyveket is olvassak. Szépirodalmi regényeket, ahogy te mondanád. De ez nem mindig elég mozgalmas nekem. Félve merem csak bevallani, de odavagyok az ifjúsági könyvekért, azokban mindig történik valami, és tele vannak érzésekkel. Olyat is szoktam olvasni, amit A. J. kedvel. Ő jobban szereti a novellákat...

- Tudom.

- És néha Maya könyveit is a kezembe veszem. Szeretek velük beszélgetni a könyvekről. Ők értenek az ilyesmikhez. Ezenkívül könyvklubot tartok a munkatársaimnak. Talán már láttad is valahol A Rendőrfőnök Ajánlja hirdetését.

Ismay ingatja a fejét.

- Elnézést kérek, ha túl sokat beszélek. Elég ideges vagyok.

- Semmi gond - nyugtatja meg Ismay, és belekortyol a poharába. - Danieltől olvastál valamit?

- Igen, egyet. A legelsőt.

- Tetszett?

- Nem igazán. Bár nagyon jól van megírva. Ismay bólint.

- Hiányzik?

- Nem annyira - felel Ismay egy idő után. - Néha a humorérzéke. De amit a legjobban szerettem benne, az ott van a könyveiben. Azt hiszem, azokat még mindig olvasgathatom, ha nagyon hiányozna. Bár eddig még egyszer sem éreztem szükségét, hogy kinyissam valamelyiket - mondja Ismay, és nevet egy kicsit.

- Akkor mit olvasol?

- Színdarabokat, különös verseket, aztán a könyveket, amikről az iskolában minden évben szó van: Egy tiszta nő, Johnny háborúja, Búcsú a fegyverektől, Fohász Owen Meanyért, néha az Üvöltő szelek, Kései boldogság, Istent látták, Enyém a vár. Ezek a könyvek régi barátaim. De ha valami újat keresek, csak magam miatt, akkor az olyan női karaktereket szeretem a legjobban, akik valamilyen távoli helyen élnek. Indiában. Vagy Bangkokban. Néha elhagyják a férjüket, néha pedig meg sem házasodnak, mert bölcsen tudják, hogy a házasélet nem nekik való. Szeretem, ha több szeretőt is tartanak. Szeretem, amikor kalapot hordanak, hogy ne süsse a nap a fehér bőrüket. Szeretem, hogy utaznak, és sok kalandba keverednek. Szeretem, amikor szállodákról és felmatricázott bőröndökről írnak. Szeretem, amikor ételekről, ruhákról és ékszerekről van szó. Legyen benne egy kis romantika, de ne túl sok. Ne most játszódjon. Ne legyenek benne mobiltelefonok, közösségi oldalak, internet. A 20-as és a 40-es évek közötti időszak a legideálisabb. Talán épp háború zajlik valahol, de ez nem lényeges a történet szempontjából. Semmi vérontás. Lehet benne egy kis szex, de nem pornó. Ne legyenek benne gyerekek. A gyerekek mindig elrontják a történetet.

- Nekem nincs gyerekem.

- Az életben nem zavarnak. De nem szeretek róluk olvasni. Az mindegy, hogy jó vagy szomorú vége van, csak legyen igazságos. A nő letelepedhet valahol, nyithat egy kis üzletet, vagy az óceánba fojthatja magát. És végül fontos a szép borító. Nem érdekel, milyen könyv van benne. Nem akarom az életem egyetlen percét sem csúnya tárgyak társaságban tölteni. Azt hiszem, felszínes vagyok.

- Istenadta szépség vagy.

- Átlagos vagyok.

- Nem igaz.

- A szépség nem elég ok arra, hogy udvaroljanak valakinek. A diákjaimnak is mindig ezt hajtogatom.

- Mondja ezt a nő, aki a borító alapján választ könyvet.

- Figyelmeztetlek, lehet, hogy egy rossz könyv vagyok, csak szép a borítóm.

- Azokat már ismerem - hördül fel a rendőrfőnök.

- Például kit?

- Az első feleségemet. Szép, de gonosz asszony volt.

- Ezért azt gondoltad, elköveted még egyszer ugyanazt a hibát?

- Nem. Már évek óta figyellek ott a polcon. Elolvastam a fülszöveget és a hátoldalon lévő ajánlásokat is. Jó tanár. Keresztanya. A közösség fontos tagja. Gondját viseli a húga férjének. Rossz házasságban élt, talán túl fiatalon ment férjhez, de próbálta kihozni belőle a legjobbat.

- Kissé elnagyolt.

- De elég ahhoz, hogy tudjam, tovább szeretném olvasni - mondja Lambiase, és Ismay-re mosolyog. - Rendeljünk desszertet?

- Már rég nem feküdtem le senkivel - mondja Ismay a kocsiban, miközben hazafelé tartanak.

- Értem.

- Szerintem le kellene feküdnünk egymással - tisztázza Ismay a helyzetet. - Már ha te is szeretnéd.

- Szeretném. De csak akkor, ha ez nem jelenti azt, hogy visszautasítanál egy második randit. Nem akarom, hogy csak addig legyél velem, amíg nem találsz jobbat.

Ismay nevet, majd a hálószobába vezeti a rendőrfőnököt. Nem kapcsolja le a villanyt, miközben levetkőzik. Azt szeretné, ha Lambiase tudná, hogy néz ki egy ötvenegy éves nő.

Lambiase elfüttyenti magát.

- Édes vagy, de látnod kellett volna fiatal koromban. Most tele vagyok sebhelyekkel.

Ismay-nek egy hosszú vágás vezet a térdétől a csípőjéig. Lambiase végighúzza rajta a hüvelykujját: olyan, mintha egy játék baba varrását simogatná.

- Igen, látom, de ez semmit nem ront az összképen. Ismay-nek tizenöt helyen tört el a lába, és protézist tettek a jobb csípőízületébe, de ezt leszámítva más baja nem történt. Akkor először Danielt érte a nagyobb ütés.

- Nagyon fáj? Legyek óvatos?

Ismay megrázza a fejét, és arra kéri Lambiase-t, ő is vetkőzzön le.

Reggel Ismay ébred elsőnek.

- Csinálok neked reggelit.

Lambiase álmosan bólint, a nő pedig csókot nyom a leborotvált fejére.

- Azért borotválod, mert kopaszodsz, vagy mert ez tetszik?

- Egy kicsit mindkettő.

Ismay egy törölközőt helyez az ágyra, majd kimegy a szobából. Lambiase nem sieti el a készülődést. Kinyitja Ismay éjjeliszekrényének fiókját, és kutakodik kicsit. Drága testápolókat talál, melyeknek olyan illatuk van, mint a nő bőrének. A rendőrfőnök bekeni az egyikkel a kezét. Ismay szekrényébe is bekukkant. Selyemruhák, mintás pamutblúzok, gyapjú ceruzaszoknyák és papírvékony kasmírkardigánok vannak a kecses holmik között. Mind a bézs vagy a szürke valamelyik kellemes árnyalatában pompázik, és kifogástalan állapotban vannak. A szekrény felső polcán, szépen elrendezve sorakoznak a cipők az eredeti dobozukban. Az egyik cipős doboz felett egy rózsaszín gyerekhátizsákot talál.

A rendőr szemének rögtön feltűnik, hogy ez valahogy nem illik ide. Tudja, hogy nem lenne szabad, mégis leveszi, és kicipzárazza. Egy zsírkrétákkal teli tolltartót és pár színezőt talál benne. A kezébe veszi azt, melynek fedőlapjára MAYA van írva. A színező mellett egy másik könyvet is talál, mely olyan vékony, hogy inkább füzetnek lenne mondható. Lambiase elolvassa a címét:

Tamerlán

és egyéb versek

Írta: egy bostoni

A fedőlap össze van firkálva zsírkrétával.

Lambiase nem tudja mire vélni a felfedezést.

Rendőragya kattogni kezd, és a következő kérdéseket teszi fel magának: (1) Ez az a Tamerlán, melyet A. J.-től loptak el? (2) Hogy lehet a Tamerlán Ismay-nél? (3) Miért zsírkrétázták össze a Tamerlánt, és ki volt az elkövető? Maya? (4) Hogyan került a Tamerlán egy olyan hátizsákba, melyen Maya neve áll? Le akar rohanni Ismay-hez, hogy magyarázatot követeljen, de aztán meggondolja magát.

Pár másodpercig böngészi még a régi kézírást.

Már az emeleten is érezni a palacsintaillatot. Látja maga előtt, ahogy Ismay a konyhában serénykedik, valószínűleg fehér kötényt kötött a selyem hálóingje fölé. Vagy az is lehet, hogy a kötényen kívül semmi nincs rajta. Az nagyon izgató lenne. Talán még egyszer szeretkezhetnének. Na nem a konyhaasztalon. Attól függetlenül, hogy a filmekben nagyon erotikusnak tűnik a konyhaasztalon leteperni valakit, a valóságban igen kényelmetlen tud lenni. Talán a kanapén. Vagy megint a hálószobában. Ismay-nek nagyon puha matraca és finom szövésű lepedője van.

Lambiase mindig azzal büszkélkedik, milyen jó rendőr. Tudja, hogy el kellene mennie, és valamilyen mondvacsinált okkal ki kellene hagynia a reggelit.

De jól hallja, hogy Ismay narancsot facsar? Vajon a juharszirupot is felmelegíti?

A könyvet tönkretették.

Ráadásul olyan régen tűnt el. Már több mint tíz éve. A. J. boldog házasságban él, Maya rendben van, Ismay pedig sokat szenvedett már.

Ráadásul itt van az is, hogy igazán megkedvelte ezt a nőt. És egyébként sem tartozik Lambiase-re az egész. Visszarakja a könyvet, majd a helyére teszi a hátizsákot.

Lambiase szerint két út áll az idősödő rendőrök előtt: vagy még többet ítélkeznek, vagy kevesebbet. Lambiase már nem ragaszkodik olyan mereven a szabályokhoz, mint fiatalabb korában. Rájött, hogy az emberek sok mindenre képesek, és ennek általában jó oka van.

Lemegy a földszintre, és leül az ovális konyhaasztalhoz. Még soha nem látott ilyen fehér abroszt.

- Isteni illata van.

- Örülök, hogy van kire főzni. Sokáig voltál odafent - mondja Ismay, és frissen facsart narancslét tölt Lambiase-nek egy pohárba. Türkizszínű kötény és fekete melegítő van rajta.

- Te olvastad Maya novelláját, amivel nevezett a versenyre? Teljesen biztos voltam abban, hogy ő fog nyerni.

- Még nem volt rá időm.

- Arról szól, hogy Maya szerint hogy telhetett az anyja utolsó napja.

- Ez a kislány sokkal érettebb a koránál.

- Sose értettem, miért pont Alice-re jött az a nő.

Ismay sütés közben sorra dobálja fel egy palacsintákat.

- Ki tudhatná, hogy milyen szándék vezérli az embereket.

Vasfej

2005/AIMEE BENDER

Fontosnak tartom megjegyezni, hogy az új dolgok nem rosszabbak a régieknél.

Zöldségfejű szülőknek vasfejű gyereke születik. Mostanában elég gyakran gondolok erre a történetre a nyilvánvaló okok miatt.

-A.J.F.

Ui.: Sokszor eszembe jut Tobias Wolfftól a Golyó az agyban is. Ezt szintén el kellene olvasnod.

Karácsonykor A. J. édesanyja látogatja meg a családot, aki cseppet sem hasonlít a fiára. Paula egy kis termetű, fehér asszony, hosszú, ősz hajjal, tíz éve ment nyugdíjba egy számítástechnikai cégtől, azóta pedig Arizonában tölti az ideje nagy részét. Köveket fest, és ezekből készít ékszereket. írni és olvasni tanítja a rabokat a börtönben, emellett szibériai huskykat ment. Minden héten kipróbál egy új éttermet. Néha randizik - nőkkel és férfiakkal is. Nem csinált nagy ügyet abból, hogy biszexuális. Hetvenévesen úgy gondolja, akár meg is halhat, ha nem próbál ki új dolgokat. Három egyforma alakú és csomagolású ajándékkal állít be a családhoz, és azt bizonygatja, hogy nem nemtörődömségből vette ugyanazt mindhármuknak.

- Szerintem ez olyasmi, aminek a család minden tagja örülni fog, és még hasznos is.

Maya már azelőtt rájön, hogy mi van a dobozban, mielőtt kibontaná a csomagolást.

Az iskolában látott ilyet. Manapság már majdnem mindenkinek van, csak az apja nem nézi jó szemmel. Lassabban csomagol tovább, hogy legyen ideje átgondolni, mit mondjon, amivel sem a nagymamáját, sem az apját nem sérti meg.

- Egy e-könyv olvasó! Már régóta szerettem volna egy ilyet.

Maya futva az apjára néz. A. J. bólint, bár kissé rángatózik

a szemöldöke.

- Köszönöm, mama - mondja Maya, és puszit ad a nagymamájának.

- Köszönöm Fikry mama - mondja Amelia, akinek már van egy e-könyv olvasója a munka miatt, de ezt az információt most inkább megtartja magának.

A. J. nem csomagol tovább, amikor meglátja, hogy mi az ajándék. Arra gondol, hogy ha rajta hagyja a papírt, talán még oda lehet adni valaki másnak.

- Köszönöm anya - harap A. J. a nyelvébe.

- A. J., látom, hogy pofákat vágsz - jegyzi meg az anyja.

- Nem is.

- Lépést kell tartanod a korral.

- Miért? Mi olyan jó ebben a korban?

A. J. gyakran mereng ezen a kérdésen, mert úgy érzi, apránként eltűnnek a világból a legjobb dolgok, levágják őket, mint húst a csontról. Először a lemezboltok szűntek meg, majd a videokölcsönzők, aztán az újságok és a magazinok, és most már egyre kevesebb nagy könyváruház van mindenfelé. A. J. szerint csak egy dolog lehet rosszabb egy olyan világnál, mely tele van nagy könyváruházakkal: egy olyan világ, ahol NINCSENEK nagy könyváruházak. Ezek legalább nem gyógyszereket vagy barkácseszközöket árulnak. És van pár olyan munkatársuk, aki angol irodalomból szerzett diplomát, tud olvasni, és a könyvek pártfogója. A nagy áruházak több tízezer egység szemetet értékesítenek, hogy az Island százegységnyi szépirodalmat adhasson el.

- Hamar megöregszel, A. J., ha nem tartasz lépést a technológiával.

A. J. anyja huszonöt éven keresztül dolgozott számítógépek között, hogy idős korára a szép nyugdíja mellett osztogathasson észt másoknak, gondolja A. J. kíméletlenül.

Nagy levegőt vesz, megiszik egy egész pohár vizet, majd még egy nagy levegővel próbálja türelemre inteni magát. Úgy érzi, mindjárt felrobban a feje. Csak ritkán látogatja meg őket az anyja, ezért nem akarja megkeseríteni az együtt töltött időt.

- Apa, egyre vörösebb a fejed - észrevételezi Maya.

- A. J., rosszul vagy? - kérdezi az anyja.

A. J. ráteszi az öklét az asztalra.

- Anya, tisztában vagy azzal egyáltalán, hogy ez a pokoli készülék egymagában tönkre fogja tenni az üzletemet, és ami még rosszabb, könyörtelen és gyors kárhozatra ítéli a több évszázada virágzó irodalmi életet?

- Azért ez erős túlzás. Higgadj le - mondja Amelia.

- Miért kellene lehiggadnom? Nem tetszik az ajándék. Nem szeretem ezt az izét, azt meg pláne nem, hogy már három van belőle a házamban. Jobban örültem volna, ha valami kevésbé ártó dolgot veszel a lányomnak, mondjuk egy crack pipát.

Maya kuncog.

A. J. anyja a sírás határán van.

- Nem akartalak felbosszantani.

- Semmi baj - nyugtatja Amelia. - Nagyon jó ajándék. Mindannyian szeretünk olvasni, és biztos vagyok abban, hogy sokat fogjuk használni. Ráadásul A. J. hajlamos felnagyítani a dolgokat.

- Sajnálom, A. J., nem tudtam, hogy ilyen erős ellenérzéseid vannak ezzel kapcsolatban.

- Megkérdezhettél volna!

- Fogd be, A. J. Nem kell bocsánatot kérnie, Fikry mama. Ez tökéletes ajándék egy olyan család számára, ahol mindenki olvas. Sok könyvesbolt ad el e-könyveket is a hagyományos könyvek mellett, csak A. J. nem akar...

- Tudod, hogy ez marhaság, Amy! - szakítja félbe A. J.

- Nagyon gorombán viselkedsz. Nem dughatod homokba a fejed, és nem tehetsz úgy, mintha e-olvasók nem is léteznének, így nem lehet megoldani a problémákat.

- Nem éreztek füstszagot? - kérdezi Maya.

Egy másodperccel később megszólal a füstjelző is.

- Ó, a francba! A hús!

Amelia berohan a konyhába, A. J. a nyomában.

- Direkt beállítottam a telefonomat, hogy jelezzen, de meg sem szólalt.

- Lenémítottam, hogy ne zavarja meg a karácsonyt - magyarázza A. J.

- Mit csináltál? Ne nyúlj többet a telefonomhoz!

- Miért nem használod azt az órát, ami a sütőn van?

- Mert NEM BÍZOM BENNE! Legalább százéves ez a sütő, mint minden más ebben a házban, ha nem vetted volna még észre - kiabálja Amelia, miközben kiveszi a lángokban álló húst a sütőből.

Mivel a hús tönkrement, a karácsonyi vacsora kizárólag köretekből áll.

- Nekem egyébként is a köret a kedvencem - vigaszalja őket A. J. anyja.

- Nekem is - mondja Maya.

- Pedig abban nincs semmi. Éhes maradsz tőle - vélekedik A. J.

A férfinak fáj a feje, és a pár pohár vörösbor csak rontott az állapotán.

- Szólna valaki A. J.-nek, hogy adja ide a bort? - kéri Amelia. - És megmondaná neki valaki, hogy ne sajátítsa ki az üveget?

- Milyen érett viselkedés - jegyzi meg A. J., miközben tölt magának még egy pohárral.

- Mama, már alig várom, hogy kipróbálhassam - súgja Maya a vérig sértett nagymamának. - Csak este fogom elővenni - mondja, miközben A. J.-re villantja a szemét. - Tudod, miért.

- Ez nagyon jó ötlet - suttog vissza a nagymama.

Aznap este A. J. még lefekvéskor is az e-olvasóról beszél.

- Tudod, mi a legnagyobb baj azzal a kütyüvel?

- Gondolom, úgyis elmondod - mondja Amelia anélkül, hogy felnézne a hagyományos könyvéből.

- Mindenki azt hiszi magáról, hogy jó ízlése van, de a legtöbb ember téved, valójában majdnem mindenkinek csapnivaló az ízlése. Bóvlikat olvasnak, amikor a saját készülékeikre vannak utalva, és észre sem veszik a különbséget.

- Tudod, mi a jó az e-olvasóban? - kérdezi Amelia.

- Nem tudom, Nézzük a Jó Oldalát kisasszony. És nem is akarom tudni.

- Nos, vannak távollátó férjek, és most nem említek neveket, akik rohamos tempóban válnak középkorúvá, romlik a látásuk, és csak szánalmas félemberek...

- Bökd már ki, Amy!

- Az e-olvasóval ezek az elátkozott lények tetszőleges méretűre tudják nagyítani a szöveget.

A. J. semmit sem felel.

Amelia leteszi a könyvét, és önelégülten mosolyog A. J.-re, de a férfi mereven bámul maga elé. Újabb rohama van. Améliát aggasztják a rohamok, de próbálja magának bebeszélni, hogy nincs mitől tartania.

A. J. másfél perccel később tér vissza.

- Egy kicsit mindig is távollátó voltam. Ennek semmi köze nincs az öregedéshez.

Amelia papír zsebkendőt vesz elő, és letörli a férje szájáról a nyálat.

- Jézusom, megint rohamom volt?

- Igen.

A. J. kiveszi Amelia kezéből a zsebkendőt. Nem szereti, hogy a feleségének ápolgatnia kell őt.

- Meddig tartott?

- Olyan kilencven másodpercig, azt hiszem. Az sok vagy átlagos?

- Talán egy kicsit sok, de még belefér.

- Nem kellene orvoshoz menned?

- Nem. Tudod, hogy kerekkorom óta ilyen vagyok.

- Kerek?

- Gyerek. Miért, mit mondtam?

A. J. felkel az ágyból, és a fürdőszoba felé megy. Amelia követi.

- Kérlek, Amy. Hadd legyek egy kicsit egyedül.

- Nem akarlak egyedül hagyni.

- Jó.

- Azt akarom, hogy menj el az orvoshoz. Hálaadás óta már ez volt a harmadik rohamod.

A. J. ingatja a fejét.

- A biztosításom szart se ér, Amy kedvesem. Dr. Rosen egyébként is azt mondaná, hogy ez csak a szokásos. Márciusban elmegyek majd az éves kontrollra, ahogy szoktam.

Amy belép a fürdőszobába.

- Az is lehet, hogy dr. Rosen másik gyógyszert írna fel neked.

Amy a férje és a fürdőszobatükör közé furakodik, terebélyes fenekével az új, két mosdótálcás szekrényre ül, melyet az előző hónapban vettek.

- Te nagyon fontos ember vagy, A. J.

- Azért elnöknek még nem választottak meg.

- Te vagy Maya apja és az életem szerelme. És te látod el kultúrával ezt a közösséget.

A. J. forgatja a szemét, majd megcsókolja a derűlátó Ameliát.

Eltelt a karácsony és a szilveszter, A. J. édesanyja egy darabban hazajutott Arizonába, Mayának véget ért a téli szünet, és Amelia is újra dolgozni jár. Egyedül az a jó az ünnepekben, hogy nem tartanak örökké, gondolja A. J. Szereti, ha minden a megszokott kerékvágásban megy. Szeret minden nap reggelit csinálni, és szeret futva menni a könyvesboltba.

Átöltözik a futáshoz, lomhán nyújtózik párat, fejpántot tesz a fejére, felveszi a hátizsákot, és így már készen áll arra, hogy elfusson az üzletig. Mióta nem az üzlet fölött lakik, teljesen más irányba vezetnek az útjai, mint amikor Nic élt, vagy amikor Maya kisgyerek volt, és még csak pár éve voltak házasok Ameliával.

Elfut Ismay háza mellett, ahol egykor Daniellel laktak, most pedig hihetetlen módon Lambiase-zel osztozik rajta. Érinti azt a helyet is, ahol Daniel meghalt. Elfut a régi tánciskola mellett. Mi is volt a tanárnő neve? Hallotta, hogy nemrég Kaliforniába költözött, és az épület most üresen áll. Azon gondolkozik, ki fogja táncolni tanítani az Alice Island-i kislányokat. Elfut Maya általános iskolája, majd a középiskolája mellett is. Középiskola. Mayának barátja van. Az az író Furness fiú. Mindig hallja, ahogy vitatkoznak. A. J. átvág a mezőn, és már majdnem kiér a Captain Wiggins utcára, amikor elájul.

Mínusz hat fok van. Elkékült kézzel ébred, mert a jégen terült el.

Feláll, és próbálja felmelegíteni a kezét. Futás közben eddig még egyszer sem volt rohama.

- Madame Olenska - jut eszébe a név.

Dr. Rosen alaposan megvizsgálja. A. J. a korának megfelelő egészségnek örvend, de valami gond van a szemével, ami nyugtalanítja az orvost.

- Volt más problémája is?

- Hát... lehet, hogy ez a korral jár, de mostanában néha összetévesztem a szavakat.

- Összetéveszti?

- Nem olyan vészes. Olykor azon kapom magam, hogy más szót mondok, mint amilyet szeretnék. Például „gyerek" helyett „kerek". Vagy múlt héten az Érik a gyümölcs helyett azt mondtam, hogy „Késik a gyümölcs".Természetesen ez nincs jó hatással az üzletre. Általában meg vagyok győződve arról, hogy jól mondom a könyvek címét. A feleségem abban reménykedik, hátha van valami gyógyszer, ami segíteni tudna ezen.

- Afáziája van. Nem tetszik ez nekem.

Mivel A. J. kórtörténetében ott vannak az epilepsziás rohamok is, az orvos egy agyspecialistához küldi Bostonba.

- Molly hogy van? - kérdezi A. J, hogy témát váltson. A mogorva lány már hat vagy hét éve nem dolgozik nála.

- Most vették fel a...

Az orvos egy íróiskoláról kezd beszélni, de A. J. nem figyel rá. Az agyán tűnődik. Különösnek találja, hogy épp azt a testrészét használja erre, mely lehet, hogy nem is működik megfelelően.

- ...azt gondolja, ő fogja megírni a következő „nagy amerikai regényt". Szerintem ezért csak önt és Nicole-t hibáztathatom.

- Teljes mértékben mi tehetünk róla.

GLIOBLASTOMA MULTIFORME.

- Betűzné nekem? - kéri A. J. Egyedül jött el az orvoshoz, senkit nem akart megrémiszteni, amíg ő maga sem biztos a diagnózisban. - Később szeretném megkeresni a Google-ben.

Olyan ritka ez a ráktípus, hogy a Massachusettsi Általános Kórház onkológusa még csak egy tudományos folyóiratban és a televízióban, A Grace klinikában találkozott vele.

- Mi lett azzal, akiről cikket írtak? - kérdezi A. J.

- Meghalt. Két év alatt.

- Legalább két jó éve volt?

- Inkább azt mondanám, hogy egy.

- És a sorozatban mi történt? - próbálkozik A. J.

Az onkológus felnevet, a nevetés fülsértő láncfűrészénél nincs hangosabb zaj a szobában. Lám, milyen vicces is a rák.

- Mr. Fikry, nem hiszem, hogy esti szappanoperák alapján kellene következtetéseket levonnunk a betegségéről.

- Mi történt?

- Úgy emlékszem, hogy megműtötték, és egy-két rész erejéig életben volt. Azt hitte, hogy rendbe jön, megkérte az orvos barátnője kezét, majd szívrohamot kapott, aminek egyébként semmi köze nem volt a daganathoz. A következő részben meghalt.

- Ó.

- A húgom forgatókönyveket ír a tévének, és azt hiszem, erre mondják, hogy háromrészes ív.

- Szóval akkor a várható élettartamom valahol három epizód és két év között van.

Az onkológus láncfűrészre emlékeztető nevetése most sem marad el.

- Ez remek. A jó humorérzék nagyon fontos. Én is valahogy így saccolnám meg.

Az onkológus azonnal időpontot akar egyeztetni a műtéthez.

- Most rögtön?

- A tüneteit eddig elfedték a rohamok, Mr. Fikry. A vizsgálatok szerint a rák nagyon előrehaladott állapotban van. Én nem várnék tovább a helyében.

A műtét majdnem annyiba kerül, mint a lakásukra befizetett előleg. Azt nem tudja, hogy mennyit fedezne belőle a jelentéktelennek számító kisvállalkozói biztosítása.

- Mennyi időt nyernék a műtéttel?

- Attól függ, mennyit tudunk kivenni. Tíz évet, ha sikerül terjes egészében kivágnunk a rákos részt. Talán két évet, ha nem. Sajnos ez a fajta rák gyakran újra felüti a fejét.

- És ha sikerül kivenniük az egészet, utána már csak vegetálni fogok?

- Mi nem használunk ilyen szavakat, Mr. Fikry. De a daganat a homloklebenyének a bal oldalán van, ezért a műtét valószínűleg verbális deficittel fog járni. Még gyakoribb afázia és a többi. De nem fogunk annyit kivenni, hogy alapvetően rosszabb lenne, mint eddig. Természetesen műtét nélkül addig növekedne a daganat, amíg teljesen tönkre nem tenné az agyában lévő nyelvközpontot. Akár kap kezelést, akár nem, erre minden valószínűség szerint előbb-utóbb sor fog kerülni.

A. J.-nek furcsamód Proust jut az eszébe. Bár mindig úgy tesz, mintha az egész Az eltűnt idő nyomábant elolvasta volna, valójában csak az első kötetig jutott. Az is nehezére esett, és most arra gondol magában, hogy legalább már nem kell végigolvasnia.

- Meg kell beszélnem a feleségemmel és a lányommal.

- Persze, mi sem természetesebb. De ne várjon sokáig.

A vonaton, majd az Alice-re tartó kompon az jár a fejében, hogyan fog Maya egyetemre járni, és hogyan fizeti ki Amelia az alig egy éve vásárolt házon lévő jelzálogot. Mire a Captain Wiggins utcához ér, már meghozta a döntést. Nem vállalja a műtétet, mert ez azt jelentené, hogy ellehetetlenítené a legközelebbi és legkedvesebb családtagjait.

A. J. még nem akarja elmondani nekik a hírt, ezért Lambiase-t hívja fel, hogy találkozzanak a bárban.

- Mondj egy jó zsarus történetet - kéri A. J.

- Egy történetet egy jó zsaruról, vagy egy érdekes történetet rendőrökről?

- Mindegy, rád bízom. Csak szórakoztass valamivel, hogy eltereljem a gondolataimat a problémáimról.

- Mégis milyen problémáid lennének? Tökéletes az életed. Van egy tüneményes gyereked. Jól megy az üzlet.

- Utána majd elmondom. Lambiase bólint.

- Oké, hadd gondolkozzak. Körülbelül tizenöt évvel ezelőtt volt egy kölyök, aki ide járt a gimibe, de már egy hónapja be se tette a lábát az iskolába. Minden nap azt mondta a szüleinek, hogy oda megy, de egyszer sem volt ott. Még akkor is meglógott, és máshová ment, amikor a szülei az iskola előtt rakták ki a kocsiból.

- Hova ment?

- Ugye? A szülei azt hitték, hogy biztos nagy bajban van. Kemény kölyök volt, talán rossz társaságba keveredett, ahol mindenki csak bukdácsol, és kilóg a seggük a gatyából. A szüleinek volt egy büféje a parton, nem voltak jól eleresztve. Mindegy is, a lényeg, hogy a szülők már nem tudtak mit tenni, ezért felajánlottam, hogy egész nap követem a srácot. Elment az iskolába, majd az első és a második óra közötti szünetben meglépett. Egy olyan épületnél kötött ki, ahol korábban még sose jártam. A Main és a Parker sarkán volt. Nem sejted, hova ment?

- Ott csak a könyvtár van.

- Pontosan. Tudod, akkor még nem nagyon olvastam. Követtem az emeletre a hátul lévő olvasósarkokhoz. Azt hittem, hogy drogot árul, vagy ilyesmi. Elvégre a helyszín tökéletes lett volna hozzá. Eléggé el van szigetelve. De tudod, mit csinált?

- Olvasott, gondolom. Ez elég nyilvánvaló, nem?

- Volt nála egy jó vastag könyv. A Végtelen tréfa felénél járt. Hallottál már róla?

- Ezt most csak kitaláltad.

- Mondom, hogy azt olvasta. Azt mondta, otthon nem tudja, mert az öt kisebb testvérére kell vigyáznia, az iskolában pedig kigúnyolnák a többiek. Azért lóg el, hogy nyugodtan tudjon olvasni. Ezt csak csendben lehet. „Figyelj, csávókám - mondta nekem -, az iskolában nem tanulok semmit. Minden tudás benne van ebben a könyvben."

- Bevándorló volt, ugye? A csávó miatt gondolom. Sok bevándorló van Alice Islanden?

- Néhány.

- Utána mit csináltál?

- A fülénél fogva vittem vissza az iskolába. Az igazgató nem tudta, milyen büntetést adjon neki, ezért megkérdeztem a kölyköt, hogy mennyi időre van még szüksége, hogy befejezze a könyvet. Azt mondta, olyan két hétre. Ezért azt tanácsoltam az igazgatónak, hogy tiltsa el két hétre az iskolából garázdaság miatt.

- Biztos vagyok benne, hogy ezt csak te találtad ki. Valld be. A problémás fiatalok nem azért szoktak lógni, hogy a Végtelen tréfát olvasgassák.

- Pedig így volt, A. J., Istenre esküszöm - mondja Lambiase, miközben majd megpukkad a nevetéstől. - Eléggé el vagy kenődve, ezért valami vidám történetet akartam neked mondani.

- Köszönöm. Nagyon köszönöm.

A. J. még egy kört rendel.

- Mit szerettél volna mondani?

- Furcsa, hogy pont a Végtelen tréfát emlegetted. Miért pont ezt a könyvet választottad?

- Mindig látom a boltban. Olyan nagy helyet foglal el a polcon.

A. J. bólint.

- Egyszer nagyon összekaptunk miatta az egyik barátommal. Neki igen tetszett, én utáltam. De az volt a legviccesebb az egészben, most be is vallom neked, hogy...

- Igen?

- Hogy soha nem olvastam végig azt a könyvet - nevet fel A. J. - Hála istennek ez és Proust most már örökre a félbehagyott könyveim között maradnak. Egyébként meg az agyam felmondta a szolgálatot. Glioblastoma multiforme - olvassa fel a papírról. - Elmegy tőle az eszed, aztán meghalsz. De legalább nem tart sokáig.

Lambiase az asztalra teszi a sörét.

- Biztos meg lehet műteni, nem?

- Meg lehet, de rengeteg pénzbe kerül, és csak késlelteti az elkerülhetetlent. Nem hagyom Amyt és Mayát pénz nélkül csak azért, hogy pár hónappal tovább éljek.

Lambiase megissza a sörét. Int a pincérnek, hogy kér még egyet.

- Hagynod kellene, hogy ezt ők maguk döntsék el.

- Ők az érzéseikre hallgatnának.

- Akkor hadd tegyék azt.

- Az lenne a legjobb, ha kilőném a hülye agyamat.

- Képes lennél ezt tenni Mayával? - ingatja a fejét Lambiase.

- Szerinted jobb lenne neki, ha egy agyhalott apáról kellene gondoskodnia, és még pénze sem lenne a tandíjra?

Aznap este, amikor már az ágyban fekszenek, és a villanyt is lekapcsolták, Lambiase szorosan magához öleli Ismay-t.

- Szeretlek. És szeretném, ha tudnád, hogy nem ítéllek el semmiért, amit a múltban tettél.

- Oké. De már félig alszom, és fogalmam sincs, miről beszélsz - mondja Ismay.

- Tudok a hátizsákról a szekrényben - suttogja Lambiase. - Tudom, hogy benne van a könyv is. Nem tudom, hogy került oda, és nem is kell tudnom. De úgy a helyes, ha visszaadod a jogos tulajdonosának.

- A könyv tönkrement - szólal meg Ismay hosszú idő után.

- De még egy sérült Tamerlán is ér valamennyit. Megnéztem a Christie's honlapját, és az utolsó forgalomban lévő példányt ötszázhatvanezer dollárért adták el. Egy sérült is megér vagy ötvenezret, gondolom. A. J.-nek és Amynek kell a pénz.

- Mégis mire kéne nekik?

A rendőrfőnök elmondja Imay-nek, hogy A. J. rákos. A nő a kezébe temeti az arcát.

- Azt találtam ki, hogy töröljük le róla az ujjlenyomatokat, tegyük borítékba, és adjuk vissza nekik. Senkinek nem kell tudnia, ki küldte.

Ismay felkapcsolja a kislámpát.

- Mióta tudsz erről?

- Azóta, hogy először nálad jártam.

- És nem zavart? Miért nem jelentettél fel? - kérdezi Ismay villogó szemekkel.

- Mert ez nem rám tartozik, Izzie. Nem rendőrként jöttem a házadba. És nem volt jogom ahhoz sem, hogy átkutassam a cuccaidat. Azt hittem, biztos volt rá valami okod. Jó ember vagy, Ismay, de nagyon nehéz életed volt.

Ismay felül. Remeg a keze. A szekrényhez megy, és kiveszi belőle a táskát.

- Azt akarom, hogy tudd, mi történt.

- Nem kell tudnom.

- Kérlek, el akarom mondani neked. Ne szakíts félbe, mert akkor nem leszek képes mindent elmondani.

- Jól van, Izzie.

- Öt hónapos terhes voltam, amikor Marian Wallace először meglátogatott. Vele volt Maya is, aki akkor kétéves lehetett. Marian Wallace nagyon fiatal, nagyon csinos és nagyon magas volt. Fáradt, aranybarna szemekkel nézett rám. Elmondta, hogy Maya Daniel lánya. Nem vagyok rá büszke, de megkérdeztem tőle, honnan tudjam, hogy nem hazudik. Pedig pontosan tudtam, hogy az igazat mondja. Elvégre ismertem a férjemet, ismertem a fajtáját. Már a házasságunk kezdetén is megcsalt, és valószínűleg azelőtt sem csinált ebből problémát. De szerettem a könyveit, legalábbis az elsőt. És úgy éreztem, hogy valahol mélyen ott van benne az a személy, aki azt a könyvet írta. Hogy csak tiszta szívvel lehet ilyen csodás dolgokat írni. De tévedtem. Csodás író és rémes ember volt egyszerre. Mégsem hibáztathatom Danielt az egészért. Nem hibáztathatom azért, amit én tettem. Kiabáltam Marian Wallace-szal. Huszonkettő volt, de úgy nézett ki, mint egy gyerek. „Azt hiszed, te vagy az első ribanc, aki azt állítja, hogy Danieltől van a gyereke?" - ripakodtam rá. Marian bocsánatot kért, egyre csak szabadkozott. Azt mondta, nem azért jött, hogy rásózza a gyereket Daniel Parishre. Mindig a teljes nevét mondta, a rajongója volt. Tisztelte őt. „Daniel Parishnek nem kell gondoskodnia a gyerekről. Soha többé nem fogjuk önöket zavarni, Istenre esküszöm. Csak egy kis pénz kell, hogy el tudjunk indulni valamerre, és talpra álljunk. Azt mondta, segíteni fog, de sehol sem találom." Ez nem lepett meg. Daniel mindig nagyon sokat utazott, vendég előadó volt egy svájci iskolában, és folyton Los Angelesbe járkált, de abból soha nem lett semmi. Mondtam a lánynak, hogy próbálok beszélni Daniellel, és majd meglátjuk, mit tehetünk, már ha egyáltalán Daniel megerősíti a történetét. Pedig én már akkor tudtam, hogy igazat mond, Lambiase! A lány megkérdezte, hogy tud a legkönnyebben elérni, de azt mondtam neki, majd én fogom keresni. Aznap este Daniel felhívott, és jót beszélgettünk. Semmit nem mondtam neki Marian Wallace-ról. Nagyon aggódott értem, és tervezgette, milyen lesz, ha megszületik a gyerekünk. „Ismay, meg fogok változni, ha itt lesz a gyerek." Ilyet mondott máskor is. „Nem, komolyan mondom. Biztos, hogy kevesebbszer fogok elutazni. Többet leszek otthon, többet fogok írni, vigyázok majd rád és a lurkóra." Daniel mindig tudta, mit szeretnék hallani, én pedig el akartam hinni, hogy ez az este fordulópont lesz a házasságomban. Akkor és ott eldöntöttem, hogy egyedül intézem el Marian Wallace-t, és majd valahogy szerzek neki pénzt. Az emberek a városban mindig azt gondolták, hogy több pénze van a családomnak, mint amennyi valójában volt. Nicnek és nekem volt egy kis örökségünk, de azzal nem sokra mentünk. Ő megvette az üzletet, én pedig ezt a házat. Ami maradt, azt Daniel gyorsan elköltötte. Az első könyvvel sokat keresett, de a többivel már nem. Nem akarta csökkenteni az életszínvonalát, de alig volt pénzünk. Én meg csak egy tanárnő vagyok. Mindenki azt hitte, hogy gazdagok vagyunk, de valójában szegények voltunk. A domb alján sem volt jobb a helyzet, a húgom már több mint egy éve meghalt, a férje pedig próbálta halálra inni magát. Kötelességemnek éreztem, hogy esténként néha ránézzek. Felmentem hozzá, lemostam a hányást az arcáról, majd az ágyba támogattam. Az egyik este, amikor átmentem hozzá, szokás szerint már ki volt ütve. Ott feküdt mellette a Tamerlán az asztalon. Tudni kell, hogy akkor is vele voltam, amikor rátalált a könyvre. Nem mintha felajánlotta volna, hogy megfelezi velem a pénzt, pedig így lett volna tisztességes. Az a garasoskodó gazember nem is lett volna ott azon az árverésen, ha én nem rángatom el. Befektettem az ágyába, majd visszamentem az ebédlőbe takarítani. Mindent rendbe raktam, végezetül gondolkodás nélkül a táskámba tettem a könyvét. Másnap már mindenki a Tamerlánt kereste, de én nem voltam a városban, mert Cambridge-be utaztam. Bementem Marian Wallace kollégiumi szobájába, és az ágyára dobtam a könyvet. „Ezt el tudod adni. Sokat ér" - mondtam neki. „Lopott?" - nézett hitetlenkedve a könyvre. „Nem"- felelem neki. „Danielé, és ő neked akarta adni, de senkinek nem mondhatod meg, hogy honnan van. Vidd el egy aukciósházhoz vagy egy könyvkereskedőhöz. Mondd azt, hogy egy antikváriumban találtad." Ezután jó ideig nem hallottam Marian Wallace-ról, és azt hittem, ezzel vége a történetnek. Ismay hangja megbicsaklik.

- De nem így történt?

- Nem. Karácsony előtt nem sokkal megint idejött. Hozta Mayát és a könyvet is. Azt mondta, hogy minden aukciósházat és könyvkereskedőt bejárt Boston környékén, de egyik sem vette meg tőle, mert nem volt provenienciája, és a rendőrök is tudtak egy ellopott Tamerlánról. Kivette a táskájából a könyvet, és visszaadta nekem. Visszadobtam neki. „Mégis mihez kezdjek vele?" - ingatta a fejét. A könyv a padlón landolt, a kislány felvette, és lapozgatni kezdte, de senki nem figyelt rá. Marian Wallace óriási, borostyánszínű szemei könnyel teltek meg. „Olvasta a Tamerlánt, Mrs. Paris? Olyan szomorú. Egy török hódítóról szól, aki a hatalmat választja élete szerelme, egy szegény parasztlány helyett." Mondtam neki, hogy nem olvastam, majd rátámadtam: „Azt hiszed, itt is ugyanerről van szó? Azt hiszed, hogy egy szegény parasztlány vagy, és én vagyok a gonosz feleség, aki megakadályozza, hogy elnyerd életed szerelmét?"„Nem"- felelte. A baba ekkor sírni kezdett. Marian azt mondta, az a legrosszabb az egészben, hogy tisztában volt vele, mit csinál. Szerette Daniel könyvét, és amikor a felolvasás után lefeküdtek egymással, már számtalanszor elolvasta az önéletrajzát, vagyis pontosan tudta, hogy házas. „Olyan sok hibát vétettem" - mondta. „Nem tudok neked segíteni" - feleltem. Marian megrázta a fejét, és az ölébe vette a gyereket. „Többet nem leszünk útban. Boldog karácsonyt." Ezek voltak hozzám az utolsó szavai. Aztán elmentek. Nagyon felzaklatott a találkozás, ezért a konyhába mentem, hogy főzzek magamnak egy teát. Amikor visszatértem a nappaliba, láttam, hogy a kislány otthagyta a hátizsákját, mellette hevert a Tamerlán a földön. Felvettem a könyvet, mert arra gondoltam, hogy másnap vagy valamelyik este visszacsempészem A. J. lakásába. Akkor vettem észre, hogy a borítója össze van firkálva zsírkrétával. A kislány tönkretette! Beraktam a könyvet a táskába, a táskát pedig a szekrényembe zártam. Nem próbáltam meg különösebben elrejteni, mert abban reménykedtem, hogy Daniel majd egyszer megtalálja, és kérdezősködni kezd. De nem így történt. Őt soha nem érdekelte semmi. Aznap este A. J. felhívott, hogy megkérdezze, hogyan kell megetetni egy kisgyereket. Maya ott volt nála, én pedig megígértem, hogy átmegyek.

- Másnap találták meg Marian Wallace holttestét a világítótoronynál a parton - emlékszik vissza Lambiase.

- Igen. Vártam, hogy Daniel majd mond valamit, felismeri Mariant, és befogadja a gyereket, de nem. És amilyen gyáva voltam, soha nem hoztam fel ezt a témát.

Lambiase átöleli Ismay-t.

- Most már nem számít - mondja egy idő után. - Ha történt is bűncselekmény...

- Történt - mondja Ismay.

- Ha történt is bűncselekmény - ismétli magát Lambiase -, mindenki halott, aki tud róla.

- Kivéve Mayát.

- Mayának nagyon jól alakult az élete - vigasztalja a rendőrfőnök.

- Ugye? - hitetlenkedik Ismay.

- Én úgy látom, hogy megmentetted A. J. Fikry életét, amikor elloptad a kéziratot. Ez a véleményem.

- Milyen rendőr vagy te?

- Régimódi.

Másnap este, mint már tíz éve minden hónap harmadik szerdáján, A Rendőrfőnök Ajánlja könyvklub ülésezik az Island Booksban. A rendőrök eleinte úgy érezték, kötelező rajta részt venniük, de az évek során egyre nagyobb népszerűségre tett szert a csoport. Mára ez lett a könyvesbolt legnagyobb klubja. Többségében még mindig rendőrök alkotják a tagságot, de néha a feleségük vagy a nagyobb gyerekeik is csatlakoznak hozzájuk. Pár évvel korábban Lambiase-nek be kellett vezetnie egy új szabályt, amikor egy túlfűtött vita közben az egyik fiatal rendőr fegyver rántott a másikra. Azóta csak fegyver nélkül lehet belépni az üzletbe. (Lambiase később azt mondta A. J.-nek, hogy a Ház a ködben túlságosan felkorbácsolta az indulatokat. „Érdekes volt a rendőrábrázolása, de erkölcsileg ingoványos talajra lépett. Ezentúl megmaradok az egyszerűbb történeteknél.") Ezt az egy esetet leszámítva soha semmi erőszakos cselekmény nem történt. A könyvek tartalmát leszámítva természetesen.

Lambiase szokás szerint korán érkezik, hogy megtegye a szükséges előkészületeket, és hogy A. J.-vel is tudjon beszélgetni egy kicsit.

- Ezt találtam az ajtó előtt - mondja Lambiase, amikor benyit, és egy nagy barna borítékot nyújt át, melyen barátja neve áll.

- Biztos még egy kefelevonat.

- Ne mondd ezt. Lehet, a következő bestseller van benne.

- Persze. A következő „nagy amerikai regény". Majd odateszem az Olvasnivalók, amíg még bírom ésszel listához.

A. J. a pultra helyezi a csomagot.

- Soha nem tudhatod - noszogatja Lambiase, aki le sem tudja venni a szemét a csomagról.

- Olyan vagyok, mint egy nő, aki már túl régóta randizik. Túl sokszor okoztak nekem csalódást, többször ígérték, hogy ez lesz az igazi, de egyszer sem így történt. Nem így van a rendőröknél is?

- Hogy?

- Cinikusak lesznek, gondolom. Nálad még nem érkezett el az a pillanat, amikortól fogva mindig a legrosszabbat várod az emberektől?

- Nem. Ugyanúgy észreveszem a jó embereket is, mint a rosszakat.

- Akkor nevezz meg pár jót.

- Például itt vagy te, barátom.

Lambiase megköszörüli a torkát, A. J. pedig nem tud mit felelni neki.

- Van valami jó krimid, amit még nem olvastam? Kellene pár a könyvklubhoz.

A. J. a krimikhez sétál. Végigpásztázza a könyvek gerincét, melyek többnyire feketék és pirosak, ezüst- vagy fehér színű nagybetűs felirattal. Néha valamilyen neonszín töri meg az egyhangúságot. A. J. arra gondol, milyen egyformán néz ki az összes. Miért különbözik egyik könyv a másiktól? Arra jut, hogy azért különböznek, mert mások. Sokba bele kell néznünk. Hinnünk kell bennünk. El kell fogadnunk, néha csalódni fogunk, hogy aztán újra lelkesedni tudjunk.

Kiválaszt egyet, majd a barátja kezébe adja.

- Ehhez mit szólsz?

Miről beszélünk, ha a szerelemről beszélünk

1980/RAYMOND CARVER

Két meglehetősen ittas házaspár beszélget arról, mi a szerelem és mi nem az.

Nagyon sokat gondolkoztam azon, miért egyszerűbb olyan dolgokról írni, amelyeket nem kedvelünk / utálunk / rossznak tartunk, mint olyanokról, amelyeket szeretünk Maya, ez a kedvenc novellám, és nem is tudom, hol kellene kezdenem, ha meg szeretném magyarázni, miért.

(Te és Amelia vagytok a két „kedvenc" emberem.)

-A.J.F.

2200-as tétel. Az utolsó pillanatban került be a délutáni aukció darabjai közé, és ritka lehetőséget kínál a régi könyvek gyűjtőinek. Edgar Allan Poe Tamerlán és egyéb versek című műve. Poe 18 éves volt, amikor megírta, és a neve helyett „egy bostoni" van feltüntetve. Csak ötven példányt nyomtak belőle. A Tamerlán bármilyen komolyabb könyvritkaság-gyűjtemény koronaékszere lehet. Egy kicsit be van törve a gerince, a fedőlapja pedig zsírkrétás. A sérülés semmit nem vesz el a kötet szépségéből és kuriózum mivoltából, melyeket nem lehet elégszer hangsúlyozni. A kikiáltási ára húszezer dollár.

Hetvenkétezer dollárért sikerül eladni a könyvet, egy kicsivel több, mint a házra tett foglaló. A járulékokat és az adót levonva elég lesz A. J. műtétjére és az első sugárterápiára.

A. J. még akkor sem biztos abban, hogy elkezdje-e a kezelést, amikor megkapja a csekket a Christie'stől. Még mindig úgy gondolja, hogy sokkal jobb lenne, ha Maya egyetemi tandíjára fordítanák az összeget.

- Szó se lehet róla. Okos vagyok, ösztöndíjjal fogok bejutni. Megírom a világ legszomorúbb esszéjét, ami arról fog szólni, hogy az anyám egyedül nevelt, majd árván hagyott egy könyvesboltban, az örökbe fogadó apám pedig a legritkább féle agydaganatban szenved; de mindezek ellenére a közösség kiemelkedő tagja vagyok. Az emberek zabálni fogják, apa.

- Micsoda ördögi tervet eszeltél ki, te kis könyvmoly - nevet A. J. a szörnyszülöttjén.

- Nekem is van pénzem - mondja a felesége.

Summa summarum, az életében lévő nők mind azt akarják, hogy éljen, ezért bejelentkezik a műtétre.

- Ahogy itt ülök, egyre arra gondolok, hogy a Késői virágzás egy giccsparádé volt - kesereg Amelia. Feláll, és az ablakhoz megy.

- Felhúzzam a rolót, vagy inkább engedjem le? Ha felhúzom, bejön egy kis napsütés, és láthatod a túloldalon lévő gyermekkórház szép épületét. Ha leengedem, neonfényben élvezheted halálsápadt vonásaimat. Te döntesz.

- Húzd fel. Úgy szeretnélek megőrizni az emlékeimben, ahogy a legszebb vagy.

- Emlékszel, hogy Friedman azt írja, nem lehet rendesen bemutatni egy kórházi szobát? Túl fájdalmas lenne egy olyan kórteremről írni, melyben ott fekszik a szerelmed, vagy valami hasonló badarság. Hogy gondolhattuk valaha, hogy ez költői? Undorodom magunktól. Ebben a pillanatban tökéletesen megértem azokat, akik sohasem akarták elolvasni ezt a könyvet. Megértem a grafikust, aki virágokat és lábakat tett a borítóra. Tudod, mi van? Tökéletesen le lehet írni a kórtermeket. Szürkék. A lehető legbénább képek vannak a falon. Csupa olyasmi, ami még a Holiday Innbe sem kellett. A húgyszagnál csak a fertőtlenítőt lehet jobban érezni.

- Szeretted a Késői virágzást, Amy.

A felesége még mindig nem mondta el neki, kicsoda Leon Friedman.

- Attól még nem akartam negyvenes nőként főszerepet játszani valami idétlen színpadi adaptációban.

- Tényleg azt gondolod, hogy ez a műtét jó ötlet?

- Igen, azt gondolom - forgatja a szemeit Amelia. - Először is húsz perc múlva kezdődik, szóval valószínűleg nem adnák vissza a pénzt. Másodszor: már leborotválták a fejed, és úgy nézel ki, mint egy terrorista. Nem látom, mi értelme lenne most meghátrálni.

- Megéri ennyi pénzt kidobni azért, hogy legyen még két valószínűleg pocsék évem? - kérdezi Ameliától.

- Megéri - hangzik a válasz, és Amelia megfogja a férje kezét.

- Ismertem régen egy nőt, akinek nagyon fontos volt a közös érdeklődés. Azt mondta, azért szakított egyszer egy tiszteletre méltó amerikai hőssel, mert nem tudtak jókat beszélgetni. Ugye tudod, hogy ez velünk is megtörténhet?

- Ez teljesen más helyzet - magyarázza Amelia. - BASSZA MEG! - kiált fel pár másodperccel később.

A. J. arra gondol, hogy biztos nagy a baj, mert Amelia soha nem szokott káromkodni.

- Mi a baj?

- Az a helyzet, hogy eléggé szeretem az agyadat.

A. J. felnevet, Amelia pedig pityeregni kezd.

- Most már elég legyen a könnyekből, ne sajnálj engem.

- Nem miattad sírok, hanem magam miatt. Tudod, milyen sokáig tartott, mire rád találtam? Tudod hány pocsék randim volt? Képtelen vagyok - Amelia már alig kap levegőt -, képtelen vagyok újra beregisztrálni a netes társkeresőre. Nem megy.

- A Nagy Madár, aki mindig előre néz.

- Nagy Madár. Ez meg mi a...? A kapcsolatunknak ezen a pontján nem kezdhetsz el becenevekkel dobálózni.

- Találkozni fogsz majd valakivel. Nekem is sikerült.

- Baszd meg. Téged szeretlek. Már megszoktalak. Te vagy az igazi, te seggfej. Nem lesz senki más.

A. J. megcsókolja a feleségét. Amelia a kórházi hálóing alá nyúl, és férje lábai között matat.

- Szeretek veled szeretkezni. Attól még szexelhetünk, ha a műtét után agyhalott leszel?

- Persze.

- Nem fogsz rólam kevesebbet gondolni?

- Nem. Hogy lyukadtunk ki idáig? Nem tetszik ez nekem.

- Már négy éve ismertél, mielőtt randira hívtál.

- Igen.

- Nagyon undok voltál, amikor először találkoztunk.

- Ez is igaz.

- Olyan elcseszett vagyok. Hogyan találhatnék valaki mást?

- Mintha nem is érdekelne az agyam.

- Annak már lőttek. Mindketten tudjuk. De velem mi lesz?

- Szegény Amy.

- Igen. Ezt mondták rólam, amíg nem mentem férjhez egy könyvesboltoshoz. Elég szánalmas voltam. De nemsokára én leszek a könyvesboltos özvegye.

Amelia összecsókolja férje rákos fejének minden négyzetcentiméterét.

- Szerettem ezt az agyat. Szeretem ezt az agyat! Nagyon jó agy.

- Én is szerettem.

Az ápoló eltolja A. J.-t.

- Szeretlek - mondja Amelia egy beletörődő vállvonás kíséretében. - Szeretnék valami okosabbal búcsúzni, de ennél több nem jut az eszembe.

Amikor A. J. felébred, hellyel-közzel megtalálja a szavakat, vannak olyanok, melyekhez több idő kell, de ott vannak.

Vér.

Fájdalomcsillapító.

Hányás.

Vödör.

Aranyér.

Hasmenés.

Víz.

Vízhólyag.

Pelenka.

Jég.

A műtét után a kórház elzárt szárnyába viszik, itt kapja meg az egy hónapos sugárkezelést. Annyira legyengül az immunrendszere, hogy nem fogadhat látogatókat. Még Nic halála után sem érezte magát ennyire magányosnak. Azt kívánja, bárcsak berúghatna, de a sugárzás a gyomrát is tönkretette. Ilyen volt az élete Maya és Amelia előtt. Az ember nem a saját szigete. Vagy legalábbis jó esetben nem az. Amikor nem kell hánynia, vagy nem merül nyugtalan félálomba, akkor az e-könyv olvasót bújja, melyet tavaly karácsonyra kapott az anyjától. (A nővérek szerint az e-olvasó sokkal higiénikusabb, mint a hagyományos könyvek. „Ezt rá kellene írni a dobozára is" - gúnyolódik A. J.) Nem tud egyszerre végigolvasni egy egész regényt, mert elalszik. A novellák könnyebben mennek. Egyébként is jobban szereti a novellákat. Olvasás közben támad az az ötlete, hogy újabb listát ír Mayának a novellákról. A. J. biztos benne, hogy író lesz a lányából. A. J. ugyan nem író, de sokat tud erről a szakmáról, és Mayával is meg akarja osztani a tudását. Maya, a regényeknek megvan a maguk vonzereje, de a prózabirodalom legelegánsabb teremtménye a novella. Ha sikerül jó novellát írnod, minden sikerülni fog, jár az eszében, mielőtt elalszik. Ezt le kellene írnom, gondolja a vécécsészének támaszkodva. Tollért nyúl, de egyet sem talál a közelben.

A sugárkezelés végén az onkológus megállapítja, hogy a tumor mérete se nem csökkent, se nem nőtt. Egy évet ad A. J.-nek.

- Valószínűleg gondjai lesznek a beszéddel és mással is - mondja a helyzethez nem illő vidámsággal. A. J. már alig várja, hogy hazamehessen.

A könyvesboltos

1986/ROALD DAHL

Novella egy könyvesboltosról, aki szokatlan módszerekkel csal ki pénzt a vásárlókból. Ami a szereplőket illeti, Dahl a jellegzetes haszonleső, groteszk karaktereket vonultatja fel. A cselekményben túl későn következik be a fordulat, és nem elég jó ahhoz, hogy feledtetni tudja a történet hibáit. Igazából A könyvesboltosnak nem is kellene rajta lennie a listán - semmilyen értelemben nem számít kivételes Dahl-írásnak. Nem egy Ártatlan bárány, az biztos, de mégis itt van. Mit hozhatok fel a mentségemre, amikor tudom, hogy csak átlagos? A válasz a következő: az apád megtalálta a közös pontot a történet szereplőivel. Nekem ez fontos. És minél régebb óta csinálom ezt (igen, természetesen a könyvesboltra gondolok, de magára az életre is, ha ez nem hangzik túl érzelgősnek), egyre inkább úgy gondolom, hogy ez ad értelmet az egésznek. Hogy tudj valamihez kötődni, édes kis könyvmolyom. Csak kötődni kell.

-AJ.F.

Olyan egyszerű az egész, gondolja. Maya, akarja mondani, mindenre rájöttem.

De az agya nem engedi.

Ha nem találod a szavakat, vedd őket kölcsön.

Azért olvasunk, hogy tudjuk, nem vagyunk egyedül. Azért olvasunk, mert egyedül vagyunk. Olvasunk, és nem vagyunk egyedül. Nem vagyunk egyedül.

Az egész életem benne van ezekben a könyvekben, szeretné mondani. Olvasd el őket, és a szívem mélyére látsz.

Nem vagyunk teljesen olyanok, mint a regények.

Már majdnem megtalálja az ideillő párhuzamot.

Nem vagyunk teljesen olyanok, mint a novellák. Bár A. J. élete ebben a pillanatban a rövidebb művekhez áll a legközelebb.

A végén összegyűjtött írások leszünk.

Eleget olvasott már ahhoz, hogy tudja, nincs olyan életmű, melynek minden darabja tökéletes lenne. Van, amit sikerül eltalálni, és van, amit nem. Ha szerencsés vagy, akad pár kiemelkedő írásod is. A végén az emberek úgyis csak ezekre emlékeznek, és azokra sem túl sokáig.

Nem, nem túl sokáig.

- Apa - szólítja meg Maya.

A. J. próbálja felfogni a szó értelmét. A száj mozgását és a hangokat. Vajon mit jelenthetnek?

- Apa - ismétli meg szerencsére.

Igen, apa. Apa vagyok. Apa lettem. Maya apja. Apa. Micsoda szó. Egy kis szó nagy jelentéssel. Micsoda szó, micsoda szó! Sírva fakad. Túlcsordul a szíve, de a szavak nem segítenek áttörni a gátat. Tudom, mit tesznek a szavak, gondolja. Hagyják, hogy kevesebb érzés legyen bennünk.

- Apa, kérlek, ne sírj. Minden rendben van - vigasztalja Maya, és átöleli őt.

Már az olvasás is nehezére esik. Ha nagyon erősen koncentrál, egy-egy novellát még el tud olvasni. Regényeket már képtelenség. Az írás könnyebben megy neki, mint a beszéd, nem mintha az íráshoz nem kellene óriási erőfeszítés. Egy nap egy bekezdés. Egy bekezdés Mayának. Nem sok, de ennél többet már nem tud adni.

Valami nagyon fontosat szeretne neki mondani.

- Fáj? - kérdezi a lánya.

Nem, gondolja. Az agyban nincsenek fájdalomérzékelő sejtek, ezért nem fáj. Furcsamód fájdalommentes az, amikor valaki elveszti az eszét. A. J. szerint fájnia kellene.

- Félsz?

A haláltól nem, gondolja, de egy kicsit félek ettől az állapottól, amiben most vagyok. Minden nap egyre kevesebb marad belőlem. Ma még vannak gondolataim, de szavaim már nincsenek. Holnap már csak testem lesz gondolatok nélkül. És így tovább. De Maya, most itt vagy velem, ezért örülök annak, hogy itt vagyok. Még akkor is, ha nem tudok már olvasni és beszélni sem. Még akkor is, ha már nincs agyam. Hogy a francba mondjam ezt el? Egyáltalán hogy kezdjek hozzá?

Maya csak bámul rá, és most már ő is sír.

- Maya - szólal meg A. J. - Csak egyetlenegy szó számít. A lányára néz, hogy lássa, megértette-e, amit mondott neki.

Maya felvonja a szemöldökét. A. J. tudja, hogy nem tudta rendesen kimondani a szavakat. Bassza meg. Az utóbbi pár napban már csak érthetetlenül motyog. Ha azt szeretné, hogy megértsék, egyszavas mondatokat kell mondania. De vannak olyan dolgok, melyeket nem lehet egyetlen szóval megmagyarázni. Megpróbálja megint. Soha nem fogja feladni.

- Maya, azok vagyunk, amiket szeretünk.

- Apa, sajnálom, de nem értem - rázza Maya a fejét.

- Nem azok a dolgok határoznak meg minket, amiket összegyűjtünk, megszerzünk vagy elolvasunk. Amíg itt vagyunk, csak szeretet vagyunk. Azok a dolgok, amiket szeretünk. Azok az emberek, akiket szeretünk. És azt hiszem, ezek a dolgok valóban tovább élnek.

- Nem értelek, apa. Bár értenélek. Idehívjam Amyt? Vagy inkább megpróbálod begépelni?

A. J. izzad. Már nem olyan szórakoztatóak a beszélgetések, mint régen. Korábban olyan könnyen ment minden. Jól van, gondolja. Ha egy szónak kell lennie, akkor egy szó lesz.

- Szeretet? - kérdezi, és imádkozik, hogy jól mondja ki. Maya összeráncolja a szemöldökét, és próbálja leolvasni apja arcáról, mit akart mondani.

- A szemedet? Túl erős a fény, apa?

A. J. bólint, és Maya behúzza a sötétítőt. Egyébként is bántotta a fény a szemét, ami most megoldódott, ezért úgy dönt, mára elég ennyi. Holnap talán sikerült kimondania a szavakat.

A könyvesboltos temetésén mindenki azon gondolkozik, mi lesz az Island Books sorsa. Az emberek ragaszkodnak a könyvesboltjukhoz. Sokkal jobban, mint azt A. J. Fikry valaha is gondolta volna. Számít nekik, hogy ki adja a körmét rágó tizenkét éves lányuk kezébe az Időcsavart, kitől veszik meg a nagy nyaraláshoz elengedhetetlen útikalauzt, vagy hogy ki az, aki biztos abban, a kényes ízlésű nagynénjük odalesz a Felhőatlaszért. Ráadásul az emberek szeretik az Island Bookst. Nem mindig maradéktalanul hűségesek hozzá, és néha e-könyveket is vesznek, vagy az interneten vásárolnak, de szeretik, amit az Island Books üzen a városukról. Szeretik, hogy az üzletsor kellős közepén van, és hogy ez a második vagy harmadik hely, ahová az emberek a kompról leszállva mennek.

A temetésen a legnagyobb tisztelettel, suttogva kérdezgetik Mayát és Ameliát.

- A. J.-t senki nem pótolhatja, de fogtok találni valakit a könyvesboltba?

Amelia nem tudja, mit tegyen. Szereti Alice Islandet. Szereti az Island Bookst, de nem tudja, hogyan kell vezetni egy könyvesboltot. Eddig csak a kiadói oldalról látott bele ebbe a szakmába. Fontos neki, hogy minden hónapban pontosan megkapja a fizetését, és egészségbiztosítása is legyen. Mindez most még jobban felértékelődött, mert Mayáról is neki kell gondoskodnia. Azon gondolkozik, hogy nem zárja be a boltot, hanem keres valakit, aki eligazgatja helyette, de a terv nem kivitelezhető. Túl sokat kellene ingázni, és egyébként is az lenne a legésszerűbb, ha elköltöznének a szigetről. Csak ezen jár az agya egy héten keresztül, nem tud aludni, és majd megszakad a szíve, de végül úgy dönt, hogy megszünteti a boltot. Az üzlet - legalábbis a neki helyet adó épület és a telek - sok pénzt ér. (Nic és A. J. készpénzért vették, még nagyon régen.) Amelia szereti az Island Bookst, de nem tudná vezetni. Körülbelül egy hónapig próbálkozik azzal, hogy eladja, de nem talál rá vevőt. Végül meghirdeti az épületet. Az Island Books nyár végén bezárja a kapuit.

- Egy korszak véget ér - panaszolja Lambiase Ismay-nek, miközben a helyi étteremben ebédelnek.

A rendőrfőnököt is lesújtotta a hír, de azt tervezi, hogy hamarosan elhagyja a szigetet. Tavasszal nyugdíjba mehet, mert már huszonöt éve szolgál. Elég sok félretett pénze van, és szeretne Florida Keysbe költözni, és venni egy hajót, akár egy Elmore Leonard-regény visszavonult rendőr főhőse. Ismay-t is próbálja győzködni, hogy tartson vele, és úgy gondolja, a nő be fogja adni a derekát. Mostanában egyre kevesebb kifogást hoz fel, bár ő egyike azoknak a furcsa új-angliai lényeknek, akik tényleg szeretik a telet.

- Reméltem, hogy találnak valakit a boltba. De az igazság az, hogy A. J., Maya és Amelia nélkül az Island Books már soha nem lenne ugyanaz. Teljesen más lenne a légköre.

- Ez igaz. Azért elég durva lesz. Biztos Forever 21-et csinálnak belőle.

- Az meg mi?

- Hogyhogy nem tudod? - nevet rá Ismay. Egyszer sem említették azokban a tinikönyvekben, amiket úgy szeretsz?

- Azok nem csak ilyesmiről szólnak.

- Egy ruhabolt. Igazából még szerencsénk is lehet. Talán bankot nyitnak benne. - Ismay belekortyol a kávéjába. - Vagy drogériát.

- Vagy gyorséttermet. Szeretem a gyorséttermeket.

Ismay sírni kezd.

A pincérnő az asztalukhoz megy, és Lambiase int neki, hogy elviheti a tányérokat.

- Tudom, mit érzel. Nekem se tetszik ez, Izzie. Tudod, mi a furcsa? Nem is nagyon olvastam azelőtt, hogy megismertem A. J.-t, és járni kezdtem a boltjába. Gyerekkoromban mindig azt mondták a tanárok, hogy lassan olvasok, így soha nem kaptam rá az ízére.

- Ha azt mondod egy gyereknek, hogy nem való neki az olvasás, el is fogja hinni.

- Mindig hármas voltam angolból is. Amikor A. J. örökbe fogadta Mayát, kellett valami ürügy, hogy néha meglátogathassam őket, ezért mindig elolvastam, amit A. J. ajánlott nekem. Aztán kezdtem megszeretni.

Ismay még jobban sír.

- Végül kiderült, hogy nagyon is szeretem a könyvesboltokat. Tudod, rengeteg emberrel találkozom a munkám során. Sok ember fordul meg Alice Islanden, főleg nyáron. Láttam már nyaraláson lévő filmsztárokat, zenészeket és tévébemondókat is. De senki sem hasonlít a könyvesekhez. Ezt a szakmát csak úriemberek és úrinők művelik.

- Azért én ezt nem mondanám.

- Nem tudom, Izzie, de én így látom. A könyvesbolt vonzza a jó embereket. Az olyanokat, mint A. J. és Amelia. És én szeretek a könyvekről beszélni olyanokkal, akik szeretnek a könyvekről beszélni. Szeretem a papírt. Szeretem a tapintását, szeretem, ha érzem, hogy ott lapul a zsebemben. Szeretem az új könyvek szagát is.

- Te vagy a legfurcsább rendőr, akivel valaha találkoztam - csókolja meg Ismay.

- Aggódom, hogy mi lesz Alice-szel, ha már nem lesz könyvesboltja - mondja Lambiase, miközben megissza a kávéját.

- Én is.

Lambiase áthajol az asztalon, és puszit nyom Ismay arcára.

- Hé, van egy őrült ötletem. Mi lenne, ha nem mennék Floridába, hanem átvennénk a boltot?

- Ebben a gazdasági helyzetben ez tényleg őrültség lenne.

- Igen. Lehet.

A pincérnő megkérdezi, hogy kérnek-e desszertet. Ismay visszautasítja, de Lambiase tudja, hogy az övéből úgyis enni fog. Egy szelet cseresznyés pitét kér két villával.

- De tegyük fel, hogy mégis átvesszük. Van megtakarításom, és mindkettőnknek jó nyugdíja lesz. És A. J. azt mondogatta, hogy a nyaralók sok könyvet vesznek.

- Ma már senki nem indul el nyaralni az e-olvasója nélkül - ellenkezik a nő.

- Ez igaz.

Lambiase úgy dönt, hogy nem feszegeti tovább a témát. Már félig megették a pitét, amikor Ismay megszólal.

- Kávéházat is nyithatnánk mellé, az megnövelné a forgalmat.

- Igen. Néha A. J. is beszélt ilyesmiről.

- És átalakíthatnánk a pincét színteremmé. Így nem kellene a bolt közepén tartani az író-olvasó találkozókat. Akár még ki is adhatnánk előadásokhoz vagy összejövetelekhez.

- Jó hasznát vennénk a színházas tapasztalatodnak is.

- Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? Nem vagyunk már olyan fiatalok. Így nem tudnál Floridába költözni, és nem úsznád meg a teleket sem.

- Majd megyünk akkor, ha öregek leszünk. Még nem vagyunk azok - mondja Lambiase kisvártatva. - Egész életemben Alice-en éltem. Ezt az egy helyet ismerem csak. Szép ez a kisváros, és szeretném, ha az is maradna. De egy város nem igazi város könyvesbolt nélkül, Izzie.

Pár évvel azután, hogy Amelia eladta Ismay-nek és Lambiase-nek a könyvesboltot, otthagyja a Knightley Presst. Maya hamarosan befejezi a középiskolát, és Amelia belefáradt már a sok utazásba. Egy nagyobb maine-i áruház könyvbeszerzője lesz. Mielőtt elmenne, az elődjéhez, Harvey Rhodeshoz hasonlóan ő is összeírja a legfontosabb tudnivalókat az ügyfeleiről. Az Island Bookst hagyja utoljára.

„Island Books. Tulajdonosok: Ismay Parish (korábban tanár) és Nicholas Lambiase (korábban rendőrfőnök). Lambiase kivételes eladó, különösen az irodalmi krimikhez és az ifjúsági regényekhez vonzódik. Parish régen középiskolai drámaszakkört vezetett, és kiváló író-olvasó találkozókat tud szervezni. Az üzletnek van kávézója és színpadja, és az interneten is aktívak. Minden az eredeti tulaj, A. J. Fikry munkásságából nőtte ki magát, aki inkább a szépirodalmi műveket kedvelte. Még mindig sok ilyen van az üzletben, de a mostani tulajok csak olyat vesznek, amit el is tudnak adni. Teljes szívemmel szeretem az Island Bookst. Nem hiszek Istenben, nem vagyok vallásos. De számomra egész életemben ez a hely állt a legközelebb egy templomhoz. Ez egy szent hely. Az ilyen könyvesboltok miatt vagyok biztos abban, hogy a könyves szakma még nagyon sokáig életben fog maradni. - Amelia Loman"

Amelia kicsit zavarba jön az utolsó pár mondattól, ezért mindent kitöröl azután, hogy „csak olyat vesznek, amit el is tudnak adni."

„...csak olyat vesznek, amit el is tudnak adni." Jacob Gardner még egyszer elolvassa az elődje jegyzeteit, lezárja a telefonját, majd nagy, céltudatos léptekkel száll le a kompról. A huszonhét éves férfi nemrég végzett tényközlő irodalom szakon, és félig már kifizette az egyetemi tandíját is. Készen áll a bevetésre. Alig tudja elhinni, hogy megkapta ezt a munkát. Természetesen fizethetne jobban is, de szereti a könyveket, mindig is szerette őket. Úgy gondolja, nekik köszönheti az életét. Még egy híres C. S. Lewis idézetet is a csuklójára tetováltatott. Képtelenség, de azon kevesek közé tartozik, akiket azért fizetnek, hogy az irodalomról beszéljenek. Még ingyen is megtenné, bár ezt nem veri nagydobra a kiadó előtt. Szüksége van a pénzre. Bostonban élni drága mulatság, és csak azért dolgozik napközben, hogy finanszírozni tudja a szenvedélyét: esténként meleg revütáncosokkal találkozik, és feljegyzi a történeteiket. De ez semmit nem vesz el abból a tényből, hogy Jacob Gardner egy igazi hívő. Még a járása is olyan, mintha mindig valamilyen szent cél felé tartana. Sokan hittérítőnek nézik. Ami azt illeti, eredetileg mormon, de ez már egy másik történet.

Az Island Books az első hely, ahová Jacob ügynökként érkezik, és már alig várja, hogy odaérjen. Alig várja, hogy beszélhessen azokról a nagyszerű könyvekről, melyek a Knightley Press-es táskájában lapulnak. Több mint húszkilónyi portéka van nála, de meg sem érzi, mert súlyzózik. A Knightley kiemelkedően erős listát állított össze ebben az évben, és Jacob biztos abban, hogy könnyű dolga lesz. El sem tudja képzelni, hogy az olvasók ne imádják ezeket a könyveket. A kedves nő, aki felvette erre a munkára, azt javasolta neki, hogy ebben a könyvesboltban kezdjen. A tulaj szereti az irodalmi krimiket. A listán szerepel egy első könyves író is, az ő regénye Jacob kedvence. A történet arról szól, hogy egy amish lány eltűnik a rumspringa során. Jacob szerint ez kötelező olvasmány azok számára, akik szeretik az irodalmi krimiket.

Amikor átlépi a lila viktoriánus ház küszöbét, megszólal az ismerős szélharang, és egy nyers, de nem barátságtalan hang szólítja meg.

- Üdvözlöm.

Jacob elsétál a történelmi könyvek mellett, majd kezet nyújt a létrán álló középkorú férfinak.

- Mr. Lambiase, tudok egy jó könyvet az ön számára.

Megjegyzések

[←1]

Ezen sokat gondolkoztam. Ne feledd, hogy olyan helyeken tanulhatsz a legtöbbet, ahol nem számítasz rá.