Rainbow Rowell

Fangirl

SCOLAR

Copyright © Rainbow Rowell, 2013 

A mű eredeti címe: Fangirl

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Fordította: Sóvágó Katalin

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2015 

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2015

Ez egy kitalált történet. Minden, a regényben szereplő karakor, szervezet és esemény vagy a szerző képzeletének szüleménye, vagy fikcióként van megjelenítve.

Külön köszönet Varga Bencének a szerkesztés során nyújtott segítségéért.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a facebook.com/scolarklub oldalon.

Scolar Kiadó, 2015

1016 Budapest, Naphegy tér 8.

Felelős kiadó: Érsek Nándor 

Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia 

Jegyzet: Jolsvai Júlia 

Borító: Máthé Hanga 

Tördelés: Bárány Gizella 

Korrektor: Eisner Zsuzsanna

ISBN 978-963-244-584-7

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen 

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Jennifernek, akinek mindig volt  egy extra fénykardja

2011, ELSŐ FÉLÉV

A Simon Snow-sorozat

Az Enciklowikiából, az olvasók enciklopédiájából

Ez a cikk a gyerekkönyvsorozatról szól. A lehetséges további jelentésekről lásd: Simon Snow (egyértelműsítő lap)

A Simon Snow egy eddig hét kötetből álló, fantasy műfajú regénysorozat, melynek szerzője Gemma T. Leslie angol nyelvész, főhőse Simon Snow, a 11 éves lancashire-i árva, akit beíratnak a watfordi School of Magicksbe, hogy varázsló legyen belőle. A felcseperedő Simon csatlakozik egy varázslócsoporthoz, a mágusokhoz, akik Insidious Humdrum{1} ellen harcolnak, mert ez a gonosz lény el akarja tüntetni a világból a varázslatot.

A Simon Snow és a mágus örököse 2001-es megjelenése óta a könyveket 53 nyelvre fordították le, és 2011 augusztusára több mint 380 millió példányt adtak el belőlük.

Leslie-t gyakran bírálták a sorozat erőszakossága miatt, és mert főhőse időnként önző és indulatos. A Simon Snow és a négy vízilány című negyedik kötet ördögűzési jelenete miatt 2008-ban amerikai keresztény csoportok bojkottot hirdettek Leslie ellen, ám a könyvek széles körben modern klasszikusnak számítanak, Simon pedig „a gyerekirodalom legremekebb alakja Huckleberry Finn óta”, írta 2010ben a Time magazin.

A sorozat nyolcadik, egyben utolsó kötetének megjelenése 2012. május 1-jére várható.

Eddig megjelent kötetek:

Simon Snow és a mágus örököse (2001)

Simon Snow és a második kígyó (2003)

Simon Snow és a harmadik kapu (2004)

Simon Snow és a négy vízilány (2007)

Simon Snow és az öt penge (2008)

Simon Snow és a hat fehér nyúl (2009)

Simon Snow és a hetedik tölgy (2010)

Simon Snow és a nyolcadik tánc (várható megjelenés 2012.

május 1.)

EGY

Egy fiú volt a szobájában.

Cath felnézett az ajtóra festett számra, majd le a kezében tartott szobabeosztásra.

Pound Hall, 913. Ez kétségtelenül a 913-as szoba, de talán nem ez a Pound Hall – ezek a kollégiumok mind egyformák, akár a nyugdíjasok toronyházai. Talán szólni kellene apának, mielőtt felhozza a többi dobozt.

– Te nyilván Cather vagy – vigyorgott a fiú, és a kezét nyújtotta.

– Cath – felelte. A gyomra hirtelen rándult egyet. Nem vett tudomást a felé nyújtott kézről. (Különben is egy dobozt tart a kezében, mit vár tőle ez a srác?) Itt valami tévedés történt, tévedésnek kell lennie. Azt tudta, hogy a Pound koedukált kolesz… De van olyan, hogy koedukált szoba?

A fiú kivette a kezéből a dobozt, és letette az üres ágyra. A másik ágyat a szoba túlsó végében már elborították a ruhák és a dobozok.

– Van még lent cuccod? – kérdezte. – Pont most végeztünk. Arra gondoltam, hogy kimegyünk megenni egy burgert; akarsz egy burgert? Jártál már a Ptwben? Akkorák a burgereik, mint az öklöd – fölemelte a lány karját. Cath nyelt egyet. – Szorítsd csak ökölbe a kezed!

Cath engedelmeskedett.

– Nagyobbak, mint az öklöd. – A fiú elengedte Cath kezét, es fölemelte a hátizsákot, amit a lány az ajtó előtt hagyott. – Van még több dobozod? Kell, hogy legyen. Éhes vagy?

Magas volt, vékony, napbarnított, és úgy festett, mint aki épp most vette le a baseballsapkáját, mert sötétszőke haja szerteszét állt. Cath ismét megnézte a szobabeosztását. Ő lenne Reagan?

Reagan! – örvendezett a fiú. – Nézd csak, itt a szobatársad!

Cath mögött megjelent az ajtóban egy lány, és megvetően végigmérte. Egyenes szálú, vörösbarna haja volt, meggyújtatlan cigaretta lógott a szájából. A fiú elvette a cigit, és a saját szájába dugta.

– Reagan, ő Cather. Cather, ő Reagan.

– Cath vagyok – pontosított Cath.

Reagan bólintott, újabb cigarettáért kotorászott a táskájában.

– Én azt az oldalt választottam – intett fejével a szoba jobb oldalát eltorlaszoló doboztorony felé. – De végül is tök mindegy. Ha szerinted nem felel meg a feng-suinak, nyugodtan pakold át a vackaim. – A fiúhoz fordult. – Elkészültél?

A fiú Cathre nézett.

– Velünk jössz?

Cath a fejét rázta.

Ahogy becsukódott az ajtó, lerogyott a csupasz matracra, amely nyilvánvalóan az övé volt – jelenleg a feng-sui érdekelte a legkevésbé –, és a falnak döntötte a fejét.

Meg kell nyugodnia.

Le kell nyomnia a rettegést, ami feketén vibrált a szemei mögött, és második szívként dobogott a torkában, legyűrnie valahogy, vissza a helyére, a gyomrába, ahol lecsillapíthatja – és időről időre megfeledkezhet róla.

Az apja és Wren bármelyik percben itt lehet, és ő nem akarja, hogy lássák rajta, hogy kicsúszott a lába alól a talaj. Ha ő összetörik, az apja is. És ha ez bármelyikükkel megtörténne, Wren úgy fogja venni, mintha szántszándékkal csinálnák, csak hogy tönkretegyék az ő tökéletes első napját. A gyönyörű, most kezdődő kalandját a főiskolán.

Még hálás leszel ezért nekem, hajtogatta Wren.

Júniusban mondta először.

Cath már elküldte a kollégiumi űrlapokat, és magától értetődően Wrent nevezte meg szobatársának, ezen nem is kellett gondolkoznia. Tizennyolc éve laknak egy szobában, miért épp most változtatnának ezen?

– Tizennyolc éve van közös szobánk – érvelt Wren. Cath ágyának fejénél ült, azzal a dühítő én-már-felnőtt-vagyok pofával.

– Egész prímán be is vált! – mutatott körbe Cath a szobájukban: a könyvtornyokra, a Simon Snow-poszterekre, a közös szekrényre, ahol a ruháikat tartották, többnyire nem foglalkozva azzal, melyik kié.

Cath az ágy lábánál kuporgott, és azon volt, hogy ne látsszon siralmasnak-aki-folyton-sír.

– Ez már a főiskola! – makacskodott Wren. – Az a lényege, hogy új emberekkel ismerkedjünk meg!

– Az ikerség lényege, hogy ne kelljen hülyeségeken izgulni – vágott vissza Cath. – Mint például, hogy lökött idegenek lopkodják a tamponod, olyan a szaguk, mint a salátaönteté, és lefotóz-

nak a mobiljukkal, miközben alszol… Wren felsóhajtott.

– Miről beszélsz te egyáltalán? Miért bűzlene bárki is úgy, mint a salátaöntet?

– Vagy az orrfacsaró ecet – felelte Cath. – Emlékszel, hogy a gólyatáborban az egyik lány szobájában olyan szag terjengett, mint az olasz önteté?

– Nem.

– Hát, pedig hányingerem lett tőle.

– Ez a főiskola! – bosszankodott Wren, és az arcát a kezébe temette. – Állítólag óriási kaland!

– Már most óriási – Cath odacsúszott mellé, és lefejtette Wren kezét az arcáról.

– Új ismerősökre kell szert tennünk – ismételte Wren.

Nincs szükségem új ismerősökre.

Épp ez bizonyítja, mekkora szükséged van új ismerősökre… – Wren megszorította a testvére kezét. – Cath, gondolkozz már egy kicsit. Ha mindent együtt csinálunk, úgy kezelnek majd minket, mintha ugyanazok az emberek lennénk. Négy évbe fog telni, hogy egyáltalán képesek legyenek megkülönböztetni minket!

– Ez nem igaz. Csupán oda kellene figyelniük ránk – Cath megérintette a forradást Wren állán, épp az ajka alatt. (Szánkóbaleset. Kilencévesek voltak, Wren ült elöl, amikor nekimentek egy fának. Cath hátrafelé esett, a hóba.) 

– Tudod, hogy nekem van igazam – mondta Wren.

Cath a fejét rázta.

– Nem tudom.

– Cath…

– Kérlek, ne akard, hogy egyedül kelljen végigcsinálnom!

– Sose vagy egyedül – Wren felsóhajtott. – Pont ez a szar az ikerségben.

– Igazán kedves! – örvendezett az apja. Körülnézett a Pound 913ban, majd letette Cath matracára a könyvekkel és cipőkkel tömött szennyeskosarat.

– Apa, ez nem kedves – mordult rá Cath az ajtóból. – Olyan, mint egy kórterem, csak kisebb. És tévé sincs.

– Gyönyörű a kilátás a campusra{2} – álmélkodott tovább az apja.

Wren az ablakhoz sétált.

– Az én szobám egy parkolóra néz.

Honnan tudod? – kérdezte Cath.

Google Earth.

Wren alig várta, hogy elkezdődjön a főiskola. Ő és a szobatársa – Courtney – másról se beszélt hetek óta. Courtney ugyancsak omahai volt. Wren és ő már találkoztak is, és elmentek együtt mindenféle cuccokat vásárolni a kollégiumi szobájukba. Cath mögöttük kullogott, és igyekezett nem pofákat vágni, amikor kiválasztották a posztereket és az összeillő olvasólámpákat.

Az apja visszajött az ablaktól, átkarolta Cath vállát.

– Nem lesz semmi baj – biztatta.

Cath bólintott:

– Tudom.

– Remek! – tapsolt az apja. – A következő megálló a Schramm Hall. A második a pizzéria. A harmadik pedig az én bús és üres fészkem.

– Pizza kizárva – közölte Wren. – Bocs, apa. Courtney és én gólyabuliba megyünk ma este. – Cathre villantotta a szemét. – Neked is el kéne jönnöd.

– Én inkább a pizza mellett maradnék – felelte dacosan Cath.

Az apja elmosolyodott:

– A testvérednek igaza van, Cath. El kéne menned. Ismerkedj meg új emberekkel!

– A következő kilenc hónapban csak idegenekkel fogok ismerkedni. Ma a pizzériát választom.

Wren meresztette a szemét.

– Na jó – az apja megpaskolta Cath vállát. – A következő megálló a Schramm Hall. Hölgyeim? – kinyitotta az ajtót.

Cath nem mozdult.

– Gyere vissza értem, ha kitetted Wrent – mondta a testvérére sandítva. – Addig elkezdek kicsomagolni.

Wren nem vitatkozott, csak kiment a folyosóra.

Holnap beszélünk – vetette oda, de vissza sem fordult. Ja – felelte Cath.

Jólesett kicsomagolni, felhúzni az ágyneműt, elhelyezni az új és nevetségesen drága tankönyveit a polcokon, az új íróasztala fölött.

Miután az apja visszajött, elsétáltak a Valentino pizzériába. Mindenki nagyjából egyidős lehetett Cathtel. Hátborzongató volt.

– Miért szőke itt mindenki? – kérdezte Cath. – És miért fehér bőrű?

Az apja felnevetett.

– Csak túlságosan megszoktad, hogy Nebraska legszínesebb részében laksz!

A házuk Omaha déli részén, a mexikói negyedben volt. A háztömbben ők voltak az egyetlen fehér család.

– Jaj, istenem – mondta a lány. – Szerinted van ezen a helyen taco truck?{3}

– Mintha láttam volna egy Chipotlét… Cath felnyögött.

– Ugyan már – nyugtatgatta az apja. – Szereted a Chipotlét.

– Nem erről van szó.

A Valentino zsúfolásig megtelt főiskolásokkal. Olyanok is akadtak – bár nem sokan –, akik Cathhez hasonlóan a szüleikkel érkeztek.

– Olyan furcsa, hogy nincsenek kisgyerekek… Senki sem idősebb harmincnál… Hol vannak az öregek?

Az apja fölemelte a pizzaszeletét.

– Tiszta sci-fi.

Cath felnevetett.

– Az is igaz, hogy én sem vagyok öreg – apja a középső ujjúval dobolt az asztalon. – Negyvenegy. A korombeli pasik még csak most vállalnak gyereket.

– Jó ötlet volt korán eltakarítani minket az útból – vigyorgott Cath. – Kezdheted hazahordani a csajokat. Tiszta a levegő.

– Az én csajaim… – az apja a tányérját nézte. – A csajok közül egyedül ti izgattok.

– Pfuj, apa! Ez már perverz.

– Tudod, hogy értem. De mi van veletek? Még sose veszekedtetek így…

– Most sem veszekszünk – tiltakozott Cath, és beleharapott a szalonnás-sajtos pizzába. – Jesszus! – köpött egyet.

– Mi a baj, szemhéjat sütöttek bele?

– Nem. Csípős paprikát. Nem gond, csak nem számítottam rá.

– Nekem úgy tűnik, mintha veszekednétek jelentette ki apja.

Cath vállat vont. Ő és Wren még csak nem is beszéltek sokat, nemhogy veszekedtek volna. 

– Wren csak nagyobb… függetlenségre vágyik.

– Ésszerűen hangzik – mondta az apja.

Persze, hogy annak, gondolta Cath. Az ésszerűség Wren specialitása. Nem akarta, hogy az apja most ezen aggódjon. Ahogy ütemesen az asztalt verte, világosan látszott, hogy máris nehezen bírja. Túl hosszú ideje viselte már úgy ezt a balhét, mint más normális apák.

– Elfáradtál? – kérdezte.

Az apja bocsánatkérően mosolygott, majd az ölébe ejtette a kezét.

– Nagy nap. Nagy és nehéz nap… habár tudtam, hogy az lesz

– felvonta a szemöldökét. – Mind a ketten egyszerre, ugyanazon a napon. Huss! Még mindig nem tudom elhinni, hogy nem jöttök majd haza velem.

– Azért ne éld bele magad túlzottan. Nem vagyok biztos benne, hogy ki fogom itt bírni – csak félig komolyan mondta, és ezt az apja is tudta.

– Nem lesz semmi bajod itt, Cath – a kevésbé reszkető kezével megszorította a lányáét. – Mint ahogy nekem sem. Ugye, tudod?

Cath megengedte magának, hogy egy pillanatra belenézzen az apja szemébe. Az apja fáradtnak látszott – igen, és idegesnek is –, de tartotta magát.

– Még mindig szeretném, ha beszereznél egy kutyát – mondta.

– Úgyis mindig elfelejteném megetetni.

– Talán betaníthatnánk arra, hogy ő etessen meg téged.

Cath visszament a szobájába, de a szobatársa – Reagan – még mindig nem volt ott. Vagy talán megint elment; úgy tűnt, nem nyúlt a cuccaihoz. Cath kipakolta a ruháit, aztán kibontotta a személyes holmijaival teli dobozát.

Kivett egy fotót magáról és Wrenről, rajzszöggel feltűzte az asztala fölötti parafa táblára. A ballagásukon készült. Mind a ketten piros talárt viseltek, és mosolyogtak. A kép még azelőtt készült, hogy Wren levágatta a haját… Nem is szólt Cathnek arról, mire készül. Csak hazajött a nyár végén a munkából pixie frizurával. Félelmetes volt, ami azt jelentette, hogy valószínűleg Cathnek is félelmetesen állna. De ő már sosem csináltathat ilyen hajat, akkor sem, ha lenne annyi bátorsága, hogy lenyírasson negyven centit a hajából. Nem játszhatja el az Egyedülálló nő megosztanát{4} a saját ikertestvérével.

Aztán elővette apjuk bekeretezett fényképét, azt, ami otthon mindig a pipereasztalukon trónolt. Különösen jó kép volt, az esküvőjén készült. Az apja fiatal volt, mosolygott, és apró napraforgót viselt a zakója gomblyukában. Cath az asztal feletti polcra rakta.

Azután kitett egy képet magáról és Abelről, ami a szalagavatón készült. Ő csillámló zöld ruhát viselt, Abel ugyanolyan színű széles övet. Jó kép volt Cathről, noha az arca pőrének és dögunalmasnak látszott szemüveg nélkül. És klassz kép volt Abelről is, noha unottnak tűnt.

Abel folyton unottnak tűnt egy kicsit.

Valószínűleg kellett volna sms-t küldenie neki, hogy megérkezett, de várni akart addig, amíg képes lesz fesztelenebbül előadni az eseményeket. Az sms-eket nem lehet visszaszívni. Ha bús és bánatos sms-t küldesz, az sms megmarad a telefonodban, és mindig arra emlékeztetet, milyen fárasztó alak is vagy.

A doboz alján lapultak a Simon és Baz-poszterek. Különösen óvatosan tette le őket az ágyára. Akadt köztük néhány eredeti, melyeket direkt neki rajzoltak vagy festettek. Ki kell választania a kedvenceit, mert mindegyiknek nem jut hely a parafatáblán, azt pedig már elhatározta, hogy egyet sem tesz ki a falra, ahol az égvilágon mindenki láthatja.

Kiválasztott hármat… Simon a magasba emeli a Mágusok Kardját. Baz egy fekete agyartrónon terpeszkedik. Simon és Baz együtt sétálnak aranylevelek örvényében, sáljuk lobog a szélben.

Maradt még néhány tárgy a dobozban: egy szárazvirágcsokor, egy szalag, amelyet Wrentől kapott, rajta a TISZTA LAPPAL KLUB szavak, Simon és Baz mellszobra, amelyet a Noble Gyűjteményből rendelt… Mindennek talált helyet, aztán leült az íróasztal melletti kopott székbe. Ahogy ott ült, háttal Reagan csupasz falának és dobozainak, majdnem otthon érezte magát.

Egy fiú volt Simon szobájában.

Egy fényes, fekete hajú, hidegszürke szemű fiú. Körbe körbe forogva emelt a magasba egy macskát, amely után egy ugrándozó lány kapkodott.

– Add vissza! – követelte. – Fáj neki!

A fiú nevetett, és még magasabbra emelte a macskát – azután észrevette az ajtóban álló Simont, és megállt. Arca megmerevedett.

– Csákány! – köszönt a sötét hajú fiú, és a földre ejtette a macskát. A macska négy lábra érkezett, és kirohant a szobából. A lány utánaszaladt.

A fiú nem vett tudomást róluk. Megigazgatta iskolai zakóját, és úgy mosolygott, hogy csak a szája bal sarkát húzta fel.

– Ismerlek. Te vagy Simon Snow… a mágus örököse – fontoskodva a kezét nyújtotta. – A nevem Tyrannus Basilton Pitch, de te szólíthatsz Baznak, ugyanis szobatársak leszünk.

Simon összevonta a szemöldökét, és nem vett tudomást a halvány kézről.

– Hogy merészelted ezt csinálni a macskájával?

Simon Snow és a mágus örököse, 3. fejezet  copyright © 2001, Gemma T. Leslie

KETTŐ

A könyvekben, ha a szereplők idegen helyen ébrednek, mindig akad egy zavart pillanat, mikor nem tudják, hol vannak.

Cathtel sosem történt ilyen; ő mindig emlékezett arra, hol aludt el.

De akkor is kísérteties volt hallani ugyanazt a régi ébresztőhangot ezen a vadonatúj helyen. A szobába különös – a reggelhez képes túl sárga – fény áradt be, a kollégium levegőjében enyhe fertőtlenítőszag terjengett. Nem tudta, megszokja-e valaha. Fölvette a mobilját, kikapcsolta az ébresztést, és erről eszébe jutott, hogy még mindig nem küldött Abelnek sms-t. Még az emailjeit vagy a FanFixx postafiókját sem ellenőrizte lefekvés előtt.

„első nap – írta most Abelnek – később többet, XOXO” Az ágy a szoba túloldalán még mindig üres volt.

Ezt meg tudja szokni. Reagan talán minden idejét a fiúja szobájában tölti. Vagy a lakásán. A fiúja idősebbnek látszik – valószínűleg a campuson kívül lakik húsz másik sráccal valami vacak házban, ahol kanapé áll az előkertben.

Most csak az övé volt a szoba, de még így sem vélte biztonságosnak az átöltözést. Reagan bármelyik percben beléphet. Reagan fiúja bármelyik percben beléphet… És bármelyik lehet mobilkamerázó perverz.

Kivitte a ruháját a vécébe, és az egyik fülkében öltözött át. Volt a mosdóknál egy lány, aki elszántan próbált barátságos szemkontaktust létesíteni vele. De Cath úgy tett, mintha nem venné észre.

Mire elkészült, még bőven maradt ideje a reggelire, de nem érzett magában elég bátorságot, hogy lemenjen a menzára; még mindig nem tudta, hol van, vagy hogyan működik… Új helyzetekben mindig azok a legnehezebben betartható szabályok, melyeknek a magyarázatával senki sem fárasztja magát (vagy amikre nem lehet ráguglizni). Például: hol kezdődik a sor? Milyen ételek közül lehet választani? Hova kell állnod, és utána hova kell ülnöd? Hova menj, miután végeztél, és miért téged néz mindenki?… Vááá.

Kibontott egy doboz fehérjeszeletet. Még négy ilyen doboz és három hatalmas üveg mogyoróvaj bújt meg az ágya alatt. Ha beosztja, talán egészen októberig nem kell foglalkoznia a menzával.

A zabos-szentjánoskenyeres szelet rágcsálása közben felnyitotta a laptopját, és végigkattogtatta a Fanfixx-fiókját. Volt egy csomó új komment, mindenki aggódott, hogy miért nem posztolta tegnap a Folytasd…! új fejezetét.

Helló, skacok!, gépelte. Bocsánat a tegnapért; első nap az iskolában, családi ügyek stb. Lehet, hogy ma sem sikerül, de ígérem, kedden visszatérek, valami különösen gonoszat találtam ki. Béke, Magicath.

Az órájára menve nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy egy felnőtté válásról szóló filmben játszik főiskolást. A díszlet tökéletes: zölden hullámzó pázsit, téglaépületek, mindenfelé srácok meg csajok hátizsákkal. Félszegen igazgatta a sajátját. Ezt nézzétek: olyan vagyok, akár egy főiskolás közhely!

Tíz perccel korábban érkezett az amerikai történelemre, de ez sem volt elég, hogy hátul találjon helyet magának a teremben. Mindenki feszélyezettnek és idegesnek látszott, mintha túl sokat rágódtak volna rajta, mit vegyenek fel.

Úgy kezdj, ahogyan folytatni akarod, gondolta Cath, mikor este kikészítette a ruháit. Farmer. Simon-póló. Zöld kardigán. A szomszéd asztalnál ülő fiú fülbevalót viselt, és önmagától eltelve bólogatott. A másik szomszédja, egy lány, megállás nélkül a haját dobálta.

Cath lehunyta a szemét. Hallotta az asztalok recsegését. Érezte szomszédai dezodorának illatát. Már a tudattól, hogy ott vannak, sarokba szorítva érezte magát.

Ha egy kicsit kevésbé gőgös, a tesójával együtt vehette volna fel ezt a tárgyat, mert mindkettejüknek szükségük volt a történelemkreditekre. Talán addig kellett volna közös tárgyakat választania Wrennel, amíg volt bennük valami közös, de most már egy közös témájuk sincs. Wren piackutatást akart tanulni, hogy majd esetleg a reklámszakmában helyezkedjen el, mint az apja.

Cath nem tudott elképzelni magának semmilyen állást vagy karriert. Az angolt választotta főtárgyául, abban a reményben, hogy végigolvashatja és írhatja az elkövetkező négy évet. És talán az utána következő újabb négyet is.

Mindenesetre sikeresen elvégezte az előképző kreatív írás tanfolyamát, és a tavaszi megbeszélésen meggyőzte a felvételi bizottságot, hogy boldogulni fog a Bevezetéssel a szépprózába, pedig az másodéves tantárgy. Ez volt az egyetlen tantárgy – és talán az egyetlen dolog az egész főiskolán –, amit nagyon várt. Egy valódi regényírónő lesz az előadó, akinek mind a három könyvét elolvasta a nyáron (mind a vidéki Amerika hanyatlását taglalta).

– Minek olvasol ilyesmit? – kérdezte Wren, amikor észrevette.

– Milyet?

– Olyat, aminek nincs a borítóján se sárkány, se tünde.

– Tágítom a látóköröm.

– Pszt! – Wren befogta Cath feje fölött a plakáton a színész fülét. – Baz meghallja!

– Baz biztos a kapcsolatunkban – felelte Cath, és akaratlanul elmosolyodott.

Mivel eszébe jutott Wren, a telefonjáért kellett nyúlnia.

Wren valószínűleg bulizott az éjszaka.

Az éjjeli hangokból ítélve az egész campus bulizott. Cath úgy érezte, ostromállapot dúl magányos szobája körül. Ordítás. Kacagás. Zene. Minden irányból. Wren aligha volt képes ellenállni a ricsajnak.

Előkotorta a telefonját a hátizsákjából.

„fent vagy?” Küldés.

Pár másodperccel később csipogott a telefonja, „ez nem az én szövegem?”

„este túl fáradt voltam”, pötyögte Cath. „10-kor lefeküdtem.”

Pity, „máris elhanyagolod a rajongóid…”

Cath elmosolyodott, „mindig féltékeny voltál a rajongóimra…”

„legyen szép napod”

„ja, neked is”

Bejött az előadóba egy középkorú indiai férfi, biztonságérzetet sugalló tweedzakóban. Cath kikapcsolta, és a hátizsákjába csúsztatta a telefonját.

Azt hitte, éhen hal, mire visszaért a kokszba. Ilyen tempóban egy hétig se tartanak ki a fehérjeszeletek… Egy srác ült a szobája előtt. Ugyanaz. Reagan fiúja? Reagan cigi haverja?

– Cather! – szólt mosolyogva, és elkezdett feltápászkodni, ahogy meglátta a lányt. Ez nehezebb mutatvány volt, mint

gondolnánk, mert a végtagjai túl hosszúak voltak a törzséhez képest. – Cath vagyok – helyesbített.

– Biztos? – A fiú beletúrt a hajába, mintha arról akarna meggyőződni, még mindig kócos-e. – Mert nekem tetszik a Cather.

– Biztos – felelte szárazán a lány. – Bőven volt időm gondolkozni rajta.

A fiú csak állt, és várta, hogy Cath kinyissa az ajtót.

– Reagan itt van? – kérdezte a lány.

– Ha Reagan itt lenne – mosolygott a fiú –, már bent lennék. Cath előhalászta a kulcsát, de nem nyitotta ki az ajtót. Ez túl sok. Máris túl sokat kapott újból és másból. Egyelőre nem volt más vágya, mint hogy összegömbölyödjön ezen a nyikorgó, idegen ágyon, és hogy befaljon három fehérjeszeletet. Átnézett a fiú válla fölött.

– Reagan mikor jön?

A fiú vállat vont.

Cath gyomra görcsbe rándult.

– Nézd, nem engedhetlek be csak úgy – bökte ki.

– Miért nem?

– Nem is ismerlek.

– Most viccelsz? – a fiú felnevetett. – Tegnap találkoztunk. A szobában voltam, amikor bejöttél!

– Ja, de akkor sem ismerlek. Még Reagant sem ismerem.

– Akkor ő is az ajtó előtt szobrozzon?

– Nézd… – kezdte Cath. – Nem engedhetek be a szobámba idegen arcokat. Még a neved sem tudom. Ez olyan rámugrós szitu. 

– Rámugrós?

– Tudod te, mire gondolok – felelte a lány. – Ugye?

A fiú felhúzta a szemöldökét, és megrázta a fejét, de továbbra is mosolygott.

–Nem igazán. De most nem akarok bemenni. Ettől a rámugrós szótól kínosan érzem magam.

– Én is – mondta megkönnyebbülve Cath.

A fiú a falnak dőlve lecsúszott a padlóra, onnan nézett fel a lányra. A kezét nyújtotta.

– Mellesleg Levi vagyok.

Cath a homlokát ráncolta, és a kulcsot is tartva óvatosan kezet rázott vele.

– Oké – mondta, aztán kinyitotta az ajtót, és a lehető leggyorsabban be is csukta maga mögött.

Fogta a laptopját, a fehérjeszeleteket, és az ágya sarkába bújt.

Megpróbált járkálni a szoba neki jutó részében, de nem volt elég hely. Máris úgy érezte magát, akár egy börtönben, főleg miután Reagan fiúja, Levi, őrt állt – vagy őrt ült – a folyosón. Jobban érezte volna magát, ha beszélhetett volna valakivel. Korán van még ahhoz, hogy felhívja Wrent…?

Inkább az apját hívta. És üzenetet hagyott a hangpostáján.

Küldött Abelnek egy sms-t. „hali, az első nap lement, mizu? „Kinyitotta a szociológiakönyvét. Azután kinyitotta a laptopját. Azután felállt, hogy kinyissa az ablakot. Meleg volt. Szemben Nerfökkel kergették egymást az emberek a diákklub{5} előtt az

utcán. Phi-Kappa-Weird-Looking O{6}. Elővette a telefonját, hívta a testvérét.

– Szia – felelt Wren. – Milyen volt az első napod?

– Tuti. A tied?

– Jó – mondta Wren, akinek mindig sikerült laza és nemtörődöm hangot megütnie. – Mármint idegtépő. Rossz épületbe mentem statisztikára.

– Az gáz.

Nyílt az ajtó, bejött Reagan és Levi. Reagan furcsán nézett Cathre, ám Levi csak mosolygott.

– Ja – helyeselt Wren. – Végül is csak pár percet késtem, de olyan hülyén éreztem magam… Hé, Courtney-val épp vacsorázni indulunk, visszahívhatlak később? Vagy nem akarsz holnap együtt ebédelni velünk? Úgy rémlik, délben lesz gyűlésünk a Selleck Hallban. Tudod, hol van?

– Meg fogom találni – válaszolta Cath.

– Oké, kúl. Akkor holnap ott.

– Kúl – felelte Cath. Kikapcsolta és zsebre vágta a telefonját.

Levi már elterült Reagan ágyán.

– Tedd hasznossá magad – szólította fel Reagan, és a fiúhoz vágott egy gyűrött lepedőt. – Szia – köszönt Cathnek.

– Helló – válaszolt Cath. Egy percig állt, várta, hogy elkezdenek-e beszélgetni, de Reagant láthatólag nem érdekelte a dolog.

Átnézte az összes dobozát, mintha keresne valamit.

– Milyen volt az első napod? – kérdezte Levi.

Cathnek nem is esett le azonnal, hogy neki beszél.

– Jó – válaszolta kisvártatva.

– Gólya vagy, ugye? – Levi épp Reagan ágyát húzta át. Cathben felmerült, hogy ott akarja tölteni az éjszakát. Mert arról szó sem lehet. Ki van zárva.

Mivel Levi még mindig őt nézte mosolyogva, Cath bólintott. – Odataláltál az óráidra?

– Ja…

– Ismerkedsz?

Ja, gondolta Cath. Veletek.

– Direkt nem – felelte.

Hallotta Reagan horkantását.

– Hol van az ágyneműd? – kérdezte Levi a szekrény felé fordulva.

– Dobozokban – felelte Reagan.

Levi elkezdte kipakolni az egyik dobozt, úgy rakosgatta a tárgyakat Reagan asztalára, mintha tudná, mi hova tartozik. Úgy lógatta a fejét, mintha az csak lazán kapcsolódna a nyakához és a vállához. Mintha olyan akciófigura lenne, amelyet kopott gumiszalagok tartanak össze belülről. Eléggé gáz alaknak tűnt. Reagan is. Hasonló a hasonlót vonzza, gondolta Cath. Összeillenek.

– Na és mit tanulsz? – érdeklődött Levi.

– Angolt – felelte Cath, majd a kelleténél kicsivel később folytatta: – És te mit?

Levi észrevehetően örült, hogy felteszik neki ezt a kérdést.

Vagy bármilyet.

– Vadgazdálkodást!

Cath nem tudta, hogy ez mit jelent, de nem akart rákérdezni.

– Kérlek, csak a vadgazdálkodásról ne kezdj el dumálni! – nyögött fel Reagan. – Ebben az évben legyen ez a szabály! Az én szobámban nem dumálunk vadgazdálkodásról.

– Ez Cather szobája is – mutatott rá Levi.

– Cathé – helyesbített Reagan.

– És ha nem vagy itt? – kérdezte Levi. – Akkor beszélhetünk vadgazdálkodásról, ha épp nem vagy a szobában?

– Ha konkrétan nem vagyok itt… – felelte Reagan – akkor, azt hiszem, te kint fogsz várni a folyosón.

Cath megeresztett egy mosolyt Reagan tarkójára, ám észrevette, hogy Levi figyeli, mire megmerevedett az arca.

A teremben mindenki úgy viselkedett, mintha erre vártak volna egész héten. Mintha azt várnák, hogy kezdődjön a koncert. Vagy az éjféli filmpremier.

Amikor pár perccel később besétált Piper tanárnő, Cath első benyomása az volt, hogy kisebb, mint amekkorának a könyvei borítói mutatják.

Bár meglehet, hogy ez butaság. Azok végül is csak profilképek. De Piper tanárnő egyszerűen kitöltötte a fotókat széles járomcsontjával, nagy, vízkék szemével és látványos, barna sörényével.

A valóságban a professzor haja szintén látványos volt, csak szürke csíkok húzódtak benne, és valamivel bozontosabbnak rémlett, mint a képeken. Annyira alacsony volt, hogy fel kellett ugrania egy kicsit, amikor fel akart ülni az asztalra.

– Nos! – mondta „helló” helyett. – Üdvözlöm magukat a kreatív íráson. Egyeseket már ismerek… – néhány emberre rámosolygott, akik között Cath nem szerepelt.

Cath volt az egyetlen gólya a teremben. Kezdett rájönni, miről lehet a gólyákat felismerni… A túlzottan új hátizsákok. A lányok sminkje. A Jockey Hot Topic pólók a fiúkon. Nagyjából minden, amit Cath viselt, a piros Vans cipőjétől a Targetben vásárolt

sötétlila keretes szemüvegéig. A felsőbb évfolyamosok mindannyian sötét-fekete Ray-Ban szemüvegeket hordtak. A tanárok is. Ha Cath beszerezne egy fekete Ray-Bant, valószínűleg rendelhetne gin-tonikot, és senki sem kérné az igazolványát.

– Nos – ismételte Piper tanárnő –, igazán örülök, hogy itt vannak.

Meleg, bársonyos hangja volt – mintha dorombolt volna, és olyan halkan beszélt, hogy erősen fülelniük kellett, különben nem hallották volna a szavait.

– Mivel rengeteg munkánk lesz ebben a félévben – folytatta a tanárnő –, ne is vesztegessük az időt, ugorjunk rögtön a kellős közepébe.

Megkapaszkodott az asztal szélében, és előredőlt.

– Felkészültek? Ugranak velem?

A többség bólogatott, Cath lesütötte a szemét.

– Oké, kezdjük egy olyan kérdéssel, amire nincs is igazi válasz… Miért írunk szépirodalmat?

Az egyik idősebb hallgató, egy srác, eldöntötte, hogy beszáll a játékba: 

– Hogy önmagukat kifejezzük.

– Biztosan – felelte Piper tanárnő. – Maga ezért ír?

A srác bólintott.

– Oké… mi másért még?

– Mert szeretjük hallatni a hangunkat – válaszolta egy lány. Olyan frizurája volt, mint Wrennek, talán még az övénél is kúlabb. Úgy nézett ki, mint Mia Farrow a Rosemary gyermekében (Ray-Bannel az orrán).

– Igen! – nevetett Piper tanárnő. – Úgy kacag, akár egy tündér, gondolta Cath. – Én vitathatatlanul ezért írok. Ezért tanítok. – Mindenki együtt nevetett vele. – Mi másért?

Hogy miért írok? Cath próbált magában egy épkézláb választ megfogalmazni, de tisztában volt vele, hogy ha sikerülne, akkor sem szólalna meg.

– Hogy új világokat fedezzünk fel – tette hozzá valaki.

– Hogy régieket fedezzünk fel – felelte valaki más. 

Piper tanárnő bólintott.

Hogy valahol máshol legyek, gondolta Cath.

– Nos… – dorombolta Piper tanárnő. – Talán hogy rátaláljunk önmagunkra?

– Hogy felszabadítsuk önmagunkat – mondta egy lány.

Hogy megszabaduljak önmagámtól.

– Hogy megmutassuk másoknak, mi lakik bennünk – folytatta egy fiú, aki feszes, piros farmert viselt.

– Feltéve, ha kíváncsiak rá – tette hozzá Piper tanárnő. Mindenki nevetett.

– Hogy megnevettessük az embereket.

– Hogy figyeljenek ránk.

– Mert csak ehhez értünk.

– Csak a maga nevében beszéljen – kérte a tanárnő. – Én például zongorázni is tudok. De csak folytassák. Tetszik nekem. Nagyon tetszik.

– Hogy ne halljuk a hangokat a fejünkben – kiáltotta a fiú, aki Cath előtt ült. Rövid, sötét haja volt, szürke folttal a tarkóján.

Hogy ne legyünk, gondolta Cath.

Ne legyünk senkik és sehol.

– Hogy nyomot hagyjunk magunk után – folytatta Mia Farrow. – Hogy létrehozzunk valamit, ami túlél minket.

Ismét az a fiú szólalt meg, aki Cath előtt ült: – Ivartalan szaporodás.

Cath elképzelte magát a laptopja előtt. Megpróbálta szavakba önteni, mit érez, mi történik, amikor megy, amikor jól megy, amikor jönnek a szavak, melyek ki tudja, hol voltak korábban, föltörnek a mellkasából, mint a rímelésnél, mint a rappelésnél, mint amikor hárman ugróköteleztek, gondolta, mindig azelőtt ugorva, hogy a kötél a bokájának csapódna.

– Hogy megosszunk valamit, ami igaz – tette hozzá egy másik lány. Egy újabb Ray-Ban.

Cath a fejét rázta.

– Miért írunk szépprózát? – kérdezte Piper tanárnő.

Cath lenézett a füzetére.

Hogy eltűnjünk.

Annyira összpontosított – és bosszankodott –, hogy észre sem vette, amikor a vörös hajú lány leült az asztalához. Copfja volt, és régimódi macskaszemüvege, az a fajta, amilyet akkor viselünk, ha boszorkánynak akarunk öltözni a jelmezbálban.

– Kifárasztod magad – figyelmeztette a lány.

– Csak igyekszem jól csinálni – morgott Simon. Ismét megkopogtatta a pálcájával a kétpennyst, és erősen ráncolta a szemöldökét. Semmi sem történt.

– Figyelj! – mondta a lány, és meglendítette a kezét a pénz fölött.

Nem volt varázspálcája, csak egy nagy, bíborszín gyűrűje, amelyet fonállal tekert körül, hogy ne csússzon le az ujjáról.

– Repülj haza!

A pénz megremegett, mellkast és hat lábat növesztett, majd el akart iszkolni. A lány óvatosan besöpörte az asztalról egy befőttesüvegbe.

– Hogy csináltad ezt? – kérdezte Simon. A lány is elsős volt, mint ő, felismerte a pulóverén lévő zöld címerről.

– A mágiát nem csinálják – magyarázta a lány. Igyekezett szerényen mosolyogni, ami nagyjából sikerült is. – Magad vagy a mágia.

Simon a kétpennys katicabogarat bámulta.

– Penelope Bunce vagyok – nyújtotta a kezét a lány.

Simon megszorította a kezét: 

– Simon Snow.

– Tudom – felelte Penelope mosolyogva.

Simon Snow és a mágus örököse, 8. fejezet  copyright © 2001, Gemma T. Leslie

HÁROM

Lehetetlen így írni.

Először is a szobájuk túl kicsi volt. Icipici négyzet, épp csak annyira széles, hogy elférjenek az ágyaik az ajtó két oldalán – sőt, a nyitott ajtó még bele is ütközött Cath matracába –, és épp csak annyira mély, hogy be lehessen szuszakolni egy-egy asztalt az ágyak és az ablakok közé. Ha valamelyikük hozott volna egy kanapét, kitöltötte volna vele a szoba közepét.

De egyikük sem hozott kanapét. Sem tévét. Még csak egy csinos lámpát sem a Targetből. Egyáltalán, mintha Reagan semmiféle személyes tárgyat nem hozott volna, leszámítva a ruháit és egy abszolút tilos kenyérpirítót – és Levi-t, aki csukott szemmel terült el az ágyán, és zenét hallgatott, miközben Reagan a számítógépét püfölte. (Egy gagyi gépet, pont olyat, mint Cathé).

Cath megszokta, hogy osztoznia kell a szobáján; egész életében közös szobában lakott Wrennel, csakhogy az otthoni szobájuk majdnem háromszor akkora volt, mint ez. És Wren megközelítőleg sem foglalt el annyi helyet, mint Reagan. Jelképes értelemben. Wren mintha ott sem lett volna.

Cath még mindig nem tudta, hova tegye Reagant… Egyrészt Reagant nem érdekelte, hogy együtt virrasszanak hajnalig, fonogassák egymás haját, és örök barátságot fogadjanak. Cath számára ez nagy megkönnyebbülést jelentett.

Másrészt Reagant egyáltalán nem érdekelte Cath.

Tulajdonképpen ez is megkönnyebbüléssel töltötte el, mert Reagan ijesztő volt számára.

Mindent olyan erőteljesen csinált. Kivágta az ajtót, becsapta az ajtót. Nagyobb volt Cathnél, kicsit magasabb és jóval bögyösebb (komolyan, bögyös!). Egyszerűen nagyobbnak látszott. Belülről is. Ha Reagan a szobában volt, Cath igyekezett kitérni az útjából; próbálta kerülni a szemkontaktust. Reagan általában úgy tett, mintha Cath nem lenne ott, tehát Cath is úgy tett. Ez az esetek többségében mindkettejüknek megfelelt.

Ám ebben a pillanatban Cathnek nehezére esett úgy tennie, mintha nem is létezne, miközben írni próbált.

Mos épp egy rázós jeleneten dolgozott: Simon és Baz arról vitázik, hogy jónak lehet-e tekinteni a vámpírokat, és hogy menjenek-e együtt az érettségi bálra. Nagyon mulatságos, romantikus és elgondolkodtató jelenetnek ígérkezett – ezek voltak Cath erősségei. (Bár nagyon jó volt árulásban, és a beszélő sárkányok is a specialitásai közé tartoztak.

Ám nem volt képes túljutni azon, hogy Simon hátrasöpörte mézbarna haját a szeméből, és felsóhajtott. Még arra sem tudta rávenni Bazt, hogy megmozduljon. Folyton arra kellett gondolnia, hogy a háta mögött ül Reagan és Levi. Az agya leragadt a VIGYÁZAT, BETÖRŐ! jelzésnél.

Ráadásul majd’ éhen halt. Ahogy Reagan és Levi elmegy vacsorázni, tüstént befal egy egész üveg mogyoróvajat. Már ha elmennek egyáltalán – Reagan továbbra is úgy csapkodta a billentyűket, mintha ki akarná lyukasztani az asztalt, Levi pedig továbbra sem ment sehova, és Cath gyomra korogni kezdett.

Elmart egy fehérjeszeletet, és kisietett a szobából. Arra gondolt, sétál egyet a folyosón, és kiszellőzteti a fejét.

Ám a folyosó gyakorlatilag zsibvásárrá változott. Minden ajtó sarkig volt tárva, kivéve az övék. Fecsegő-nevetgélő lányok mindenfelé. Az egész emeleten égett pattogatottkukorica-szag terjengett. Cath besurrant a vécébe, beült az egyik fülkébe, és kicsomagolta a fehérjeszeletét, miközben ideges könnyek peregtek az arcán.

Istenem!, gondolta. Istenem! Oké. Nem is olyan rossz ez. Nincs semmi baj tulajdonképpen. Mi a gond, Cath? Semmi.

Majd szétrobbant a feszültségtől. Gyomra lángolt.

Elővette a telefonját, arra kíváncsian, Wren vajon mit csinál. Valószínűleg koreográfiákat Lady Gaga dalaira. Valószínűleg felpróbálja a szobatársa pulcsijait. Valószínűleg nem egy vécéfülkében ül, és eszi a mandulás-lenmagos szeletet.

Felhívhatta volna Abelt… de tudta, hogy a fiú másnap reggel indul a Missouri Műszaki Főiskolára. Családja ma este óriási búcsúvacsorát csap a tiszteletére, házi tamaléval és nagymama készítette kókuszos gyümölcssalátát granolával, ami annyira különleges, hogy még a családi pékségben sem árulják. Abel a pékségben dolgozott, a család pedig a panadería fölött lakott. A fiú haja mindig fahéj- és élesztőillatot árasztott… Jézusom, Cath olyan éhes volt!

A szemétbe dobta a fehérjeszelet csomagolását, és megmosta az arcát, mielőtt visszament volna a szobába.

Reagan és Levi épp távoztak, hurrá! Végre!

– Hali – mondta Reagan.

– Pá – mosolygott Levi.

Cath azt hitte, rögtön összerogy, ahogy becsukódott mögöttük az ajtó.

Előkapott egy újabb fehérjeszeletet, lehuppant az ócska karosszékbe – egészen kezdte megszeretni ezt a széket –, és kihúzott egy fiókot, hogy feltehesse a lábát.

Simon hátrasöpörte mézbarna haját a szeméből, és felsóhajtott. 

– Csak mert nem jut eszembe egyetlen hősies vámpír sem, ez még nem jelenti azt, hogy nem is léteznek.

Baz abbahagyta a próbálkozást, hogy a hajóbőröndjét lebegtesse, és rávillantotta Simonra a szemfogát.

– A jó fiúk fehérben járnak – közölte. – Próbáltál már vért fakasztani egy fehér köpenyből?

A Selleck Hall kollégium a campus kellős közepén állt, és az is ehetett a menzáján, aki nem ott lakott. Cath az előcsarnokban várta Wrent és Courtney-t, hogy ne kelljen egyedül bevonulnia a menzára.

– Na, milyen a szobatársad? – kérdezte Courtney, miközben salátáért álltak sorban. Úgy kérdezte, mintha ő és Cath már évszázados barátnők lennének – mintha Cathnek a leghalványabb sejtelme is lett volna arról, kicsoda is Courtney, azon kívül, hogy szereti az őszibarackos túrót.

A Selleck salátabárja abszolút tré volt. Őszibarackos túró, körtebefőtt reszelt cheddar sajttal.

– Mi ez? – csodálkozott Cath, és fölemelt egy kanál hideg babsalátát.

– Talán egy újabb nyugat-nebraskai különlegesség – felelte Wren. – A mi koleszunkban laknak srácok, akik örökké cowboykalapot viselnek, még a folyosón is.

– Foglalok asztalt – mondta Courtney.

– Figyelj csak… – Cath nézte, hogyan pakolja tele Wren a tányérját zöldségekkel. – Írtunk mi valaha olyasmit, hogy Simon és Baz táncolnak?

– Nem rémlik – válaszolta Wren. – Miért? Táncjelenetet írsz?

– Valcert. Fent a bástyákon.

– Romantikus – Wren körülnézett, hol van Courtney.

– Aggódom, hogy túl viccesnek és romantikusnak festem le Simont.

– Simon az.

– Nem bánnám, ha elolvasnád – kérte Cath, miközben követte Wrent az asztalhoz.

Nem olvassa már az összes kilencedikes Amerikában? – Wren leült Courtney mellé.

– És Japánban – Cath is leült. – Irtó kúl vagyok Japánban.

Courtney váratlanul az asztal fölé hajolt, mintha egy óriási titkot akarna elárulni Cathnek.

– Cath, Wrentől hallottam, hogy Simon Snow-sztorikat írsz! Ez kúl! Óriási Simon Snow-fan vagyok! Az összes könyvét olvastam kiskoromban!

Cath kétkedve bontogatta a szendvicsét.

– Még nincs vége – közölte.

Courtney bekapott egy falatot a barackos túróból. Nem tűnt fel neki a helyesbítés.

– Mármint a könyveknek nincs vége – magyarázta Cath. – Csak jövőre jön ki a nyolcadik kötet.

– Mesélj a szobatársadról. – Wren összezárt ajakkal mosolygott Cathre.

– Nincs mit mesélni róla.

– Akkor találj ki valamit.

Wren ingerült volt. Ami Cathet is felingerelte. De aztán emlékeztette magát, mennyire örül, hogy olyan ételt ehet, amihez evőeszköz kell, és olyasvalakihez beszélhet, aki nem idegen, Így úgy döntött, megerőlteti magát Wren trendi, új szobatársa kedvéért.

– Reagannek hívják, vörösesbarna haja van… És cigizik.

Courtney elfintorodott.

– A szobádban?

– Nem sokat van a szobában.

Wren gyanakvó képet vágott.

– Nem is dumáltatok?

– Köszöntünk egymásnak – felelte Cath. – Egy kicsit dumáltam a fiújával.

Milyen a fiúja? – kérdezte Wren.

– Nem tudom. Magas?

– Na, még csak pár napja vagyunk itt. Biztos vagyok benne, hogy majd megismerkedtek. – Wren témát váltott, arról kezdett beszélni, ami az egyik buliban történt, ahova Courtney-vel együtt mentek. Még csak két hete laktak együtt, és máris volt egy csomó közös sztorijuk, amikből Cath egy kukkot sem értett.

Cath megette a pulykahúsos szendvicsét, plusz két adag sült krumplit, és egy második szendvicset is a hátizsákjába csúsztatott, amikor Wren nem figyelt oda.

Azt az éjszakát Reagan végre a szobában töltötte. (Levi nem, hála Istennek.) Cath még javában gépelt, amikor Reagan lefeküdt aludni.

– Nem zavar a fény? – kérdezte Cath az olvasólámpára mutatva. – Leolthatom.

– Semmi gáz – felelte Reagan.

Cath bedugta a fülét, hogy ne kelljen hallgatnia Reagan elalvásának hangjait. A légzését. Az ágyneműje susogását. Az ágya nyikorgását.

Hogy bír így elaludni, amikor egy idegen van a szobájában?, csodálkozott Cath. Akkor sem vette ki a füldugóját, amikor végre ágyba bújt, és a fejére húzta a takaróját.

– Még mindig nem dumáltál vele? – kérdezte Wren egy héttel később az ebédnél.

– Dumálunk mi – felelte Cath. – Azt mondja: „Becsuknád az ablakot?” Mire én: „Persze.” Meg: „Hali”. Minden nap mondjuk egymásnak, hogy „helló”. Van, hogy kétszer is naponta.

– Ez egyre furább – jegyezte meg Wren.

Cath a krumplipürét piszkálta.

Kezdem megszokni.

– Akkor is fura.

– Tényleg? – kérdezte Cath. – Tényleg arról akarsz beszélni, hogyan szakadt a nyakamba egy fura szobatárs?

Wren felsóhajtott.

– Mi van a fiújával?

– Pár napja nem láttam.

– Mit csinálsz hétvégén?

– Gondolom, a házi feladatot. Írom Simont.

– Courtney és én ma este buliba megyünk.

– Hova?

– A Triangle House-ba! – felelte Courtney, olyan hangon, mintha azt mondanánk: „a Playboy-villába!”, már ha abszolút faszfejek lennénk.

– Mi az a Triangle House? – kérdezte Cath.

– Műszaki diákszövetség – magyarázta Wren.

– Hogyhogy, berúgnak, és hidakat építenek?

– Berúgnak, és hidakat terveznek. Akarsz jönni?

– Á! – Cath bekapott egy falat marhasültet krumplival. A Selleck menzáján mindig ez volt a vasárnap esti menü. – Részeges kockák. Nem az én eseteim.

– Te csíped a kockákat.

– De nem a diákszövetségieket – közölte Cath. – Az egy külön alosztálya a kockáknak, ami egyáltalán nem érdekel.

– Aláírattál Abellel egy józansági fogadalmat, mielőtt elment a Missourira?

– Abel a fiúd? – kérdezte Courtney. – Helyes?

Cath nem vett tudomást a lányról.

– Abel nem fog vedelni. Még a koffeint se bírja.

– Hibás következtetés.

– Wren, tudod, hogy nem szeretek bulizni!

Te pedig tudod, mit mond mindig apa: ki kell próbálnod valamit, mielőtt kijelenthetnéd, hogy nem bírod.

– Komolyan? Apával takarózol, hogy buliba csábíts? Igenis voltam bulikban! Volt egy Jessenél, tequilával… – Megkóstoltad a tequilát?

– Nem, de te igen, és én segítettem feltakarítani, amikor rókáztál.

Wren ábrándosán elmosolyodott, és félresimította hosszú frufruját.

– Tequilát inni inkább út, mint cél… – Majd hívj – kérte Cath. – Rendben?

– Ha rókázok?

– Ha segítségre van szükséged.

– Nem lesz szükségem segítségre.

– De azért felhívsz?

– Uramisten, Cath. Igen. Relax, oké?

– De uram! – erősködött Simon. – Ő lesz a szobatársam minden évben, mindvégig, amíg nem távozunk a Watfordból?

A mágus elnézően mosolygott, és felborzolta Simon karamellbarna haját.

– A jó kapcsolat a szobatársaddal szent hagyomány a Watfordban – hangja szelíd volt, ám határozott. – A Tégely egyesített benneteket. Figyelnetek kell egymásra, úgy kell ismernetek egymást, mint a testvéreknek.

– Ja, uram, de… – Simon fészkelődött a székén. – Lehet, hogy a Tégely tévedett. A szobatársam totál gáz. Sőt még az is lehet, hogy gonosz. A múlt héten valaki bűbájjal lezárta a laptopom, és én tudom, hogy ő volt! Konkrétan kiröhögött!

– A Tégely egyesített benneteket. Az a feladatod, hogy ügyelj rá.

Simon Snow és a második kígyó, 3. fejezet  copyright © 2003, Gemma T. Leslie

NÉGY

A campus mókusai nemhogy nem féltek az emberektől, hanem kimondottan elszemtelenedtek. Ha valaki történetesen evett valamit, azonnal megrohanták, és belemakogtak a magánszférájába.

– Nesze! – Cath odadobott egy nagy darabot az epres-szójás szeletből a lábánál kuporgó, kövér, vörös mókusnak. Lefényképezte a mobiljával, és elküldte Abelnek, zaklató mókus szöveggel.

Abel küldött képeket a szobájáról – a lakosztályáról – a missouri műszaki főiskolán, és magáról is, amelyeken az öt Agymenőkbeli kocka lakótársával együtt látható. Cath megpróbálta elképzelni, hogy megkéri Reagant, hogy fényképezzék le magukat együtt, és ezen hangosan kacarászott egy kicsit. A mókus megdermedt, de nem futott el.

Szerdán és pénteken volt negyvenöt szabad perce a biológia és a kreatív írás között, amit az utóbbi időben azzal ütött el, hogy kiült az árnyékos fűre a lejtőn, az angol tanszék mögött. Erre senki sem járt. Senki, csak a mókusok.

Csekkolta az üzeneteit, pedig nem is csipogott a telefonja.

Konkrétan nem beszéltek Abellel, amióta három hete elutazott a főiskolára, de a fiú írt sms-eket. És e-maileket is, elég gyakran. Azt mondta, jól van, de a missouri főiskolán máris erős a verseny. Itt mindenki osztályelső volt az érettségin.

Cath megállta, hogy ne válaszolja azt: Kivéve téged, ugye?

Abel kiválóan teljesített a kompetenciamérésen matematikából, de ez nem jelentette azt, hogy ő lett volna a legokosabb az osztályban. Szar volt amerikai történelemből, és végigbukdácsolta a spanyolt. A spanyolt, az ég szerelmére… 

Már mondta Cathnek, hogy hálaadásig haza sem megy Omahába, és a lány nem is próbálta rábeszélni a korábbi hazajövetelre.

Még nem hiányzott neki igazán.

Wren erre azt mondaná, hogy azért, mert Abel nem is igazán a barátja. Ez az egyik visszatérő témája volt a beszélgetéseiknek.

– Tökéletes barát – felelte ilyenkor Cath.

– Régi bútordarab – válaszolta Wren.

– Mindig ott van nekem.

– .. .mindig kéznél van.

– Jobban szeretnéd, ha olyasvalakivel járnék, mint Jesse? Hogy együtt sírhassuk át a hétvégét?

– Jobban szeretném, ha valaki olyannal járnál, akit szeretsz megcsókolni.

– Már megcsókoltam Abelt!

– Jaj, Cath, hagyd már abba. Eldobom tőled az agyam.

– Három éve járunk együtt! A barátom!

– Erősebbek az érzéseid Baz és Simon iránt.

– A francba, még szép, hiszen ők Baz és Simon. De kedvelem Abelt. Olyan hűséges.

– Már megint egy régi bútordarabról beszélsz…

Wren nyolcadikban kezdett el fiúzni (két évvel korábban, semhogy Cath egyáltalán gondolt volna rá), és Jesse Sandozig legfeljebb pár hónapig maradt mindegyikükkel. Jesse azért tartott olyan sokáig, mert Wren sosem lehetett biztos benne, hogy valóban tetszik-e Jessenek – legalábbis ez volt Cath elmélete.

Wren általában elvesztette az érdeklődését bármelyik srác iránt, abban a pillanatban, ahogy sikerült meghódítania. A meghódítás pillanata volt a kedvenc része.

– Az az a perc – magyarázta Cathnek –, amikor észreveszed, hogy a srác másképp néz rád, amikor megcsillan valami a tekintetében. Abban a percben tudod, hogy a teljes figyelme rád összpontosul.

Cathnek annyira tetszett az utolsó mondat, hogy pár héttel később elmondatta Bazzal. Fújt is Wren, amikor elolvasta.

Mindenesetre Jesse soha nem állt rá igazából. Sosem látta kizárólag Wrent, még azután sem, hogy tavaly ősszel szexeltek. Ez keresztülhúzta Wren számítását.

Cath megkönnyebbült, amikor Jesse amerikaifoci-ösztöndíjat kapott az iowai főiskolán. Jesse nem volt képes tartós kapcsolatra, és a nebraskai főiskolán legalább tízezer srác van, akiket Wren átalakíthat.

Újabb falatot tört a fehérjeszeletből a mókusnak, ám ekkor a kelleténél egy lépéssel közelebb jött egy pár liláskék cipő, mire a mókus megijedt, és eldöcögött. Kövér főiskolai mókusok, gondolta Cath. Döcögnek.

A cipők közeledtek. Aztán megálltak. Cath felnézett. Egy srác állt előtte. Onnan, ahol a lány ült – és ahol a fiú állt, a feje mögött a Nappal – két és fél méteresnek látszott. Cath hunyorgott, de nem ismerte fel.

– Cath? – kérdezte a srác. – Igaz?

A lány most ráismert a hangjára: a sötét hajú fiú volt, aki előtte ült a kreatív írás órán. Nick.

– Igaz – felelte.

– Megírtad a feladatot?

Piper tanárnő arra kérte őket, hogy írjanak egy százszavas fogalmazást egy élettelen tárgy szemszögéből. Cath bólintott, miközben továbbra is hunyorogva nézett fel a másikra.

– Ó, bocs – Nick leült a fűbe a lány mellé, és a térdei közé ejtette a hátizsákját. – Szóval miről írtál?

– Egy lakatról – felelte a lány. – És te?

– Egy golyóstollról – elfintorodott. – Félek, hogy mindenki a tollról fog írni.

– Ne félj – nyugtatta meg Cath. – A toll igazán borzasztó ötlet.

Nick nevetett. Cath lesütött szemmel a fűre meredt.

– És mit gondolsz, fel kell majd olvasnunk? – kérdezte a fiú.

Cath felkapta a fejét.

– Nem. Miért csinálna ilyet?

– Ez a szokás – felelte Nick olyan hangon, mintha ezt Cathnek is tudnia illene. A lány nem szokta meg, hogy Nicket szemből is lássa: kamaszos arcát, mélyen ülő, kék szemét és tömör, fekete szemöldökét, amely majdnem összeér. Úgy nézett ki, mint aki jegyet váltott a Titanicra. Vagy, mint aki az Ellis Islanden{7} áll sorba. Tömény óvilági vér. Ezenkívül meglehetősen jóképű.

– Nincs is arra idő az órán, hogy mindenki felolvasson – mondta.

– Előbb valószínűleg csoportokra oszt minket – magyarázta Nick, most is úgy beszélve, mintha Cathnek ezt is tudnia kellene.

– Ó… még új vagyok itt.

– Gólya vagy?

Cath bólintott, és forgatta a szemét.

– Hogy kerül be egy gólya Piper tanárnő csoportjába?

– Külön jelentkeztem.

Nick felvonta dús szemöldökét, és lenyűgözve elhúzta a száját.

– Tényleg olyan borzasztó ötletnek tartod a tollat?

– Nem tudom, mit vársz, mit mondjak erre – felelte Cath.

– Neked valamilyen evészavarod van? – kérdezte Reagan.

Cath az ágyán ült, és tanult.

Reagan a szekrénye ajtajába kapaszkodott, és ugrándozva próbálta felhúzni magas sarkú fekete csizmáját. Valószínűleg

dolgozni készült – Reagan mindig útban volt valahova. A szobájukat úgy kezelte, mint egy bázist, egy helyet, ahol a tanórák és a könyvtár között megpihenhetett, a diákszövetségbeli{8} és az Olive Gardenben végzett munkája között. A szoba arra szolgált, hogy átöltözzön, bedobja a könyveit, és felszedje Levi-t.

Időnként előfordultak ott más fiúk is. A múlt hónapban például egy Nathaniel és egy Kyle. Ám egyikük sem volt olyan nagyon állandó része Reagan naprendszerének, mint Levi.

Így aztán Levi tagja lett Cath naprendszerének is. Ma is találkoztak a campuson, ahol a fiú egészen az Oldfather Hallig kísérte, és közben valamilyen kesztyűről mesélt, amit a Student Unionban vásárolt: 

– Kézzel kötött! Ecuadori! Láttál már valaha alpakkát, Cather? Olyan, mint a világ legédesebb lámája! Gondolj a lehető legszebb lámára, amit csak el tudsz képzelni. A gyapjúk pedig… nem is igazi gyapjú, inkább rost, és nem okoz allergiát…

Reagan rosszallóan méregette Cathet. Szoros fekete farmert és fekete felsőt viselt. Lehet, hogy szórakozni megy, nem pedig dolgozni.

– A szemetesed tömve van fehérjeszelet-papírral – közölte.

Cath felháborodott.

– Te kutatsz a szemetesemben?

– Levi-nak valahova ki kellett köpnie a rágóját… Na szóval? Evészavarod van?

– Nem – felelte Cath, abban a biztos tudatban, hogy akkor is ezt mondaná, ha valóban evészavara lenne.

– Akkor miért nem eszel normális ételt?

– Szoktam – Cath ökölbe szorította a kezét. Az arca megfeszült. – Csak... Nem itt.

– Te is olyan válogatós vagy?

– Nem, én… – Cath a plafonra nézett, és eldöntötte, hogy ez is egy olyan alkalom, amikor az igazság egyszerűbb a hazugságnál.

– Nem tudom, hol van a menza.

– Több mint egy hónapja laksz itt.

– Tudom.

– És nem találtad meg a menzát?

– Igazából nem is kerestem.

– Miért nem kérdezted meg valakitől? Megkérdezhetted volna tőlem.

Cath forgatta a szemeit, majd Reaganre nézett.

– Tényleg ilyen hülye kérdésekkel akarsz zargatni?

– Ha ételről, italról, levegővételről vagy a fedélről a fejed fölött van szó, naná. Jézusom, Cath, a szobatársad vagyok!

– Oké – Cath visszafordult a könyvhöz. – Rendben van.

– Na, akkor megmutassam, hol van a menza?

– Kösz, nem.

– Nem élhetsz továbbra is diétás fehérjeszeleteken. El fogsz sorvadni.

– Nem fogok elsorvadni… Reagan felsóhajtott.

– Levi talán megehetett párat.

– Te hagyod, hogy a fiúd lopja az én fehérjeszeleteim? – Cath benézett az ágya alá, hogy ellenőrizze a készletét. Az összes dobozt felbontották.

– Azt mondta, szívességet tesz neked vele – közölte Reagan. – Rákényszerít, hogy lépj. És nem a fiúm. Nem egészen.

– Ez zaklatás! – dühöngött Cath, egy pillanatra megfeledkezve arról, hogy valószínűleg Reagan a legfélelmetesebb személy, akivel valaha is találkozott.

– Vegyél fel cipőt – utasította Reagan. – Megmutatom, hol a menza.

– Nem! – Cath érezte, ahogy a szorongás szétáramlik a testében. – Nem csak arról van szó… Nem szeretem az új helyeket. Az új helyzeteket. Ott az a rengeteg ember, és nem fogom tudni, hova üljek. Nem akarok menni.

Reagan letelepedett az ágyára, és keresztbe fonta a karját.

– Az órákra bejársz?

– Persze.

– Hogyan?

– Az teljesen más – felelte Cath. – Ott van mire összpontosítani. Az is elég rossz, de elviselhető.

– Drogozol?

– Nem!

– Talán kellene…

Cath befúrta az öklét az ágyába.

– Ehhez semmi közöd! Semmit sem tudsz rólam.

– Hát ezért – válaszolta Reagan. – Ezért nem akartam elsőéves szobatársat.

– Mit foglalkozol velem? Zavarlak téged?

– Most elmegyünk vacsorázni.

– Nem! Nem megyünk.

– Hozd a diákigazolványod.

– Nem megyek veled vacsorázni! Még csak nem is bírsz engem.

– Dehogy, eléggé bírlak – mondta Reagan.

– Ez nevetséges.

– Jézus, te nem vagy éhes?

Cath olyan erősen ökölbe szorította a kezét, hogy az ujjpercei kifehéredtek.

Párizsi csirkére gondolt. Csőben sült krumplira. Epresrebarbarás pitére. Vajon a Pound menzáján van olyan jégkrémautomata, mint a Selleckben?

A győzelemre gondolt. Arra, hogy hagyja győzni lényének ezt a részét, bármilyen is legyen – az őrült részét. Egymillió az őrült javára.

Előrehajolt, leszorítva a gyomrát nyomó követ.

Azután fölállt, annyi méltóságot sugározva, amennyit csak tudott, és felvette a Vansét.

– Én ettem rendes kaját… – motyogta. – Szoktam ebédelni a Selleckben a tesómmal.

Reagan kinyitotta az ajtót.

– Akkor itt miért nem eszel?

– Mert túl sokáig húztam. Gátat állítottam magam és az evés közé. Nehéz elmagyarázni…

– Komolyan: miért nem drogozol?

Cath kivonult Reagan mellett a szobából.

– Mi vagy te, képzett pszichiáter? Vagy csak játszol egyet a tévéből?

– Én drogozok – felelte Reagan. – Valami csodálatos.

Nem voltak kínos pillanatok a menzán, nem volt ácsorgás tálcával az ajtóban, nem volt töprengés, melyik a legkevésbé feltűnő asztal.

Reagan leült az első félig szabad asztalhoz. Még csak nem is bólintott a már ott ülőknek.

– Nem fogsz elkésni a munkából? – kérdezte Cath.

– Szórakozni megyek. Úgyis vacsorázni akartam előtte. Ha már fizettünk a kajáért, akár meg is ehetjük.

Cath tálcáján csőben sült makaróni és két tálka kelbimbó volt. Olyan éhes volt, akár a farkas.

Reagan bevágott egy rendes adag tésztasalátát. Hosszú haja a vállára omlott. Vörös és arany árnyalatok keveredtek benne, persze egyik sem természetes.

– Te tényleg azt hiszed, hogy nem bírlak? – kérdezte tele szájjal.

Cath nyelt egyet. Még sose beszélgetett Reagannel, pláne enynyire komolyan nem.

– Izé… az volt az érzésem, hogy nem akarsz szobatársat.

– Nem is – Reagan összevonta a szemöldökét. Olyan gyakran ráncolta a szemöldökét, mint amilyen gyakran Levi mosolygott. – De annak semmi köze hozzád.

– Akkor miért laksz a koleszban? Nem elsőéves vagy, ugye? Nem is tudtam, hogy felsősök is laknak a campuson.

– Muszáj – felelte Reagan. – Ilyen az ösztöndíjam. Idén kellett volna külön szobát kapnom – rajta voltam a listán –, de az összes egyágyas kollégiumban telt ház volt.

– Sajnálom – válaszolta Cath.

– Nem a te hibád.

– Én sem akartam szobatársat – folytatta Cath. – Mármint… azt hittem, a nővéremmel fogok lakni.

– Van egy testvéred, aki szintén ide jár?

– Ikertestvérem.

– Pfű! Fura.

– Miért fura? – kérdezte Cath.

– Csak. Hátborzongató. Mintha az embernek lenne egy hasonmása. Egypetéjűek vagytok?

– Igen, azok.

– Pfű! – Reagan látványosan megrázkódott.

– Nem hátborzongató – tiltakozott Cath. – Mi bajod van vele?

Reagan fintorgott, és ismét megrázkódott.

– Akkor miért nem a testvéreddel laksz?

– Új emberekkel akar megismerkedni – felelte Cath.

– Úgy hangzik, mintha szakítani akarna veled.

Cath beledöfött egy újabb kelbimbóba.

– A Schrammben lakik – mondta a tálcájának. Ahogy felnézett, látta, hogy Reagan sötéten méregeti.

– Már megint sajnáltatod magad – jelentette ki.

Cath rászegezte a villáját.

– Engem ne sajnálj! Nem akarom, hogy szánakozz rajtam!

– Nem tehetek róla. Tényleg szánalomra méltó vagy.

– Nem vagyok!

– Dehogynem. Nincs egyetlen barátod, a testvéred dobott, válogatós vagy… És betegesen vonzódsz Simon Snow-hoz.

– Tiltakozom az összes vádad ellen.

Reagan szigorú tekintettel rágott. Sötétvörös rúzst használt.

– Egy csomó barátom van – védekezett Cath.

– Sose látom őket.

– Mert csak most kerültem ide. A legtöbb barátom másik iskolába ment. Vagy online barátok.

– Az online barát nem számít.

– Miért nem?

Reagan megvetően vállat vont.

– És nem vonzódom betegesen Simon Snow-hoz – folytatta Cath. – Csak aktívan részt veszek a fandomban{9}!

– Mi a fasz az a fandom?

– Úgysem értenéd – sóhajtott Cath, és már bánta, hogy kiejtette ezt a szót a száján. Ha magyarázkodni kezdene, az csak tovább rontaná a helyzetét. Reagan nem akarná elhinni – vagy megérteni –, hogy ő nem csak egy közönséges Simon Snow-fan. Ő a fanok egyike. Egy csak a keresztnevén létező fan, akinek saját rajongótábora van.

Ha elmesélné Reagannek, hogy sokszor húszezren kattintanak a Simon Snow-fanficjeire… Reagan csak kinevetné.

Ha fennhangon kimondaná, pláne totál seggfejnek erezné magát.

– Simon Snow-képek borítják az asztalod – folytatta Reagan.

– Csak emlékek.

– Sajnállak, és úgyis a barátod leszek.

– Nem akarok a barátod lenni – felelte Cath a tőle telhető legnagyobb szigorral a hangjában. – Nekem így tetszik, hogy nem vagyunk barátok.

– Nekem is – válaszolta Reagan. – De sajnos, elrontottad azzal, hogy ennyire szánalmas vagy.

Üdvözlünk a FanFixx.neten – ahol a sztorinak soha sincs vége.

Önkéntesek által működtetett archívum és fórum vagyunk, minőségi írásokat az összes fandomtól elfogadunk. Önkéntesnek jelentkezhetsz, vagy támogathatsz minket itt. Legalább 13 évesnek kell lenned, ha írni vagy kommentálni szeretnél a FanFixx.neten.

Welcome message a FanFixx.net címoldalán  2011. július 1-jén eltávolítva

ÖT

– Kérlek, hadd ne üljek már itt a folyosón! – kérte Levi.

Cath átlépett a fiú lábán, hogy az ajtóhoz jusson.

– Tanulnom kell.

– Reagan késik, és már félórája üldögélek itt! – hangja suttogássá tompult. – A rózsaszín Ugg csizmás szomszédod folyton kijön hozzám dumálgatni! Kegyelmezz nekem!

Cath rosszalló tekintettel nézett rá.

– Nem foglak zavarni – ígérte Levi. – Csak várok szép csendben Reaganre.

Cath körbenézett, és bement, nyitva hagyva az ajtót maga mögött.

– Már látom, miért jöttök ki ilyen jól Reagannel – Levi követte a lányt. – Mindketten rendkívül gorombák tudtok lenni.

– Nem jövünk ki jól egymással.

– Nem ezt hallottam… Figyelj, most, hogy áttértél a menzára, ehetek a fehérjeszeleteidből?

– Már eddig is ettél belőlük – méltatlankodott Cath. Leült az asztalához, és kinyitotta a laptopját.

– De rosszul éreztem magam, hogy a hátad mögött csinálom.

– Helyes.

– Hát nem vagy boldogabb így? – letelepedett Cath ágyának végébe, a falnak dőlt, és keresztbe tette hosszú lábait. – Máris jobb húsban vagy.

– Hm, kösz.

– Na?

– Mi van?

A fiú vigyorgott.

– Kaphatok egy fehérjeszeletet?

– Hihetetlen vagy!

Levi előrehajolt, és benyúlt az ágy alá.

– Az Áfonyás Álom a kedvencem…

Cath valóban boldogabb volt. (Nem mintha ezt bevallotta volna Levi-nak.) Eddig nem volt nagy fáradság Reagan gyámolítottjának lenni – csak le kellett vele menni a menzára, és adni alá a lovat, hogy kigúnyolhasson mindenkit, aki elvonul az asztaluk mellett.

Reagan közvetlenül a konyha bejárata mellett szeretett ülni, az ételpult közelébe. Ő ezt a helyet tribünnek hívta, és senkit sem kímélt.

– Odanézz – mondta előző este –, az ott Gimpy. Mit gondolsz, hogy törte ki a lábát?

Cath felnézett a srácra: félelmetesen hipszter pofa volt, félhosszú hajjal, túlméretezett szemüveggel.

– Nyilván rálépett a szakállára.

– Oh! – felelte Reagan. – A nője cipeli a tálcáját. Csak nézz rá a csajra, maga a tökély. Gondolod, hogy egy reklámban találkoztak?

– Tök biztos, hogy New Yorkban találkoztak, csak aztán öt évükbe került, hogy idejussanak.

– Ó, Wolf Girl három óránál! – lelkesedett Reagan.

– Viseli a felcsatolható farkát?

– Nem tudom, mindjárt kiderül… Nem. A francba!

– Nekem bejön a farka – Cath szeretettel mosolygott a festett fekete hajú, pufók lányra.

– Ha Isten azért küldött el az életedbe, hogy megakadályozzalak a kibaszott farok hordásában – így Reagan –, akkor állok elébe.

Reagant már eddig is aggasztotta, hogy Cath mennyire problémás csaj.

– Már az is elég baj, hogy homemade Simon Snow-posztereid vannak – mondta az előző este, lefekvéshez készülődve. – Muszáj meleg homemade Simon Snow-posztereket kiraknod?

Cath felnézett az asztala fölötti rajzra, ahol Simon és Baz fogták egymás kezét.

– Hagyd békén őket – közölte. – Szerelmesek.

– Én erre biztos nem emlékszem a könyvekből.

– Amikor én írom őket, akkor szerelmesek – jelentette ki Cath.

– Hogyhogy amikor te írod őket? – Reagan elhallgatott, ameddig kibújt a pólójából. – Tudod mit, nem is fontos. Nem akarom tudni. Már így is elég nehéz szemkontaktust teremteni veled.

Levi-nak igaza van, tényleg kijöhetnek egymással, mert ha Reagan mostanában ilyeneket mondott, Cathnek nevetni támadt kedve. Ha Reagan kihagyta a vacsorát, Cath akkor is lement a menzára, és leült az asztalukhoz. Aztán amikor Reagan később visszament a szobájukba – már ha visszament –, Cath beszámolt a történtekről.

– Soccer Sandals végre szóba állt venezuelai Lindsay Lohannel – újságolta.

– Hála Istennek! – felelte Reagan, és lerogyott az ágyára. –Már megölt a szexuális feszültség.

Cath nem volt benne biztos, hova jár Reagan azokon az éjjeleken, amikor nem megy haza a koleszba. Talán Levi-hoz. Most ránézett a fiúra…

Levi még mindig Cath ágyán ült, és feltehetőleg a második Áfonyás Álomnál tartott. Fekete farmert és fekete pólót viselt.

Talán ő is az Olive Gardenben dolgozik.

– Te pincér vagy? – kérdezte.

– Most? Nem.

– Lancôme-nál vagy eladó?

Levi fölnevetett.

– Micsoda?

– Azt próbálom kitalálni, hogy miért jársz időnként tiszta feketében.

– Talán mert igazából gót és darkos vagyok – vigyorgoti a fiú – , de csak bizonyos napokon. – Cath nem tudta volna elképzelni se gótnak, se darkosnak; neki volt a legmosolygósabb arca, amelyet látott valaha. Mosolygott még az állával és magas halántékával is. A homloka kissé ráncos volt, a szeme meg csillogott. Még a füle se maradhatott ki: úgy tűnt, mintha folyamatosan mozogna.

– Vagy talán a Starbucksban dolgozom – tette hozzá.

Cath felhorkantott.

– Tényleg?

– Tényleg – mosolygott rendületlenül Levi. – Egy szép napon neked is szükséged lesz egészségbiztosításra, és akkor majd nem tartod viccesnek, hogy a Starbucksban dolgozz.

Levi és Reagan állandóan ezt csinálták: emlékeztették rá Cathet, mennyire fiatal és naiv. Pedig Reagan csak két évvel volt idősebb Cathnél, és még ahhoz sem volt elég öreg, hogy ihasson{10}. Mármint törvényesen. (Nem mintha ez számított volna a campuson, ahol bárhol akadt pia. Wrennek már hamis diákja is volt. „Kölcsönadom, ha kell – ajánlotta fel Cathnek. – Mondd,

hogy hajhosszabbítást csináltattál.”) Cath kíváncsi lett volna, Levi hány éves lehet. Elég idősnek látszott az iváshoz, bár talán csak a haja teszi…

Nem mintha kopasz lett volna. Közelében sem járt. (Még.) De a haja kétoldalt kihullott a halántékán, és drámaian csúcsosodott. Ő pedig ahelyett, hogy a szemébe fésülte volna a haját, legalább részben eltakarva a hiányt, vagy mindent feladva pár milisre nyíratta volna, ahogy a legtöbb srác csinálná, egyenesen hátrafésülte, laza szőke hullámokban. Ráadásul örökké baszkurálta, még jobban felhívva a figyelmet széles, ráncos homlokára. Most is ezt csinálta.

– Most min dolgozol? – kérdezte a fiú. Beletúrt a hajába, megvakarta a tarkóját.

– Csendben tanulok – válaszolta a lány.

Cath ezen a héten csak egy fejezetet posztolt a Folytasd, Simon!on, és az is csak fele olyan hosszú volt, mint szokott lenni.

Általában minden este posztolt valamit a FanFixx-oldalára – ha nem egy teljes fejezetet, de legalább egy bekezdést.

Csupa barátságos kommentet kapott a héten… „Hogy vagy?” „Csak csekkoltam, mi a helyzet.” „Alig várom a következő posztot!” „Juj! Kérem a napi Bazt!” Ám Cath egytől egyig mindegyiket követelőzésnek vette.

El szokta olvasni és meg szokta válaszolni az összes kommentet, amit a sztorijaira írtak – a kommentek olyanok, mint a minősítésül szolgáló aranycsillagok, mint a csokrok Valentin-napon – de a tavaly beindított Folytasd, Simon! annyira elburjánzott, hogy Cath már nem tudta kézben tartani. Fejezetenként körülbelül ötszáztól ötezerig klikkeltek rá. Rendszeresen.

Aztán a legnagyobb rajongói oldal, a Fic-sation egyik nagykutyája „a nyolcadik rész fanfictionjének” nevezte a Folytasd...!-ot, ezután Cath FanFixx-oldalát harmincötezren nézték meg egyetlen nap alatt.

Továbbra is igyekezett tartani a lépést a kommentekkel, és válaszolni a kérdésekre, de ez már nem volt ugyanaz.

Nem csak Wrennek és a barátnőinek írt, ahogy a régi Snowflakes{11} fórumokon csinálták. Nem csak egy csapat lánynak, akikkel születésnapi fanficeket, felvidító fanficeket és „ezt azért írtam, hogy megnevettesselek” sztorikat írogattak…

Cathnek most már közönsége volt. Követői. Ismeretlenek, akik elvártak dolgokat tőle, és megkérdőjelezték a döntéseit. Néha ellene is fordultak. Pocskondiázták más rajongói oldalakon, szerintük Cath valaha jó volt, de elvesztette a varázsát – hogy Baz, akit ő ír, túl hiteles, vagy nem eléggé hiteles, hogy az ő Simonja prűd, hogy túlírta Penelopét…

– Nem tartozol nekik semmivel! – mondta Wren, amikor hajnali háromkor átmászott Cath ágyába, és elkobozta a laptopját. – Most már aludj!

– Fogok is, csak… Be akarom fejezni ezt a jelenetet. Azt hiszem, Baz most végre bevallhatja Simonnak, hogy szereti.

– Holnap is szeretni fogja.

– De ez egy hosszú fejezet!

– Te csak hosszú fejezeteket írsz.

– Ez most más! – ezt tavaly mondta. – Ez az utolsó!

Wrennek igaza volt: ezt a sztorit, Baz és Simon szerelmét Cath már számtalanszor megírta. Ötvenféleképp írta le ezt a jelenetet,

ezt a sort: „Snow…  Simon, szeretlek.”  De a Folytasd…! más volt.

A leghosszabb fanfic volt, amit valaha írt; már most hosszabb Gemma T. Leslie bármelyik könyvénél, pedig Cath még csak a kétharmadánál tartott.

Úgy írta meg a Folytasd…!-ot, mintha ez lenne a valódi nyolcadik Simon Snow-kötet, mintha neki kellene elvarrnia a szálakat, gondoskodni róla, hogy Simonból mágus legyen, megváltani Bazt (holmi kondi-szoli-mosoda{12} megoldásról szó sem lehet), elfeledtetni mindkét fiúval Agathát… Megírni az összes búcsújelenetet, érettségi jelenetet és az utolsó percekre tartogatott csavarokat… És színre vinni Simon és Insidious Humdrum végső csatáját.

A fandomban most mindenki a nyolcadik részt írta tovább. Mindenki próbálkozott a nagy befejezéssel, mielőtt májusban kijönne az utolsó Simon Snow.

Ám olvasók ezrei máris ezt a befejezést látták a Folytasd…!ban.

Az emberek állandóan azt mondogatták Cathnek, hogy miután elolvasták a fanficjét, más szemmel látják az eredetit („Miért utálja Bazt Gemma?”). Valaki még pólókat is kezdett árulni az Etsyn, amiken a NYUGODJ LE, ÉS FOLYTASD! szöveg fölött Baz és Simon nézett farkasszemet egymással. Wren vett egyet Cathnek a tizennyolcadik születésnapjára.

Cath próbált rá vigyázni, hogy mindez ne szálljon a fejébe.

Minden fejezet elejére odaírta, hogy ezek a szereplők Gemma T.

Leslie alkotásai.

– Te Gemmáé vagy – mondta a Baz-poszternek az otthoni ágya felett. – Én csak kölcsönveszlek.

– Nem vetted kölcsön Bazt – felelte Wren. – Elraboltad és felnevelted, mintha a tied lenne.

Ha Cath zsinórban túl sok éjszakát töltött ébren – ha túlságosan gyötörte magát a kommentekkel vagy a kritikákkal –, Wren bebújt az ágyába, ellopta a laptopját, és úgy aludt el, hogy magához ölelte a gépet, akár egy plüssmackót.

Az ilyen éjszakákon Cath lemehetett volna a földszintre, és folytathatta volna az írást az apja számítógépén, ha igazán akarta volna, de nem szerette Wrent bosszantani. Ők ketten akkor is hallgattak egymásra, ha senki másra nem.

Hey, srácok!, kezdte most gépelni a Fanfixx-ébe. Azt kívánta, bár itt lenne Wren, hogy elolvassa, mielőtt posztolná.

Azt hiszem, itt az ideje, hogy bevalljam, a főiskola nehéz – a főiskola nehéz! Vagy legalábbis időrabló! –, és bármennyire szeretném, valószínűleg nem fogom frissíteni a Folytasd…!-ot olyan gyakran, mint szeretném… De nem fogok eltűnni, ígérem! Nem adom fel. Már tudom, mi lesz a vége, és addig nem nyugszom, amíg oda nem érek.

Ahogy véget ért az óra, Nick azonnal az asztalához fordult.

– Akkor leszel a párom, ugye?

– Igen – válaszolta Cath. Észrevette, hogy egy sorral odébb az egyik lány csalódottan néz rájuk. Nyilván, mert ő akart Nick-kel dolgozni.

Mindenkinek választania kellett egy társat, mert az volt a feladatuk, hogy bekezdésenként váltogatva, közösen írjanak meg egy történetet. A feladat célja, magyarázta Piper tanárnő, hogy a végletekig tudatosítsa bennük a cselekményt és a hangnemet – és olyan utakon indítsa el a képzeletüket, amiket sosem találtak volna meg maguktól.

Nick azt akarta, hogy a campuson, a Love Libraryben találkozzanak. (Tényleg ez volt a neve: köszönet az adományozónak, Don Lathrop Love polgármesternek!) Nick heti néhány alkalommal a könyvtárban dolgozott, könyveket pakolt vissza a polcokra.

Reagan gyanakodva kémlelte Cathet, amikor a lány vacsora után elrakta a laptopját.

– Te sötétedés után elmész? Csak nincs randevúd? – Úgy beszélt, mintha viccelne. Még hogy Cath randizzon!

– Találkozom valakivel, hogy együtt tanuljunk.

– Nehogy egyedül gyere haza, ha későn végeztek – mondta Levi. Ő és Reagan beterítették a szoba Reagan-térfelét jegyzetekkel.

– Én mindig egyedül járok haza – morogta Reagan.

– Az más – Levi szeretettel mosolygott rá. – Te nem hívod elő a Piroska-effektust, mert ijesztő vagy.

Reagan úgy vigyorgott, mint a csúnya nagy farkas.

– Nem hiszem, hogy a szatírokat érdekelné az önbizalom – jegyezte meg Cath.

– Nem? – Levi komolyan nézett rá. – Szerintem meg a könnyű prédát keresik. A fiatalokat és gyengéket.

Reagan felhorkantott. Cath a nyakára tekerte a sálját.

– Nem vagyok gyenge – motyogta.

Levi feltápászkodott Reagan mellől, belebújt a vastag zöld viharkabátjába.

– Gyere.

– Miért?

– Elkísérlek.

– De nincs rá szükség! – vitatkozott Cath.

– Két órája nem mozdultam. Jól fog esni.

– De igazán…

– Indulj már, Cath! – szólt rá Reagan. – Öt perc, és ha most erőszakolnak meg, a mi hibánk lesz. Nincs időm a rinyálásra.

– Jössz? – kérdezte Reagantól Levi.

– Basszus, nem. Ebben a hidegben?

Tényleg hideg volt. Cath úgy sietett, ahogy csak tudott, ám Levi a hosszú lábával nyugodtan ballagott mellette.

A bölényekről próbált beszélgetni a lánnyal. Amennyire Cath ki tudta venni a szavaiból, Levi-nak volt egy olyan tanórája, amelyen kizárólag a bölényekről tanultak. Mim ha a fiú a bölényeket szerette volna főtárgyul, már ha lehetett volna. Talán lehetett is… Ez az iskola állandóan a vidéki Nebraskára emlékeztette

Cathet, valamire, amire sosem gondolt korábban, mivel Omahában, az állam egyetlen nagyvárosában nőtt fel. Útban Colorado felé néhányszor keresztülhajtott Nebraskán – látta a prérit és a gabonatáblákat –, de sosem gondolt rá, mi van a látvány mögött. Sosem gondolt az emberekre, akik ott élnek.

Levi és Reagan valami Arnold nevű kisvárosból jöttek, ami Reagan szerint úgy bűzlött és úgy is nézett ki, „mint a trágya”.

– Az Isten háta mögött – mesélte Levi. – Az összes istené mögött. Brahma és Odin bírnák.

A fiú még akkor is a bölényekről beszélt, amikor megérkeztek a könyvtárhoz. Cath fellépett a kőlépcső első fokára, és le-fel ugrált, hogy felmelegedjen. A lépcsőn majdnem olyan magas volt, mint Levi.

– Érted, mit akarok mondani? – kérdezte a fiú.

Cath bólintott.

– A szarvasmarha rossz. A bölény jó.

– A szarvasmarha jó – felelte Levi. – A bölény jobb – lustán, ferde szájjal vigyorgott a lányra. – Ez mind nagyon fontos, tudod. Ezért is mondtam el neked.

– Létfontosságú – felelte Cath. – Ökoszisztémák. Talajvízrétegek. Veszélyeztetett cickányok.

– Majd hívj, ha végeztél, Piroska.

Nem, gondolta Cath. Még a számod sem tudom.

Levi már indult is.

– A szobátokban leszek – szólt vissza. – Hívj ott.

A könyvtárnak hat emelete volt a föld felett, és kettő alatta.

A furcsa alaprajzú alagsorokat, ahol a raktárak voltak, csak bizonyos lépcsőkön lehetett megközelíteni; majdnem olyan érzés volt, mintha a raktárak megbújnának a campus más épületei alatt.

Nick az északi raktárban, egy magas, fehér szobában dolgozott, ami gyakorlatilag olyan volt, mint egy rakétasiló{13}, csak tele könyvespolcokkal. Mindenhol különös mormolás volt hallható, bárhol állt is az ember, és bár Cath nem látott szellőzőnyílásokat, a raktár egyes részeiben érezhető volt, hogy jár a levegő. Nick asztalánál, ahol ültek, a fiú a tollát használta nehezéknek, hogy a lapok ne repkedjenek.

Nick kézzel írt.

Cath arról igyekezett meggyőzni, hogy kényelmesebb, ha felváltva használják az ő laptopját.

– De akkor nem látszik, ki mit írt – érvelt a fiú. – Eltűnik a kettőnk munkája közötti különbség.

– Papíron nem tudok gondolkozni! – erősködött Cath.

– Tökéletes – felelte Nick. – Ez jó alkalom arra, hogy legyőzd önmagad.

– Oké – sóhajtott a lány. Nem volt értelme tovább vitatkozni, Nick egyébként is félretolta a laptopot.

– Oké – a fiú fölvette a tollát, a kupakját a fogával vette le róla.

– Várj! – kérte Cath. – Beszéljük meg, milyen fajta történetet fogunk írni!

– Majd meglátod.

– Ez nem ér! – Cath előrehajolt, és ránézett az üres papírra. – Nem akarok írni például holttestekről vagy… meztelen testekről.

– Tehát semmilyen testről.

Nick írása olyan volt, mint a macskakaparás. Balkezes volt, ezért írás közben elmázolta a kék tintát. Filctollat kellene használnod, gondolta Cath, miközben az asztal túloldaláról próbálta böngészni a feje tetejére állított írást. De amikor a fiú odatolta neki a füzetét, akkor is alig tudta elolvasni a betűit, pedig már nem álltak a fejük tetején.

– Mi ez a szó itt? – kérdezte az egyik szóra mutatva. – Retinák.

A lány egy parkolóban vár. Egy utcai lámpa alatt áll. A haja olyan szőke, hogy szinte elvakít, apránként égeti ki a kibaszott retinád. Előrehajol, belemarkol a pólódba. Most már lábujjhegyen áll. Közelebb húzódik hozzád. Olyan szaga van, mint a fekete teának meg az American Spirits cigarettának – és amikor a szája eltalálja a füled, nem vagy benne biztos, hogy emlékszik a nevedre.

– Szóval… – kezdte Cath. – Jelen időben írjuk?

– Egyes szám második személyben – erősítette meg Nick. 

Cath a homlokát ráncolta.

– Mi a baj? – kérdezte Nick. – Nem szereted a szerelmi történeteket?

Cath érezte, hogy elvörösödik, amit szeretett volna elkerülni. Légy kúl, Piroska. A hátizsákja fölé hajolt, tollat keresgélve.

Eleve nehezére esett a kézírás, ráadásul Nick árgus szemekkel figyelte minden mozdulatát.

– Kérlek, ne mondd el anyunak – vihogott.

– Melyik részét? – kérdezed tőle. – A hajad? Vagy a hülye hipszter cigarettát?

Gorombán megrántja a pólód, te pedig ellököd, mintha tizenkét éves lenne – mint ahogy annyi is. Annyira fiatal. Te pedig olyan fáradt vagy. És mit fog gondolni Dave, ha azért nem mész el az első randevúra, mert vigyáznod kell a te buta, bután szőke kishúgodra?

– Gáz vagy, Nick! – mondja, és megszédül. Dülöngél az utcai lámpa alatt.

Megfordította a füzetet, és visszatolta Nick elé.

Ironikusan mosolygott.

– Tehát a narrátorunk meleg… – mondta. – És rólam van elnevezve…

– Szeretem a szerelmi történeteket – felelte Cath.

Nick bólogatott.

Aztán mindkettejükből kitört a nevetés.

Majdnem olyan volt, mint Wrennel írni – még régen, amikor leültek a számítógép elé, tologatták ide-oda a billentyűzetet, és az egyik hangosan felolvasta, amit a másik leírt.

A párbeszédeket szinte mindig Cath írta. Wren jobban értett a dramaturgiához és a hangulatfestéshez. Előfordult, hogy Cath előre megfogalmazta az összes párbeszédet, és Wren ezek alapján próbálta utólag kitalálni, hol is van Baz és Simon, és hova is tartanak. Egy alkalommal Cath írt valamit, amit ő szerelmi jelenetnek szánt, Wren pedig átalakította párbajjá.

Amikor már abbahagyták a közös alkotást, Cath még akkor is végigkergette Wrent a házban, és könyörgött, hogy segítsen neki, hiszen sokszor előfordult, hogy Simon és Baz nem csináltak semmi mást, csak beszélgettek.

De Nick nem Wren volt.

Erőszakosabb és önteltebb volt. No meg természetesen fiú. Közelebbről kékebbnek tűnt a szeme, és a szemöldökei önálló életet éltek. Írás közben nyaldosta az ajkát, és a nyelve hegyével ütögette a felső metszőfogait.

A javára írható, hogy szinte rögtön túltette magát a meleg dolgon. Még akkor is, amikor Cath sűrű fekete szemöldökkel és liláskék cipővel ruházta fel a kitalált/meleg Nicket.

A valódi Nick nehezen várta ki a sorát: kirángatta Cath kezéből a füzetet, még mielőtt a lány végezhetett volna. Ilyenkor a lány tolla zöld vonalat húzott a papírra.

– Várj! – szólt a másikra.

– Nem, van egy ötletem, te pedig mindjárt elrontod!

Cath erősen igyekezett abban a stílusban írni, amiben Nick, de folyton kiütközött a sajátja. Kúl érzés volt, amikor rájött, hogy a fiú is utánozza őt.

Néhány óra múlva Cath ásítozni kezdett, a történetük pedig kétszer olyan hosszú volt, mint amekkorának kellett volna lennie.

– Ezt egy örökkévalóság lesz begépelni – állapította meg.

– Akkor ne gépeld be. Beadjuk így.

Cath lenézett a kék-zöld maszatos oldalakra.

– De csak ez az egyetlen példányunk van.

– Akkor ne hagyd, hogy a kutyád megegye. – Felhúzta szürke, kapucnis pulóverjén a cipzárt, és a koszlott farmerdzsekijéért nyúlt. – Éjfél van. Lépek.

Az asztaluk melletti könyves kocsin még mindig ott tornyosultak a könyvek.

– És ezekkel mi lesz? – kérdezte Cath.

– Majd a délelőttös lány a helyükre teszi őket. Legalább csinál valami értelmeset.

Cath óvatosan kitépte Nick füzetéből a történetüket, és gondosan eltette a hátizsákjába, aztán követte a fiút a csigalépcsőn, fel a földszintre. Senkivel sem találkoztak útközben.

Most már más volt Nickkel lenni. Néhány órája még nem látta ilyen mókásnak. Cath most nem érezte úgy, hogy az igazi énje el van temetve a félelem és a diagnosztizálható szorongás rétegei alá. Nick mellette jött a lépcsőn, és úgy dumálgattak, mintha még mindig a füzetet adnák kézről kézre egymásnak.

Ahogy kiléptek a könyvtárból, megtorpantak a járdán.

Cathbe visszaszivárgott egy csepp idegesség. A kabátgombjait babrálta.

– Na jó – mondta Nick, és fölvette a hátizsákját. – Akkor találkozunk az órán?

– Ja – felelte Cath. – Próbálom nem elveszteni a regényünk.

– Az első regényünk – helyesbített a fiú, mielőtt elindult a campushoz vezető ösvényen. – Jó éjszakát.

– Jó éjszakát. – Nézte, ahogy elmegy, és sötét haja kékesen olvad bele a holdfénybe…

Cath egyedül maradt a négyszögletű udvaron. Csak kábé még száz fa volt ott rajta kívül, amikre nappal sosem figyelt föl. Kialudtak mögötte a könyvtár lámpái, az árnyéka eltűnt.

Felsóhajtott, előhalászta a telefonját – két sms Abeltől, amiket meg sem nézett –, és felhívta a szobájukat, abban reménykedve, hogy Reagan még nem alszik.

– Halló? – szólt bele Reagan a harmadik csengetés után. A háttérben zene szólt.

– Cath vagyok.

– Szia, Cath. Na, hogy sikerült a randi?

– Nem az… Figyelj, most indulok haza. Sietni fogok. Már megyek is.

– Levi rögtön elindult, ahogy megszólalt a telefon. Meg is várhatod.

– De nem kell…

– Nagyobb baj lesz, ha nem talál meg.

– Oké – adta meg magát Cath. – Hát akkor kösz.

Reagan letette.

Cath beállt egy lámpa alá, hogy Levi észrevegye, és igyekezett marha magabiztos benyomást kelteni. Levi a vártnál hamarabb befutott, sietve közeledett az ösvényen. Még futni is olyan lezseren tudott.

Cath elindult felé, hogy annyival rövidebb utat kelljen a másiknak megtennie.

– Catherine! – Levi megállt, ahogy a lány odaért hozzá, és megfordult, hogy egymás mellett mehessenek visszafelé. – Nahát, egyben vagy.

– Ja… és nem ez a nevem – tiltakozott a lány.

– Csak Cather?

– Csak Cath.

– Eltévedtél a könyvtárban?

– Nem.

– Én mindig eltévedek a könyvtárban – közölte Levi. – Nem számít, hányszor jártam már ott. Sőt, azt hiszem, minél többet járok oda, annál többször tévedek el. Mintha a könyvtár ismerne, és új átjárókat nyitna meg előttem.

– Sok időt töltesz a könyvtárban?

– Sokat.

– Az meg hogy lehet, amikor folyton a szobámban lógsz?

– Hát mit gondolsz, hol alszom? – kérdezte a fiú.

Cath kérdően nézett rá, de Levi csak vigyorgott.

Simon  összegömbölyödött  az  ágyán,  mint  egy  sebzett

unikorniscsikó, és könnyektől maszatos arcához szorította a szakadt zöld bársonyt.

– Jól vagy? – kérdezte Basil. Látszott rajta, hogy semmi kedve megkérdezni. Látszott rajta, mennyire utálja, hogy szóba kell állnia régi ellenségével.

– Hagyj békén! – förmedt rá a sírástól elcsukló hangon Simon, aki most még a szokottnál is jobban utálta Basilt. – Az anyám volt!

Basil a homlokát ráncolta. Füstszürke szeme résnyire szűkült, és úgy fonta keresztbe a karját, mintha erőfeszítésébe kerülne, hogy egyhelyben megálljon. Mintha igazából újabb rontást akarna küldeni Simonra.

– Tudom – felelte szinte haragosan. – Tudom, min mész keresztül: én is elvesztettem az anyám.

Simon beletörölte taknyos orrát a zakója ujjába, és lassan felült. Szeme olyan hatalmas és kék volt, akár a Nyolcadik Tenger. Basil hazudna? Rá vallana, amilyen szemét.

Barátok mindhalálig és a síron is túl 

(részlet) szerzők: Magicath és Wrenegade  FanFixx.net, 2006. augusztus

HAT

„Apa? Hívj fel.” 

„Megint Cath. Hívj fel.”

„Apa, nem látod, hogy üzenetet hagytam neked? Le szoktad hallgatni a hangpostád? Tudod, hogy kell? Ha nem tudod, akkor is látnod kell a számom a nem fogadott hívásaid között! Hívj vissza, oké?”

„Apa! Hívj fel! Vagy hívd fel Wrent! Nem, engem hívj fel. Aggódom érted. Utálok aggódni miattad.”

„Ne akard, hogy a szomszédokat hívjam. Akkor átmennek, hogy rád nézzenek, te pedig egy szót sem beszélsz spanyolul, és az pedig elég kínos lesz.”

– Apa?

– Szia, Cath.

– Apa, miért nem hívtál? Egymillió üzenetet hagytam!

– Túl sok üzenetet hagytál. Nem kellene állandóan hívogatnod, még csak gondolnod sem kellene rám. Most már főiskolás vagy. Lépj tovább!

– Ez csak a suli, apa. Ettől még nem fogunk egymástól fényévekre távolodni.

– Szívem, elég sokat néztem a Beverly Hills 90210-et. A szülők még csak nem is szerepelnek attól a pillanattól kezdve, hogy Brendon és Brenda főiskolára kerül. Ez most a te időd. Buliznod kellene, és újra össze kellene jönnöd Dylannel.

– Miért akarja mindenki, hogy bulizzak?

– Ki akarja, hogy bulizzál? Csak vicceltem. Vigyázz a srácokkal, Cath, rettenetesek. Mást sem csinálnak, csak leisszák magukat, és a Beverly Hills 90210-et nézik.

– Hogy vagy, apa? – Jól, drágám.

– Magányos vagy?

– Igen.

– Eszel?

– Igen.

– Mit eszel?

– Tápláló ételeket.

– Mit ettél ma? De ne hazudj!

– Valami különlegességet, amit a QuikTripben fedeztem föl. Kolbász, palacsintatésztába göngyölve, melegszendvicssütőben tökéletesre pirítva… – Apa!

– Ugyan már, Cath, te mondtad, hogy ne hazudjak!

– Nem mehetnél le csak simán a közértbe?

– Tudod, hogy utálom a közérteket.

– A QuikTripben árulnak gyümölcsöt is.

– Igen?

– Igen. Kérdezz meg bárkit.

– Tudod, hogy utálok kérdezősködni.

– Nyugtalankodom miattad.

– Miattam ne aggódj, Cath. Majd keresek gyümölcsöt. – Ez nagyon halvány ígéret… – Jó, elmegyek a közértbe.

– És nem hazudsz. Megígéred?

– Meg.

– Szeretlek.

„Cath, itt apa. Tudom, hogy késő van, és valószínűleg már alszol. Remélem is, hogy alszol. Viszont támadt egy ötletem. Remek ötlet! Hívj fel!”

„Cath? Itt megint az apád. Még mindig késő van, de nem tudok várni. Emlékszel, nagyon szerettetek volna az emeletre egy fürdőszobát. A szobátok pedig pontosan a fürdőszoba fölött van. Beszereltethetünk oda egy csapóajtót. És egy létrát. Olyan lenne, mint egy titkos lejárat a fürdőszobába! Hát nem nagyszerű ötlet?

Hívj fel! Apád.”

„Cath! Nem is létrát, hanem tűzoltórudat! Még mindig a lépcsőn kellene fölmennetek a szobátokba, de akkor is, Cath, gondolj bele, egy tűzoltórudat! Azt hiszem, én is meg tudnám csinálni. Szereznem kell egy rudat…”

„Apa, hívj vissza!”

„Hívj fel, oké?”

„Apa, itt Cath! Hívj vissza!”

Péntek este egyedül Cathé volt a kollégiumi szoba.

A Folytasd, Simon!-on próbált dolgozni, de folyton elkalandoztak a gondolatai… Ma Piper tanárnő visszaadta a művet, amit ő és Nick közösen írt. A margót teleírta ötösökkel, a sarokba pedig odarajzolta a saját kis karikatúráját, ahogy azt kiáltja: J-U-H-É-ÉÉ!” 

Néhány írópárossal – akik nagyon jól teljesítettek – felolvastatta a közös dolgozatukat az osztály előtt. Cath és Nick volt az utolsó: úgy váltogatták egymást, hogy mindig azt a részt olvasták, amit a másik írt. Az osztály hangosan nevetett, valószínűleg azért, mert Nick úgy adott elő, mintha Shakespeare-t szavalna.

Cath arca és nyaka égett, mire végre leülhettek.

Óra után Nick felé nyújtotta a kisujját. Amikor a lány csak értetlenül bámult rá, megmagyarázta: 

– Fogadjunk meg valamit.

Cath beakasztotta a kisujját a fiúéba, Nick pedig megszorította.

– Mindig társak leszünk, magától értetődően, amikor csak szükségünk van egymásra. Deal? – mélyen ülő szemei különös nyomatékot adtak minden szavának.

– Deal – felelte Cath, és lesütötte a szemét.

– Az Isten verje meg! – Nick már el is engedte a kezét. – Kibaszott jók vagyunk!

– Szerintem elpazarolta minden létező ötösét a mi írásunkra – mondta Cath, miközben ment ki a fiú után a teremből. – A következő években nem tud már ötöst adni senkinek.

– Folytatnunk kell a közös írást – Nick olyan váratlanul fordult meg az ajtónál, hogy Cath akaratlanul nekiment.

– Már megfogadtuk – válaszolta hátralépve.

– Nem így értem. Nem csak egy dolgozatot. Azért kellene csinálnunk, mert olyan jó volt, világos?

Tényleg jó volt. A legjobb buli volt azóta, hogy… szóval, azóta biztosan, hogy ide jár.

– Ja. Jó – felelte.

– Kedd és csütörtök esténként dolgozom – mondta Nick. – Kedden folytatjuk? Ugyanakkor?

– Naná – felelte Cath.

Azóta is ezen agyalt. Azon törte a fejét, hogy miről írjanak. Meg akarta beszélni Wrennel. Már próbálta is hívni, de nem sikerült elérnie. Mindjárt tizenegy…

Kézbe vette a telefont, benyomta Wren számát.

– Igen, hugica! – szólt bele Wren.

– Szia, beszélhetünk?

– Igen, hugica – vihogta Wren.

– Nem a szobádban vagy?

– Fent vagyok a Schramm Hall tizedik emeletén. Ide… ide jön fel az összes turista, amikor a Schramm Hallt meglátogatják. A kilátóba. „Nézze a toronyőr szobájából a világot!” – ezt írják a képeslapokra.

Meleg és vidám volt a hangja. Az apjuk mindig azt mondta, hogy egyforma a hangjuk, csak Wrennek 33 a fordulatszáma, Cathnek pedig 45…{14} Ám ez most más volt.

– Részeg vagy?

– Részeg voltam – pontosított Wren. – Azt hiszem, most valami más vagyok.

– Egyedül vagy? Hol van Courtney?

– Itt. Úgy rémlik, a lábán ülök.

– Jól vagy, Wren?

– Igen-igen-igen, hugica. Ezért vettem föl a telefont. Hogy megmondjam, minden oké. Hogy békén hagyj egy kicsit. Okézsoké?

Cath arca megmerevedett, de most már inkább a sértettségtől, mint az aggodalomtól.

– Csak azért telefonálok, mert beszélned kellene apával.

Hogy miért használja olyan gyakran a „csak” szót! Nála ez a passzív-agresszivitásról15 árulkodik, mint ahogy mások fészkelődnek hazugság közben.

– És más ügyekben is. Fiú… ügyekben.

Wren vihogott.

– Fiúügyek? Simon visszatér Agathához? Baz tényleg vámpírt csinált belőle? Már megint? Az ujjaik reménytelenül belegabalyodtak egymás hajába? Vagy ahhoz a részhez értél, ahol Baz először szólítja Simonnak, mert az mindig rázós… Az mindig vörös riasztást jelent.

Cath eltartotta magától a telefont, hogy ne érjen a füléhez.

– Baszd meg – suttogta. – Csak azt akartam tudni, minden oké-e.

– Oké-oké – trillázta ingerülten Wren. Aztán letette.

Cath az asztalára dobta a mobilt, és hátradőlt, távolodva a telefontól, mintha attól félne, hogy az megharapja.

Wren biztos berúgott. Vagy betépett.

De Wren soha… ő soha.

Sose ugratta Cathet Simonnal és Bazzal. Simon és Baz…

Fölállt, hogy leoltsa a villanyt. Az ujjai hidegek voltak. Levette a farmerjét, ágyba bújt.

Majd megint felkelt, hogy ellenőrizze, bezárta-e az ajtót, és ki lesett a kukucskálón az üres folyosóra.

Visszaült az ágyára. Felállt.

Kinyitotta a laptopját, bekapcsolta, lecsukta.

Wren biztos betépett. De Wren soha.

Tudja, mit jelent Simon és Baz. Mit jelentenek. Simon és Baz…

Visszafeküdt az ágyára, csuklókörzéseket végzett a paplan fölött, azután addig csavargatta a haját, amíg fájni nem kezdett a halántéka.

Simon és Baz érinthetetlenek.

15 Passzív-agresszivitás = amikor valaki nem nyíltan (vagyis agresszívan) mond nemet, vagy utasít el valamilyen kérést, hanem burkoltan tagadja meg, amit kérnek tőle, például azt mondja, hogy „csak”.

– De unalmas itt ma – jelentette ki Reagan. Savanyú képpel bámulta a menza ajtaját.

Reagan mindig zsémbes volt szombat reggelente (már ha előkerült egyáltalán). Túl sokat ivott, és túl keveset aludt. Nem mosta le reggel az esti sminkjét, és még mindig bűzlött az izzadságtól meg a cigifüsttől. Másnapos Reagan, gondolta Cath.

De Reagan miatt nem izgult annyira, mint Wren miatt. Talán azért, mert Reagan úgy nézett ki, mint a csúnya nagy farkas Wren pedig úgy, mint Cath, csak jobb volt a frizurája.

Bejött egy lány vörös HUSKER FOOTBALL mezben és testhez álló farmerben. Reagan felsóhajtott.

– Mi a baj? – kérdezte Cath.

– Mind olyan egyformák, ha meccs van – panaszkodott a másik. – Nem láthatom a valódi csúf és torz énjüket… – Cathhez fordult. – Te mit csinálsz ma?

– A szobánkban rejtőzködöm.

– Pedig láthatólag jót tenne neked egy kis friss levegő.

– Nekem? – Cathnek a torkán akadt a sülthúsos szendvics. – Te meg úgy nézel ki, mint akire ráférne egy kis vérfrissítés.

– Azért nézek ki úgy, mert élek – felelte Reagan. – Mert tapasztalatokat gyűjtök. Világos?

Cath ránézett, és akaratlanul is elmosolyodott.

Reagan körbemázolta a szemét, akár egy bevállalós Kate Middleton, és bár nagydarab lány volt – széles csípő, hatalmas didkók, széles váll – úgy viselkedett, mintha pont olyan alakja lenne, amilyet mindenki más szeretne, és úgy is bánt vele mindenki – beleértve Levi-t és az összes srácot, akik a szobájukban tipródtak, amíg Reagan végzett a készülődéssel.

– Nem fogsz így kinézni – mutatott a saját szürke, másnapos arcára –, ha egész hétvégén a szobában gubbasztasz… – Értem – felelte Cath.

– Csináljunk ma valamit.

– Ma meccs van. Egyetlen okos dolgot tehetünk: a szobában maradunk, és eltorlaszoljuk az ajtót.

– Van valami piros ruhád? – kérdezte Reagan. – Ha van rajtunk valami piros, vidáman lófrálhatunk a campuson, és ingyen kapjuk az italt.

Megszólalt Cath telefonja. Ránézett. Wren. Kinyomta. – Ma írnom kell – felelte.

Ahogy visszajutottak a szobájukba, Reagan lezuhanyozott, majd az asztalához telepedett, és egy kistükörben kisminkelte magát.

Elment, de pár óra múlva vissza is tért rengeteg Targetszatyorral és egy Eric nevű sráccal. Utána megint lelépett, és csak sötétedés után tért vissza. Ezúttal egyedül.

Cath még akkor is az íróasztalnál ült.

– Elég! – mondta Reagan emelt hangon.

– Jesszus! – fordult felé Cath. Beletelt néhány másodpercbe, amíg a szeme alkalmazkodott ahhoz, ami a képernyőn kívül volt.

– Öltözz – parancsolta Reagan. – Ne is vitatkozz. Én nem veszek részt ebben a játékban.

– Miféle játékban?

– Hogy a szomorú kis remetét játszod, akitől kiráz a hideg.

Úgyhogy öltözz. Elmegyünk bowlingozni.

Cath csak nevetett.

– Bowlingozni?

– Ó, igen! – felelte Reagan. – A bowlingozás sem szánalmasabb azoknál a baromságoknál, amikkel te foglalkozol.

Cath feltápászkodott. A bal lába elzsibbadt, ezért rázogatni kezdte.

– Még sose bowlingoztam. Mit vegyek fel?

– Még sose bowlingoztál? – hitetlenkedett Reagan. – Omahában nem bowlingoznak az emberek?

Cath vállat vont.

– Csak a nagyon öregek. Talán.

– Vegyél fel, amit csak akarsz. Olyasmit vegyél fel, amin nincs Simon Snow, mert akkor nem feltételezik rólad, hogy hétevesen leállt az agyad fejlődése.

Cath felvette a piros FOLYTASD! pólóját farmerrel, és lófarkot kötött.

Reagan a szemöldökét ráncolta.

– Muszáj így hordanod a hajad? Ez valami mormon dolog?

– Nem vagyok mormon.

– Azt mondtam: valami.

Kopogtattak. Reagan ajtót nyitott.

Levi állt, illetve inkább ugrált a küszöbön. Fehér pólót viselt, amelyre alkoholos filccel gallért, gombokat és szivarzsebet rajzolt. A zsebre a Kuglikirály szót írta fancy betűkkel. – Indulhatunk? – kérdezte.

Reagan és Levi kiválóan bowlingoztak. A bowlingpálya Arnoldban volt. Ahogy mesélték, nincs a közelben egyetlen ilyen jó hely sem.

Ma este ők hárman voltak csupán negyven alattiak a klubban, ami nem akadályozta meg Levi-t abban, hogy beszédbe ne elegyedjen mindenkivel: a sráccal, aki lefújta spray-vel a cipőiket, a nyugdíjas házaspárokkal a szomszéd pályán, egy csapat valamilyen egyletbéli anyával, akik belőtt hajjal és egy kancsó sörrel engedték el magukat…

Reagan úgy tett, mint aki nem veszi észre.

– Úgy látom, a sarokban van egy kisbaba, akit elfelejtettél megpuszilni – figyelmeztette Cath.

Levi körülnézett.

– Hol az a baba? – Nem… én csak…  Már megint csak.

Levi az asztalra tette a söröskancsót. A másik kezében három poharat egyensúlyozott. Azokat is az asztalra ejtette. Úgy landoltak, hogy még csak fel sem borultak.

– Miért csinálod ezt?

– Mit? – Levi kitöltött egy pohár sört, és a lánynak nyújtotta. Cath gondolkodás nélkül belekortyolt, majd undorodva letette.

– Miért töröd ennyire kezed-lábad, hogy bevágódj az embereknél?

Levi mosolygott – de mivel már eleve mosolygott, így csak egy még szélesebb mosoly lett belőle.

– Szerinted legyek inkább olyan, mint te? – kérdezte, azután szeretettel Reaganre nézett, aki már-már kéjes komorsággal leste a visszaguruló golyót. – Vagy ő?

Cath meresztette a szemét.

– Kell lennie egy arany középárnak.

– Én cuki vagyok – közölte Levi –, tehát így a helyes.

Cath vett magának egy Cherry Coke-ot a bárban, és nem törődött a sörrel. Reagan hozott két tányér narancsszín sajtmártásban tocsogó nachost. Levi vásárolt három óriási ecetes uborkát, annyira savanyút, hogy könnybe lábadt tőle a szemük.

Az első játszmát Reagan nyerte. A másodikat Levi. A harmadik menetnél Levi szólt a pultosnak, hogy rakja be a gyereknek való minicsúszdát, amivel könnyebb célozni, ám a lány így sem tarolt le egyetlen bábut sem, és megint Levi nyert.

Cathnek épp csak annyi pénze maradt, hogy vehessen mindhármuknak jégkrémet az automatából.

– Tényleg én vagyok a Kuglikirály! – vigyorgott Levi. – Minden valóra válik, amit a pólómra írok!

– Ma este valóra válthatod a Muggsy’s-ban – felelte Reagan. Levi nevetett, összegyűrte a jégkrémje papírját, és hozzávágta a lányhoz. Úgy mosolyogtak egymásra, hogy Cathnek el kellett fordítania a tekintetét. Olyan jól megvoltak együtt. Mintha szőröstül-bőröstül ismernék egymást. Reagan olyan kedvesen – és bunkón – viselkedett a fiúval, mint Cathtel soha.

Valaki meghúzta Cath lófarkát. Felkapta a fejét.

– Ugye, jössz velünk? – kérdezte Levi.

– Hova?

– A Muggsy’s-ba. Fiatal még az idő.

– De én is fiatal vagyok – ellenkezett Cath. – Nem járhatok bárokba.

– Velünk leszel – mondta a fiú. – Senki sem tartóztathat fel.

– Igaza van – csatlakozott Reagan. – A Muggsy’s a lemorzsolódott főiskolásoknak és a reménytelen alkoholistáknak való. Elsőévesek sose próbálnak besurranni.

Cigarettát dugott a szájába, de nem gyújtotta meg. Levi elvette tőle a cigit, és a saját szájába tette.

Cath kis híján igent mondott. De aztán megrázta a fejét.

Amikor visszakerült a szobájába, azon gondolkozott, hogy felhívja Wrent.

Aztán inkább az apját hívta. Az apjának fáradt volt a hangja, de már nem akarta lecserélni a lépcsőt tűzoltórúdra, ami egész nagy haladás. Ráadásul két Healthy Choice ételt melegített vacsorára.

– Jól hangzik! – dicsérte Cath, biztatónak szánt hangon.

Utána olvasott valami kötelezőt, majd addig dolgozott a Folytasd...!-on, amíg szúrni nem kezdett a szeme, és tudta, hogy abban a pillanatban el fog aludni, ahogy bemászik az ágyba.

– A szavak hatalmas erővel bírnak – mondta a padsorok között suhanó Miss Possibelf. – És annál nagyobb lesz az erejük, minél többször mondják ki őket…

– Minél többször mondják, olvassák és írják le őket, különleges, állandó összetételekben – megállt Simon asztalánál, megkocogtatta egy kicsi, ékköves pálcával. – Fel, fel és el! – szólt tisztán csengő hangon.

Simon lába alól eltűnt a padló. Megragadta a padja szélét, levert róla egy csomó könyvet és papírt. Basilton fölnevetett a helyiség túlsó végében.

Miss Possibelf megbökte a pálcájával Simon tornacipőjét.

– Elég legyen! – mire az asztal megállt úgy egyméternyire a padló fölött. – A varázslás titka, hogy kiaknázzuk ezt az erőt – magyarázta a tanárnő. – Nem elég kimondani a szavakat, meg is kell idézni a jelentésüket...

– Most pedig nyissátok ki a Magic Words könyvet a negyedik oldalon! Te pedig szállj le, Simon. Kérlek!

Simon Snow és a mágus örököse, 5. fejezet  copyright © 2001, Gemma T. Leslie

HÉT

Amikor Cath meglátta Abel nevét a telefonja kijelzőjén, először azt hitte, sms lesz, pedig közben már csengett a telefonja.

Abel sosem hívta fel.

E-maileket váltottak, sms-eket küldözgettek egymásnak, a legutóbb épp tegnap este. Egyébként sosem beszéltek másképp, csak személyesen.

– Halló! – szólt bele Cath a telefonba. A szokott helyén várakozott az Andrews Hall, az angol tanszék mellett. Elég hideg volt ahhoz, hogy a szabadban ácsorogjon, de megesett, hogy Nick hamarabb érkezett, mint hogy az óra elkezdődött volna. Ilyenkor átnézték egymás házi feladatát, vagy megbeszélték a közösen írt sztorit. (Ez is szerelmi történetté alakult – Nick alakította azzá.) – Cath? – Abel hangja karcos volt, és ismerős.

– Szia! – Cath váratlanul kimelegedett. Ez meglepte. Talán mégis hiányzik neki Abel. Wrent továbbra is kerülte – még csak nem is ebédeltek együtt a Selleckben, amióta Wren berúgott. De az is lehet, hogy Cathet csak a honvágy kínozta.

– Szia, hogy vagy?

– Jól – felelte a fiú. – Már tegnap este is írtam, hogy jól.

– Ja, persze, tudom. Csak telefonon más.

Abel meghökkent.

– Katie is pont ezt mondta.

– Ki az a Katie?

– Katie az oka, hogy hívlak. Valójában miatta telefonálok. Cath félrehajtotta a fejét.

– Mi van?

– Cath, találkoztam valakivel – közölte Abel. – Csak így egyszerűen. Mint egy sorozatban.

– Katie-vel?

– Aha, és, izé, mellette rájöttem, hogy… na szóval, hogy az, ami köztünk van, az nem az igazi.

– Hogy érted ezt?

– A kapcsolatunkra értem, Cath. Az nem az igazi.

Miért mondogatja a nevét?

– Dehogynem az igazi, Abel! Három éve járunk együtt!

– Hát, kábé.

– Nem kábé! – tiltakozott Cath.

– Hát… viszont most találkoztam valakivel – folytatta elszántan Abel.

Cath az épület felé fordult, és a téglafalnak támasztotta a homlokát.

– Katie-vel.

– És ez igazibb. Egyszerűen… passzolunk egymáshoz, tudod. Mindenről tudunk beszélgetni. Ő is programozó. És harmincnégy pontos felvételit írt.{15} Cath harminckettest írt.

– Azért szakítasz velem, mert nem vagyok elég okos?

– Ez nem szakítás. Nem is voltunk együtt rendesen.

– Ezt mondtad Katie-nek?

– Azt mondtam neki, hogy eltávolodtunk egymástól.

– Igen! – dühöngött Cath. – Mert soha nem hívsz fel, csak akkor, amikor szakítani akarsz velem! – Belerúgott a téglafalba, amit azonnal megbánt.

– Hát persze. Mintha te annyit hívogatnál.

– Hívtalak volna, ha akartad volna – felelte Cath.

– Hívtál volna?

Cath megint belerúgott a falba.

Talán.

Abel felsóhajtott, nem is annyira szomorúan vagy bánatosan, inkább bosszúsan.

– Valójában nem is voltunk együtt gimis korunk óta.

Cath vitatkozni akart, ám semmi sem jutott eszébe. Hát nem vittél el a katonai bálba?, gondolta. Hát nem te tanítottál meg vezetni?

– De hát a nagymamád mindig trés leches tortát süt a szülinapomra!

– Különben is megsütné az üzletbe.

– Legyen! – Cath megfordult, és a falnak dőlt. Bárcsak tudna sírni, hogy Abel kínosan érezze magát. – Vettem az adást. Minden adást vettem. Nem szakítottunk, de köztünk mindennek vége.

– Nincs vége – felelte Abel. – Barátok maradhatunk. Még mindig olvasom a fanficjeidet. Katie is olvassa őket. Pontosabban mindig is olvasta. Hát nem fantasztikus véletlen?

Cath csak rázta a fejét. Szóhoz sem jutott.

Ekkor Nick befordult a sarkon, és mikor meglátta, a szokott módján reagált: a szemébe nézett, és gyorsan biccentett.

– De – válaszolta Abelnak. – Fantasztikus.

Nick egy kő virágtartóra helyezte a hátizsákját, turkálni kezdett a könyvei és füzetei között. A dzsekije ki volt gombolva, és ahogy előrehajolt, Cath belátott az inge alá. Egy picit. Fehér bőrt és ritka fekete szőrzetet látott.

– Mennem kell – közölte.

– Ó – felelte Abel. – Oké. Még mindig haza akarsz utazni hálaadáskor?

– Mennem kell – ismételte Cath, és kinyomta a telefont.

Lassan szívta be a levegőt. Szédült és feszült volt. Mintha nagy dolog feszítené szét a bordáit. Kihúzta magát, a téglafalnak nyomta a vállát, és lenézett Nick feje tetejére.

A fiú felnézett rá, és félszeg mosollyal felé nyújtott pár papírlapot.

– Elolvasnád ezt? Szerintem elég gáz. Vagy félelmetes? Valószínű félelmetes. Mondd, hogy félelmetes, oké? Hacsak nem gázos.

Közvetlenül azelőtt, hogy elkezdődött a kreatív írás, Cath behúzódott Nick széles válla mögé, és sms-t küldött Wrennek: 

„abel szakított velem.”

„istenem. sajnálom, akarod, hogy átmenjek?”

„ja. 5-kor?”

„ja. minden ok?”

„ja. a régi bútordarab a múlté.”

– Kisírtad már magad?

Cath ágyán ültek, az utolsó fehérjeszeleteket ették.

– Nem – felelte Cath. – Szerintem nem is fogok bőgni.

Wren az ajkába harapott. Szó szerint.

– Mondd ki – biztatta Cath.

– Nem azt érzem, amit kellene. Sose hittem, hogy ennyire jó lesz, ha nem kell kimondanom.

– Mondd ki! Nem volt igazán a fiúd! Sose szeretted! – Wren olyan erősen meglökte, hogy Cath eldőlt.

Cath nevetett és visszaült. Felhúzta a térdét, átfonta a karjával.

– Pedig komolyan azt hittem.

– Hogy hihetted? – Wren is nevetett.

Cath vállat vont.

Csütörtök este volt, Wren már a bulihoz öltözött. Halványzöldre festette a szemhéját, amitől a szeme inkább zöldnek látszott, mint kéknek, ragyogó pirosra rúzsozta a száját. Oldalt elválasztott haját szexin a homlokába fésülte.

De komolyan – folytatta Wren. – Te tudod, milyen érzés a szerelem. Több ezerféleképpen leírtad már. Cath arca grimaszba rándult.

– Az más. Az képzelet. Az… 

Simon kinyújtotta a kezét Baz felé. Neve olyan volt az ajkán, akár egy varázsige.

– Ez nem csak fantázia… – mondta Wren.

Cath arra gondolt, milyen volt Levi szeme, amikor Reagan ugratta.

Nickre gondolt, ahogy kicsi, egyenletes fogsorát ütögeti a nyelve hegyével.

– Nem hiszem el, amit Abel mondott annak a lánynak a felvételi eredményéről – jelentette ki. – Most mit csináljak? Ajánljak fel neki ösztöndíjat?

– Szomorú vagy egyáltalán? – Wren benyúlt az ágy alá, és megrázott egy üres fehérjeszeletes dobozt.

– Ja… Elég ciki, hogy ilyen sokáig ragaszkodtam hozzá. Hogy komolyan elhittem, hogy ez örökké így lehet. De szomorú vagyok, mert úgy érzem, ezzel lett vége a középiskolának. Mintha Abel egy darabka lett volna abból az igazán boldog életből, amiről azt hittem, örökké fog tartani.

– Emlékszel, amikor laptopkábelt vett a szülinapodra?

– Jó ajándék volt az – vigyorgott Cath.

Wren megragadta az ujját, annál fogva húzta le a kezét.

– Mindig gondoltál rá, amikor bekapcsoltad a géped?

– Kellett nekem egy új kábel – a falnak támaszkodva szembenézett Wrennel. – Akkor, a tizenhetedik születésnapunkon csókolt meg először. Vagy talán én csókoltam meg őt.

– Szenvedélyes csók volt?

Cath kuncogott.

Nem, de emlékszem, arra gondoltam… hogy mellette biztonságban érzem magam – a falhoz dörgölte a tarkóját. – Emlékszem, arra gondoltam, hogy Abel és én sose leszünk olyanok, mint apa és anya. Hogy ha Abel rám unna, én túlélném.

Wren megszorította a testvére kezét, amit mostanáig el sem engedett, majd megint a falnak támasztotta a fejét. Cath most már elsírta magát.

– Azt is teszed – vigasztalta Wren. – Túléled.

Cath fölnevetett, majd a szemüvege alá nyúlt, hogy megtörölje a szemét. Wren a másik kezét is megfogta.

– Tudod, mi a véleményem erről – mondta.

– Tűz és víz – súgta Cath. Wren ujjai a csuklójára fonódtak.

– Mi megtörhetetlenek vagyunk.

Cath ránézett a testvére sima barna hajára, az acélosan csillogó szürke csíkra, amely körülvette zöld íriszét.

Te az vagy, gondolta.

– Ez azt jelenti, hogy nincs több trés leches torta a születésim punkon? – kérdezte Wren.

– Valami mást is akarok mondani – szaladt ki Cath száján, mielőtt átgondolhatta volna. – Szóval, azt hiszem, van ez a… fiú.

Wren felhúzta a szemöldökét, de mielőtt Cath folytathatta volna, zörej hallatszott, kulcs fordult a zárban. Wren elengedte Cath kezét. Az ajtó felpattant, berontott Reagan, és a padlóra dobta sporttáskáját, majd rögtön ki is rohant, még mielőtt Levi be tudott volna menni a szobába.

– Szia, Cath – kezdte, ahogy bejutott, máris mosolyogva –, te…? – az ágyra nézett, és a torkán akadt a szó.

– Levi – szólalt meg Cath –, ő Wren, a testvérem.

Wren kezet nyújtott.

Levi rávigyorgott Wrenre, és megrázta a kezét.

– Wren! Micsoda lenyűgöző nevek vannak a ti családotokban!

Anyánk nem tudta, hogy ikrei lesznek – magyarázta Wren –, és nem volt kedve másik nevet keresni.

– Cather, Wren…{16} – Levi olyan képet vágott, mint aki most találta fel a spanyolviaszt. – Catherine!

Cath a szemét forgatta, Wren csak mosolygott.

– Szellemes, ugye?

– Cath – mondta Levi, és megpróbált Wren mellé leülni az ágyra, pedig nem volt rajta elég hely. Wren nevetett, és közelebb húzódott a testvéréhez. Cath vonakodva bár, de arrébb húzódott.

Ha a kisujjad nyújtod Levi-nak….

– Nem is tudtam, hogy van anyád – közölte a fiú –, vagy testvéred. Mi mást rejtegetsz még?

– Öt unokatestvért – felelte Wren. – És egy sorozat jobb sorsra érdemes tengerimalacot, akiket mind Simonnak hívnak.

Levi szája fülig ért.

– Ó, lődd már le magad – bosszankodott Cath. – Nem akarom, hogy elvarázsold a nővérem. Mi lesz, ha nem tudjuk levenni róla a varázslatot?

Reagan újra bejött a nyitott ajtón, és odapillantott Cathre. Észrevette Wrent, és megborzongott.

– Ő az ikertesód?

– Te tudtál róla, hogy van ikertesója? – kérdezte Levi.

– Wren, ő Reagan – mondta Cath.

– Helló – köszönt fenyegetően Reagan.

– Ne vedd magadra – fordult a testvéréhez Cath. – Mindenkivel ilyenek.

– Különben is mennem kell – jelentette kis szívélyesen Wren, és lecsusszant az ágyról. Rózsaszín ruhát viselt barna harisnyanadrággal, oldalt zöld gombos, tűsarkú, barna bokacsizmával.

Eredetileg Cath csizmája volt, de neki sose volt elég bátorsága hozzá, hogy felvegye.

– Örülök, hogy megismerkedtünk – Wren rámosolygott Levira és Reaganre. – Viszlát holnap az ebédnél – köszönt Cathnek.

Reagan nem vett tudomást róla. Levi integetett.

Ahogy az ajtó becsukódott, Levi újra döbbenten meresztette kék szemeit.

– Ez az ikertesód?

– Egypetéjűek – közölte Reagan olyan hangon, mint akinek szőrrel van tele a szája.

Cath bólintott, és leült az asztalához.

– Hű! – Levi arrébb vetődött az ágyon, hogy szemközt legyen Cathtel.

– Nem tudom, mire akarsz kilyukadni – mondta Cath –, de azt gondolom, hogy valami sértőt akarsz mondani.

– Hogy sérthet az a tény, hogy az egypetéjű ikertestvéred szuperdögös?

– Mert rondának érzem magam tőle – felelte Cath, aki még mindig túlzottan fel volt bátorodva Wrentől, és fura módon Abeltől és talán még Nicktől is ahhoz, hogy ezen is felhúzza magát.

– Nem vagy ronda – vigyorgott Levi. – Csak Clark Kent{17} vagy.

Cath elkezdte csekkolni az e-mailjeit.

– Hé, Cath! – rúgott bele Levi a lány székének lábába. Cath érezte a hangján, hogy ugratja. – Figyelmeztetsz majd, ha leveszed a szemüveged?

A Watfordban Agatha Wellbelove volt a legbájosabb boszorkány. Tudta ezt mindenki – minden fiú és lány, az összes tanár… A denevérek a toronyban, a kígyók a pincében…

Agatha maga is tudta. Azt képzelnénk, hogy ez csökkentette a vonzerejét és a szépségét. Ám a tizennégy éves Agatha sohasem használta ezt a tudást arra, hogy bántson vagy megbabonázzon másokat.

Tisztában volt a bájával, és ezt, mint ajándékot osztotta meg másokkal. Agatha minden mosolya olyan volt, mint az ébredés egy tökéletesen derűs napon. Agatha tudatában volt ennek, és úgy mosolygott mindenkire, mintha ez lenne a legnagylelkűbb dolog, amit adhat.

Simon Snow és a négy vízilány, 15. fejezet  copyright © 2007, Gemma T. Leslie

NYOLC

– Elkezdted már a jeleneted?

A könyvtár alagsorában voltak, az alagsor alagsorában, ahol még a szokásosnál is hidegebb volt: huzat borzolta Nick frufruját. Vajon a srácoknak van „frufrujuk?”, tűnődött Cath.

– Miért van itt ilyen huzat? – kérdezte.

– Miért van mindenhol huzat? – kérdezett vissza a fiú.

Cath felnevetett.

– Nem tudom. A dagálytól?

– A barlangok lélegeznek?

– Ez nem is szél – jelentette ki Cath. – Akkor érezzük, amikor váratlanul előrezökken az idő.

Nick rámosolygott. Az ajka vékony volt, de ugyanolyan sötétpiros, mint belül a szája.

– Az angolszakosok reménytelenek – felvonta a szemöldökét, oldalba bökte a lányt. – Na szóval! Elkezdted már a jeleneted?

Nyilván igen. Amilyen kibaszott gyors vagy.

– Nagy gyakorlatom van benne – mondta Cath.

– Az írásban?

– Aha – egy másodpercig fontolgatta, hogy elmondja neki az igazat. Simonról és Bazról. Naponta körülbelül egy fejezet, harmincötezer leütés… – Minden reggel írok pár bekezdést – folytatta. – Csak hogy formában legyek. Te elkezdted már a jeleneted?

– Ühüm – felelte Nick. Kacskaringókat rajzolt a füzete margójára. – Háromszor… Csak valahogy nem megy.

Piper tanárnő azt adta fel nekik, hogy egy megbízhatatlan narrátor szemszögéből írjanak meg egy jelenetet. A lány Baz nézőpontjából írta meg a sajátját. Már egy ideje foglalkoztatta a gondolat; ezt majd továbbfejlesztheti egy hosszabb írássá, majd egyszer, ha végzett a Folytasd…!-dal.

– Pedig neked simán kéne mennie – ő is oldalba bökte Nick-et, csak gyengédebben. – Úgy tűnik, neked minden narrátorod megbízhatatlan.

Nick elolvastatta vele néhány novelláját és az első fejezeteket egy regényből, amit elsőéves korában kezdett el. Csupa sötét írás volt – mocskosabb, mint amit Cath valaha is leírna –, de mulatságos is. És valahogy üdítő. Nicky jó volt.

Szeretett mellette ülni, és figyelni azt a sok jót, ami a fiú keze nyomán megjelent. Szerette hallgatni a vicceit. Szerette figyelni, ahogy a szavak a helyükre kerülnek.

– Pontosan… – a fiú megnyalta a száját. Annyira vékony volt, mintha nem is lett volna. – Épp ezért érzem úgy, hogy most valami különlegeset kell csinálnom.

– Add ide – rángatta meg Cath a füzetet. – Én jövök.

Nicket mindig nehéz volt rávenni, hogy adja ki a kezéből a füzetet.

Az első estén, amikor dolgozni kezdtek a saját maguknak adott feladaton, Nick három teleírt papírral jelent meg.

– Ez csalás! – mondta Cath.

– Ez csak az első lökés, hogy beinduljunk – tiltakozott a fiú.

Cath elvette a füzetet, átírt és beszúrt szavakat, új párbeszédeket firkantott a margóra, kihúzott egyes sorokat, amelyek túl messzire vezettek. (Nick néha hajlamos volt elkalandozni.) Majd hozzáírt néhány saját bekezdést.

Egyre könnyebb volt papíron dolgozni, bár még mindig hiányzott a klaviatúra…

– Ctrl C és Ctrl V – panaszkodott a fiúnak.

– Legközelebb hozzál ollót – felelte ilyenkor Nick.

Most már egymás mellett ültek munka közben így könnyebben ment mind az olvasás, mind az írás, mialatt a másik dolgozott. Cath megtanulta, hogy Nick jobb oldalára kell telepednie, mert így nem ütközött össze a kezük.

Úgy érezte magát, mintha egy kétfejű szörny egyik fele lenne.

Háromlábú versenyló.

Otthon érezte magát.

Abban nem volt biztos, Nick mit érez… 

Sokat dumáltak órák előtt és órák alatt, ilyenkor Nick szinte teljesen hátracsavarodott a székében. Néha, miután kijöttek az angolról, Cath úgy tett, mintha a Bessey Hall felé lenne dolga, ahol Nick következő órája volt, bár a Bessey Hallon túl már nem volt más, csak a futballpálya. Hála Istennek, Nick sosem kérdezte, hova megy.

Akkor sem kérdezte, amikor késő éjszaka kijöttek a könyvtárból. Mindig megálltak egy percre a lépcsőn, amíg Nick felvette a hátizsákját, és a nyakára csavarta a kék mintás sálját. Utána csak annyit mondott:– Viszlát az órán – és elment.

Ha Cath tudta, hogy Levi náluk van, odaszólt, és megvárta, hogy a fiú érte jöjjön. De a legtöbb éjszakán csak beütötte a 911et, aztán rohanni kezdett haza a koleszba, a hívás gombon tartva az ujját.

Wren valami őrült diétába kezdett.

– Ez a Girhes Dög diéta – magyarázta Courtney.

– Vegán – világosította fel Wren.

Pénteken csak fajitát adtak a Selleck menzáján. Wren megpakolta a tányérját grillezett zöldpaprikával meg hagymával. Mellétett két narancsot. Pár hete csak ilyeneket evett.

Cath jó alaposan végigmérte. Egyforma volt a méretük, tudta, hogy kell állnia a testvérén a ruháknak. Wren pulóvere ugyanúgy feszült a mellén, a seggén is ugyanott ért véget a farmer. Az ikrek egyformán fenékre híztak, Cath ezért is szerette a hosszú pólókat és pulóvereket, amelyekkel eltakarhatta a csípőjét. Wren viszont az olyan ruhákat szerette, amik kiemelték a derekát.

– Ugyanúgy nézel ki – jelentette ki Cath. – Ugyanolyan vagy, mint én, pedig nézd meg, mit eszem. – Marhahúsos fajitát evett tejföllel és háromféle sajttal.

– Ja, de te nem iszol.

– Az is hozzátartozik a Girhes Dög diétához?

– Hétköznap girhes dögök vagyunk – magyarázta Courtney –, hétvégén részeg dögök.

– Nem célom, hogy bármiféle dög legyek – közölte Cath, és igyekezett Wren szemébe nézni.

– Már késő – felelte nyájasan Wren, majd másra terelte a szót. – Az este Nickkel lógtál?

– Aha – válaszolta Cath, és elmosolyodott. Próbált fölényesen mosolyogni, de csak az orra rángatózott, akár egy nyúlé.

– Ó, Cath! – kiáltott fel Courtney. – Arra gondoltunk, hogy valamelyik este véletlenül beugrunk a könyvtárba, csak hogy lássuk! Kedd és csütörtök, ugye?

– Nem! No way! Nem, nem, nem! – Wrenre nézett – Ezt ne, oké? Mondd, hogy oké!

– Oké – Wren felszúrt a villájára egy csomó hagymát. – Ilyen nagy ügy?

– Nincs semmiféle ügy – tiltakozott Cath. – De ha odajönnétek, az lenne a látszat, hogy nagy ügy. Az pedig tönkretenné, az én „jó, hát együtt lógunk, na bumm”-stratégiám.

– Neked van stratégiád? – kérdezte Wren. – A csók is szerepel benne?

Nem akart leszállni a csóktémáról. Amióta Abel dobta Cathet, Wren azt erőltette, hogy éljen a szenvedélyeinek, és engedje szabadjára magát.

– Hozzá mit szólsz? – mutatott egy helyes srácra, miközben ebédért álltak sorba. – Szívesen csókolóznál vele?

– Nem akarok csókolózni egy vadidegennel – válaszolta Cath.

– A szájhoz tartozó személy is fontos nekem.

De ez csak részben volt igaz.

Amióta Abel szakított vele…. Amióta Nick rászokott, hogy mellé üljön… Cath kezdett felfigyelni dolgokra.

Srácokra.

Fiúkra.

Mindenhol.

De komolyan, mindenhol. Az órákon. A diákszövetségben. A kollégiumban, az alsó és a felső szinten egyaránt. Megesküdött volna rá, hogy egyáltalán nem olyanok, mint a gimis fiúk. Hogy számíthat ilyen sokat egyetlen év? Azon kapta magát, hogy a fiúk nyakát és kezét figyeli. Megfigyelte, mennyire szögletes az állkapcsuk, hogyan domborodik a mellkasuk, milyen a hajuk…

Nicknek felfelé ívelő szemöldöke volt, a haja pedig oldalt az arcára simult. Amikor az órán Cath mögötte ült, látta, hogyan mozognak írás közben a bal vállizmai a pólója alatt.

Még Levi is zavarta. Szinte állandóan zavarta. A hosszú, napbarnított nyaka. Az, ahogy az ádámcsutkája liftezett, nevetés közben kidagadtak az erei.

Cath másnak érezte magát. Felajzottnak. Férfibolondnak – bár ezek közül a srácok közül egy sem látszott férfinak. De most az egyszer Wren volt az utolsó, akivel meg akarta beszélni ezt az egészet. Senkivel nem akarta megbeszélni.

– Az én stratégiám abból áll – magyarázta Wrennek –, hogy a srác ne találkozzon az én vékonyabb és csinosabb ikertestvéremmel.

– Nem hiszem, hogy ez számítana – felelte Wren. Cath felfigyelt rá, hogy nincs kifogása a „vékonyabb és csinosabb” jelzők ellen. – Úgy hangzik, mintha Nick az eszedre bukna. Nekem nincs annyi eszem, mint neked.

Valóban nem volt. És ezt Cath egyáltalán nem értette. Azonos volt a DNS-ük, azonos volt a természetük, egyformán nevelték őket. A különbségek köztük érthetetlenek voltak.

– Gyere haza velem a hétvégén – javasolta Cath hirtelen. Este talált valakit, aki hazavinné Omahába. Ám Wren rögtön kijelentette, hogy nem megy.

– Tudod, mennyire hiányzunk apának – erősködött Cath. – Gyere már!

Wren a tálcájára nézett.

– Mondtam, hogy tanulnom kell.

– Hétvégén meccs lesz – szólt közbe Courtney. – Hétfőn délelőtt tizenegyig ki se akarunk józanodni!

– Hívtad egyáltalán apát? – kérdezte Cath.

– E-mailezni szoktunk – válaszolta Wren. – Szerintem jól van.

– Hiányzunk neki.

– Ez teljesen természetes, hiszen az apánk.

– Aha – motyogta halkan Cath. – De ő más.

Wren fölemelte a fejét, és indulatosan meredt Cathre, majd alig észrevehetően megrázta a fejét.

Cath feltápászkodott.

– Jobb lesz, ha indulok. Óra előtt még vissza kell rohannom a szobámba.

Amikor Piper tanárnő délután azt kérte, hogy adják be a megbízhatatlan narrátor elbeszélését, Nick kitépte Cath kezéből a lapokat. Cath azonnal visszavette őket. A fiú felvonta a szemöldökét.

Cath fölszegte az állát, és mosolygott. Csak később jött rá, hogy úgy mosolygott, ahogy Wren szokott. Jámbor mosollyal.

Nick mosolygott, és egy pillanatig tanulmányozta, mielőtt elfordult volna.

Piper tanárnő kivette a lány kezéből a dolgozatot.

– Köszönöm, Cath – melegen mosolygott, megszorította Cath vállát. – Alig várom, hogy elolvashassam!

Nick hátranézett. Kis házikedvenc, tátogta.

Cath azon gondolkozott, hogy végighúzza a kezét a fiú haján, egészen a nyaka végéig.

Teljes két órája vonták fel a felvonóhidat.

Teljes két órája veszekedtek, hogy melyikük a hibás.

Baz duzzogott.

– Nem késtük volna le a takarodót, ha nem állsz az utamba!

Mire Simon rámordult:

– Nem kellett volna az utadba állnom, ha nem bóklászol itt, mint egy gonosz lélek!

Ám igazság szerint, ahogy azzal Simon is tisztában volt, anynyira belefeledkeztek a vitatkozásba, hogy elfeledkeztek az idő múlásáról, és most idekint kell tölteniük az éjszakát. Olyan pedig nincs, hogy kijátszhassák a takarodót, akárhányszor üti is össze Baz a sarkát, akárhányszor is mondja: Mindenütt jó, de legjobb otthon! (Ezt a ráolvasást különben is csak hetedikben tanulják, Baz semmiképp sem alkalmazhatja.)

Simon felsóhajtott, és lehuppant a fűbe. Baz tovább motyogott, és úgy bámulta a várat, mintha felfedezhetne egy befelé vezető utat.

– Hé! – Simon rácsapott a térdére.

– Au! Mi van?

– Van egy Aero csokim! – mondta Simon. – Kéred a felét?

Baz rápillantott. Hosszúkás arca éppolyan szürke volt a homályban, mint a szeme. Hátradobta fekete haját, összeráncolt a homlokát, majd letelepedett a dombon Simon mellé.

– Milyen fajta?

– Mentolos – Simon előásta az édességet a köpenye zsebéből.

– Az a kedvencem – vallotta be kelletlenül Baz.

Simon fülig érő szájjal mosolygott.

– Nekem is!

Titkok-, csillagok, Aero csokik 

(részlet) szerzők: Magicath és Wrenegade  FanFixx.net, 2009. augusztus

KILENC

Cathnek nagyjából egy órája maradt, mielőtt elindult volna Omahába, ezalatt nem volt kedve a szobában ücsörögni. A lehető legjobb novemberi idő volt: hideg és csípős, de nem fagyos, nem dermesztő. Csak épp annyira volt hideg, hogy indokoltan felvehesse kedvenc ruhadarabjait: a kardigánt, a harisnyanadrágot, a lábszárvédőt.

Fontolgatta, hogy átmegy a diákszövetségbe tanulni, de aztán úgy döntött, inkább benéz Lincoln belvárosába. Eddig szinte ki sem tette a lábát a campusról, hiszen semmi oka sem volt rá. A campust elhagyni olyan érzés volt, mintha átlépne egy határt. Mi lenne, ha elvesztené a tárcáját, vagy eltévedne? Hívhatná a diákszövetséget…

Lincoln jóval kisebb városnak tűnt, mint Omaha. A belvárosban még mindig voltak mozik és kis boltok. Cath elsétált egy thai étterem és a híres Chipotle étterem mellett. Benézett egy ajándékboltba, hogy végigszaglászhassa az illóolajakat. A bolttal szemben egy Starbucks volt. Vajon itt dolgozik Levi? A következő percben már keresztül is vágott az utcán.

Odabent minden pontosan úgy nézett ki, akár a többi Starbucksban. Talán valamivel több volt a tanáros külsejű vendég… De itt Levi sürgölődött a kávéfőzőnél, és mosolygott, mialatt valaki a headsetjén keresztül beszélt hozzá.

Fekete pulcsit viselt, alatta fehér pólót. Mintha nemrég járt volna fodrásznál: hátul rövidebbnek tűnt a haja, de azért most is kócos volt, és pár tincs az arcába lógott. Valakinek a nevét kiáltotta, odaadott valakinek egy italt, aki úgy nézett ki, mint egy nyugdíjas hegedűtanár. Meg is állt, hogy pár szót váltson vele, hiszen ő Levi volt, akinél biológiai szükséglet a beszélgetés.

– Ön is a sorban áll? – kérdezte Cathtől egy nő.

Nem, menjen csak előre! – felelte, de aztán úgy döntött, akár be is állhat a sorba. Azért jött ide, hogy megfigyelje Levi-t a saját közegében. De tulajdonképpen nem is tudta, mit keres itt.

– Segíthetek? – érdeklődött a srác, aki felvette a rendeléseket.

– Nem, nem segíthetsz – tolta félre a másikat Levi. – Ő az enyém. Szia, Cather! – vigyorgott a lányra.

– Helló – felelte Cath zavartan. Nem gondolta, hogy Levi kiszúrja.

– Odanézzenek, talpig kötöttben! Az ott mi, lábpulóver?

– Lábszármelegítő.

– Legalább négyféle kötött cuccot viselsz.

– Ez egy sál.

– Mint akit kátrányba forgattak, és bepólyáltak!

– Nagyon vicces – mondta Cath.

– Csak azért néztél be, hogy üdvözölj?

– Nem – felelte a lány, mire Levi elkomorodott. – Kávéért jöttem.

– Milyen legyen?

– Szimpla kávé. Hosszú.

– Az nem valami jó. Hadd csináljak neked valami finomat.

Cath vállat vont. Levi felkapott egy poharat, és valamilyen szirupot öntött bele. A lány a kávégép túloldalán várakozott.

– Mit csinálsz ma este? – érdeklődött a fiú. – Átjöhetnél. Tüzet fogunk rakni. Reagan is jön.

– Hazamegyek – felelte Cath. – Omahába.

– Igen? – Levi rámosolygott. Közben a kávégép sziszegett. – Gondolom, örülnek majd a szüleid.

Cath megint vállat vont. Levi jókora adag tejszínhabbal fejelte meg a kávéját. Levi keze hosszú volt, és erősebb is, mint a teste többi része, kissé bütykös ujjakkal, rövid, szögletesre vágott körmökkel.

Jó hétvégét – a fiú átnyújtotta a poharat.

– Még nem fizettem.

Levi tiltakozva emelte föl a kezét.

– Ne sérts meg, kérlek!

– Mi ez? – Cath a pohár fölé hajolt, beleszagolt.

– A saját találmányom: Pumpkin Mocha Breve, kevés mokkával.

Ne is próbáld mástól rendelni, mert sosem kapsz ilyet.

– Kösz – mondta Cath.

Levi újra rávigyorgott. Cath egy lépést hátrált, egyenesen nekimenve egy kávésbögrés polcnak.

– Szia – köszönt ő is.

Levi már a következő vendégnél tartott, akire ugyanolyan szélesen mosolygott, mint mindenkire.

Cath egy Erin nevű lánnyal utazott haza, aki kirakott egy cédulát a földszinti mosdóba, hogy elvinne valakit Omahába, ha a benzinköltséget megfelezik. Erin másról se bírt beszélni, csak a fiújáról, aki most is Omahában él, és valószínűleg megcsalja. Cath egész úton alig várta, hogy hazaérjen.

Jó hangulatban rohant fel a házhoz. Valaki összegereblyézte az avart. Azoknak, akik az egész éjszakát fent töltik, hogy krumpliból építsenek várat, nem jut eszébe a gereblyézés.

Nem mintha az apja tényleg ilyeneket csinálna, mármint a krumplival. Az nem az ő stílusa.

Tűzoltórúd a manzárdba. Hirtelen felindulásból elkövetett nyaralások. Három átvirrasztott éjszaka, mert felfedezte a Battlestar Galacticát a Netflixen… az apja bolondériái ilyenek.

– Apa!

A házban sötét volt. Az apjának már itthon kellene lennie. Azt ígérte, hogy korán hazajön.

Cath! – Az apja a konyhában volt. Cath rohant, hogy az apja nyakába ugorjon, aki úgy szorította magához, mint akinek épp erre volt szüksége. Amikor Cath hátrébb lépett, az apja rámosolygott. Minden benne volt abban a mosolyban, hogy balzsamvagy-a-fájó-szívemre meg minden.

– Sötét van itt – mondta a lány.

Az apja úgy nézett körül a konyhában, mintha csak abban a pillanatban lépett volna be oda.

– Igazad van.

Végigjárta a földszintet, és felkapcsolta az összes villanyt. Amikor már a kislámpáknál tartott, Cath utánament, és mindent leoltogatott mögötte.

– Éppen dolgoztam valamin… – magyarázta az apja.

– Munka?

– Munka – helyeselt szórakozottan, és felkapcsolt egy lámpát, amit a lánya épp az előbb oltott le. – Mit szólnál a Graviolihoz?

– Szeretem. Azt fogunk vacsorázni?

– Nem, ez az ügyfél, akinek dolgozom.

– Csak nem megcsíptétek a Graviolit?

– Egyelőre még nem. Még csak pályázunk rá. Mit gondolsz róla?

– A Gravioliról?

– Ühüm… – az apja a bal keze középső ujjával ütögette a tenyerét.

– Szeretem a grenadírmarsot… és a raviolit? – Amitől úgy érzed, hogy… – Tele vagyok?

– Ez borzasztó, Cath.

– Izé… Boldoggá tesz? Nagylelkű leszek tőle? Felvidulok? Dupla öröm, hiszen egyszerre kétféle hagyományos étellel lakhatok jól?

Talán… – felelte az apja.

– Kíváncsi vagyok, szereti-e egyáltalán valaki a grenadírmarsot.

– Oh! – felelte az apja.

Otthagyta Cathet, aki tudta, hogy az apja most a vázlatfüzetét keresi.

– És mi mit vacsorázunk? – kérdezte.

– Amit csak akarsz felelte az apja. – Megállt, hirtelen fordulatot tett, mintha most jutott volna az eszébe valami. – Nem. Taco truck! Ez az, taco truck!

– Szuper! Én vezetek. Hónapok óta nem vezettem. Hova megyünk? Járjuk végig az összes taco truckot! 

– Legalább hét taco truck van itt a közelben, két mérföldes körzetben.

– Gyerünk! – mondta Cath. – Mostantól vasárnap reggelig csak spanyol kaját akarok enni!

Megették a burritójukat, majd otthon tévét néztek. Az apja írogatott, Cath elővette a laptopját. Wrennek is itt kellene ülnie a laptopjával, és beszélgetés helyett csetelhetnének. Úgy döntött, ír Wrennek egy e-mailt.

Jó lenne, ha itt lennél. Apa jól néz ki. Nem hiszem, hogy mosogatott volna, amióta elmentünk, vagy hogy a poháron kívül bármilyen más edényt használt volna. Viszont dolgozik. És nem tört össze semmi. És nemcsak néz a szemével, de lát is. Viszlát hétfőn. Vigyázz magadra. Kerüld a randidrogokat!

Hajnali egykor feküdt le. Háromkor lejött ellenőrizni, hogy be van-e zárva a bejárati ajtó; időnként megtette, ha nem tudott aludni, ha a dolgok nem voltak körülötte rendben.

Az apja beterítette a nappalit vázlatokkal, és úgy járkált a papírjai között, mintha keresne valamit.

– Nem mész az ágyba? – kérdezte Cath.

Néhány másodpercbe telt, míg az apja szeme rátalált.

– De – felelte szelíd mosollyal.

Cath ötkor is lejött, de az apja addigra elvonult a szobájába. A lány hallotta a horkolását.

Amikor Cath reggel felébredt, az apja már elment.

Cath úgy döntött, felméri a károkat. A nappaliban ragasztószalaggal fölerősített papírok már osztályozva – tömbösítve, ahogy az apja mondta – lógtak a falakon és az ablakon. Az apja egyes papírok köré más lapokat ragasztott, mintha az ötletek osztódással szaporodnának. Cath elolvasta az összeset, keresett egy zöld tollat, hogy csillagot rajzoljon a kedvencei mellé. (Az ő színe a zöld volt, Wrené a piros.)

A látvány – káosz, de van benne rendszer – megnyugtatta.

Egy kis mánia, az oké. Ha egy kicsit mániás, attól még be tudja fizetni a számlákat, fel tud reggel kelni, csodákat művelhet, ha arra van szükség.

– Ma csodás voltam, lányok! – közölte egy-egy sikeres prezentáció után az apjuk, és az ikrek tudták, hogy ez vacsorát jelent a Red Lobsterben, ahol homárt ehetnek, gyertyával melegített külön tányéron olvasztott vajjal.

Egy kis mánia – ez volt a családjuk felhajtóereje. A pincebeli manó, aki aranyat sző a szalmából.

Ellenőrizte a konyhát. A hűtő üres. A mélyhűtő tele Healthy

Choice készétellel és Marie Callender’s fagyasztott húsos pitéjével. Berámolta a mosogatógépbe a piszkos poharakat, kanalakat, kávéscsészéket.

A fürdőszoba rendben volt. Bekukkantott az apja hálószobájába, ahonnan kihozott még egy csomó poharat. Mindent elleptek a papírok, teljesen rendezetlenül. Hegyekben állt a jobbára felbontatlan posta. Lehet, hogy mindent csak úgy besöpört a szobájába, mielőtt a lánya hazajött? Cath semmihez sem nyúlt, leszámítva az edényeket.

Ezután megmikrózott magának egy Healthy Choice készkaját, állva belapátolta, majd úgy döntött, visszafekszik az ágyba.

Az itthoni ágya annyira puha volt – ezt eddig nem is értékelte. És milyen finoman illatozott a párna! Mennyire hiányoztak a Simon és Baz-poszterek! A mennyezetről papír Baz lógott teljes életnagyságban, ahogy gunyoros mosollyal megvillantja hegyes szemfogait. Milyen jó lenne, ha Reagan megengedné, hogy kirakja a kollégiumi szobájukba. Talán beférne Cath szekrényébe.

Azon a hétvégén ő és az apja mindig másik taco truckban reggeliztek-ebédeltek-vacsoráztak. Cath evett carnitát és burbacoát, al pastort, még lenguát is, mindet zöldparadicsom-mártással nyakon öntve.

Az apja dolgozott, így hát Cath is vele dolgozott, több bekezdéssel gyarapítva a Folytasd, Simon!-t, mint hetek óta bármikor. Szombat éjszaka egykor még tökéletesen éber volt, de azért látványosan készülődött a lefekvéshez, hogy az apja is menjen aludni.

Aztán fent maradt még egy-két órát, és írt.

Nagyon jó érzés volt, hogy a saját szobájában, a saját ágyában írhat, hogy elmerülhet a mágusok világában, és nyugodtan tévelyeghet, hogy csak Simon és Baz beszélnek a fejében, és nem kell más hangokat hallgatnia. Még a sajátját sem. Ezért is írt fanficet, mert ezekben az órákban az ő világuk kiszorította a valódi világot. Mikor úgy lovagolhatta meg Simon és Baz egymás iránti érzelmeit, mint egy hullámot, ami sebesen tart lefelé.

Szombat estére az egész házat betemette a pauszpapír és a burritós alufólia. Cath elindította a mosogatógépet egy újabb adag pohárral, és összeszedte a jó szagú szemetet.

Omaha nyugati részén kellett találkoznia Erinnel, hogy viszszamenjenek az főiskolára. Az apja az ajtóban várta, hogy elvihesse, és közben a kocsikulccsal csapkodta a lábát.

Cath megpróbálta gondolatban lefényképezni az apját, hogy később maga elé képzelhesse. Apának világosbarna haja volt, ahogy a lányainak. És ugyanolyan vastag, egyenes szálú. Az orra tömpe, csak szélesebb és hosszabb, mint az övék. Ugyanaz a sok/seszínű szempár, mint az övék. Mintha mostanáig egyetlen test lettek volna, és csak most harmadolták volna el igazságosan a DNS-üket.

Sokkal megnyugtatóbb lett volna a látvány, ha az apja nem annyira szomorú. Túl erősen csapkodta a kulccsal a lábát.

– Kész vagyok – szólt a lánya.

– Cath… – úgy mondta, hogy a lánya szíve összeszorult. – Ülj le, oké? Valamit gyorsan meg kell beszélnem veled.

– Miért kell leülnöm? Nem akarok leülni!

– Csak… – az apja az ebédlőasztalra mutatott. – Kérlek.

Cath leült az asztalhoz. Vigyázott, hogy ne dőljön rá a papírokra, vagy ne fújja szét őket.

– Nem akartam mostanáig halogatni… – kezdte az apja.

– Csak mondd már – sürgette Cath. – Mielőtt még idegesebb leszek. – Ez több volt idegességnél: nemcsak a gyomra, de a légcsöve is görcsbe rándult.

– Beszéltem anyátokkal.

– Mi? – akkor se döbbenhetett volna meg jobban, ha az apja közli, hogy beszélt egy kísértettel. Vagy egy jetivel. – Mi van?

– Nem magam miatt – folytatta sietve az apja, mintha tudná, hogy a kibékülésnek még csak a halvány gondolata is iszonyú. – Miattad.

– Miattam?

– Miattatok.

– Hagyd ezt abba! – kiáltotta Cath. – Ne beszélj vele rólunk!

– Cath… az anyátok.

– Nincs semmilyen bizonyíték erre.

– Figyelj már ide, Cath, azt se tudod, mit akarok mondani!

Cath sírva fakadt.

– Nem érdekel, mit akarsz mondani!

De az apja úgy döntött, csak azért is folytatja.

– Szeretne látni titeket. Szeretne egy kicsit jobban megismerni titeket.

– Nem!

– Drágám, olyan sok mindenen ment keresztül.

– Nem! – ismételte Cath. – Nem ment keresztül semmin!

És ez igaz volt. Nem létezett olyan helyzet, amelyből az anyja ne hátrált volna ki.

– Egyáltalán miért beszélünk róla?

Az apja ismét csapkodni kezdett, egyszerre dobolva a kulcsával a lábán és a kezével az asztallapon. Most lenne szükség Wrenre. Ő nem rángatózik. És nem sír. Wren nem hagyná, hogy az apja tovább beszéljen.

– Az anyátok – folytatta az apjuk. – Úgy gondolom, adnotok kell neki egy esélyt.

– Adtunk. Amikor megszülettünk. Na, nekem ebből bőven elég volt – olyan hirtelen állt fel, hogy egy papírköteg mégis lerepült az asztalról.

– Talán még beszélhetnénk róla hálaadáskor – mondta az apja.

– Talán ne beszéljünk róla hálaadáskor, talán ne tegyük tönkre a hálaadást. Wrennek is el akarod mondani?

– Már elmondtam. Küldtem neki egy e-mailt.

– Mit felelt?

– Nem sok mindent. Azt mondta, majd gondolkozik rajta.

– Hát én meg nem fogok gondolkozni rajta – jelentette ki Cath. – Még csak gondolni se bírok rá!

Otthagyta az asztalt, és elkezdte összeszedni a holmiját; kellett valami, amibe kapaszkodhat. Az apjának nem lett volna szabad külön-külön beszélnie nekik erről. Egyáltalán nem lett volna szabad szóba hoznia.

Az út az apjával a város nyugati részébe pocsék volt. A visszaút Lincolnba az apja nélkül még pocsékabb.

Semmi sem úgy alakult, ahogy kellett volna.

Megtámadta őket egy méregtarajos erdei galad.

Egy olyan barlangban bújtak meg, ahol pókok voltak, és az a valamicsoda, ami megharapta Simon edzőcipőjét, valószínűleg patkány volt.

Aztán Baz megfogta Simon kezét. Vagy talán Simon fogta meg Baz kezét… Mindenesetre ez abszolút érthető volt az erdei galad és a pókok és a patkány miatt.

Különben is, néha csak azért fogjuk meg valakinek a kezét, hogy bizonyítsuk, hogy még élünk, és ezt a tényt egy másik emberi lénynek kell bizonyítania.

Így, kéz a kézben mentek vissza a várhoz. Ez oké is lett volna – jobbára oké is lett volna –, ha valamelyikük elengedi a másik kezét.

Ha nem állnak ott a Nagy Pázsit szélén, egymásnak azt a kicsi kis darabkáját fogva, jóval azután is, hogy elmúlt a veszély.

A rossz ötlet (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2010. január

TÍZ

Piper tanárnő még nem végzett a megbízhatatlan narrátoros jelenetek értékelésével (ettől Nick nyűgös és paranoiás lett), viszont kiadta nekik a záró feladatot: rögtön el kellett kezdeniük dolgozni egy tízezer szavas novellán.

– Ne hagyják az utolsó éjszakára – figyelmeztette őket, miközben az asztalon ülve harangozott a lábaival. – Akkor olyan iromány lesz, amit az utolsó éjszaka írtak. Nem érdekelnek a gondolatfolyamok.

Cath nem volt benne biztos, hogy tud majd mindent fejben tartani. A záró feladat, a hetenkénti dolgozatok, és akkor még nem is számolta a többi tárggyal járó tennivalókat. Az a rengeteg olvasás és írás! A beadandók, a zárthelyik, a tesztek! Ráadásul keddenként és néha csütörtökönként a közös írás Nickkel. És a

Folytasd…! Meg az e-mailek, a jegyzetek és a kommentek… Úgy érezte, úszik a szavakban. Sőt néha fuldoklik bennük.

– Szoktad úgy érezni magad – kérdezte Nicktől kedd este –, mintha egy fekete lyuk lennél, egy fordított fekete lyuk… – Valami, ami fúj, és nem szív?

– Valami, ami kifelé szív – próbálta megmagyarázni a lány. A megszokott asztaluknál ült a könyvraktárban, a hátizsákjára hajtva a fejét. Nyakát legyezgette a huzat. – A szavak fordított fekete lyuka.

– Vagyis a világ addig szívja ki belőled a nyelvet, amíg ki nem száradsz – összegezte Nick.

– Nem vagyok száraz, még nem, de olyan gyorsan repülnek ki belőlem a szavak, hogy nem tudom, honnan jönnek.

– Talán kifogytál a készletedből – mondta komolyan a fiú –, és ezek már csontból és vérből vannak.

– Ezek már lélegzetből állnak – felelte Cath.

Nick lenézett rá, egyetlen vastag vonallá húzva össze a szemöldökét. A szeme olyan színű volt, amilyen nincs a szivárványban. Indigókék.

– Nem – válaszolta. – Sose érzek ilyet.

Cath nevetett, és a fejét csóválta.

– Belőlem úgy jönnek a szavak, mint a Spider Manből a háló. 

Nick fölemelte mindkét kezét, középső ujjával megérintette a tenyerét. 

– Sssss!

Cath nevetni próbált, de ásítás lett belőle.

– Na, gyere – mondta Nick. – Már éjfél van.

A lány összeszedte a könyveit. Mindig Nick vitte haza a füzetét. Végül is az ő füzete volt, és két könyvtári randi (vagy megbeszélés, vagy mik is voltak ezek) között is dolgozott a sztorin.

Kint sokkal hidegebb volt, mint Cath várta.

– Viszlát holnap. Piper talán kiosztja végre a dolgozatot – vetette oda Nick, és már indult is.

Cath bólintott, és elővette a telefonját, hogy felhívja a szobájukat.

– Hahó! – szólalt meg mellette halkan valaki.

Cath hátraugrott. Pedig csak Levi volt az. Pont úgy támaszkodott a lámpaoszlopnak, hogy azzal mesterfokra emelje a lámpaoszlopnak támaszkodást.

– Mindig éjfélkor végzel – mosolygott. – Gondoltam, megelőzlek. Túl hideg van ahhoz, hogy itt ácsorogj és rám várj.

– Kösz – felelte Cath, és elindult a fiú oldalán a kollégium felé.

Levi rá nem jellemző módon szótlan volt.

– Tehát vele tanulsz? – kérdezte félúton.

– Aha – motyogta bele Cath a sáljába. A gyapjú nedves és fagyos lett a lélegzetétől. – Ismered?

– Láttam már.

Cath hallgatott. Túl hideg volt a beszélgetéshez, és ő is jobban kimerült, mint máskor.

– Sose ajánlja fel, hogy hazakísér?

– Sose kértem! – vágta rá Cath. – Téged sem kértelek soha.

– Az is igaz – helyeselt Levi.

Csendben haladtak. És hidegben.

Cath torkát szúrta a levegő, amikor végül megszólalt.

– Akkor talán nem is kéne elkísérned.

– Ne légy nevetséges – mondta Levi. – Nem azért mondtam.

Amikor azon a héten az ebédnél először látta Wrent Courtney társaságában, Cath csak arra tudott gondolni: szóval ilyen vagy, amikor valami óriási dolgot titkolsz előlem: pontosan olyan, mint mindig!

Találgatta, hogy Wren akar-e majd beszélni arról… amit az apjuk felvetett. Találgatta, hány más olyan fontos dolog lehet még, amit Wren nem árul el neki. És mikor kezdődött ez az egész? Mikor kezdett el Wren bizonyos dolgokat titkolni előle?

Ezt én is megtehetem, gondolta, én is tudok titkot tartani. De neki nem voltak titkai, és semmit sem akart elhallgatni Wren elől. Azért nem, mert olyan jó és megnyugtató volt a tudat, hogy Wren társaságában nem kellett vigyáznia arra, mit mond.

Csak várt a lehetőségre, hogy akkor beszélhessen Wrennel, amikor Courtney nincs ott, de Courtney mindig vele volt. (És mindig a lehető legnagyobb hülyeségekről beszélt. Mintha az egész élete próbafelvétel lenne egy valóságshow-ba.)

Végül pár nap után úgy döntött, elkíséri Wrent az egyik órájára, bár így azt kockáztatta, hogy a sajátjáról elkésik.

– Mi a helyzet? – kérdezte Wren, amint Courtney elpályázott közgazdaságtanra. Elkezdett hullani a havas eső.

– Tudod, hogy hétvégén otthon jártam… – kezdte Cath.

– Ühüm. Hogy van apa?

– Megvan… illetve most jól. Egy pályázati anyagon dolgozik a Graviolinak.

– A Graviolinak? Az óriási!

– Tudom. Láthatólag élvezi. És nem volt baj… mármint úgy tűnt, hogy minden oké.

– Mondtam én, hogy jól meglesz nélkülünk – válaszolta Wren.

Cath felhorkantott.

– Dehogy van meg jól nélkülünk. Ha még macskája is lenne, beköltözhetne a Grey Gardensbe{18}. Azt hiszem, kizárólag a Quick Tripben eszik, és a kanapén alszik.

– Mintha azt mondtad volna, hogy jól van.

– Hát. Apához képest jól. Legközelebb te is hazajöhetnél.

– Nemsokára jön a hálaadás. Azt hiszem, akkor hazamegyek.

Cath megállt. Már majdnem odaértek az épülethez, ahol Wren órája lesz, és ő még mindig nem tért rá a lényegre. – Apa azt mondta… hogy neked már elmondta… Wren fújt egyet, mint aki tudja, mi következik.

– Igen?

– Azt mondta, hogy gondolkozol rajta.

– Gondolkozom.

– Miért? – igyekezett, hogy ne nyüszítve ejtse ki a szavakat.

– Mert… – Wren feljebb rántotta a hátizsákját. – Mert az anyánk. Szóval gondolkozom rajta.

– De… – nem mintha Cathnek nem lettek volna érvei. Éppen az, hogy túl sok volt. Az érvei úgy összetorlódtak az agyában, mint tűz elől menekülő emberek egy lángoló épület vészkijáratánál. – De hát úgyis csak elcseszne mindent!

– Azt már megtette. Még egyszer nem hagyhat el minket.

– De igen. Képes rá.

Wren a fejét rázta.

– Csak gondolkozom rajta.

– Szólsz majd, ha döntöttél?

Wren elkomolyodott.

– Akkor nem, ha ennyire kiborulsz tőle.

– Jogom van kiborulni!

– Akkor sem örülök neki – Wren elfordította a tekintetét, az ajtót méregette. – El fogok késni!

Cath is elkésett.

– Már eleve is szobatársak vagyunk – érvelt Baz. – Nem kellene még a laborban is összeraknia minket. Ön azt akarja, hogy a megengedhetőnél jóval többet viseljek el az almaképű hősködéséből!

A laboratóriumban az összes lány ugrásra készen várta, hogy Baz helyére léphessen.

– Szállj le rólam! – motyogta a hősi pírban úszó Snow.

– Komolyan, professzor úr! – Baz úgy suhintott a pálcájával Snow felé, mintha azt mondaná: csak nézzen rá! Snow elkapta a pálca végét, és megcsavarta, hogy a padlóra mutasson vele.

Ám Chilblains professzor nem engedett.

– Üljön le, Mr. Pitch! Ne pocsékolja az értékes laboratóriumi időt!

Baz lecsapta a könyveit Snow asztalára. Snow feltette és megigazította a védőszemüvegét, ami egy cseppet sem tompította el kék szemét, és nem lágyította villámló pillantását.

– Csak hogy tudd – morrantotta –, én se vágyom rá, hogy több időt töltsek veled.

Buta fiú… Baz némán sóhajtott, míg elnézte Snow görcsös vállizmait, nyakán a harag pírját, és a dúsan leomló bronz haját, amelyet részben leszorított a védőszemüveg… Mit tudsz te a vágyról?

Öt alkalom, amikor Baz elment kémiára, és egy, amikor nem (részlet) szerzők: Magicath és Wrenegade  FanFixx.net, 2009. augusztus

TIZENEGY

A folyosón síri csend uralkodott. A Pound Hall minden lakója szórakozni ment.

Cath a monitort bámulta, és Piper tanárnő szavai jártak a fejében. Kényszerítette magát, hogy megjegyezze az egész párbeszédet. Újra és újra lejátszotta az elejétől a végéig, lenyomva az ujját az emlékei torkán.

A mai óra elején Piper tanárnő kiosztotta a megbízhatatlan narrátor szemszögéből írott dolgozatokat. Mindenki megkapta a sajátját, kivéve Cathet.

– Majd óra után megbeszéljük, rendben? – mondta a tanárnő a szokott szelíd, nyílt mosolyával.

Cath azt gondolta, hogy ez a kivételezés jót jelent: azt, hogy Piper tanárnőnek tényleg tetszett a története. De látszott is rajta, hogy szimpatikusnak találja Cathet; jóval többet kapott abból a lágy mosolyból, mint bárki más az osztályban, sőt még Nicknél is többet.

Mellesleg ez volt a legjobb jelenet, amit ebben a félévben írt, tudta, hogy szuper. Piper tanárnő talán részletesebben meg akarja vitatni vele a dolgozatot, vagy arról akar beszélni, hogy Cath a haladó csoportjába járjon a következő félévben. (Külön engedély kell, hogy felvehesse.) Vagy talán csak… valami jó következik. Valami.

– Cath – kezdte Piper tanárnő, miután a többiek távoztak, és a lány az asztalához lépett. – Ülj le.

A tanárnő még a szokottnál is szelídebben mosolygott, de valahogy nem stimmelt a mosolya, a tekintete szomorú és bocsánatkérő volt, és amikor visszaadta Cathnek a dolgozatot, egy piti, piros elégtelen piroslott a sarkában.

Cath szíve hevesen verni kezdett.

– Cath – fogott bele Piper tanárnő –, nem tudom ezt mire vélni. Komolyan nem tudom, mit hittél…

– De hát… Tényleg annyira rossz? – kérdezte Cath. Létezhet, hogy az ő dolgozata tényleg ennyivel rosszabb mindenki másénál?

– Itt most nem az a lényeg, hogy jó vagy rossz – rázta a fejét a tanárnő, a hosszú, szénaboglyaszerű haja jobbra-balra lebegett. – Ez lopás.

– Nem! – tiltakozott Cath. – Én magam írtam!

– Te magad írtad? A te könyved lenne a Simon Snow és a mágus örököse?

– Természetesen nem!

Miért kérdez ilyeneket a tanárnő?

– Ezek a szereplők, ez az egész világ valaki másé.

– De a történet az enyém.

– A szereplők és a világ együtt adják ki a történetet – a tanárnő szinte könyörögve nézett rá, hogy megértesse vele.

– Nem szükségképpen… – Cath érezte, hogy elvörösödik. A hangja elcsuklott.

– De igen – felelte a tanárnő. – Szükségképpen. Ha az a feladat, hogy írj valamilyen eredeti dolgot, nem lophatod el valaki másnak a sztoriját, és nem rendezheted át benne a szereplőket.

– Ez nem lopás.

– Akkor te minek neveznéd?

– Kölcsönzésnek – felelte Cath, és utálta magát, amiért itt vitatkozik Piper tanárnővel. Nem akarta, hogy a tanárnő arca enynyire hideg és elutasító legyen, mégsem tudta abbahagyni. – Újratervezésnek. Újrakeverésnek. Átformázásnak.

– Lopásnak'.

– Ez nem törvényellenes – minden érv a rendelkezésére állt, hiszen ezek az érvek igazolják a világ összes fanfictionjét. A karakterek nem az én szellemi tulajdonaim, de nem is próbálom eladni őket.

Piper tanárnő egyre csak csóválta a fejét, egyre csalódottabb arccal. A kezét húzogatta a farmerjén. Az ujjai picik voltak, az egyiken gyűrűt viselt, amelynek kis türkizköve kidomborodott az ujján.

– Itt aligha az számít, hogy törvényes-e. Az volt a feladat, hogy egy eredeti történetet írj, te írd meg, ebben pedig nincsen semmi eredeti.

– Azt hiszem, a tanárnő nem érti – válaszolta Cath. Úgy beszélt, mintha zokogna. Ahogy megszégyenülve lesütötte a szemét, újra a szemébe ötlött a piros elégtelen.

– Azt hiszem, Cath, te nem érted – felelte a tanárnő direkt halkan. – Pedig szeretném, ha megértenéd. Ez itt főiskola, és amit csinálunk, az valóság. Megengedtem, hogy részt vegyél egy felsőbb éves hallgatóknak indított kurzuson, és eddig mély benyomást tettél rám. Ám ez itt gyerekes hiba és szeretném, ha tanulnál belőle.

Cath összeszorította a fogát. Tovább szeretett volna érvelni. Olyan keményen dolgozott ezen a feladaton! Piper tanárnő mindig azt mondogatta, hogy olyasmiről írjanak, ami közel áll a szívükhöz, márpedig Cath szívéhez semmi sem állhatott közelebb

Baznál és Simonnál…

De csak bólintott és felállt. Kifelé menet még egy alázatos köszönömöt is sikerült kinyögnie.

Ha erre visszagondolt, úgy érezte, mintha leégett volna az arcáról a bőr. Rámeredt a laptopja mögé tűzött szénrajzra, amely Bazt ábrázolta. Baz faragott fekete trónon ült, egyik lábát a karfán átvetve. Fejét enyhén kihívóan előrehajtotta. Mi lennél nélkülem, Snow?, írta a kép alá tökéletesen rajzolt betűkkel a grafikus.

Egy kék szemű szűz, aki még senkinek sem húzott be! Alatta pedig: Az utánozhatatlan Magicath.

Megint a telefonja után nyúlt. Amióta végzett az órával, legalább hatszor hívta Wrent. De mindig csak a postafiók jelentkezett. Cath mindig letette.

Bárcsak beszélhetne Wrennel! Rögtön jobban érezné magát. Wren megértené – valószínűleg. Wren beszélt olyan rondán Simonról és Bazról pár hete. De akkor részeg volt. Ha Wren tudná, mennyire ki van borulva, nem lenne olyan hülye dög. Megértené. Visszarángatná Cathet a szakadék széléről. Ahhoz tényleg ért.

Ha itt lenne Wren… Cath fölnevetett. Úgy nevetett, mintha zokogna. (Miafff… fene, gondolta. Miért csinálok mindent úgy, mintha zokognék?) Ha Wren itt lenne, tartana egy Emergency Kanye Partyt.

Először is felállna az ágyra. Otthon ez volt az eljárás. Ha túlcsordult a pohár – amikor Wren megtudta, hogy Jesse Sandoz csalja, amikor Cathet kirúgták a könyvesboltból, mert a főnöke szerint nem mosolygott eleget, amikor apa folyamatosan úgy viselkedett, akár egy zombi –, egyikük felállt az ágyára, úgy tett, mintha lehúzna egy képzeletbeli kart, egy óriási kapcsolót a levegőben, és azt ordította: Emergency Kanye Party!

Akkor a másik dolga volt, hogy rohanjon a számítógéphez, és elindítsa Emergency Kanye playlistjét. Utána mindketten ugráltak, táncoltak, és addig ordították Kanye West szövegeit, amíg jobban nem érezték magukat. Időnként nem kis időbe telt…

Rendezhetek egy Emergency Kanye Partyt, gondolta Cath, és újból nevetett (ami ezúttal kissé jobban hasonlított nevetésre). Nem kell megszavaztatnom senkivel.

A laptopjáért nyúlt, elindította Kanye playlistjét. Voltak hangszórók az egyik fiókjában. Kivette és bedugta őket.

Azután felcsavarta a hangerőt. Péntek este volt, senki sem volt az épületben, sőt talán az egész campuson, így nem zavart senkit.

Emergency Kanye Party! Cath felmászott az ágyára, hogy bejelentse, de rögtön le is lépett róla. Hülyeségnek találta. És szánal-

masnak. (Mi lehet szánalmasabb egy egyszemélyes dance partynál?) Inkább odaállt a hangszórók elé, és behunyta a szemét, Nem igazán táncolt, csak ringatózott, és a szöveget suttogta Az első versszak után táncolni kezdett. Kanye hangjától mindig libabőrös lett. Tökéletes ellenszere volt minden komoly keserűségnek: épp eléggé dühös, épp eléggé felháborodott, épp eléggé a-világ-sose-fogja-megtudni-milyen-bődületesen-félelmetes-vagyok. Épp eléggé lírai.

Csukott szemmel szinte elhitette magával, hogy Wren a szoba másik felén táncol, kezében mikrofon helyett Simon Snow varázspálcájával.

Néhány szám után már el is hitte.

Ha valamelyik szomszédja otthon lett volna, hallhatta volna, ahogy ordítja a szöveget.

Cath táncolt. Rappelt. Táncolt. Egy kis idő múlva kopogtattak.

A fenébe! Talán mégis itthon vannak a szomszédok!

Oda sem nézve, a zenét le sem halkítva (Kanye-től károsodott gondolkodás), bár bocsánatkérésre készen nyitott ajtót.

De csak Levi volt.

– Reagan nincs itt! – ordította a lány.

Levi mondott valamit, de nem elég hangosan.

– Mi van? – rikoltotta a lány.

– Akkor ki van itt? – bömbölte Levi mosolyogva. 

Levi. Mindig mosolyog. Kockás flanelingben volt, amit nem gombolt be az ingujjánál. Még arra sem képes, hogy rendesen felöltözzön.

– Ki ez itt, ki hallgat rapet?

– Én – felelte lihegve Cath. Próbált nem lihegni.

Levi előrehajolt, hogy ne kelljen ordítania.

– Ez nem lehet Cather-zene. Téged mindig a bánatos indietípusba soroltalak.

Még ugratja is! Pedig csak valódi vészhelyzetben lehet megzavarni az Emergency Kanye Partyt.

– Menj innen! – be akarta csukni az ajtót.

De Levi megakadályozta.

– Mit csinálsz? – kérdezte nevetve, és bedugta a fejét a résen.

Cath a fejét rázta, mert nem jutott eszébe semmi ésszerű magyarázat. Különben sem számított volna. Levi sose volt ésszerű.

– Ez egy Emergency Dance Party. Menj innen!

– Ó, nem! – Levi beljebb nyomta az ajtót, és becsusszant. Túl vékony volt és túl magas.

Cath becsukta mögötte az ajtót. Ilyen esetre nem volt forgatókönyve. Felhívta volna Wrent, hogy megtárgyalja vele, ha lett volna rá bármi esély, hogy Wren fölveszi a telefont.

Levi (most az egyszer) (tényleg most az egyszer) komoly arccal odaállt elé, és a feje ütemesen le-föl járt.

– Na szóval! Ez egy Emergency Dance Party – mondta hangosan.

Cath bólintott.

Újra és újra.

Levi visszabólintott.

Cath nevetni kezdett, már nem a fiút nézte, hanem a csípőjét mozgatta. Csak egy kicsit.

Aztán a vállát.

Majd újra táncolni kezdett. Most merevebben – a térde és a könyöke majdnem összeakadt –, de azért táncolt.

Mire visszanézett, Levi is táncolni kezdett. Pontosan úgy táncolt, ahogy Cath elképzelte volna, ha valaha is veszi a fáradságot.

Túlságosan langalétán, túlságosan lötyögve, a hajában turkálva. (Haver, hát ilyenem is van nekem! Extra magas halántékom!) A szeme ragyogott a jókedvtől.

Cath nem tudta abbahagyni a nevetést. Levi elcsípte a pillantását, és ő is vele nevetett.

Aztán együtt táncolt a lánnyal. Semmivel sem jött közelebb – csak nézte Cath arcát, és együtt mozgott vele.

Aztán Cath táncolt vele. Jobban táncolt, mint Levi – ez jó volt. Aztán észrevette, hogy a fiú az ajkát harapdálja, mire megállt.

Inkább rappelni kezdett. Ezeket a számokat visszafele is tudta. Levi felvonta a szemöldökét és vigyorgott. Ismerte a refrént, együtt rappelt a lánnyal.

Áttáncoltak a következő számba, végigtáncollak, majd beletáncoltak a következőbe. Levi egy lépéssel közelebb ment, lehet, hogy még csak nem is tudatosan. Cath felpattant az ágyra Levi nevetett, és felugrott Reaganére, ahol rögtön belevette a fejét a plafonba.

Így táncoltak együtt tovább, utánozták egymás hülyébbnél hülyébb mozdulatait, szökdécseltek az ágyakon… Majdnem olyan volt, mint Wrennel. (Bár természetesen nem, igazából nem és nem.) Azután felpattant az ajtó.

Cath hátraugrott, rádőlt a matracára. Pattant rajta egyet, és leesett a padlóra.

Levi annyira nevetett, hogy két kézzel kellett megtámaszkodnia a falban.

Reagan bevonult, és mondott is valamit, de Cath nem értette. Odaért az asztalához, lecsukta a laptopot, így véget vetve a zenének. Levi nevetése harsogott a váratlan csendben. Cath kifogyott a szuszból, és beütötte a térdét.

– Mi. A. Fasz. Folyik. Itt? – kérdezte Reagan, inkább csodálkozva, mint dühösen. Cath legalábbis nem látta dühösnek.

– Emergency Dance Party – válaszolt Levi. Leugrott az ágyról, és odanyújtotta a kezét Cathnek, hogy felsegítse. Cath az asztalba kapaszkodva felállt.

– Minden rendben? – kérdezte Levi.

A lány mosolyogva bólintott.

– Ismered Cathert? – kérdezte Levi, akinek az arca még mindig ragyogott a jókedvtől. – Lángot köp!

– Ma valahogy ilyen napom van. – Reagan letette a hátizsákját és lerúgta a cipőjét. – Bolondokháza minden szinten. El is megyek. Jöttök?

– Még szép. Jössz te is? – kérdezte Cathtől Levi.

Reagan ránézett Cathre, mire Cath elkomorult. Megint valami ragacsos émelygés fogta el. Talán a Piper tanárnővel lejátszódott jelenet rémlett fel benne. Vagy nem kellett volna a szobatársa fiújával táncolnia.

– Jönnöd kéne – mondta komolyan Reagan.

Cath a pólója alját gyűrögette.

– A, késő van már. Különben is meg kéne írnom… – automatikusan a mobiljáért nyúlt, hogy csekkolja. Nem vette észre, hogy Wren küldött egy sms-t.

„muggsy'sban. MOST RÖGTÖN GYERE. 911.”

Megnézte, hány óra. Wren húsz perce küldte az sms-t, ami kor ő és Levi táncoltak. A telefont az asztalra tette, es elkezdte felhúzni a csizmáját a pizsamanadrágjára.

– Baj van? – kérdezte Levi.

– Nem tudom… – Cath a fejét rázta. Megint szégyellte magát.

És félt. A gyomra boldog volt, hogy újra van min görcsölnie.

– Mi az a Muggsy’s?

– Egy bár – felelte Levi. – Az East Campus közelében.

– Az hol van?

Levi átnyúlt mögötte, és elvette tőle a telefonját. Rosszallóan nézte a kijelzőt.

– Odaviszlek. Itt a kocsim.

– Hova? – kérdezte Reagan. Levi odadobta neki Cath mobilját, majd belebújt a kabátjába. – Tuti halál, hogy nincs semmi baja – közölte az üzenetet nézve Reagan. – Nyilván csak túl sokat ivott.

Kötelező gólyaviselkedés.

– Akkor is haza kell vinnem – vette vissza Cath a telefont.

– Hát persze – helyeselt Levi. – A 911, az 911. – Reaganre nézett. – Jössz?

– Ha nincs szükségetek rám, akkor nem. Különben is Annával és Matt-tel találkozom.

– Majd utánad megyek – válaszolta Levi.

Cath már az ajtóban állt.

– Nincs a tesódnak semmi baja, Cath – mondta Reagan majdnem (de nem egészen) gyengéden. – Egyszerűen csak normális.

Levi teherautóval járt. Jó naggyal. Miből van pénze benzinre?

Cath nem akart a beszállásnál segítséget kérni, de a fellépő hiányzott – csak közelről látszott, hogy a kocsi feltűnően szar állapotban van –, és kész akrobatamutatvány lett volna bemásznia, ha Levi nem támasztja meg a könyökét.

A fülkében benzin- és pörköltkávé-szag terjengett. A biztonsági öv beakadt, de Cathnek azért sikerült becsatolnia magát. Levi simán felpattant az ülésbe, és a lányra mosolygott. Cath szerint azért, hogy bátorítsa.

– Mi az az East Campus? – kérdezte.

– Komolyan kérded?

– Hogy viccelhetnék épp most?

– A campus másik fele – válaszolta Levi. – Ahol a mezőgazdasági kar van.

Cath türelmetlenül vállat vont, és kinézett az ablakon. Délután óta folyamatosan szitált a hó. Az utcai lámpák fénye elmaszatolódott. Szerencsére Levi lassan vezetett.

– Meg a jog – folytatta a fiú. – Aztán vannak ott kollégiumok és egy baromi jó bowlingpálya. Meg egy tejbár. Egyikről sem hallottál? Komolyan?

Cath az üvegnek támasztotta a fejét. A fűtőtest még mindig hideg levegőt fújt. Fél óra telt el az sms óta. Fél óra a 911 óta.

– Milyen messze van?

– Néhány mérföld. Kábé tíz perc, talán valamivel több az időjárás miatt. Nekem az East Campuson van a legtöbb órám…

Cath azon rágódott, vajon egyedül van-e Wren. Hol lehet Courtney? Nem együtt kellene girhesdögösködniük?

– Van ott egy traktormúzeum – folytatta Levi –, és egy nemzetközi patchwork továbbképző. A menzán a kaja irtó jó…

Nem jól van ez így. Ha valakinek ikertesója van, az azt jelenti, hogy van egy saját, külön bejáratú őre. Egy saját testőr. SZÜLETETT LEGJOBB BARÁTNŐ – ezt írták a pólóra, amivel az apja ajándékozta meg őket a tizenharmadik születésnapjukon. Néha még ma is felvették (habár sohasem egyszerre), csak a vicc vagy a hecc, vagy az akármi kedvéért.

Mi az értelme az ikertesónak, ha nem engedjük, hogy vigyázzon ránk? Ha nem engedjük, hogy védjen minket?

– Az East Campus sokkal jobb a City Campusnál. Te pedig még azt sem tudod, hogy létezik?

Pirosra váltott a lámpa, kipörgött a kocsi kereke. Levi sebességet váltott, a teherautó megállt.

A bártól elég messzire kellett leparkolniuk. Az egész utca tele volt bárokkal.

Engem nem fognak beengedni – mondta Cath. Nem bánta volna, ha Levi gyorsabban megy. – Még kiskorú vagyok.

– A Muggsy’sban sose nézik.

– Még sose voltam semmilyen bárban.

Előttük egy csapat lány özönlött ki az egyik bárból. Levi megragadta Cath kabátujját, és félrehúzta az útból.

– Én igen. Minden rendben lesz.

– Nem hiszem – felelte Cath, inkább magának, mint Levi-nak.

– Ha minden rendben lenne, neki sem lenne szüksége rám.

Levi megint megrántotta a kabátujját, azután benyitott egy ablaktalan, nehéz, fekete ajtón. Cath felnézett a neonreklámra. Csak az UGGSY felirat és egy négylevelű lóhere világított rajta. Bent egy drabális alak ült egy kisszéken az ajtó mellett, és a Daily Nebraskát olvasta elemlámpa mellett. Felemelte a lámpát, és rámosolyogott Levi-ra.

– Helló, Levi!

A fiú visszamosolygott.

– Helló, Yackle.

Yackle fél kézzel belökte a következő ajtót. Cathre rá se bagózott. Levi megpaskolta a kidobóember karját, amikor elsuhantak mellette.

A zsúfolt bárban sötét volt, és annyian voltak, hogy egy tűt sem lehetett volna leejteni. Az ajtó melletti, asztalméretű dobogón valamilyen banda játszott. Cath körülnézett, de nem látott túl a tömegen.

Hol lehet Wren?

Hol volt Wren az elmúlt negyvenöt percben?

A vécében bujkál? A fal tövében guggol?

Hányt, elájult? Párszor előfordult már vele… Van itt valaki, aki segíthetne rajta? Ki bántotta?

Levi megfogta Cath könyökét.

Gyere – mondta.

Átfurakodtak egy magas asztal mellett, ami körül a vendégek vedelték a töményet. Az egyik srác hátratántorodott, egyenesen Cathnek. Levi mosolyogva megtartotta.

– Te ide szoktál járni? – kérdezte Cath, ahogy túljutottak az asztalon.

– Csak akkor ilyen tré, ha zene is van.

Távolabb nyomakodtak az asztaltól, közelebb a bárpulthoz. Cath figyelmét felkeltette egy mozdulat a falnál – olyan, mint mikor valaki hátradobja a haját.

– Wren! – kiáltott fel, és elindult. Levi elkapta a karját, elé került, és úgy próbált utat törni.

– Wren! – ordította Cath, pedig még nem is jutott annyira közel, hogy Wren meghallhassa. A szíve zakatolt. Megpróbált rájönni, mi történik Wrennel: a lány a falnak dőlt, előtte egy nagydarab srác állt, aki kétoldalt a kárpitozott falnak támaszkodott Wren feje mellett.

– Wren! – Cath rácsapott a srác karjára. A fiú meglepődött és hátralépett. – Minden oké?

– Cath? – Wren úgy tartotta a kezében a barna sört, mintha az félúton megakadt volna a levegőben. – Te meg mit keresel itt?

– Te mondtad, hogy jöjjek ide!

Wren fújt egyet. Az arca kipirult, részeg volt, szemhéja petyhüdten lógott.

– Nem mondtam én neked semmit!

– Küldtél egy sms-t! – addig meredt fenyegetően a nagydarab srácra, amíg az nem hátrált még egy lépést. – Gyere a Muggsy’sba. 911.

– Francba! – Wren előkotorta a telefonját a farmerzsebéből, és megnézte. Egy másodpercig kellett bámulnia, mire fókuszálni tudott. – Courtney-nak akartam! A másik C betűs.

A másik C betűs? – Cath megdermedt, aztán a levegőbe bökött. – Most viccelsz?

– Hé! – szólalt meg valaki mögöttük.

A lányok odafordultak. Egy benyomott csávó ácsorgott tőlük karnyújtásnyira, bólogatott, csücsörített és vigyorgott:

– Ikrek!

– Baszd meg! – közölte Wren, aztán visszafordult a test véréhez: – Nézd, sajnálom…

– Bajban vagy? – kérdezte Cath.

– Nem! – tiltakozott Wren. – Nem, nem, nem… – Bombázó! – rikácsolta a részeg mögöttük.

– És a 911? – kérdezte Cath.

– Mert azt akartam, hogy Courtney minél előbb ide jöjjön – Wren a dobogóra mutatott a sörével a kezében. – Itt van a fickó, aki bejön neki.

– Pajtás, nézd csak! Dögös ikrek! – intett egy másik srácnak.

– De a 911 vészhelyzetet jelent! – ordította Cath. Olyan zaj volt bent, hogy kiabálnia kellett. A ricsajban könnyű volt elvesztenie a türelmét.

– Komolyan azt hiszed, hogy ez be fog jönni? – kérdezte Levi a részeg fickótól az ismeretlenek számára fenntartott mosolyával.

– Baszottul ikrek, ember! Ez már fantázia, mi?

– Vegyél be valami nyugtatót, Cath – mondta Wren, és a szemét dörgölte a kézfejével. – Ez nem olyan, mintha tényleg a 911-et hívtam volna.

– Felfogod, hogy testvérek, ugye? – fordult Levi a részeg felé egyre kevésbé barátságos arccal. – Te meg vérfertőzésről dumálsz.

A benyomott pasi felröhögött.

– Nem, én arról beszélek, hogy addig itatom őket, amíg el nem kezdenek smárolni.

Mert veled és a húgoddal ez szokott történni? – Levi ellépett Cathtől, közelebb a részeg csávóhoz és a haverjához. – Hol a jó kurva életbe nevelkedtél?

– Ne, Levi! – Cath megrángatta a fiú kabátját. – Mindig ez van!

– Mindig ez van? – Levi felrántotta a szemöldökét, és a részeghez fordult.

– Ezeknek a lányoknak vannak szüleik. Van apjuk. Annak az apának sosem lenne szabad azon izgulnia, hogy a lányai kikötnek egy kocsmában, lealacsonyítva magukat egy olyan görényhez, aki még mindig a Girls Gone Wildra{19} veri ki. Egy apának gondolnia sem szabad ilyesmire!

A görény oda sem figyelt, csak vigyorgott részegen Levi válla fölött az ikrekre. Amikor Wren beintett neki, megint csücsörített.

Levi közelebb lépett a pasashoz.

– Nem nézhetsz rájuk így, csak azért, mert egyformák, te kibaszott perverz!

A részeg pasinak egy újabb haverja jelent meg, három sörrel a kezében. A lányokra nézett, és elvigyorodott.

– Ikrek!

– Baszott jó! – lelkesedett az első.

Ekkor a Wren mellett álló srác – a nagydarab, aki két tenyérrel támasztotta a falat Wren két oldalán – egyszer csak kilépett Levi mögül, és benyomott egyet a részeg disznónak.

Levi ránézett a nagydarab fiúra. Elvigyorodott, és rácsapott a vállára. Wren megragadta a srác karját: 

– Jandro!

A haverok már támogatták is fel a perverz állatot a padlóról.

Levi megragadta Cath kabátujját, és a tömegbe tolta Jandrót, aki meg Wrent vonszolta maga után.

– Gyerünk! – türelmetlenkedett Levi. – Kifelé, kifelé, kifelé!

Cath hallotta, amint a perverz ordítva szitkozódik mögöttük.

– Basszátok meg, ti Virágok a padláson!{20} – ordított vissza neki Levi.

Valósággal kizuhantak az előtérbe. A kidobóember felállt.

– Minden oké, Levi?

– Részegek! – csóválta a fejét Levi. Yackle visszament a bárba.

Wren már kint a járdán állt, és kiabált a nagydarab sráccal, Jandróval. A fiúja?, találgatta Cath. Vagy csak valaki, aki megvédte?

– Nem hiszem, hogy ezt csináltad! – ordított Wren. – Ezért letartóztathatnak! – rácsapott a fiú karjára, aki még csak nem is tiltakozott.

Levi is ráütött Jandro karjára, de inkább csak hogy üdvözölje. Nagyjából egyforma magasak voltak, de Jandro vállasabb és sötét hajú volt – valószínűleg mexikói, gondolta Cath –, és vörös westerninget viselt.

– Kit tartóztatnak le? – kérdezte hirtelen valaki. – Cath meg pördült. Courtney! Tizenkét centis bugyirózsaszín tűsarkokon tipegett feléjük. – Srácok, miért álltok idekint ebben a szarban?

– Nem állunk – felelte Cath. – Épp most indulunk.

– De hát csak most érkeztem! – nyafogta Courtney. Wrenre nézett. – Noah bent van?

– Elmegyünk – közölte Wrennel Cath. – Be vagy rúgva.

– Igen… – Wren fölemelte az üvegét. – Végre.

– Hoppá, szabad? – Levi kikapta a kezéből az üveget, és kidobta a szemetesbe. – Ügyeljünk a tisztaságra.

– Az az én söröm volt! – háborgott Wren.

– Kicsit hangosabban, Lolita! Nem biztos, hogy az utca összes rendőre hallotta – mosolygott Levi.

Cath nem mosolygott.

– Részeg vagy! – mondta Wrennek. – Hazamész!

– Nem, Cath. Nem megyek. Részeg vagyok, de nem megyek haza. Mert ez az egész kibaszott értelme a bulizásnak – válaszolta dülöngélve. Courtney vihogott és átkarolta. Wren ránézett a szobatársára, és ő is vihogni kezdett.

– Nálad mindennek van valami „kibaszott értelme” – jegyezte meg halkan Cath, miközben szitált rá a hó. Wren hajában kis jégdarabkák fénylettek. – Nem hagylak így egyedül!

– Nem vagyok egyedül – válaszolta Wren.

– Minden oké, Cath – Courtney mosolya nem is lehetett volna lenézőbb. Vagy nem ragadhatott volna jobban a rózsaszín rúzstól. – Itt vagyok én, itt van Han Solo… – kacéran Jandróra mosolygott –, és korán van még.

– Korán van még! – trillázta Wren, és Courtney karjához simult.

– De nem tudom… – Cath a fejét rázta.

– Kurva hideg van – Courtney szorosan átölelte Wrent. – Induljunk.

– De nem a Muggsy’sba – közölte Janeiro, és elindult. Visszanézett Cathre, akinek egy pillanatra úgy rémlett, mintha a fiú mondani akarna valamit, de Jandro csak ment tovább. Wren és Courtney követte. Courtney billegett a tűsarkain. Wren nem nézett hátra.

Cath figyelte, ahogy távolodnak a sarok felé, majd eltűnnek egy másik törött neonreklám alatt. Letörölte az arcáról a jeges havat.

– Hé! – szólalt meg valaki egy hosszú perc múlva. Levi. Még mindig mellette állt.

Gyerünk – mondta a járdát nézve Cath. Nem elég, hogy minden elromlott, Levi még tiszta hülyének is nézi. Pizsamanadrágja szára átázott, és átfújt rajta a szél. Reszketett.

Levi a lány mellett elmenve megfogta a kapucniját, és a fejére húzta. Cath követte a teherautóhoz. Most hogy rájött, mennyire fázik, még vacogni is elkezdett.

– Egyedül is megoldom! – mondta, amikor Levi segíteni próbált a beszállásnál. Cath megvárta, hogy a fiú átmenjen a túloldalra, mielőtt felvergődne az ülésbe. Levi beült a kormány mögé, és beindította a motort. Bekapcsolta a fűtést, az ablaktörlőt.

– Biztonsági öv – szólalt meg egy perc múlva.

– Jaj, bocs… – Cath az öv után kotorászott.

Becsatolta magát. A kocsi még mindig nem indult.

– Jól döntöttél, hogy idejöttél.

Levi.

– Nem – mondta Cath. – Nem tudom.

– Utána kellett nézned. A 911, az 911.

– Aztán itt hagytam, tök részegen, egy vadidegennel és egy komplett idiótával!

– A srác nem tűnt idegennek – jegyezte meg Levi.

Cath kis híján fölnevetett, amiért Levi nem akad fenn azon, hogy idiótának nevezi a tesója barátnőjét.

– A testvére vagyok. Vigyáznom kell rá.

– De csak ha ő is akarja.

– Mi lesz, ha kiüti magát?

– Sokszor megesik?

Cath a fiúra pillantott. Levi haja még mindig nedves volt, és tisztán kivehetőek voltak benne az árkok, ahol végigszántott a az ujjaival.

– Nem akarok erről beszélni – ingatta fejét a lány.

– Oké… Éhes vagy?

Nem – mondta, és lesütötte a szemét.

A teherautó még mindig nem mozdult.

– Mert én igen – közölte Levi.

– Neked nem Reagannel kellene találkoznod?

– De. Később.

Cath ismét megdörgölte az arcát. A hajában megolvadt a jég, és lecsorgott az arcára.

Levi tolatni kezdett.

– Ismerek egy jó helyet.

A pizsamanadrág nem jelentett gondot.

Levi elvitte egy éjjel-nappali kamionos pihenőbe a város szélére. (Lincolnban semmi sincs messze a belvárostól.) A vendéglő úgy nézett ki, mintha soha nem újították volna fel azóta, hogy hatvan éve megépítették eleve használt és rissz-rossz alapanyagokból. A pincérnő szó nélkül töltött nekik kávét, nem is kérdezte, kérnek-e.

– Tökéletes! – Levi rámosolygott a nőre, és kibújt a dzsekijéből. A nő tejszínhabot tett az asztalra, és barátságosan meglapogatta Levi vállát.

– Sokat jársz ide? – kérdezte Cath, miután a pincérnő elment.

– Többet, mint máshova. Hogyha marhahúsos tokányt kérsz tükörtojással, napokig nem kell semmit enned… Tejszínt?

Cath általában nem ivott kávét, de most bólintott. Levi telenyomta a csészéjét tejszínhabbal. A lány visszahúzta a csészét, és belebámult. Hallotta, hogy Levi fújtat egyet.

– Tudom, mit érzel – jegyezte meg a fiú. – Van két húgom.

– Nem tudsz te semmit – Cath három adag cukrot borított a kávéjába. – Wren több mint testvér.

– Tényleg folyton ilyeneket csinálnak veletek?

– Milyeneket? – nézett föl Cath. Levi elfordította a tekintetét.

Ezt az ikres dolgot.

– Ja, az? – A lány kevergette a kávéját. A kanál túl hangosan kocogott a csésze falán. – Nem mindig. Csak ha részegek vannak

a közelben, vagy ha végigmegyünk az utcán… Levi elfintorodott.

– Tiszta degeneráltak az emberek.

Visszajött a pincérnő, mire Levi persze felragyogott. Marhahúsos tokányt kért. Cath maradt a kávénál.

– Ki fogja nőni – mondta, ahogy a pincérnő eltávolodott a bokszuktól. – Igaza van Reagannek. Tiszta gólyás viselkedés.

– Én is gólya vagyok, mégse iszom le magam a sárga földig.

Levi fölnevetett.

– Az már igaz, mert téged túlságosan lefoglalnak a dance partyk. Egyébként mi volt a vészhelyzet?

Cath figyelte nevetés közben, és a gyomrában megnyílt az a tátongó, fekete, ragacsos űr. Piper tanárnő. Simon. Baz. Csinos, piros elégtelen.

– Vészhelyzet volt kilátásban? – kérdezte rendületlenül mosolyogva Levi. – Vagy talán megidézted? Ahogy az esőtánccal szokták?

– Nyugodtan abbahagyhatod – mondta Cath.

– Mit?

– Ne próbálj felvidítani – érezte, hogy a sírás fenyegetően közeledik, a hangja megbicsaklott. – Én nem vagyok a húgod.

Levi arcáról eltűnt a mosoly.

– Bocsánat.

Cath tekintete visszatért a kávéhoz. Néhányszor megrázta a fejét, amivel egyszerre mondott nemet a fiúnak, és rázta ki a szeméből a könnyeket.

Megérkezett a marhahúsos tokány. Hatalmas adag volt. Levi félretette a lány csészéjét, és egy kis tokányt kanalazott a kistányérjába.

Cath megette. Egyszerűbb volt, mint vitatkozni. Egész nap csak vitázott, és senki sem hallgatott rá. Különben is, a kaja nagyon jó volt. Friss marhahúsból csinálták, és két tükörtojás aranylott a tetején.

Levi szedett még a tányérjára.

– Valami történt az órán – kezdte Cath. Nem nézett közben a fiúra. Talán jól jönne egy báty most, miután az ikertestvére folyamatosan üzemen kívül van. Viharban bármelyik kikötő jó… – Melyik órán? – kérdezte Levi.

– Kreatív íráson.

– Te kreatív írást tanulsz? Tényleg van ilyen tantárgy?

– Ezt most komolyan kérded?

– Van valami köze a Simon Snow-dolgodhoz?

Cath most már felnézett. Az arca vöröslött.

– Ki beszélt neked az én Simon Snow-ügyemről?

– Senki. Te raksz tele mindent Simon Snow-val. Rosszabb vagy a tízéves unokahúgomnál. – Levi elvigyorodott. Megkönynyebbültnek látszott, hogy újra vigyoroghat. – Reagantól hallottam, hogy sztorikat írsz róla.

– Szóval Reagan mondta.

– Ezen dolgozol állandóan, ugye? Sztorikat írsz Simonról?

Cath nem tudta, mit feleljen. Levi szájából totál nevetségesen hangzott az egész.

– Azok nem csak sztorik… – tiltakozott.

Levi betömött a szájába egy hatalmas falatot. A haja még mindig vizes volt, a szemébe lógott (szőkén és vizesen). Félresöpörte.

– Nem?

Cath a fejét rázta. Csak sztorik voltak, de a sztorik nem csak valamik. Simon nem egy csak.

– Mennyire ismered Simon Snow-t? – kérdezte.

A fiú vállat vont.

– Simon Snow-t mindenki ismeri.

– Olvastad a könyveket?

– Láttam a filmeket.

Cath annyira meregette a szemét, hogy szinte fájt… komolyan. (Talán mert még mindig egy hajszálon múlott, hogy el ne bőgje magát. Tényleg egy hajszálon.)  – Tehát nem olvastad a könyveket.

– Nem igazán vagyok egy könyvbuzi.

– Ez a legnagyobb hülyeség, amit valaha mondtál nekem!

– Maradjunk a témánál. – Levi még szélesebben vigyorgott. –

Sztorikat írsz Simon Snow-ról… – Ami szerinted vicces.

– Igen – mondta Levi. – Közben persze kúl. Mesélj nekem a sztorijaidról.

Cath beleszúrta a villája hegyét a tányéralátétjébe.

– Szóval az van, hogy… fogom a szereplőket, és átteszem őket új helyzetekbe.

– Mint a kihagyott jelenetek?

– Is. De inkább mi-lenne-ha helyzetek. Például mi lenne, ha Baz nem lenne gonosz? Mi lenne, ha Simon sose találná meg az öt pengét? Mi lenne, ha inkább Agatha találná meg őket? Mi lenne, ha Agatha gonosz lenne?

– Agatha nem lehet gonosz – érvelt Levi. Előrehajolt, Cath felé bökött a villájával. – Agatha „tiszta szívű, a hajnal oroszlánja”.

Cath összehúzta a szemét.

– Ezt honnan tudod?

– Már mondtam, hogy láttam a filmeket.

Szóval, én meg, ha akarom, a saját világomban Agathából gonoszt faraghatok. Vagy csinálhatok belőle vámpírt. Vagy igazi oroszlánt.

– Simonnak nem tetszene.

– Simont nem érdekli. Ő Bazba szerelmes.

Levi-ból kirobbant a nevetés. (Nincs sok lehetőséged használni ezt a szót, gondolta Cath, de most épp adódott egy.) – Simon nem meleg!

– Az én világomban az.

– De hiszen Baz a végzete!

– Nem vagyok köteles betartani az összes szabályt. Az eredeti könyvek már léteznek; nem az én dolgom, hogy átírjam őket.

– Akkor az a dolgod, hogy meleget csinálj Simonból?

– Miért zavar ennyire, hogy meleg? – most már Cath is előrehajolt.

– Mert zavar… – vihogott Levi. (Srácok is szoktak „vihogni” vagy „kacarászni”? Cath utálta a „kacarászást”.)

– A továbbírás értelme épp az, hogy játszadozhatsz valaki másnak a világában – magyarázta. – Átírhatod a szabályokat. Vagy fenekestül felforgathatod őket. A történetnek nem akkor kell véget érnie, amikor Gemma Leslie belefárad. Te megmaradhatsz ebben a világban, amit szeretsz, addig, ameddig akarsz, amíg képes vagy új sztorikat kitalálni… – Ez a fanfic – felelte Levi.

– Igen! – felelte Cath. Szégyellte, hogy mennyire belelkesedik minden alkalommal, ha erről beszélhet. Megszokta, hogy titkolja, mert mindig arra számított, hogy őrültnek, kockának, aberráltnak nézik…

Talán Levi is ezt gondolja. Vagy talán mulattatják az őrültek és az aberráltak.

– Emergency Dance Party? – kérdezte Levi.

Úgy is van. – Cath hátradőlt a padon. – A tanárnőnk azt a feladatot adta, hogy írjunk egy jelenetet egy megbízhatatlan narrátor szemszögéből. Simonról és Bazról írtam valamit… Nem értette. Plágiumnak nézte – kényszerítette magát, hogy ezt a szót használja, miközben érezte, hogy a gyomra megint összeszorul. – De hát a te sztorid volt – mutatott rá a fiú.

– Igen.

– Akkor az nem egészen plágium… – Cathre mosolygott. Több szóval kell jellemeznie Levi mosolyait, mert túl sokféle van belőlük. Ez most egy kérdés volt. – A saját szavaiddal írtad, igaz?

– Persze.

– Én értem, miért nem akarja a tanárnőd, hogy egy Simon Snow-sztorit írjál, végül is nem fanfictionírás a kurzus neve, de azért plágiumnak sem nevezném. Ez törvénytelen?

– Nem, amíg nem próbálod meg eladni. Gemma T. Leslie szereti a fanficet, mármint a koncepcióját, mert olvasni nem olvassa el őket.

– A tanárnőd feljelent?

– Hogy érted ezt?

– Az etikai bizottságnál.

– Még csak szóba se hozta.

– Szóba kellett volna hoznia, ha igen – mondta a fiú. – Vagyis... minden oké. – Egyenesen elhúzta kettőjük között a villáját, amit úgy fogott, mint egy ceruzát. – Nem nagy ügy. Majd nem adsz be több fanficet.

De Cath továbbra is nagy ügynek tartotta, és a gyomra még mindig görcsölt.

– Csak mert… olyan butának éreztem magamat tőle, és olyan… deviánsnak.

Levi ismét nevetett.

Tényleg azt várod egy öreg angoltanárnőtől, hogy ráharapjon a meleg Simon Snow-fanficre?

– A homokosságról szó sem esett – mondta Cath.

– Deviáns – felrántotta a szemöldökét. Levi szemöldöke jóval sötétebb volt a hajánál. Túlságosan sötét. És ívelt. Mintha rajzolta volna.

Cath érezte, ahogy elmosolyodik, hiába próbált meg uralkodni a vonásain. Megrázta a fejét, azután a tányérjára nézett, és egy szép nagy falatot szúrt a villájára.

Levi szedett még neki tojást és marhahúsos tokányt.

Ólálkodás a kastélyban, kimaradás hajnalig, hazatérés korán reggel, levelekkel a hajában…

Simon nem kételkedett benne, hogy Baz valamiben sántikál. Csakhogy bizonyítékra volt szüksége. Penelope és Agatha nem vette komolyan a gyanakvását.

– Valami cselszövésre készül – mondaná Simon.

– Mindig arra készül – válaszolná Penelope.

– Fenyegető – tenné hozzá Simon.

– Mindig fenyegető – vágná rá erre Agatha. – Meglehetősen magas.

– Nem magasabb, mint én.

– Hmm… Egy kicsivel.

De nem csak az ármánykodásról és fenyegetésről volt itt szó: Baz sántikált valamiben. Valamiben, ami túlment a szokásos lököttségén. Gyöngyszürke szeme véreres és karikás volt, fekete haja elvesztette ragyogását. Az általában mindig hűvös és ijesztő Baz az utóbbi időben kelepcébe zártnak tűnt.

Simon az elmúlt éjszakán három teljes órán át követte odalent a katakombákban, de még mindig nem jutott semmire.

Simon Snow és az öt penge, 3. fejezet  copyright © 2008, Gemma T. Leslie

TIZENKETTŐ

Túl hideg volt ahhoz, hogy kint várjon a kreatív írásig az Andrews Hall előtt, ezért Cath keresett odabent egy padot, az egyik lábát maga alá húzva leült, és a krémszínű falnak támaszkodott.

Elővette a mobilját, és megnyitotta a fanficet, amit épp olvasott. (Túl ideges volt a tanuláshoz.) Már sosem olvasta idegenek fanficjeit Simonról és Bazról – nem akarta öntudatlanul utánozni őket, vagy lekoppintani mások ötleteit –, tehát ha fanficet olvasott, az mindig Peneloperól szólt. Néha Peneloperól és Agatháról. Néha Peneloperól és Micah-ról (az amerikai cserediákról, aki csak a harmadik kötetben bukkant fel). Máskor csupán Peneloperól, a magányos kalandozásairól.

Nyílt lázadásnak érezte, hogy fanficet olvas az angol tanszéken, miközben arra vár, hogy az utolsó beszélgetésük óta először találkozzon Piper tanárnővel. Fontolgatta, hogy skipeli az órát, végül arra jutott, annál kínosabb lenne odaállni a tanárnő elé a következő alkalommal. Lógni az órákról, az nem az ő stílusa – inkább legyen túl rajta.

Wrennel már találkozott, ami egyáltalán nem alakult olyan rosszul, mint várta. A héten kétszer ebédeltek együtt, és egyikük sem hozta szóba a jelenetet a Muggsy’sban. Wren talán túlzottan berúgott ahhoz, hogy emlékezzen a részletekre.

Courtney nem vette észre, hogy direkt kerülik a témát. (Abban a lányban annyi a finomság, akár egy elefántban.)

– Hé, Cath – mondta az ebédnél. – Ki volt az a cuki szőke, akivel péntek este voltál? A szexi könyvtárosod?

– Nem – felelte Cath. – Csak Levi volt.

– A szobatársa fiúja – tette hozzá Wren, miközben a zöldséglevesét kavargatta. Fáradtnak látszott: nem festette ki magát, a szempillája fakó és rövid volt.

Ó! – Courtney lebiggyesztette a száját. – De kár! Pedig szupercuki! Vidéki fiú!

– Honnan tudod? – kérdezte Cath.

– Carhartt – válaszolta egyszerre Wren és Courtney.

– Mi?

– A kabátja – magyarázta Wren. – Az összes vidéki csávó a Carharttból öltözködik.

– Higgy a tesódnak – vihogta Courtney. – Mindent tud a vidéki fiúkról.

– És nem az én szexi könyvtárosom – mondta Cath.

Nincs is semmilyen szexi könyvtárosom, gondolta most, kizökkenve az olvasásból. Nincs semmi szexim.

Különben is, még mindig nem tudta, hogy Nick tényleg szexie, vagy csak sugározza a szexualitást. Főként Cath felé.

Valaki leült mellé a padra. Cath felnézett a telefonjáról. Nick odabiccentett.

– Ördögöt a falra – morogta a lány, de rögtön meg is bánta.

– Csak nem rám gondoltál?

– Az ördögre… gondoltam – felelte Cath bénán.

– Ördögöd van – vigyorgott Nick. Vastag, sötétkék, magas nyakú pulcsit viselt, amitől úgy nézett ki, mintha egy szovjet csatahajón szolgálna. – Miről akart beszélni veled Piper a múlt héten?

– Semmi különösről – Cath gyomra aznapra annyira szar állapotban került, hogy már azt sem érezte, ha görcsölt.

Nick kicsomagolt egy rágógumit, és bekapta.

– A haladó kurzusáról volt szó?

– Nem.

– Kérned kell tőle egy időpontot, hogy megbeszélhessétek – javasolta a fiú, miközben hevesen rágni kezdte a rágót. – Olyan lesz, mint egy interjú. Nekem jövő héten lesz. Remélem, felajánl nekem egy tanársegédi állást.

– Komoly? – Cath kissé kihúzta magát ültében. – Az király lenne. Abban nagyon kúl lennél.

Nick szégyellősen mosolygott.

– Hát, ja. Csak azt bánom, hogy nem az utolsó doga előtt beszéltem vele. Arra adta egész félévben a legrosszabb jegyet.

– Tényleg? – nehéz volt szemkontaktust teremteni Nickkel, a szeme szinte eltűnt a szemöldöke alatt. – Az enyémre is.

– Azt mondta, „túlságosan sima” és „áthatolhatatlan” az írásom. – Felsóhajtott.

– Az enyémről még rosszabbakat mondott.

– Asszem, nagyon megszoktam, hogy nem egyedül írok – Nick még mindig mosolygott rá. Még mindig szégyenlősen.

– Társfüggőség – bólogatott Cath.

Nick lufit fújt a rágóból, majd megkérdezte: 

– Írunk ma este? 

Cath bólintott, majd visszafordult a telefonjához.

– Reagan nincs itt – közölte Cath, és már zárta is volna be az ajtót.

De Levi benyomta a vállát a résbe.

– Asszem, ezen már túl vagyunk – benyomult a szobába. Cath vállat vont, és visszament az asztalához.

Levi lehuppant Reagan ágyára. Feketében volt, most jöhetett a munkából. Cath csúnyán nézett rá.

– Még mindig nem hiszem el, hogy a Starbucksban dolgozol–  közölte.

– Mi bajod a Starbucksszal?

– Arctalan multi.

Levi kedvesen felvonta a szemöldökét.

Nekem eddig hagyták, hogy megőrizzem az arcom.

Cath visszafordult a laptopjához.

– Szeretem a munkám – folytatta Levi. – Ugyanazokat az arcokat látom nap mint nap. Észben tartom, hogy mit isznak, nekik pedig tetszik, hogy emlékszem rá, mi a kedvencük, örömet szerzek nekik, és aztán elmennek. Olyan, mintha csapos lennék, csak nem kell a részegekkel bajlódnom. Ha már itt tartunk… hogy van a testvéred?

Cath abbahagyta a gépelést, és felpillantott.

– Jól. Wren… jól van. Úgy tűnik, megint normális. Egyébként kösz, hogy odavittél. És minden mást.

Péntek este egyszer már megköszönte Levi-nak, de úgy érezte, tartozik a fiúnak még pár köszönömmel.

– Felejtsd el. Kibeszéltétek magatokat?

– Nekünk nem kell kibeszélnünk magunk – Cath a halántékához emelte két ujját. – Ikrek vagyunk. Telepatikus a kapcsolatunk.

Levi elvigyorodott.

– Komoly?

Cath fölnevetett.

– Nem!

– Még egy kicsit sem?

– Nem – folytatta a gépelést.

– Min dolgozol?

– Biológiaesszét írok.

– Nem titkos és mocskos fanficet?

Cath megint abbahagyta a gépelést.

– Az én fanficjeim nem titkosak, tehát nem mocskosak.

Levi beletúrt a hajába, vörösesszőke tarajt állítva magának.

A szemtelen!

– Mit tettél a hajadra, hogy így feláll? – kérdezte a lány.

Levi nevetett, megismételte a mutatványt.

– Semmit!

– Semmit? Valamit csak csináltál.

– Azt hiszem, azért ilyen, mert nem mosom… Cath elfintorodott.

– Soha?

– Havonta kábé egyszer.

Cath megint fintorgott, és megrázta a fejét.

– Gusztustalan!

– Nem, nem az. Öblíteni szoktam.

– Akkor is gusztustalan!

– Tök tiszta – jelentette ki a fiú. Odahajolt a lányhoz, annyira közel, hogy a haja hozzáért Cath karjához. Túl kicsi ez a szoba. – Szagold meg!

Cath hátrahőkölt.

– Nem fogom szagolgatni a hajad!

– Hát én szoktam – magas homlokából lehúzott egy tincset, ami az orráig ért. – Olyan szaga van, mint a frissen kaszált lóherének.

– Ne mondd, hogy te lóherét kaszálsz.

– El tudod képzelni, milyen édesen illatozna, ha kaszálnál? – Levi hátradőlt, ami nagy megkönnyebbülést jelentett – egészen addig, amíg föl nem vette a lány párnáját, és hozzá nem kezdte dörgölni a fejét.

– Istenem – nyögte – hagyd már abba. Ez a személyes szféra megsértése.

Levi csak nevetett. Cath próbálta elvenni tőle a párnát, de a fiú két kézzel szorította a melléhez.

– Cather…

– Ne hívj így!

– Olvass fel nekem valamit a te titkos, mocskos fanficjeidből.

Nem mocskos!

– Akkor is olvass fel valamit.

Cath elengedte a párnát, amelyet Levi-nak valószínűleg már sikerült végleg bekoszolnia.

– Miért?

– Mert kíváncsi vagyok – felelte a fiú. – És mert szeretem a jó sztorikat.

– Csak nevetségessé akarsz tenni!

– Nem foglak – mondta Levi. – Megígérem.

– Ezt csináljátok Reagannel, amikor nem vagyok itt, ugye? Kinevettek! Játszotok a mellszobraimmal! Kitaláltatok már nekem valami gúnynevet?

Levi szeme szikrázott.

– Cather!

– Nem azért vagyok, hogy szórakoztassalak titeket, vágod?

– Egy: biztos vagy benne? Mert szórakoztató vagy. Kettő: nem nevettünk ki. Nem nagyon. Már nem. Három…

Az ujjain számolt, és úgy fintorgott hozzá, hogy Cathnek ne vetnie kellett.

– Három – folytatta a fiú. – Mostantól csak akkor figurázlak ki, amikor ketten vagyunk, ha most az egyszer olvasol nekem valamit a fanficjeidből, de azonnal.

Cath merően a másik szemébe nézett, és nagyon nyugodt maradt. Még mindig vihogott. És sokat pislogott. Meg néha felnézett a plafonra.

– Kíváncsi vagy? – kérdezte.

A fiú bólintott.

Cath zavarba jött, és visszafordult a laptopjához. Miért ne? Mit veszíthet? De nem ez a lényeg!, vitatkozott vele lényének egy része. Mit nyersz vele?

Levi-ra úgysem tesz mély benyomást az írása; szórakoztatni nem ugyanaz, mint lenyűgözni. A fiú máris kasunak tartja, és ettől még inkább annak fogja. Felvillanyozta vajon a szakállas nőt, amikor helyes pasik tértek be a cirkuszi sátorba?

Nincs szüksége ilyenfajta figyelemre. Levi még csak nem is annyira cuki. A homloka akkor is ráncos, ha nem vág pofákat.

Valószínűleg leégett a napon.

– Oké – felelte.

A fiú vigyorgott, és mondani akart valamit.

– Fogd be! – emelte föl a bal kezét a lány. – Ne akard, hogy meggondoljam magam. Csak… csak hagyd, hogy keressek valamit. ..

Megnyitotta a laptopjában a Simon/Baz mappát, görgetni kezdte, keresett valami megfelelőt. Semmi olyat, ami túl romantikus.

Vagy piszkos.

Talán… ja. Ez az.

– Jól van – kezdte. – Mint tudod, a hatodik kötetben… – Az melyik?

– Simon Snow és a hat fehér nyúl.

– Aha. Láttam a filmet.

– Oké, tehát Simon a karácsonyi szünetben sem utazik haza az iskolából, mert meg akarja találni az ötödik nyulat.

– És mert a papáját elrabolták a szörnyek, akik rémes jelmezben járnak, úgyhogy a Snow-házban lőttek a boldog karácsonyi vacsorának.

– Azok a szörnyek a királynő ogréi – mondta Cath. – Simon pedig még mindig nem tudja, hogy az apja a mágus.

– Hogyhogy nem tudja? – kérdezte annyira felháborodva Levi, hogy Cath felbátorodott tőle. – Hiszen nyilvánvaló. Miért jelenik meg a mágus minden alkalommal, ha valami fontos történik, és miért sír, miközben azt mondja, hogy ismert valaha egy nőt, „akinek pont olyan szeme volt, mint Simonnak…”

– Tudom, hogy béna – válaszolta Cath –, de asszem, Simon annyira szeretné, ha az apja lenne a mágus, hogy nem hajlandó a nyilvánvaló tényekkel szembenézni. Ha tévedne, abba belepusztulna.

– Basil tudja – jegyezte meg Levi.

– Ó, Baz mindent tud. Szerintem Penelope is tudja.

– Penelope Bunce! – vigyorgott Levi. – Simon helyében mindig Penelopéval lógnék!

– Á! Penelope olyan neki, mintha a húga lenne.

– Fú, nekem nem olyan lenne, mint a húgaim.

– Na, szóval – folytatta Cath. – Ez a sztori a karácsonyi szünetben játszódik.

– Oké, vágom – válaszolta Levi. Karjában a lány párnájával a falnak dőlt, és behunyta a szemét. – Rendben, mehet.

Cath visszafordult a számítógéphez, és megköszörülte a torkát. (Aztán hülyén érezte magát emiatt.) Még egyszer Levi-ra

nézett. Ez nem igaz, hogy ő ezt csinálja… Tényleg ezt csinálja?

– Ha így járkálsz tovább, belevarázsolom a lábad a padlóba – fenyegetőzött Baz.

Simon nem vett tudomást róla. A nyomokra gondolt, amiket eddig talált, és igyekezett meglátni bennük a mintázatot… a nyúl alakú kőre a rítusok tornyában, a festett nyúlra a székesegyház üvegablakán, a címerre a felvonóhídon…

– Snow! – kiáltotta Baz. Egy varázsszótár vitorlázott el Simon előtt.

– Mit képzelsz? – Simon őszintén meglepődött. Könyveket röptetni, varázsolni szabad a folyosón, az osztályban, bárhol. De Baz megpróbálta megsebesíteni őt a saját szobájukban. – A szobatárs tabu! Ki fognak csapni.

– Azért nem találtalak el. Ismerem a szabályokat – dünnyögte Baz, és a szemét dörgölte. – Azt tudtad, Snow, hogy ha a szobatársad a tanév során hal meg, kitűnő leszel, puszta együttérzésből?

– Mesebeszéd! – felelte Simon.

– Nagy szerencséd, hogy már most is kitűnő vagyok.

Simon megállt, hogy szemügyre vegye a szobatársát. Normális körülmények között szeretett úgy tenni, mintha Baz nem is lenne ott. Normális körülmények között Baz nem is volt ott. Hacsak nem kémkedett vagy ármánykodott, Baz utált a szobájukban lenni. Azt mondta, olyan szaga van, mint a jó szándéknak.

Ám az utóbbi két hétben szinte ki se mozdult a szobájukból. Simon nem látta sem az ebédlőben, sem a futballpályán; az órákon zárkózottan, szórakozottan viselkedett, és az általában ropogós fehér inge ugyanolyan koszosnak tűnt, mint Simoné.

– Mert Baz vámpír, Simon! – vágott közbe Levi.

– Ebben a történetben Simon ekkor ezt még nem tudja – válaszolta Cath.

– Vámpír! – kiáltotta oda Levi a laptopnak. – És rád vadászik! Fent van egész éjszaka, téged les álmodban, azt próbálja eldönteni, egészben egyen-e meg vagy falatonként!

– Simon nem hall téged – figyelmeztette Cath.

Levi visszadőlt, ismét magához szorítva a párnát.

– Ezek melegek, ugye? Ez, hogy kölcsönösen lesik egymást álmukban… és levegőnek nézik Penelopét.

– Egymás megszállottjai – mondta Cath olyan hangon, mintha ez lenne az élet egyik alapigazsága. – Simon az egész ötödik kötetben árnyékként követi Bazt, és azzal foglalkozik, hogy leírja a szemét. Olyan, mint a szinonimaszótár szürke szócikke.

– Hát nem tudom – mondta Levi. – Nekem ez nem fér a fejembe. Mintha azt hallanám, hogy Harry Potter meleg. Vagy

Encyclopedia Brown.{21} Cath felkacagott.

– Csak nem Harry Potterért rajongsz?

– Fogd be! Papa azt szokta felolvasni nekem – megint behunyta a szemét. – Oké, folytasd.

– Valami… baj van? – kérdezte Simon, aztán meg nem akarta elhinni, hogy ezt kérdezte. Mintha őt bizony érdekelné. Ha Baz azt feleli, igen, Simon valószínűleg azt mondja rá, hogy „az jó!” De akkor is kegyetlenség lett volna nem rákérdezni. Lehet, hogy Baz a legundorítóbb ember, akivel valaha találkozott… de akkor is ember.

– Nem én rohangálok a szobában, mint valami hiperaktív eszelős – dünnyögte Baz, aki az asztalra könyökölt, és a tenyerébe hajtotta a fejét.

– Olyan… letörtnek látszol, vagy micsoda.

– Igen, letört vagyok. Le vagyok törve, Snow – Baz fölemelte a fejét, és megpördítette a székét, hogy szemben legyenek egymással. Valóban ijesztő látványt nyújtott. A szeme beesett, és vérben úszott.

– Hat éve élek együtt a legönzőbb, legelviselhetetlenebb taknyossal, aki valaha is varázspálcát tartott a kezében. Most pedig, ahelyett, hogy szeretett családommal tölteném a szentestét, innám a forralt almabort, és enném a pirított sajtot – ahelyett, hogy melengetném a kezem őseim tűzhelyénél… egy átkozott Simon Snow Show-ban játszom a megkínzott statisztát!

Simon csak nézett rá mereven.

– Ma szenteste van?

– Igen! – nyögte Baz.

Simon rosszkedvűen megkerülte az ágyát. Nem is tudta, hogy szenteste van. Arra gondolt, hogy Agatha felhívhatta volna. Vagy Penelope…

Levi felsóhajtott.

– Penelope!

Cath tovább folytatta a felolvasást.

Talán a barátai arra várnak, hogy Simon hívja fel őket. Még csak ajándékot sem vett nekik. Az utóbbi időben minden más elvesztette a jelentőségét ahhoz képest, hogy meg kell találnia a fehér nyulakat. Simon szögletes állkapcsa megfeszült. Az a legfontosabb, hiszen most maga az iskola forog veszélyben. Kell lennie valamilyen mintázatnak, amit nem vesz észre! Sietősre fogta a lépéseit. A kő a toronyban, a festett üvegablak, a címer, a mágus könyve…

– Feladom – nyüszítette Baz. – Belefojtom magam a várárokba. Majd mondd el az anyámnak, hogy mindig tudtam, hogy engem szeretett jobban.

Simon megállt Baz asztalánál.

– Tudod, hogy kell lemenni a várárokhoz?

– Valójában nem ölöm meg magam, Snow. Sajnálom, hogy csalódást okoztam.

– Nem, csak… te használod időnként a csónakokat, ugye?

– Mindenki használja őket.

– Én nem – felelte Simon. – Nem tudok úszni.

– Az eszem megáll! – szisszent föl Baz, és a hangjában ott kísértett az egykori erő. – Nos, ott különben sem akarnál úszkálni. Elkapnának a sellőfarkasok.

– A csónakokat hogyhogy nem bántják?

– Ezüsthegyű dárdák, ezüstkapcsok védik őket.

– Kimegyünk az egyiken?

Egy próbált megér. A várárok volt az egyik olyan hely az iskolában, melyet Simon még nem kutatott át.

– Te csónakázni akarsz velem? – kérdezte Baz.

– Igen! – felelte Simon, és fölszegte az állát. – Megteszed?

– Miért?

– Mert… mert látni akarom, milyen. Még sosem csináltam ilyet, mellesleg meg mit számít? Szenteste van, neked pedig, mint látom, nincs semmi más dolgod a világon. Valószínűleg a szüleid sem szeretnek a közeledben lenni.

Baz hirtelen fölpattant. Szürke szeme fenyegetően villogott a szemöldöke árnyékában.

– Semmit sem tudsz a szüleimről!

Simon hátralépett. Baz pár centivel magasabb volt nála (egyelőre), és ha megerőltette magát, tudott veszélyesnek látszani.

– Ne… nézd, ne haragudj – mondta. – Megteszed?

– Jó – felelte Baz. Máris elmúlt a haragja. – Hozd a köpenyed.

Cath a fiúra pillantott. Levi szeme még mindig csukva volt. Egy másodperc elteltével az egyiket kinyitotta.

– Vége?

– Nem – felelte a lány. – Csak nem tudtam, akarod-e, hogy folytassam. Hiszen már tudod, milyen.

Levi behunyta a szemét, és megrázta a fejét.

– Ne bomolj. Folytasd csak.

Cath még egy másodpercig nézte a barázdákat Levi homlokán, és a sötétszőke szőrt az állán. A szája kicsi volt, de ívelt. Akár egy játékbabáé. Ki tudja tátani egyáltalán akkorára, hogy almát tudjon enni?

– Fertőző lehet a bolondságod – panaszkodott Baz, miközben egy kötelet oldozgatott.

A csónakokat bakra állították, és télire kikötötték. Indulás előtt Simon nem is gondolt a hidegre…

– Fogd be! – mondta csak azért is. – Szórakoztató lesz.

– Hát épp ez a gáz, Snow. Mióta szórakozunk mi közösen? Azt se tudom, mit tartasz szórakoztatónak. Gondolom, a fogfehérítést. A felesleges sárkányölést…

– Szórakoztunk mi már máskor is – vitatkozott Simon, mert nem tudta, hogyan beszélhetne Bazzal másképp, mint vitatkozva, és mert Baznak biztos nem volt igaza. Hat év alatt csak kellett, hogy legyen valami közös szórakozásuk. – Például harmadikban, amikor együtt harcoltunk a kiméra ellen.

– Én próbáltalak meg odacsalni – felelte Baz. – Arra gondoltam, elmenekülök, mielőtt a lény megtámadna.

– Akkor is vicces volt!

– Meg akartalak ölni, Simon Snow! És ha már itt tartunk, biztos, hogy akarod ezt? Kettesben velem? Egy csónakban? És mi van, ha kilöklek? A sellőfarkasokra bízhatom, hogy megoldják az összes problémám… Simon elhúzta a száját.

– Nem hiszem, hogy ilyet tennél.

– Miért nem? – kérdezte Baz, és kioldotta az utolsó kötelet.

– Ha tényleg meg akarnál szabadulni tőlem, már megtetted volna – felelte tűnődve Simon. – Senki másnak nem volt rá ennyi alkalma. Szerintem kizárólag akkor ártanál nekem, ha egybevágna valamelyik nagyszabású terveddel.

– Ez lehet a nagyszabású tervem – válaszolta Baz. Nyögve lelökte a bakról a ladikot.

– Nem! – mondta Simon. – Ez az enyém!

– Aleister Crowley nevére, Snow! Segítesz, vagy nem?

Levitték a csónakot a vízhez. Baz könnyedén lóbálta a dárdát. Simon először figyelt fel a dárda végének ezüstborítására.

– Hógolyózás – mondta. Közben vízre bocsátották a csónakot.

– Mi?

– Sokat hógolyóztunk. Az is szórakozás. Meg a vacsoracsaták. Amikor mártást varázsoltam az orrodra…

– Én pedig bevarázsoltam a pálcád a mikróba.

– Le is romboltad a konyhát – nevetett Simon.

– Azt hittem, csak fel fog fújódni, mint a Peep mályvacukor. – Semmi okod nem volt azt hinni… Baz vállat vont.

– Ne tégy varázspálcát a mikrohullámúba! Megtanultam a leckét. Hacsak nem Snow varázspálcájáról van szó. És Snow mikrosütőjéről.

Simon állt a pallón, és vacogott. Tényleg nem számított rá, hogy ilyen hideg lesz idekint. Mint ahogy arra sem, hogy tényleg be kell szállnia a csónakba. A várárok hideg, fekete vizére sandított. Mintha valami súlyos és sötét mozgott volna a felszín alatt.

– Gyere! – Baz már beszállt a ladikba. Megbökte Simon vállát a dárdával. – Ez a te nagyszabású terved, vagy elfelejtetted?

Simon összeszorította a fogát, és belépett a csónakba, amely megingott a súlyától. Ügyetlenül bukdácsolt előre.

Baz fölnevetett.

– Talán mégis szórakoztató lesz! – mondta. Belesüllyesztette a hosszú dárdát a vízbe, és ellökte magukat. Tökéletes nyugalommal állt a csónak farában a hosszú, sötét árnyék – kecsesen és elegánsan, mint mindig. Ahogy Baz besiklott a holdfénybe, hosszan, mélyen beszívta a levegőt. Simon hetek óta nem látta ilyen élénknek.

Ám nem azért jött ide, hogy Bazt bámulja – máskor is bőven volt rá alkalma. Megfordult, körülnézett, figyelte a kőfalak faragványait meg a burkolatot a falon, az árok szélén.

– Hoznom kellett volna egy lámpát…

– Milyen kár, hogy nem vagy varázsló! – felelte Baz. Elővarázsolt egy kék tűzlabdát, és Simon fejéhez vágta. Simon lebukott és elkapta. Tűzvarázsban Baz mindig jobb volt nála. Felvágós.

A várárok villódzott a fényben.

– Közelebb mehetnénk a falhoz? – kérdezte Simon. Baz könnyedén irányt változtatott.

Közelről Simon láthatta a víz alatt a szélesen elterülő mozaikot. Varázslócsaták. Egyszarvúak. Jelképek és díszes minták. Ki tudja, milyen mélyre nyúlik le a mozaik… Baz lassan kormányozta csónakjukat a fal mentén. Simon a magasba emelte a fényt, és fokozatosan egyre mélyebbre hajolt ki a ladikból, hogy jobban lásson.

Teljesen megfeledkezett Bazról, amit normális körülmények között sosem engedett volna meg magának, szobájuk védelmező határain kívül. Még arra is késve figyelt fel, hogy sodródó csónakjuk megállt. Felnézett, és azt látta, hogy Baz közelebb lép hozzá. Görnyedve hajolt Simon fölé a varázsfény kék izzásában, és vicsorgott. Arca merev volt az elszántságtól és az undortól…

Az ajtó felpattant.

Reagan mindig abban a pillanatban berúgta, ahogy kinyitotta; az ajtajuk külső fele tele volt poros talpnyomokkal. Becsörtetett, és a padlóra szórta a cuccát.

– Hali – köszönt, és végigmérte őket.

– Pszt! – súgta Levi. – Cath fanficet olvas!

– Tényleg? – mintha Reagan érdeklődést mutatott volna.

– Már nem – mondta Cath, és becsukta a számítógépét. Épp most fejeztem be.

– Nem! – Levi odahajolt, felnyitotta a laptopot. – Nem hagyhatod abba egy vámpírtámadás kellős közepén!

– Vámpírok? – kérdezte Reagan. – Izgalmasan hangzik.

– Be kell fejeznem a biológiaesszémet – közölte Cath.

– Gyere! – fordult Reagan a fiúhoz. – Növényélettan. Nekiállunk?

– Neki – morogta Levi, és lecsúszott Cath ágyáról. – Használhatom a telefonod? – kérdezte a lánytól.

Cath odanyújtotta a mobilját. Levi beütött egy számot, mire a farzsebében felcsendült a Led Zeppelin.

– Folyt. köv. – mondta a fiú, és visszaadta a telefont. – Oké?

– Persze – felelte Cath.

– Könyvtár? – kérdezte Reagan.

– Hi-Way Diner{22} – Levi felkapta a hátizsákját, kinyitotta az ajtót. – A fanfic meghozta az étvágyam a marhahúsos tokányra.

– Csá – köszönt Reagan Cathnek.

– Csá – felelte Cath.

Levi az utolsó pillanatban visszadugta a fejét, hogy rávillantson egy széles vigyort.

Ha 1983-ban más Star Trek-fanokkal akartunk találkozni, postán kellett jelentkeznünk a fan clubokba, hogy összejöhessünk a többi Trekkyvel…

Amikor az olvasók 2001-ben beleszerettek Simonba, a rajongói közösség épp akkora távolságra volt, mint a legközelebbi klaviatúra,Simon Snow fandomja robbanásszerűen nőtt hatalmasra az interneten, és ez a növekedés azóta sem állt meg. Simonnak több weboldalt és blogot szenteltek, mint a Beatlesnek és Lady Gagának együttvéve. Találkozhatunk fan sztorikkal, fan képekkel, fan videókkal, végeérhetetlen vitákat és találgatásokat olvashatunk.

Simont szeretni nem olyasmi, aminek magányosan, vagy évente egyszer adjuk át magunk – rajongók ezrei számára Simon Snow imádata kortól független életstílust jelent.

Jennifer Magnuson: Simon törzse  Newsweek, 2009. október 28.

TIZENHÁROM

Cath nem próbált itt új barátokat szerezni.

Bizonyos esetekben tudatosan törekedett arra, hogy ne szerezzen barátokat, bár általában kerülte a gorombaságot. (Feszült, ideges, kissé embergyűlölő lenne? Igen. Goromba? Az nem.) Csakhogy körülötte mindenki – az órákon és a kollégiumban – tényleg próbált barátokat szerezni, így ő időnként kénytelen volt gorombáskodni, különben nem tudott volna ellenállni az árnak.

A campus élete teljesen kiszámítható, az egyik rutin követi a másikat. Ugyanazokat az embereket látjuk a fogmosásnál, és másikakat az órákon. Ugyanazok az arcok jönnek szembe velünk a folyosón… Hamarosan odabólintunk. Utána köszöngetünk. Bizonyos idő múlva valaki megszólít minket, és egyszerűen muszáj válaszolnunk neki.

Mit kellett volna Cathnek mondania? Ne szóljatok hozzám? Ő nem Reagan.

Így csapódott hozzá amerikai történelmen T. J. és Julian, politikatudományon Katie, egy felnőtt diák, akinek már két sráca is volt. Kreatív íráson volt egy Kendra nevű helyes lány; ő és Cath kedd és csütörtök reggelente egy-egy órát tanultak együtt, így logikus volt, hogy egy asztalhoz üljenek.

De ezek a barátságok nem terjedtek át a magánéletére. T. J. és Julian nem hívták, hogy tépjenek együtt be, vagy játszanak Batman: Arkham Cityt a Playstation 3-on.

Soha senki sem hívta el valahova vagy buliba (kivéve Reagant és Levi-t, de ők inkább támogatók voltak, mint barátok). Még Nick sem, akivel most már rendszeresen írt együtt, hetente kétszer.

Wren viszont olyan mozgalmas társasági életet élt, hogy Cath úgy érezte, még ha felhívja, az is zavarja. Azt hitte, túl vannak a bárkatasztrófán, de Wren még ingerültebb és elutasítóbb volt, mint az év elején. Ha Cath rácsörgött, Wren mindig épp valahova ment, és nem akarta elárulni Cathnek, hogy hova.

– Nincs rá szükségem, hogy odagyere egy gyomormosó csővel! – közölte.

Bár bizonyos értelemben mindig így volt.

Mindig Wren volt a szociális lény. A barátságos. Őt hívták meg a quinceanerákra{23} és a születésnapi partykra. Csakhogy korábban – az általános felső tagozatában és a középiskolában – mindenki tudta, hogy aki meghívja Wrent, az Cathet is megkapja. A csomagajánlat még a táncra is érvényes volt. Három éven át fényképezték őket minden évnyitón és a szalagavatón a fiújaikkal, léggömbökkel körülvéve vagy fényes függöny előtt.

Ők egy csomagban voltak kaphatóak, és kész. Mindig.

Még terápiára is együtt jártak, miután az anyjuk elhagyta őket. Ami, ahogy most visszagondolt, valójában természetellenes volt. Főleg, ha azt vesszük, mennyire másképp élték át a történteket: Wren kifelé gyászolt, Cath befelé. (Durván, kétségbeesetten befelé. Utazás a Föld középpontja felé mélyen.) Harmadikos tanító nénijük – az általánosban végig egy osztályba jártak – azt hitte, hogy a terrortámadástól borultak ki…Mert az anyjuk szeptember 11én hagyta el őket.

Azon a szeptember 11-én.

(Cath máig hihetetlenül szégyellte magát emiatt. Úgy tűnt, mintha az anyjuk annyira önző lett volna, aki még egy nemzeti tragédiát is megcsúfol a saját ügyeivel.) Cathet és Wrent azon a napon korábban engedték haza az iskolából – a szüleik már veszekedtek, mire a lányok hazaértek. Az apja kiborult, az anyja sírt… Cath először azt hitte, a World Trade Center miatt van, a tanítónőjük beszélt nekik a repülőgépekről. De nem az volt a baj, nem egészen…

Anya azt hajtogatta:

– Elegem van, Art! Egyszerűen elegem van! Nem a saját életem élem!

Cath kiment, és leült a hátsó lépcsőre. Wren melléült, és megfogta a kezét.

A veszekedés csak nem ért véget. És amikor délután elhúzott a fejük fölött az elnök gépe, útban a légitámaszpontra, az egyetlen repülő az égen azon a napon, Cath arra gondolt, hogy most talán vége lesz a világnak.

Az anyjuk egy héttel később ment el végleg: megölelgetteösszepuszilgatta a lányait a verandán, és megígérte, hogy hamarosan találkoznak, neki csak egy kis időre van szüksége, hogy jobban érezze magát, hogy rájöjjön, ki is igazából. Ezt Cath és Wren egyáltalán nem értette. Az anyukánk vagy!

Cath nem mindenre emlékezett, ami ezután történt.

Arra viszont igen, hogy sokat sírt az iskolában. Hogy a szünetekben elbújtak Wrennel a mosdóban. Fogták egymás kezét a buszon. Wren ki akarta kaparni egy fiú szemét, aki azt mondta rájuk, hogy leszbikusok.

Wren nem sírt. Lopkodott, és eldugta a cuccokat a párnája alá. Amikor az apja először húzta át az ágyneműt – Valentin nap után –, akkor találta meg a Simon Snow-ceruzákat, a gyümölcsízű szőlőzsírokat és egy Britney Spears CD-t.

Aztán Wren összevagdosta egy másik lány ruháját ollóval, Cath meg bepisilt óra közben, mert nem merte feltenni a kezét, hogy kikéredzkedjen a vécébe; a tanítónőjük felhívta az apjukat, és odaadta neki egy gyermekpszichológus névjegyét.

Az apja nem árulta el a terapeutának, hogy anya elment. Még a nagyinak is csak a nyári szünetben szólt. Biztosra vette, hogy anya visszajön… Olyan volt, mint egy nagy rakás szerencsétlenség.

De mindhárman nagy rakás szerencsétlenségek voltak.

Évekbe telt, mire összekanalazták magukat. Na és ha ez az nem a megfelelő helyre került vissza, akkor mi van? Lényeg, hogy legalább egyben voltak.

Az esetek nagy részében.

Cath becsukta a biológiakönyvét, és a laptopjáért nyúlt. Az olvasás túl nyugis. Írnia kell.

Összerezzent, amikor megszólalt a telefon. Egy másodpercig csak bámulta, és próbálta kitalálni, milyen számról hívhatják, mielőtt felvette volna.

– Halló?

– Szia, itt Levi!

– Helló.

– Ma este bulit rendezek.

– Nálad mindig az van.

– Akkor jössz? Reagan jön.

– Mit csinálnék én a te bulidban, Levi?

– Szórakoznál – felelte a fiú, és a lány érezte a hangján, hogy mosolyog.

Cath próbált nem mosolyogni.

– Nem iszom. Nem cigizek. Nem tépek be.

– Dumálhatnál másokkal.

– Nem szeretek részegekkel dumálni.

– Csak mert az emberek inni fognak, az még nem jelenti azt, hogy be is fognak rúgni. Én például nem leszek részeg.

– Ahhoz, hogy veled dumáljak, nem kell a bulidba elmennem.

Reagan szólt, hogy hívjál meg?

– Nem. Nem egészen. Nem így.

– Jó bulizást, Levi.

– Várj már, Cath!

– Mi az? – úgy kérdezte, mintha bosszankodna, pedig nem is.

Nem igazán.

– Mit csinálsz most?

– Írni próbálok. Te mit csinálsz?

– Semmit – válaszolta Levi. – Most fejeztem be a melót. Igazán felolvashatnád nekem végig azt a sztorit…

– Melyik sztorit? – Persze tudta, hogy melyik sztorit.

– A Simon Snow-t. Baz, a vámpír, épp megtámadta Simont.

– Azt akarod, hogy telefonon olvassam fel?

– Miért ne?

– Nem fogom telefonon felolvasni!

Kopogtak. Cath gyanakodva nézett az ajtóra.

Megint kopogtak.

– Tudom, hogy te vagy az! – kiáltotta a telefonba. 

Levi kacagott.

Cath felállt, kinyomta a telefont, és ajtót nyitott.

– Nevetséges vagy!

– Hoztam neked kávét – válaszolta Levi. Talpig feketében volt – fekete farmer, fekete pulóver, fekete bőrcipő, és két piros karácsonyi poharat tartott a kezében.

– Nem igazán szeretem a kávét – bár a korábbi találkozásuk nem ezt bizonyította.

– Oké, ez úgyis inkább olvasztott csoki. Melyiket kéred, a mézeskalácsosat vagy a tojáslikőröset?

– A tojáslikőr mindig valami nyálkára emlékeztet – felelte Cath.

– Engem is, de a jó értelemben – Levi vigyorogva nyújtotta a poharat. – Mézeskalács.

Cath beletörődő mosollyal elvette a poharat.

– Szívesen – mondta Levi. Letelepedett a lány ágyára, és várakozóan mosolygott.

– Komolyan akarod? – kérdezte Cath. Visszaült az asztalához.

– Ugyan már, Cath, hát nem azért írod ezeket a sztorikat, hogy az embereket szórakoztasd?

– Azért írom őket, hogy elolvassák. Elküldöm a linkjét.

– Ne küldj linket. Nem vagyok oda az internetért.

Cath szeme elkerekedett. Már éppen kortyolni akart a kávéjából, de megállt a keze a levegőben.

– Hogyhogy nem szereted az internetet? Ez olyan, mintha azt mondanád: „Nem szeretem a kényelmes dolgokat. És a könnyűeket. Nem szeretem, hogy egy gombnyomással hozzáférhetek az emberiség eddig felhalmozott tudásához. Nem szeretem, ha valami könnyű. Nem szeretem a tudást.”

– Én szeretem a tudást! – jelentette ki Levi.

– Nem olvasol. Most kiderül, hogy nem is internetezel. Akkor mi marad?

Levi fölnevetett.

– Az élet. A munka. A minőség. A szabad ég. A többi ember.

– A többi ember – ismételte Cath a fejét rázva és kortyolva egyet. – Az interneten is vannak más emberek. Az internet félelmetes. Testszag és szemkontaktus nélkül is élvezheted minden előnyét annak, amit a „többi ember” jelent.

Levi belerúgott a lány székébe. Nyújtózkodnia sem kellett, hogy elérje.

– Cath! Olvasd fel nekem a fanficedet! Tudni szeretném, mi fog történni!

Cath lassan nyitotta fel a laptopját, mintha még mindig nem döntött volna. Mintha lenne rá bármilyen mód, hogy nemet mondjon. Levi tudni akarja, mi fog történni. Cathnek ez volt az Achilles-sarka.

Megnyitotta a sztorit, amit olvasni kezdett a fiúnak. Tavaly télen írta egy karácsonyi fanfic-fesztiválra (Karácsonyi nóták Bazzal és Simonnal). Az ő fanficje két díjat is nyert a Hiteles és A Legjobb Snow kategóriában.

– Hol is hagytuk abba? – dünnyögte.

– „Baz arca merev volt az elszántságtól és az undortól.” Cath megtalálta az idézett részt.

– Wow! Micsoda memória!

Levi mosolygott. Ismét belerúgott a székébe.

– Oké. Tehát a csónakban vannak, Simon előrehajol, nézi a várárok falát…

Levi behunyta a szemét.

Cath megköszörülte a torkát.

Teljesen megfeledkezett Bazról, amit normális körülmények között sosem engedett volna meg magának, szobájuk védelmező határain kívül. Még arra is késve figyelt fel, hogy sodródó csónakjuk megállt. Felnézett, és azt látta, hogy Baz közelebb lép hozzá. Görnyedve hajolt Simon fölé a varázsfény kék izzásában, és vicsorgott. Arca merev volt az elszántságtól és az undortól…

Közvetlenül Simon arca mellett volt a dárda, és mielőtt a fiú fölemelhette volna a varázspálcáját, vagy elsuttoghatott volna egy varázsigét, Baz lefelé döfött a válla fölött. A csónak billegett, a vízből gurgulázó vonítás és lázas csapkodás hallatszott. Baz visszahúzta a dárdát, majd újra döfött, olyan hideg és kegyetlen arccal, amilyennek Simon még sosem látta. Szabályosan morgott, miközben vastag ajka fény lett.

Simon meg sem moccant, amíg a csónak himbálózott. Amikor Baz hátralépett, Simon lassan felegyenesedett.

– Megölted? – kérdezte szinte suttogva.

– Nem – felelte Baz. – Pedig meg kellett volna. Több esze lehetett volna, minthogy a csónakra támadjon… neked pedig több eszed lehetett volna annál, hogy kihajolj.

– Egyáltalán mit keresnek a sellőfarkasok a várárokban? – kérdezte elvörösödve Simon. – Ez egy iskola.

– Egy olyan iskola, amit egy őrült vezet. Ezt hat éve próbálom elmagyarázni neked.

– Ne beszélj így a mágusról!

– Hol van most a te mágusod, Simon? – kérdezte halkan Baz, és felnézett az ódon várra. Megint fáradtnak látszott, az arca kéklett, és árnyékba borult a holdfényben, szeme körül fekete karikák sötétlettek. –Mellesleg mit keresel? – folytatta ingerülten, és megdörzsölte a szemét. – Talán tudnék segíteni, ha elárulnád. Akkor bemehetnénk, és nem kéne halálra fagynunk, vízbe fúlnunk, vagy nyakunkat szegnünk.

– Hát… – Simon mérlegelte a kockázatot.

Máskor, ha Simon ennyire messzire jutott a nyomozásban, Baz általában kiszimatolta, és csapdába csalta, hogy elbukjon. Ám ez alkalommal senkinek sem árulta el, miben sántikál. Még Agathának sem. Még Penelopenak sem.

A névtelen levél arra biztatta, hogy kérjen segítségei; az szerepelt benne, hogy a feladat túl veszélyes ahhoz, hogy önállóan teljesítse. Simon épp ezért nem akarta bevonni a barátait.

De hogy Baz bőrét vigye a vásárra… az nem is olyan rossz ötlet.

– Veszélyes – felelte komoran.

– Biztos vagyok benne, hiszen a veszély a középső neved. Simon Oliver Danger Snow.

– Honnan tudod a középső nevem? – kérdezte gyanakodva Simon.

– Great Crimea, a hat év melyik része esett ki nálad? Tudom, melyik cipőd veszed fel először. Tudom, hogy almaszagú a samponod. A fejem majd szétrobban a rengeteg felesleges Simon Snow-adattól… Az enyém tudod?

– A midet?

– A középső nevem – felelte Baz.

Morgana fogaira, micsoda kekec!

– A neved… Basilton, ugye?

– Az, te vadbarom.

– Ez csak beugrató kérdés volt – Simon visszafordult a mozaikhoz.

– Mit keresel? – szűrte a szavakat a fogai között Baz.

Ezt Simon már megtanulta Bazról a hat év alatt: fél szívverés alatt képes ingerültből veszedelmessé változni.

Viszont azt még nem tanulta meg, hogy ne ugorjon, ha ugratják.

– Nyulakat! – bökte ki. – Nyulakat keresek!

– Nyulakat? – értetlenkedett vicsorogva Baz.

– Hat fehér nyulat.

– Miért?

– Nem tudom! – kiáltotta Simon. – Csak keresem őket. Kaptam egy levelet. Van hat fehér nyúl az iskolában, és ezek elvezetnek valamihez… – Mihez?

– Nem tudom! Valamilyen veszedelemhez.

– Nem feltételezem, hogy tudod, ki küldte – mondta Baz. A dárdára támaszkodott, a bot végén pihentetve a homlokát.

– Nem tudom.

– Akár csapda is lehet.

– Egyetlen módon deríthetem ki – szeretett volna felállni és szembenézni Bazzal anélkül, hogy felborítaná a csónakot; utálta, hogy Baz így, felülről beszél hozzá.

Bazból kitört a nevetés.

– Komolyan gondolod? Te komolyan azt gondolod, hogy kizárólag úgy járhatsz utána bármilyen veszélynek, ha ajtóstul rontasz a házba?

– Van más ötleted?

– Először is megkérdezhetnéd a drágalátos mágusodat. Fordulhatnál a folyton magoló barátnődhöz, elvégre akkora agya van, hogy szétáll tőle a füle, akár egy majomnak. Ő talán felvilágosíthatna.

Simon megrángatta Baz köpenyét, amitől az elvesztette az egyensúlyát. – Ne beszélj így Peneloperól!

A csónak megbillent, de Baz egy másodperc múlva már ugyanolyan fesztelenül álldogált.

– Beszéltél vele? Beszéltél valakivel?

– Nem – mondta Simon.

– Hat nyúl?

– Igen.

– Hányat találtál meg eddig?

– Négyet.

– Tehát egyet a székesegyházban, egyet a felvonóhídon…

– Te tudsz a nyúlról a felvonóhídon? – Simon megdöbbent. – Nekem három hétbe telt megtalálni.

– Nem lep meg – vigyorgott Baz. – Nem vagy túl jó megfigyelő. Tudod egyáltalán a másik keresztnevem? – megint tolni kezdte a ladikot a vízben, Simon reményei szerint a part felé.

– A neved… T betűvel kezdődik.

– Tyrannus – felelte Baz. – Komolyan. Tehát a székesegyház, a felvonóhíd, a gyerekszoba…

Simon belekapaszkodott Baz köpenyébe, és feltápászkodott. A ladik megbillent.

– A gyerekszoba?

Baz felhúzta egyik szemöldökét.

– Persze.

Simon közelről látta Baz szeme alatt a lilás árnyékot, szemhéján az erek sötét hálóját.

– Mutasd meg.

Baz egy vállrándítással – vagyis inkább az egész testén végigfutó rándulással – elhúzódott a másiktól, és kiugrott a csónakból. Simon megragadott egy cölöpöt a parton, nehogy a csónak visszasodródjon a vízre.

– Gyere – mondta Baz.

Cath rádöbbent, hogy utánozza Simon és Baz hangját vagy legalábbis azokat a hangokat, amiket a fejében hall. Levi-ra pillantott, hogy ő vajon észrevette-e. Levi két kézzel szorította a melléhez a poharát, mintha melengetné. A szeme nyitva volt, ám olyan mereven nézett maga elé, mint a tévét néző kisgyerek.

Cath visszafordult a gépéhez, mielőtt a fiú rajtakaphatta volna, hogy őt nézi.

A csónakot tovább tartott visszatenni a helyére, mint vízre bocsátani. Mire az utolsó csomót is megkötötték, Simon keze vizes és jéghideg lett.

Egymás mellett haladva, kezüket a zsebükbe süllyesztve siettek vissza a várba.

Baz magasabb volt, de a lépéseik így is egyformán hosszúra nyúltak.

Simon azon tűnődött, mentek-e már valaha így? A hat év alatt egyetlen egyszer is egymáshoz igazították a lépéseik?

– Megérkeztünk – Baz megragadta Simon karját, és megállt egy ajtónál, ami mellett Simon simán elment volna, mint ahogy ezerszer megtette már. A földszinten volt, a professzori szobák közelében.

Baz lenyomta a kilincset. Zárva. Elővette a zsebéből a varázspálcáját, és mormolni kezdett. Az ajtó olyan hirtelen pattant fel, mintha a kilincs el akarta volna kapni Baz sápadt kezét.

– Ezt hogy csináltad? – kérdezte Simon.

Baz csak vigyorgott, és előresietett. Simon követte. A szobában sötét volt, de így is láthatta, hogy gyerekeknek való hely: játékok és párnák, játékvasútsínek hálózták be a padlót.

– Mi ez?

– A gyerekszoba – felelte Baz olyan halkan, mintha most is gyerekek aludnának a közelben.

– Miért van szükség Watfordhan gyerekszobára?

– Nincs szükség – felelte Baz. – Már nincs. Ma már túl veszélyes ez a hely a gyerekeknek. De valamikor ez volt az a hely, ahol a tanárok gyerekei maradtak, amíg ők dolgoztak. Persze jöhettek ide más varázserejű gyerekek is, ha korán akarták a tanulást elkezdeni.

– Te laktál itt?

– Igen, mióta megszülettem.

– A szüleid nyilván úgy érezték, különleges fejlesztésre van szükséged.

– Az anyám volt az igazgatónő, te idióta.

Simon megfordult, ránézett, de a sötétben rosszul látta a másik arcát.

– Ezt nem tudtam… De hát én találkoztam az anyáddal!

– A mostohaanyámmal találkoztál – vágta rá Baz. Mozdulatlanul állt.

Simon is mozdulatlanná merevedett.

– Az utolsó igazgató… – mondta Simon, Baz arcára meredve. – Az utolsó igazgató a mágus előtt. Akit megöltek a vámpírok.

Baz leszegte a fejét, mintha kövek húznák.

– Gyere. A nyúl erre van.

Tágas, kerek helyiségbe értek. Kiságyak sorakoztak a falak mentén, középen kis matracokból kört raktak ki. Hatalmas kandalló volt az ajtóval szemben, fele olyan magas, mint a boltíves mennyezet. Baz a tenyerébe suttogott, és tűzlabdát repített a kandallóba. Megint suttogott valamit, megforgatta a kezét a levegőben, mire a kék lángok narancsszínűre változtak, és felforrósodtak. A szoba életre kelt.

Baz a kandallóhoz ment, hogy felmelegítse a kezét. Simon követte.

– Itt van – szólalt meg Baz.

– Hol? – Simon a tűzbe meredt.

– Fölötted.

Simon felnézett. A mennyezeten színpompás festmény ábrázolta az éjszakai eget. A sötétkék égboltot a hold uralta – gombóccá gömbölyödött, fehér, kövér, kerek nyúl, amely mély álomba merült.

Simon a szoba közepére sétált, fölszegte az állát.

– Az ötödik… – suttogta. – A Moon Rabbit!

– És most mi lesz? – kérdezte mögötte Baz.

– Hogy érted ezt?

– Úgy értem, hogy és most mi lesz?

– Nem tudom – felelte Simon.

– Mit csináltál, amikor megtaláltad a többit?

– Semmit, csak megtaláltam őket. A levélben csupán annyi állt, hogy keressem meg őket.

Baz felmordult, az arcához kapta a kezét, mielőtt csalódottan a földre roskadt volna.

– Általában így dolgoztok az álomcsapatoddal? Nem csoda, hogy olyan könnyű betartani nektek!

– De nem könnyű leállítani minket, az biztos.

– Jaj, fogd már be – kérte Baz. A térdére hajtotta a fejét. – Elég. Ne is halljam addig az ellenszenves hangodat, amíg nem tudsz valami értelmeset mondani, mert most úgy érzem, mintha kalapáccsal ütögetnéd a fejem.

Simon letelepedett a padlóra Baz közelébe, és felnézett az alvó nyúlra. Amikor a nyaka kezdett görcsöt kapni, leheveredett a szőnyegre.

– Ilyesmi szobában aludtam az árvaházban – mondta. – Bár az nem volt ilyen szép. Nem volt benne se kandalló. Se Moon Rabbit. De mindnyájan együtt aludtunk, ugyanúgy, ahogy itt.

– Crowley nevére, Simon! Akkor kaptál szerepet az Annie-ben?{24} – Pedig léteznek ilyen helyek. Árvaházak. Csak te nem ismered őket.

– Nem hát – válaszolta Baz. – Mert az én anyám nem azt választotta, hogy elhagy.

– Ha ilyen szuper a családod, akkor hogyhogy velem ünnepeled a karácsonyt?

– Én nem nevezném ünneplésnek.

Simon ismét a nyúlra meredt. Talán rejtőzik benne valami. Talán hunyorítania kellene. Vagy tükörből néznie. Agathának van egy varázstükre, ami elárulja, ha valami baj van. Például spenót ragadt a fogunk közé, vagy lóg az orrunkból valami. Ha Simon belenézett, a tükör mindig azt kérdezte, kit akar megtréfálni. „Csak féltékeny – biztosította Agatha. – Úgy gondolja, túl sok figyelmet szentelek neked.”

– Én döntöttem így – törte meg a csendet Baz Nem akartam hazamenni karácsonyra. – A padlóra telepedett, csupán karnyújtásnyira Simontól. Simon odanézett, és látta, hogy Baz a plafonra festett csillagokat bámulja.

– Hol voltál? – kérdezte, míg azt figyelte, hogyan játszik Baz erős arcán a lángok fénye. Az orra valahogy nem volt jó helyen, Simonnak mindig ez volt a véleménye. Túl fent kezdődött, egy kis dudorral a két szemöldöke között. Ha túl sokáig nézte Baz arcát, kedve támadt megfogni az orrát, és lejjebb húzni. Nem mintha az segített volna. Ez csak egy érzés volt.

– Mikor voltam hol? – kérdezett vissza Baz.

– Amikor megtámadták anyád.

– A gyerekszobát támadták meg – felelte Baz, úgy, mintha a holdnak magyarázna. – A vámpírok nem támadhatják meg a gyerekeket: át kell állítaniuk őket. Úgy gondolták, hogy ha varázserővel bíró gyerekeket állítanak át, kétszer olyan veszélyesek lesznek.

Azok bizony, gondolta Simon. Remegett a gyomra a félelemtől. A vámpírok egyébként is szinte sebezhetetlenek; hát még egy olyan vámpír, aki varázsolni is tud…

– Anyám jött, hogy megvédjen minket.

– Megvédjen téged – helyesbített Simon.

– Tüzet bocsátott a vámpírokra – folytatta Baz. – Úgy égtek el, mint a selyempapír.

– Akkor hogyhogy meghalt?

– Túl sokan voltak – még mindig az éghez beszélt, és nem nyitotta ki a szemét.

– Voltak gyerekek, akiket átállítottak a vámpírok?

– Igen – a szó úgy jött ki a száján, mint egy füstfelhő.

Simon nem tudta, mit mondjon erre. Arra gondolt, bizonyos értelemben rosszabb elveszíteni egy szerető, hatalmas erővel bíró anyát, mint árván felnőni. Úgy, mint ő, akinek senkije sem volt.

Tudta, hogyan folytatódik Baz története. Miután az igazgatónőt, Baz anyját megölték, a mágus vette át a hatalmat. Az iskola megváltozott, meg kellett változnia. Ők most már nemcsak diákok, hanem harcosok is. Persze, hogy bezárták a gyerekszobát. Ha a Watfordba kerültél, örökre búcsút inthettél a gyerekkorodnak.

Simonnak ez pont megfelelt. Neki nem volt veszítenivalója.

Viszont Baznak…

Elvesztette az anyját, gondolta Simon, és megkapott helyette engem Váratlanul feltörő gyengédséggel, vagy talán szánalommal nyúlt Baz keze után, arra számítva, hogy a másik ki fogja csavarni a kezét.

De Baz keze hideg és ernyedt volt. Simon közelebbről megnézte, és akkor látta, hogy a fiú elaludt.

Az ajtó kivágódott. Most az egyszer Reagan tökéletesen időzített, gondolta Cath. Összecsukta a laptopját, figyelmeztetve Levit, hogy vége a felolvasásnak.

– Hali! – köszönt Reagan. – Hűha! Karácsonyi pohár. Hoztál nekem mézeskalácsos lattét?

Cath bűntudatosan sütötte le a szemét.

– Tojáslikőröset hoztam – nyújtotta át Levi a poharat. – És a számban tartottam melegen!

– Tojáslikőr – Reagan fintorgott, de azért elvette a kávét. – Mit keresel itt ilyen korán?

– Arra gondoltam, tanulhatnánk a buli előtt – válaszolta Levi. –Jacob Have I Loved?{25} Levi bólintott.

– Te a Jacobot olvasod? – kérdezte Cath. – De hisz’ az gyerekkönyv!

– Ifjúsági irodalom – felelte Levi. – Klasszikus!

Reagan ruhákat gyömöszölt a hátizsákjába.

– Nálad zuhanyozom le – közölte. – Herótom van a közös zuhanyozótól.

Levi előrébb lökte magát Cath ágyán, és a lány íróasztalára könyökölt.

– Szóval akkor lett Bazból vámpír? Amikor megtámadták a gyerekszobát?

Cath jobban szerette volna, ha Levi nem hozza fel a témát Reagan előtt.

– Mármint igaziból?

– Mármint a könyvekben.

– A könyvekben nincsen gyerekszoba – válaszolta Cath.

– De a te változatodban van.

– Csak ebben a sztoriban. Minden történet kicsit más.

– És másoknak is vannak saját változataik?

– Naná – felelte a lány. – Van ez a rengeteg fan, és mindenki másképp csinálja.

– Te vagy az egyetlen, akinél Baz és Simon egymásba szeretnek?

Cath felnevetett.

– Á, dehogy! Az egész net Bazról és Simonról irkái. Ha felmész a Google-ra, és begépeled, hogy Baz és Simon, rögtön az első találat az, hogy Baz és Simon szerelme.

– Hányán csinálják ezt?

– Hányan írnak Simonról és/vagy Bazról? Vagy hányán írnak tovább Simon Snow-fanfictiont?

– Írnak fanficet?

– Istenem, honnan tudnám? Több ezren.

– Vagyis ha nem akarjátok, hogy a könyv véget érjen, örökkön-örökké olvashatjátok a neten Simon Snow-t…

– Pontosan! – lelkendezett Cath. Azt hitte, Levi elítéli, de a fiú megértette. – Ha beleszeretsz a mágusok világába, az egész életedet ott töltheted.

– Én nem nevezném ezt életnek – szólalt meg Reagan.

– Csak egy hasonlat volt – mondta szelíden Levi.

– Kész vagyok – közölte Reagan. – Te is jössz, Cath?

Cath mereven mosolygott, és a fejét rázta.

– Biztos? – kérdezte Levi, miközben feltápászkodott az ágyról.

– Később visszajöhetnénk érted.

– Nem, inkább maradok. Majd holnap találkozunk.

Ahogy Reagan és Levi elhúztak, Cath lement a földszintre, hogy egyedül meg vacsorázzon.

– Talán nem varázspálcára lenne szükségem. Talán egy olyan gyűrű kellene nekem is, mint a tied. Vagy… vagy egy ilyen csuklóra való bigyusz, mint a lompos, vén Elspethé.

– Ó, Simon! – Penelope elkomorodott. – Nem hívd így. Nem tehet róla, hogy nő létére szőrös, Canus Boszorkányura volt az apja.

– Tudom, csak…

– Nekünk könnyebb dolgunk van – csitította Penelope. – A varázstárgyak egyik nemzedékről a másikra szállnak a mágusok családjában.

– Ja, ahogy a mágia – helyeselt a fiú. – Ezt én nem értem, Penelope! A szüleim varázslók kellett hogy legyenek.

Máskor is próbált erről beszélni a lánnyal, de mindig csak elszomorította.

– Nem lehettek azok, Simon. A varázslók sosem hagynák el a gyerekük. Soha. A varázserő túl értékes.

Simon elfordult a lánytól, és megint suhintott a pálcájával. De mintha csak egy élettelen fadarabot fogott volna.

– Szerintem Elspeth szőre szép – mondta Penelope. – Olyan puhának látszik.

Simon zsebre dugta a varázspálcáját.

– Neked kell egy kiskutya.

Simon Snow és a harmadik kapu, 21. fejezet  copyright © 2004, Gemma T. Leslie

TIZENNÉGY

Az apjuk értük jött hálaadás előtt egy nappal. Ahogy megállt a Pound Hall előtt, Wren és Courtney azonnal beült a Honda hátsó ülésére.

Régebben mindig Wren és Cath ültek hátul, egymás mellett… Az apjuk panaszkodott is, hogy úgy érzi magát, mint egy taxisofőr, mire ők azt válaszolták: Nem, limósofőr! Haza lesz, James!

– Wow! – mondta az apja, amikor Cath beült mellé az anyósülésre. – Társaságot kaptam!

A lány megpróbált mosolyt erőltetni magára.

Courtney és Wren hátul csacsogtak, de Cath nem hallotta őket a zenétől. Ahogy kiértek a sztrádára, az apjához hajolt.

– Mi van a Graviolival?

– Mi? – az apja kikapcsolta a rádiót.

– De apa! – kiáltotta felháborodottan Wren. – A zene!

– Bocs – szabadkozott, és átkapcsolta a zenét a hátsó hangfalakra. – Mit kérdeztél? – fordult Cath felé.

– A Gravioli… – felelte Cath.

– Ó – elhúzta a száját. – Rohadjon meg a Gravioli! Tudtad, hogy igazából sima ravioli valami barna szószban?

– Gusztustalan – húzta el a száját Cath.

– Visszataszító! Kutyakaja, csak embereknek! Talán eleve arra kellett volna pályáznunk… Nem akarsz titokban kutyakaját enni?

Ugye, hogy összefut a szádban a nyál?

Cath a legjobb tévébemondó hangján kontrázott rá: 

– Ugye hogy ön csak azért nem eszik kutyakaját, mert fél, hogy a szomszédai felfigyelnek a dobozokra, és rájönnek, hogy nincs is kutyája?

– Graaaavioli! – az apja minden magánhangzót külön kihangsúlyozott. – Kutyakaja! Embereknek!

Nem nyerted el a munkát – felelte Cath. – Sajnálom.

Az apja kissé túl sokáig rázta a fejét.

– De, igen. Előfordul, hogy megnyerni valamit sokkal roszszabb, mint nem. Tiszta vérfürdő volt. Hat ügynökség. Minket választottak, aztán az összes jó ötletünk elvetették. Aztán Kelly végső kétségbeesésében azt mondta egy meetingen: Mi lenne, ha vennénk egy medvét, ami téli álmából felébredve nagyon éhes, ezért csak annyit morog, hogy grrr. Majd kap egy nagy tál isteni Gnraviolit, és rögtön emberré változik… És az ügyfél imádta az ötletet, kibaszottul röhögött, és azt ordította: Ez az!

Cath hátralesett, hogy Courtney hallgatózik-e. Az apja csak akkor káromkodott, ha a munkájáról beszélt. (Bár néha akkor is, ha rájött az ötperc.) Azt mondogatta, a reklámügynökségek roszszabbak a tengeralattjáróknál, örökös káromkodás és klausztrofóbia.

– Úgyhogy most rajzfilmmackókat csinálunk graviolival – folytatta.

– Borzalmas.

– Kész kínszenvedés. Négy tévéreklám lesz. Négyféle medve változik át négyféle emberré – néggyé, hogy az összes etnikum szerepeljen! Az a kurva Kelly még meg is kérdezi, hogy az ázsiai pasashoz nem kéne-e pandát használni? Ráadásul tök komolyan!

De a pandák nem is alszanak téli álmot!

Cath vihogott.

– Azt mondtam a főnökömnek: Érdekes ötlet, Kelly, de a pandák nem alszanak téli álmot. Tudod, mit felelt rá?

– Nem én – nevetett Cath. – Na, mit?

– Ne légy már olyan földhözragadt, Arthur!

– Nem!

– De igen! – az apja nevetett, és megint rázta a fejét, túl gyorsan és túl sokáig. – Ennek az ügyfélnek dolgozni olyan, mintha az agyam a saját sírját ásná. Na, mindegy. – Megütögette a kormányt.–  Ez is csak pénzt jelent. Csak pénzt.

Cath tudta, hogy ez nem igaz. Az apjánál sosem a pénz volt a kérdés, hanem a munka, a tökéletes elképzelés, a legelegánsabb megoldás. Nem is érdekelte, mit ad el: tampont, vagy traktort, vagy kutyakaját. Csak az érdekelte, hogy megtalálja a tökéletesen passzoló ötletet, ami gyönyörű, és működik is.

De amikor rátalált a tökéletes ötletre, azt szinte mindig kinyírták. Vagy az ügyfél dobta vissza, vagy a főnöke. Vagy megváltoztatták. Az pedig úgy hatott rá, mintha kést döftek volna a szívébe.

Miután kitették Courtney-t Omaha nyugati részén, Wren előrehajolt, és kikapcsolta a rádiót.

– Biztonsági öv – figyelmeztette az apja.

Wren visszaült, és becsatolta magát.

– A nagyi átjön holnap?

– Nem – felelte az apja. – Egy hónapra elment Lynn nénihez Chicagóba. A gyerekekkel akarja tölteni a karácsonyt.

– Mi is gyerekek vagyunk – jelentette Wren.

– Már nem. Ti kifinomult ifjú hölgyek vagytok. Már senki sem akarja látni, ahogy kicsomagoljátok az ajándékaitokat. Jut eszembe, anyád hánykor jön érted?

Cath hirtelen megfordult, Wrenre meredt, aki szintén őt nézte.

– Délben – felelte tartózkodóan. – Egykor ebédelnek.

– Tehát mi hatkor eszünk? Vagy hétkor? Hagyj egy kis helyet a gyomrodban a vacsorának, jó?

– Eljön érted? – kérdezte Cath. – Bejön a házunkba?

Az apjuk furcsán nézett, először Cathre, aztán a tükörben Wrenre.

– Azt hittem, már megbeszéltétek.

Wren kibámult az ablakon.

Tudtam, hogy úgyis csak kiakadna…

– Nem akadok ki! – vágott közbe Cath, aki már a könnyeivel küszködött. – Ha ki is akadok, az csak azért van, mert eltitkolsz előlem dolgokat!

– Mert nem nagy cucc – válaszolta Wren. – Párszor beszéltem anyával telefonon, és holnap elleszek vele két órát.

– Tíz év után először beszélsz vele, és neked az nem nagy cucc? És anyának hívod?

– Hogy kéne hívnom?

– Sehogy! – Cath annyira hátrafordult, hogy megfeszült rajta a biztonsági öv. – Sehogy sem kéne hívnod!

Érezte, hogy az apja ráteszi a kezét a térdére.

– Cath…

– Nem! – ordította. – Még te is! Mindezek után!

– Az anyád – mondta az apja.

– Ez csak egy apró részlet – válaszolta Cath. – Egyáltalán miért zaklat minket?

– Meg akar ismerni minket – válaszolta Wren.

– Milyen átkozott kényelmes! Most, hogy már nincs szükségünk rá!

– Átkozott? – kérdezte Wren. – Vigyázz, Cath, kezdesz átcsúszni Snow-dialektusba!

Cath szeméből kibuggyantak a könnyek.

– Miért csinálod ezt?

– Mit?

– Miért teszel megjegyzéseket Simonra és Bazra?

– Nem is igaz.

– De tettél és teszel is.

– Felejtős.

– Elhagyott minket. Nem szeretett minket.

Ez nem olyan egyszerű – mondta Wren az elsuhanó házakat nézve.

– Nekem az – Cath visszafordult, és a karját keresztbe fonta. Az apja arca elvörösödött, és dobolt az ujjával a kormányon.

Amikor hazaértek, Cath nem akart fölmenni az emeletre. Tudta, hogyha felmegy, nyomorultul fogja érezni magát, mintha tőrbe csalták volna. Mintha ő lenne a család bolondja. Vagy a kiskölyök, akit a szobájába zavartak.

Inkább a konyhába ment. Megállt a pultnál, és kinézett a hátsó kertre. Az apja még mindig nem szerelte le a hintákat. Igazán kár, hogy nem, mert mára halálcsapda lett belőle, és a srácok szeretnek átlógni a szomszédból, hogy lógjanak rajta.

– Azt hittem, megbeszéltétek. – Az apja mögötte állt.

Cath vállat vont.

Az apja a vállára tette a kezét, de Cath nem fordult meg.

– Wrennek igaza van. Nem olyan egyszerű ez.

– Hagyd abba – kérte Cath. – Hagyd abba, jó? Nem hiszem el, hogy te is az ő pártján állsz!

– Én mindkettőtök pártján állok.

– Nem Wrenről beszélek! – Cath megpördült. Megint a sírás kerülgette. – Az övén! Az ő pártján! Pedig elhagyott téged!

– Nem illettünk össze, Cath.

– Azért hagyott el minket is? Mert mi sem illettünk hozzá?

– Csak egy kis időre volt szüksége. Nem tudta kezelni, hogy szülő lett…

– Te tudtad?

Látta az apja szemében a fájdalmat. Megrázta a fejét.

– Nem úgy értettem, apa.

Az apja vett egy nagy levegőt.

Nézd, lehetek őszinte? Nekem sem tetszik ez. Sokkal könynyebb lenne nekem is, ha soha többé nem kellene Laurára gondolnom, soha többé… de akkor is az anyád.

– Most aztán hagyja ezt abba mindenki! – Cath visszafordult az ablakhoz. – Az nem igazi anya, aki akkor állít be, amikor a kölykei már felnőttek. Akkor, amikor szükségünk lett volna rá, még arra sem volt hajlandó, hogy felhívjon minket! Amikor menstruálni kezdtünk, ki kellett gugliznunk a részleteket! Most, amikor már nem hiányzik, amikor már nem sírunk utána… Amikor már lenyeltük a békát, most akar megismerkedni velünk? Kösz, de nekem már nincs szükségem ilyen anyára. Jól megvagyok nélküle.

Az apja fölnevetett.

Cath hátranézett.

– Te meg mit nevetsz?

– Nem is tudom – felelte az apja. – Azt hiszem… ti tényleg rágugliztatok a menstruációra? Miért nem engem kérdeztetek?

Én is tudom, mi a menstruáció.

Cath fújt egyet.

– Semmi baj. Akkoriban mindenre rágugliztunk.

– Nem kell beszélned vele – fűzte hozzá halkan az apja. – Senki sem kényszerít rá.

– Jah, de Wren máris… már leengedte a felvonóhidat.

– Wrennek még biztosan tisztáznia kell magában néhány dolgot.

Cath az öklével dörzsölgette a szemét.

– Nekem csak… nem tetszik ez… Nem szeretek rágondolni. Nem akarom látni. Nem akarom, hogy betegye a lábát ebbe a házba, hogy arra gondoljon, hogy ez valamikor az ő háza volt, és mi az ő gyerekei voltunk… Nem akarom.

Az apja átölelte.

Tudom.

– Úgy érzem, mintha minden a feje tetejére állt volna!

A férfi ismét vett egy nagy levegőt. – Én is.

– Te is kiborultál, amikor felhívott?

– Három órán át sírtam.

– Ó, apa…

– Nagyanyátok adta meg neki a mobilszámom.

– Találkoztál vele?

– Nem.

Cath összerezzent. Apja még erősebben ölelte magához.

– Ha arra gondolok, hogy idejön – mondta a lány –, mindig azt a jelenetet látom A Gyűrűk urának első részéből, amikor a hobbitok elbújnak a nazgúlok elől.

– Anyád nem gonosz, Cath.

– Én annak érzem.

Az apja néhány másodpercig hallgatott. – Én is.

Wren nem ment haza a hálaadási vacsorára, mert az anyjuknál aludt.

– Szerintem az még rosszabb lenne, ha megterítenénk az asztalt, és úgy tennénk, mintha minden rendben lenne – mondta Cath az apjának.

– Egyetértek – felelte az apja.

A nappaliban ettek a pulykasültből és krumplipüréből, miközben a History Channelt nézték. A ropogós hagymával meghintett zöldbabragu a konyhában maradt, és kihűlt, mert Wren volt az egyetlen, aki valaha is evett belőle.

Baz: – Csináltad már valaha?

Simon: – Igen. Nem.

– Igen vagy nem?

– Igen. De nem így.

Baz: – Fiúval nem?

Simon: – Akkor nem, amikor igazán akartam.

Akkor csináljuk? (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2010. április

TIZENÖT

Amikor Cath meglátta, hogy Levi áll a szobájuk ajtaja előtt, anynyira megörült az örökké barátságos arcának, hogy simán beengedte. Még azzal sem fárasztotta magát, hogy közölje, Reagan nincs ott.

– Reagan itt van? – kérdezte Levi, ahogy belépett. Most nem volt kedves. A homlokát ráncolta, kicsi ívelt szája elvékonyodott. – Nem – felelte Cath. – Több órája elment.

De azt nem tette hozzá: elment egy óriással, akit Chance-nak hívnak, és rengeteget fallabdázik, és úgy néz ki, mint John Henry{26} a moziváltozatban.

– Bassza meg! – mondta Levi, és az ajtónak támaszkodott. Még dühösen is istenien tudott támaszkodni.

– Mi a baj? – kérdezte Cath. Csak nem féltékeny végre? Nem tudott volna a többi srácról? Mindig úgy képzelte, hogy Levi és Reagan megállapodtak ebben az ügyben.

– Tanulnia kéne velem.

– Ó… – Cath nem értette. – Hát, itt még mindig tanulhatsz, ha akarsz.

– Nem! – válaszolta a másik dühösen. – Szükségem van a segítségére! Tegnap este kellett volna együtt tanulnunk, de elhajtott, és holnap dolgozat, és… – odavágott egy könyvet Reagan ágyára, azután leült Cathére, nem nézve a lányra, és még az arcát is elrejtve. – Azt ígérte, hogy ma együtt tanulunk!

Cath odament a könyvért, felemelte.

– Kívülállók?

– Jah – Levi ránézett. – Olvastad?

– Nem. Te?

– Nem.

– Akkor olvasd el – mondta Cath. – Holnap lesz a teszt. Van még időd. Nem tűnik túl hosszúnak.

Levi a fejét rázta, és újra a padlót nézte.

– Te ezt nem érted. Át kell mennem ezen a teszten.

Újra megrázta a fejét. Ez nem válasz volt, inkább reakció arra az ötletre, hogy el kellene olvasnia a könyvet.

– Már mondtam, hogy nem szeretem a könyveket – tette hozzá.

Levi folyton ezt mondogatta. Nem szeretem a könyveket. Mintha a könyvek valami túlcukrozott édességek vagy horrorfilmek lennének.

– Hát pedig ez itt egy iskola – jelentette ki. – Azt akarod, hogy Reagan írja meg helyetted a tesztet?

– Talán – fortyant fel Levi. – Ha lehetne!

Cath leejtette a könyvet az ágyra a fiú mellé, majd az asztalához ment.

– Vagy megnézhetnéd a filmet – javasolta undokul.

– Hozzáférhetetlen.

Cath lenézően hümmögött.

– Nem érted – mondta Levi. – Ha nem kapok legalább közepest, kirúgnak a programból.

– Akkor olvasd el a könyvet.

– Ez nem olyan egyszerű.

– Ez épp ilyen egyszerű – mondta Cath. – Holnap tesztet írsz, a barátnőd nincs itt, hogy segítsen, tehát olvasd el a könyvet.

– Nem értesz… semmit.

Levi felállt, és az ajtóhoz ment. Cath azért sem fordult felé. Belefáradt a vitába. És ez még csak nem is az ő ügye.

– Oké. Nem értem. Akárhogy is, Reagan nincs itt, nekem pedig egy csomó dolgom van, amit senki sem csinál meg helyettem, úgyhogy… – hallotta, amint Levi feltépi az ajtót.

– Próbáltam elolvasni – felelte nyersen a fiú. – Két órája próbálom, de én… egyszerűen nem vagyok olvasó ember, én… én még sose olvastam ki egy könyvet sem.

Cath megfordult, miközben a bűntudat váratlanul görcsbe rántotta a gyomrát.

– Azt akarod mondani, hogy nem tudsz olvasni?

Levi indulatosan hátradobta a haját.

– Természetesen tudok olvasni – felelte. – Jézus Mária!

– Hát akkor mit akarsz mondani? Hogy nem akarsz?

– Nem, én… – behunyta a szemét, nagy levegőt vett. – Nem tudom, miért próbálom elmagyarázni neked. Tudok olvasni. Csak könyveket nem tudok.

– Akkor tegyél úgy, mintha egy irtó hosszú közlekedési tábla lenne, és rágd át rajta magad.

– Jézus Mária! Mit követtem el, hogy ilyen vagy hozzám? – kérdezte Levi megbántva és megdöbbenve.

– Nem akarok gonoszkodni – mondta Cath, tudatában léve, hogy talán mégis azt teszi. – Csak nem értem, mit akarsz tőlem. Hogy az áldásom adjam? Semmi közöm hozzá, hogy ti mit csináltok Reagannel!

– Lustának tartasz – Levi a padlót bámulta. – Pedig nem vagyok az.

– Vágom.

– Nem tudok összpontosítani – Levi elfordult. – Újra és újra elolvasok egy bekezdést, és nem értem, miről szól. Mintha a szavak átmennének rajtam, és nem tudnám visszatartani őket.

– Vágom – ismételte a lány.

A fiú visszanézett, csak annyi időre, hogy találkozhasson a tekintetük. Ha nem mosolygott, Levi szeme túl nagy volt az arcához képest.

– Tényleg így van – mondta.

Azután elment, hagyva, hogy az ajtó magától csukódjon be mögötte.

Cath kifújta a levegőt. Aztán beszívta. A szíve annyira összeszorult, hogy mindkét oldala fájt. Nem lenne szabad ezt éreznie Levi hatására – Levi-nak közel sem szabadna férkőznie a szívéhez.

Nem a fiúja. Nem a rokona. Nem ő választotta. A véletlennek köszönhette, ahogy Reagant is. A szobatársa fiúja.

A Kívülállók még mindig az ágyán hevert.

Felkapta, és az ajtóhoz rohant.

– Levi! – futott végig a folyosón. – Levi!

A fiú a liftnél állt, zsebre dugott kézzel.

Cath megállt, amikor meglátta. Levi megfordult és ránézett.

– Ottfelejtetted a könyved – Cath feltartotta a kötetet.

– Kösz – Levi nyújtotta érte a kezét.

De Cath nem vett tudomást róla.

– Nézd… miért nem jössz vissza? Reagan valószínűleg már hazafelé tart.

– Bocs, amiért rád kiabáltam – mondta a fiú.

– Rám kiabáltál?

– Fölemeltem a hangom.

Cath hátrált egy lépést a szobája felé.

– Na, gyere.

Levi a szemébe nézett, Cath pedig az övébe.

– Biztos?

– Gyere! – Cath a szobája felé fordult, és várta, hogy a fiú kövesse. – Ne haragudj – szólalt meg halkan. – Nem jöttem rá azonnal, hogy ez egy komoly beszélgetés.

– Csak be vagyok parázva e miatt a teszt miatt – magyarázta Levi.

Amikor megálltak az ajtónál, Cath a fejéhez kapott.

– A francba! – összekulcsolta ujjait a feje tetején. – A francba, a francba, a francba! Kizártam magunkat! Nincs nálam kulcs!

– Most megvagy! – Levi elvigyorodott, és előhúzta a kulcscsomóját.

Cathnek leesett az álla.

– Neked van kulcsod a szobánkhoz?

– Reagan ideadta a pótkulcsát, vészhelyzet esetére – kinyitotta a zárat, kitárta Cath előtt az ajtót.

– Akkor miért ücsörögsz mindig a folyosón?

– Mert soha nincs vészhelyzet.

Cath bement, Levi követte. Megint mosolygott, de ez legalább harminc fokkal elmaradt a Levi-féle megszokott mosolytól. Lehet, hogy kibékültek, de ettől még meg fogják vágni a teszten.

– Szóval nem találod a filmet? – kérdezte Cath. – Még a neten sem?

– Nem, és a film különben sem jó. A tanárok mindig rájönnek, ha csak a filmváltozatot láttad – lehuppant Cath ágyára. – Normál esetben hangoskönyvön hallgatom meg a kötelezőket.

– Az felér az olvasással – mondta Cath, és leült az asztalához. – Fel?

– Persze.

Levi játékosan rugdalta Cath székének a lábát, aztán föltette rá a lábát.

– Na, mindegy. Olvastam épp elég könyvet… Hát, ez az egy nem hozzáférhető.

Kicipzárazta a kabátját. Zöld-sárga kockás ing volt alatta.

– No és Reagannek kellett volna neked felolvasnia?

– Általában csak a fontos részeket vesszük át. Neki is segít az áttekintésben.

Cath a paperback könyvet nézte.

– Hát én semmit se mondhatok neked. Annyit tudok a Kívülállókból, hogy Maradj arany, Ponyboy.{27}

Levi sóhajtott, hátrafésülte a haját a homlokából. Cath a lapokat pergette az ujjával… Tényleg rövid ez a könyv. Rengeteg párbeszéddel.

Felnézett Levi-ra. Alkonyodott, a fiút narancsszín fény ölelte körbe.

Az ágy felé fordította a széket, lesodorva Levi lábát. Aztán felrakta a saját lábát az ágykeretre, és feltolta a szemüvegét a fejére.

– Amikor a mozi sötétjéből kiléptem a ragyogó napsütésbe…

– Cath – suttogta Levi. A szék rázkódott, Cath tudta, hogy Levi rugdossa. – Nem kell ezt csinálnod.

– Nyilvánvaló – felelte a lány. – Amikor a mozi sötétjéből kiléptem a ragyogó napsütésbe… – Cather.

A lány megköszörülte a torkát. Csak a könyvre figyelt.

– Fogd be, tartozom neked ennyivel. Legalább ennyivel. Ezen kívül olvasni próbálok. Amikor a mozi sötétjéből kiléptem a ragyogó napsütésbe, csak két dolog járt az eszemben…

Amikor Cath a bekezdések között felnézett, Levi szélesen vigyorgott. Előredőlt, levette magáról a kabátot, azután úgy helyezkedett, hogy föltehesse a lábát a lány székére. A falnak támaszkodott, lehunyta a szemét.

Cath még sose olvasott fel ilyen sokáig. Szerencsére a könyv jó volt, így egy idő után el is felejtette, hogy hangosan olvas, és Levi hallgatja – mint ahogy a körülményeket is, melyek ide juttatták őket. Eltelt egy óra, vagy talán kettő, mikor letette a térdére a kezét és a könyvet. A nap lenyugodott, csak az asztali lámpa fénye világított.

– Abbahagyhatod, amikor csak akarod – mondta Levi.

– Nem akarom abbahagyni – Cath felnézett a fiúra. – Csak nagyon… – elpirult, maga sem tudta, miért. – Csak nagyon szomjas vagyok.

Levi nevetett, és felegyenesedett.

– Ó… persze. Hadd hozzak valamit. Üdítőt kérsz? Vizet? Tíz perc alatt itt vagyok egy mézeskalácsos lattéval.

Cath már mondta is volna, hogy ne fárassza magát, de eszébe jutott, milyen finom volt az a mézeskalácsos latte.

– Tényleg?

– Tíz perc múlva itt vagyok! – ígérte Levi. Már fel is tápászkodott, és belebújt a kabátjába. Az ajtónál megtorpant, és Cath idegei rögtön megfeszültek, mert eszébe jutott, milyen szomorú volt a fiú, amikor utoljára ott állt.

De most Levi mosolygott.

Cath nem tudta, mit csináljon, így csak bólintott, és a világ legbénább mozdulatával fölemelte a hüvelykujját.

Ahogy a fiú elment, fölállt és kinyújtózkodott. Ropogott a háta és a válla. Kiment a mosdóba. Visszament. Megint nyújtózkodott. Csekkolta a telefonját. Aztán eldőlt az ágyán.

Az ágyának olyan szaga volt, mint Levi-nak. Mint az őrölt kávénak. És valami meleg, fűszeres dolognak, ami lehetett kölni, vagy szappan, vagy dezodor. Levi gyakran ült az ágyán. Csupa ismerős szag. Néha cigarettafüst-szaga is volt, de ma este nem.

Néha meg sörszaga.

Nem zárta be az ajtót, így amikor a fiú újra kopogott, csak kiszólt, hogy szabad. Fel akart állni, vissza akart ülni az asztalhoz, de Levi már nyújtotta is az italt, utána meg ledobta a kabátját. Az arca kipirult a hidegtől, és amikor a kabátja hozzáért a lányhoz, annyira hideg volt, hogy Cath ugrott egyet.

– Mínusz öt – jelentette Levi. Lekapta a sapkáját, és addig borzolta a haját, amíg újra föl nem állt. – Húzódj arrébb.

Cath arrébb húzódott, a párnája felé, és a falnak dőlt. Levi fogta a kávéját, és rámosolygott. Cath az asztalra tette a pohártartót.

A fiú hozott neki egy nagy pohár vizet is.

– Kérdezhetek valamit? – Cath a Starbucks poharát nézte.

– Persze.

– Miért vetted fel az irodalmat, ha nem tudsz kiolvasni egy könyvet?

Levi felé fordult – szorosan egymás mellett ültek.

– Hat óra irodalom kell a diplomámhoz. Az két tárgy. Elsőben megpróbáltam letudni az egyiket, de megbuktam. Abban az évben… sok mindenből megbuktam.

– Hogy bírod végigcsinálni egyáltalán? – Cath szinte minden este több órán át kötelező irodalmat olvasott.

– Túlélési stratégiával.

– Például?

– Felveszem az előadásokat, és később meghallgatom őket. A professzorok nagyjából azt adják elő, amit a tesztekben kérdeznek. Tanulócsoportokat keresek.

– És Reaganre támaszkodsz…

– Nem csak Reaganre – a fiú vigyorgott. – Jó érzékem van hozzá, hogy minden tárgynál gyorsan kiszúrjam a legokosabb lányt a csoportban.

Cath összevonta a szemöldökét.

– Ez kizsákmányolás, Levi.

– Hogyhogy kizsákmányolás? Nem kényszerítem őket, hogy miniszoknyát viseljenek. Nem szólítom őket bébinek. Csak annyit mondok nekik: Helló, okos lány, lennél olyan szíves beszélni nekem a

Szép reményekről?{28}

– Nyilván azt hiszik, hogy tetszenek neked.

– Tetszenek is.

– Ha nem lenne kizsákmányolás, biztos zaklatnád az okos fiúkat is…

– Ha minden kötél szakad, akkor megteszem. Úgy érzed, kizsákmányollak, Cather? – még mindig vigyorgott a lányra a pohara fölött.

– Nem – felelte Cath. – Tudom, hogy nem tetszem neked.

– Nem tudsz te semmit.

– Szóval ez a szokásod? Keresni egy lányt, aki felolvas neked egy egész könyvet?

Levi a fejét rázta.

– Nem, ez az első alkalom.

– Most már úgy érzem, kizsákmányolsz – közölte Cath. Letette a kávéját, és a könyvért nyúlt.

– Köszönöm – mondta a fiú.

– Tizenkettedik fejezet…

– Komolyan beszélek. – Levi lejjebb nyomta a könyvet, a lányra nézett. – Köszönöm.

Cath néhány másodpercig a szemébe nézett, azután bólintott, és újra felemelte a könyvet.

A következő ötven oldal után Cath elálmosodott. Levi egyszer nekidőlt, azután ő dőlt Levi-nak, de annyira belemerült az olvasásba, hogy nem tudott arra figyelni, mi történik a teste másik felével… Bár volt majdnem egy egész fejezet, amikor csak a szája és a szeme mozgott, de az agya csak azzal tudott foglalkozni, milyen jó meleg Levi teste. Milyen finoman melegíti őt a szobatársa fiúja.

A szobatársa egyik fiúja. Számít ez? Ha Reagannek három fiúja van, akkor ez csak egyharmad részben rossz?

Csak úgy Levi-hoz dőlni valószínűleg nem rossz. De azért dőlni Levi-hoz, mert meleg és nem kimondottan puha… Az rossz.

Cath berekedt. Levi kissé arrébb húzódott.

– Tartsunk egy kis szünetet? – kérdezte.

A lány bólintott, de csak részben hálából.

Levi felállt, kinyújtózkodott. Flanelinge nem bújt ki a farmerjéből. Cath is felállt, és megdörgölte a szemét.

– Fáradt vagy – jelentette ki a fiú. – Hagyjuk abba.

– Most már nem hagyjuk abba – felelte a lány. – Mindjárt végzünk.

– Még mindig van száz oldal… – Unod?

– Nem. Csak úgy érzem, túl sokat teszel meg értem. Ez már a kizsákmányolás határán jár.

– Fú! – mondta Cath. – Mindjárt jövök. Utána befejezzük. A felénél járunk, tudni akarom, mi lesz a vége. Eddig még senki se mondta, hogy Maradj arany, Ponyboy.

Amikor visszament, Levi a folyosón támasztotta az ajtót. Fel kellett mennie a fiúk emeletének a mosdójába.

– Ez furcsa, hiszen tudom, hogy van kulcsod – jegyezte meg a lány.

Beengedte Levi-t, aki visszarogyott az ágyra, és onnan mosolygott föl rá. Cath a székére pillantott, de Levi megfogta a pulóvere ujját, és lehúzta maga mellé az ágyra. A pillantásuk egy pillanatra találkozott. Cath elfordította a tekintetét, mintha nem történt volna semmi.

– Idenézz, mit árulunk a Starbucksban! – mutatta Levi, és egy fehérjeszeletet nyújtott felé.

Cath elvette.

– Áfonyás Álom! Visszarepít két teljes hónappal.

– A főiskolán másképp telnek a hónapok – mondta Levi. – Főleg elsőben. Túl sok minden történik egyszerre. Elsőben minden felér hat szokásos hónappal. Olyanok, mint a kutyahónapok.

Cath kicsomagolta a fehérjeszeletet, és megkínálta vele a fiút.

Levi letörte a felét, majd a lányéhoz érintette. – Egészségedre.

Már nagyon késő volt, és túl sötét, hogy ennyire sokat olvassanak. Cath hangja úgy berekedt, mintha összekaristolták volna egy életlen késsel a hangszálait. Vagy mintha egy megfázáson vagy egy sírógörcsön lenne túl.

Levi egyszer csak átfogta a bal karjával, és magához húzta, úgy, hogy Cath háta a fiú melléhez simult. Cath akkor már jó ideje izgett-mozgott, a falhoz dörgölte a hátát, mire Levi csak úgy átnyúlt mögötte, és magához ölelte.

Aztán a fiú keze visszahanyatlott az ágyra, és ott maradt. Kivéve, ha éppen nyújtózkodott, vagy fészkelődött. Ha fészkelődött, fölemelte a kezét, és a vállánál fogva magához szorította Cathet, amíg más helyzetbe nem sikerült helyezkednie.

Cath érezte, hogy hullámzik a fiú melle. Érezte leheletét a haján. Ha Levi megmozdította az állát, megütötte vele a lány fejét. Cath karjában, hátában és nyakában sajogni kezdtek az elmerevedő izmok.

Nem tudta, hol tartott a könyvben, és egy pillanatra abbahagyta az olvasást.

Levi álla ismét a fejének ütközött.

– Tartsunk szünetet – mondta a fiú, nem éppen suttogva, de ugyanolyan lágyan.

A lány bólintott. Levi megfogta Cath bal könyökét, miközben a jobb karjával átnyúlt a lány fölött vízért. Törzse egy pillanatra körbeölelte a lányt, aztán újra a falnak támaszkodott, de közben kezét a lány könyökén nyugtatta.

Cath ivott, majd letette a poharat. Nem akart fészkelődni, de a háta beállt, így a fiú testének feszült.

– Minden oké? – szólalt meg Levi.

Cath újra bólintott. Érezte, hogy a fiú lassan megmozdul.

– Gyere…

Levi az oldalára feküdt a fal mellett, és a lányt is lehúzta maga mellé. Cath hanyatt feküdt, fejét Levi karján nyugtatva, mint egy párnán. Válla elernyedt, tarkóját melegítette a fiú flanelinge.

– Így jobb? – kérdezte Levi. A lány arcát nézte, lehetővé téve számára, hogy szavak nélkül is nemet mondhasson. Cath nem szólalt meg. Nem is bólintott. Nem is válaszolt. Csak lesütötte a szemét, az oldalára fordulva közelebb fészkelte magát Levi-hoz, és a fiú mellének támasztotta a könyvet.

Folytatta az olvasást, és érezte, ahogy Levi könyöke meghajlik a válla alatt.

Cathnek nem kellett túl hangosan olvasnia, hogy Levi ennyire közel volt hozzá. Ez jó volt, mert a hangja eddigre szinte elment. (Elment.) Istenem, Levi olyan közel volt, és olyan meleg volt, és annyira Levi szaga volt, hogy Cathnek könnybe lábadt a szeme. Elfáradt a szeme. Ő is elfáradt.

Amikor Johnny – az egyik főszereplő – megsebesült, Levi-nak elakadt a lélegzete. Addigra Cath arca a fiú mellén pihent, így érezte, ahogy Levi bordái emelkednek. Ő is vett egy nagy levegőt: a hangja kissé megbicsaklott, és Levi szorosabban ölelte magához.

Maradt még egyáltalán vér a karjában?

Mi lesz, ha a történet végére érnek?

Olvasott tovább.

Túl sok fiú szerepelt ebben a könyvben. Túl sok kar és láb és kipirult arc.

Azt várta, hogy fölnevet, amikor végre elérkezik a Maradj arany, Ponyboy sorhoz, de nem nevetett, mert ez azt jelentette, hogy Johnny meghalt, és arra gondolt, hogy Levi talán megsiratja. Talán Cath is sírt. Úgy elfáradt a szeme. Úgy elfáradt ő is.

Amikor a mozi sötétjéből kiléptem a ragyogó napsütésbe, csak két dolog járt az eszemben, Paul Newman, meg az, hogy hogy jutok hava...

Becsukta a könyvet, ami Levi mellére esett. Nem tudta biztosan, hogy mi történt utána. Azt sem tudta biztosan, hogy ébren van-e, tekintettel a tekintendőkre.

Abban a pillanatban, ahogy a könyv leesett, Levi magára húzta. Magába húzta. Két kézzel. Mellük összesimult, a paperback könyv becsúszott a hasuk közé.

Cath szeme félig csukva volt, Levi-é szintén – a szája pedig, ahogy Cath most ráébredt, csak azért látszott kicsinek, mert csücsörített. Most közelről megvizsgálhatta, és az bizony tökéletesen nagy volt. Teljesen tökéletes.

Levi hozzádörgölte az orrához az övét, aztán a szájuk álmosan, puhán és nyitva találkozott.

Cath lehunyta a szemét, és úgy is maradt. Pedig ki akarta nyitni. Közelről akarta látni Levi túl sötét szemöldökét, meg akarta csodálni vámpírszerű halántékát, mert úgy érezte, hogy ez sosem ismétlődik meg, ami akár tönkre is teheti az életét, tehát ki akarta nyitni a szemét, hogy lássa.

De úgy elfáradt.

És Levi ajka olyan puha volt.

Még soha, senki sem csókolta meg így. Mellesleg egyedül Abellel csókolózott korábban, az meg annyi volt, mint tartás és ellentartás szájon át.

Levi csókja maga volt a mohóság. Mintha állának puha kis bökéseivel valamit kivonna a lányból.

Cath a fiú hajába fúrta a kezét, és nem tudta kinyitni a szemét.

Egy idő után ébren sem tudott maradni.

– Sajnálom, Penelope.

– Simon, ne rabold az időm bocsánatkéréssel. Ha mentegetőzéssel és bocsánatkéréssel töltenénk az időnk, valahányszor egymás lábáru lépünk, nem jutna időnk a barátságra.

Simon Snow és a második kígyó, 4. fejezet 

Copyright ©2003, Gemma T. Leslie

TIZENHAT

Cath nem ébredt fel, amikor az ajtó kivágódott.

De akkor megugrott, amikor az ajtó becsapódott. Akkor érezte meg az alatta fekvő Levi-t, a fiú állának melegségét a homlokán. Akkor felébredt.

Az ágya végénél ott állt Reagan, és őket bámulta. Még mindig az előző esti farmerje volt rajta. Ezüstkék szemfestéke szétmázolódott az arcán.

Cath felült. Levi is. Kábán. Cath úgy érezte, a szíve a torkában dobog.

Levi a lány telefonjáért nyúlt, és ránézett.

– A francba! Már két órája dolgoznom kéne! – felpattant, magára kapta a kabátját. – Elaludtunk olvasás közben – mondta félig Reagannek, félig a padlónak.

– Olvasás közben – visszhangozta Reagan Cathet nézve.

– Viszlát – vetette oda Levi, inkább a padlónak, mint a lányoknak.

És már ott sem volt. Reagan pedig még mindig ott állt Cath ágyának lábánál.

Cath szeme fájt, csipás volt, és hirtelen megtelt könnyel.

– Bocsánatot kérek – mondta őszintén. Mindene, a gyomra, minden meggyötört izma a törzsében átérezte a megbánást. – Jajistenem.

– Felesleges – jelentette ki leplezetlen dühvel Reagan.

– De… tényleg ne haragudj.

– Ne! Ne mentegetőzz itt nekem!

Cath keresztbe tette a lábát, előregörnyedt, és eltakarta az arcát.

– De én tudtam, hogy a fiúd! – már sírt, pedig ezzel valószínűleg még jobban magára haragította Reagant.

Nem a fiúm – közölte Reagan majdnem kiabálva. – Már nem. Már… hosszú ideje nem. Úgyhogy hagyd abba! – Hangosan beszívta a levegőt, majd kifújta. – Csak nem számítottam rá, hogy ez fog történni. És arra se számítottam, hogy zavarni fog, ha megtörténik. Én csak… szóval ez Levi. És neki mindig én voltam a legfontosabb.

Nem a fiúja?

– Most is te vagy neki a legfontosabb – felelte Cath igyekezve nem nyüszíteni.

– Ne légy idióta, Cather – válaszolt Reagan reszelős hangon. – Tudom, hogy az vagy, mármint ebben. De most próbálj meg nem az lenni.

– Ne haragudj… – Cath fel akart nézni a szobatársára, de nem sikerült. – Most sem tudom, miért csináltam. Esküszöm, én nem vagyok olyan lány!

Reagan végre elfordult. Az ágyára dobta a hátizsákját, és felkapta a törülközőjét.

– Miféle lány az olyan lány, Cath? A lányfajta lány?… Elmegyek zuhanyozni. Mire visszajövök, túl leszek rajta.

Mikor visszajött, tényleg túl volt rajta.

Cath összegömbölyödött az ágyán, és úgy sírt, ahogy a hálaadás óta egyszer sem. Megtalálta az ágy és a fal közé szorulva a Kívülállókat, és földhöz vágta.

Reagan meglátta a padlón a könyvet, amikor visszajött. Sztreccsnadrágot, szűk, kapucnis, szürke pulóvert viselt, kontaktlencse helyett szögletes barna szemüveget.

– Ó, bassza meg – mondta, amikor fölvette a könyvet. – Ebben kellett volna segítenem neki – Cathre nézett. – Szóval tényleg csak olvastatok?

– Nem csak – hüppögte Cath.

Hagyd abba – szólt rá Reagan. – Komolyan mondom.

Cath lehunyta a szemét, és a fal felé fordult.

Reagan leült a saját ágya végébe.

– Nem a pasim – közölte komolyan. – Azt pedig tudtam, hogy tetszel neki, azért is lógott itt annyit. Csak azt nem tudtam, hogy ő tetszik-e neked.

– Én meg azt hittem, azért van itt folyton, mert a fiúd – felelte Cath. – Nem akartam, hogy tetsszen. Szemét akartam lenni vele.

– Azt hittem, szimplán szemét vagy – mondta Reagan. – Az volt benned a szimpi.

Cath fölnevetett, és megdörzsölte a szemét, tizenkét órán belül ötszázadszor. Biztos piros a szeme.

– Túl vagyok rajta – közölte Reagan. – Csak meglepődtem.

– Nem lehetsz túl – Cath felült, és a falnak dőlt. – Bár nem csókolóztam a csávóddal, azt képzeltem, hogy csókolózok vele. Ezzel fizettem volna a kedvességedért.

– Wow… – felelte Reagan. – Ha így fogalmazol, akkor ez rendesen el van baszva.

Cath boldogtalanul bólintott.

– Akkor miért csináltad?

Cath arra gondolt, ahogy Levi a karját melegítette az éjszaka. A fiú tízezer mosolyára gondolt. És a negyvenhektáros homlokára.

Behunyta a szemét, és megdörzsölte.

– Mert nagyon, de nagyon akartam.

Reagan sóhajtott.

– Oké – mondta. – Akkor ez a helyzet. Éhes vagyok, és be kell fejeznem a Kívülállókat. Levi bír téged, te is bírod őt, én pedig már lezártam a dolgot. Elég tré lehet a helyzet, ha járni kezdesz a középiskolai pasimmal, de most már nincs visszaút, ugye tudod?

Cath nem válaszolt. Reagan folytatta:

Ha még mindig a fiúm lenne, akkor meg kéne küzdenünk.

De nem az. Úgyhogy gyerünk reggelizni, oké? Cath felnézett Reagan re, és bólintott.

Cath már lemaradt a reggeli órákról, köztük a kreatív írásról. Nickre gondolt, és abban a pillanatban rájött, hogy nem is jelent a számára semmit.

Reagan gabonapelyhet evett.

– Oké – mondta, és Cathre szögezte a kanalát. – Akkor most mi lesz?

– Mivel mi lesz? – kérdezte Cath, akinek tele volt a szája sült sajttal.

– Mi lesz Levi-jal?

Cath nyelt egyet.

– Semmi. Nem tudom. Tudnom kellene?

– Akarod, hogy segítsek?

Cath ránézett. Reagan még smink nélkül és kócosan is félelmetes volt. Egyszerűen hiányzott belőle a félelem. Sosem habozott. Reagannel beszélni olyan volt, mint kiállni a robogó vonat elé.

– Nem tudom, mi ez – felelte. Ökölbe szorította a kezét, és kényszerítette magát, hogy tovább beszéljen. – Úgy érzem, hogy… ami az éjszaka történt, az csak egy kis kisiklás volt. Olyasmi, ami csak késő éjszaka történhet, amikor irtó fáradtak vagyunk. Mert világosban tudtuk volna, mennyire helytelen…

– Már közöltem veled, hogy nem a fiúm – vágott közbe Reagan.

– Nem csak arról van szó! – Cath az ablak felé fordult, majd visszanézett Reaganre, és buzgón magyarázni kezdett. – Mert az egy dolog, ha én bele lennék zúgva, és ő totál elérhetetlen lenne. De nem gondolom, hogy konkrétan tudnék olyan valakivel lenni, mint Levi. Olyan távol vagyunk egymástól, mintha nem is egy emberfajhoz tartoznánk.

Reagan kanala kifröcskölte a tejet, ahogy visszaesett a tálba.

– Mi bajod Levi-jal?

– Semmi! – felelte Cath. – Csak… nem olyan, mint én.

– Mármint nem olyan okos?

– Levi nagyon okos – védekezett Cath.

– Tudom – felelte ugyanolyan védekező hangon Reagan.

– Csak más – magyarázta Cath. – Idősebb. Cigarettázik. Iszik. Valószínűleg már szexelt is. Úgy értem, olyannak tűnik, mint aki igen.

Reagan úgy húzta fel a szemöldökét, mintha Cath őrültségeket beszélne. Ezért Cath azt gondolta – nem először, de a múlt éjszaka óta most először –, hogy Levi valószínűleg Reagannel szexelt.

– És szeret a szabadban lenni – folytatta, hogy másra terelje a szót. – És szereti az állatokat. Nincs bennünk semmi közös.

– Úgy írod le, mint valami magányos favágót, aki, mit tudom én, szivarozik és prostikkal szexel.

Cath akaratlanul elnevette magát.

– Mint egy veszélyes francia prémvadászt a múlt századból!

– Pedig csak egy srác – mondta Reagan. – Persze, hogy különbözik tőled. Olyan srácot sose találsz, aki olyan, mint te, főleg azért, mert az a srác sose teszi ki a lábát a kollégiumi szobájából...

– A srácok, akik olyanok, mint Levi, nem járnak olyan lányokkal, mint én.

– Már megint a lányfajta lány?

– A srácok, akik olyanok, mint Levi, olyan lányokkal járnak, mint te.

– Ez meg mit jelent? – kérdezte Reagan a fejét félrebillentve.

– Normálist – felelte Cath. – Csinosat.

Reagan forgatta a szemét.

– Nem, de komolyan! – erősködött Cath. – Nézd meg magad. Te nem esel szét, nem félsz semmitől. Én mindentől félek. És őrült vagyok. Lehet, hogy azt hiszed, csak kicsit vagyok őrült, de igazából a teljes őrültségemből csak egy kis ízelítőt adok a világnak. A bolondosságom meg antiszociálisságom máza alatt teljes katasztrófa vagyok.

Reagan megint a szemét forgatta. Cath megfogadta magában, hogy a jövőben nem fogja forgatni a szemét.

– Mit kezdenénk mi egymással? – kérdezte. – Ő kocsmába akarna menni, én otthon akarnék maradni, hogy fanficet írjak.

– Én nem beszéllek rá – jelentette ki Reagan –, főleg akkor nem, ha eldöntötted, hogy hülye leszel. De annyit azért mond hatok, hogy hülye vagy. Levi-nak már most tetszel. Tetszik neki még az a rémes fanficed is, állandóan arról áradozik. Levi csak egy srác. Nagyon, de nagyon jó – talán a legjobb srác, és senki se mondja, hogy feleségül kell menned hozzá. Ne nehezítsd meg a saját dolgod, Cath. Megcsókoltad, igaz? Már csak az a kérdés, hogy meg akarod-e csókolni máskor is?

Cath olyan görcsösen szorította ökölbe a kezét, hogy a körmei a tenyerébe vájtak.

Reagan elkezdte az üres tányérokat a tálcájára pakolni.

– Miért szakítottatok? – bökte ki Cath.

– Folyton megcsaltam – felelte egykedvűen Reagan. – Nagyon jó barát vagyok, de barátnőnek szar.

Cath fogta a saját tálcáját, és ment Reagan után a szemeteshez.

Aznap nem látta Levi-t, mert szerda esténként a fiú dolgozott.

Ekkor döbbent rá, hogy teljesen tisztában van Levi beosztásával.

Viszont sms-ben meghívta csütörtökre egy buliba magához. 

„buli? csütörtökön? nálam?”

Cath nem válaszolt, vagyis próbált nem válaszolni. Egymás után írta az üzeneteket, aztán törölte őket. Majdnem küldött egy mosolyjelet.

Aznap Reagan későn ért haza a munkából, és azonnal ágyba bújt. Cath még írt.

– Levi halál jó volt ma a Kívülállók teszten – mesélte Reagan, és elfojtott egy ásítást.

Cath a laptopjára mosolygott.

– Beszéltél vele rólam?

– Nem. Nem gondoltam, hogy örülnél neki. Már mondtam, hogy barátnak nagyon jó vagyok.

– Jah, de inkább Levi barátja vagy, mint az enyém.

– Elsők a barinők, a pasik csak utána jöhetnek – mondta Reagan.

Másnap reggel, mielőtt elment volna, megkérdezte, hogy Cath el akar-e menni Levi bulijába.

– Inkább nem – felelte Cath. – Órám van péntek reggel fél kilenckor.

– Ki vesz föl olyan tárgyat, amit péntek reggel fél kilenckor tartanak?

Cath vállat vont.

Nem akart elmenni Levi bulijába. A fiút bírta, a bulikat nem. Azok után, ami történt, nem akarta először egy buliban viszontlátni. Bulizók társaságában. Bármilyen társaságban.

Biztos volt benne, hogy ezen az estén ő az egyetlen élőlény a Ponds Hallban. Győzködte magát, hogy milyen kúl, ha egy tizenkét emeletes épület egyedül csak a mienk. Mintha a könyvtárba zárták volna be éjszakára.

Ezért nem lehetek én Levi-jal. Mert az a fajta lány vagyok, aki arról ábrándozik, hogy bezárják éjszakára a könyvtárba – és Levi még csak olvasni sem tud.

Rögtön megbánta ezt a gondolatot. Levi tud olvasni. (Valamennyire.) Ő mindig úgy hitte, hogy az ember vagy tud olvasni, vagy nem. Nincs ilyen köztes állapot, mint Levi-é, ahol az agy veszi a szavakat, de nem tudja megőrizni őket. Mintha az olvasás is olyan lenne, mint azok a lehúzós nyerőgépek, amik a tekepályán vannak.

Ám Levi egyértelműen nem volt buta. Mindenre emlékezett. Hosszú részleteket tudott idézni a Simon Snow-filmekből. Tudott a bölényekről és a csiripelő lilékről mindent, amit csak tudni kell… Egyáltalán miért győzködi erről magát?

Nincs arról szól, hogy meg akarja írni Abelnek, hogy sikerült Levi felvételije.

Kellett volna küldeni neki egy sms-t (Levi-nak, nem Abelnek).

De akkor elkötelezné magát. Mintha lépne egyel a sakktáblán. Vagy mintha felrúgná magát a földről a libikókán. Jobb, ha Levi-t hagyja ott fent a levegőben egy-két napig, és nem ő marad a magasban…

A tény, hogy játszótéri keretek között gondolkozik erről az akármiről, azt bizonyítja, hogy még nem készült fel. Rá. Levi felnőtt. Teherautója van. Kinőtt a szakálla. És lefeküdt Reagannel; Reagan gyakorlatilag bevallotta.

Cath nem akart úgy nézni egy srácra, hogy rögtön elképzelje, kivel feküdt már le…

Ez Abelnél sose volt probléma. Abelnél soha, semmi sem volt probléma. Mert nem is tetszett neked!, hallotta Wren sikítását.

Levi tetszett neki. Nagyon. Szívesen nézett rá. Szívesen hallgatta – habár néha nagyon utálta hallgatni, ahogy másokhoz beszél. Utálta, hogy úgy szórja a mosolyát minden jöttmentre, mintha nem lenne jelentősége, mintha sosem fogyna ki belőle. Nála minden olyan könnyűnek látszott…

Meg ahogy áll. Az ember akkor érti meg igazán, mekkora munka függőlegesen tartani magunkat, amikor látja a falnak támaszkodó Levi-t. Még ha nem dől neki semminek, akkor is olyan, mintha azt tenné. Nála az állás olyan, mintha függőleges fekvés lenne.

Levi lusta csípőjének és laza vállának gondolata visszaterelte emlékezetét az ágyhoz.

Egy fiúval töltötte az éjszakát. Vele aludt. Ez akkor is óriási dolog, ha csak idáig jutottak. Bár megbeszélhetné Wrennel… Wren elmegy a picsába!

Nem… Menjen a francba. Kit érdekel. Az utóbbi időben mást sem tesz, csak bonyolítja az ikertesója életét.

Cath egy fiúval aludt.

Egy sráccal.

Rendkívüli volt. Meleg. És kusza. Mi történt volna, ha máshogy ébrednek? Ha Reagan nem rúgja rájuk az ajtót? Megcsókolta volna újra Levi? Vagy akkor is elrohan, és csak annyit vet oda, hogy „viszlát?”

Viszlát…

A laptopjára meredt. Két órája dolgozott ugyanazon a bekezdésen. Szerelmi jelenet volt (nagyon visszafogott), de folyton belezavarodott, hogy Baz és Simon kezének hol kellene lennie. Öszszekeverte az összes őt és nekit, ráadásul annyira sokáig bámulta ezt a bekezdést, hogy kezdte úgy érezni, mintha az összes mondatot leírta volna már egyszer. Talán így is volt.

Lecsukta a laptopját, és felállt. Majdnem tíz óra. Hánykor érnek véget a bulik? (Hánykor kezdődnek?) Nem mintha számítana. Semmiképp nem mehet el Levi házába.

Odaállt az ajtajukra szerelt, egész alakos tükör elé.

Pontosan annak látszott, aki volt: tizennyolc éves kockának, aki szart se tud a fiúkról vagy a bulikról.

Szűk farmer. Széles csípő. Kifakult rózsaszín póló, amin az áll: A VARÁZSSZÓ A KÉREM. Rózsaszín-barna rombuszmintás kardigán. A haj laza kontyba tűzve a feje tetején.

Kivette a hajából a gumit, levette a szemüvegét. Közelebb kellett lépnie a tükörhöz, hogy tisztán lássa magát.

Az állát felszegte, és erőlködve eltűntette a homlokáról a ráncokat.

– Kúl vagyok – mondta magának. – Valaki hozzon tequilát, mert most mind meg fogom inni. Kizárt, hogy később pánikrohamban fetrengve találjatok rám a szüleitek fürdőszobájában. Ki akar egy francia csókot?

Hát ezért nem lehet ő Levi-jal. Ő még mindig francia csóknak nevezi, Levi pedig csak úgy dugdossa a mások szájába a nyelvét. Még mindig nem tűnt kúlnak. Nem úgy nézett ki, mint Wren.

Kihúzta magát, hogy jobban látszódjon a melle. Azzal nem volt semmi baj (ennyit tudott). Elég méretesnek tűnt ahhoz, hogy senki se csúfolhassa deszkának. Bárcsak még nagyobb lenne egy kicsivel, hogy ellensúlyozza a csípőjét. Akkor nem kellene tanulmányoznia a körte alkatot azokban a Hogyan öltözz a te alakoddal? című útmutatókban. Ezek az útmutatók arról próbálják meggyőzni az embert, hogy minden alkat oké, de ezt elég nehéz elhinni, ha az alkatunk elnevezése szinonimája az ormótlannak.

Úgy tett, mintha ő lenne Wren; úgy tett, mintha nem érdekelné semmi sem. Hátrafeszítette a vállát, fölszegte az állát, és kényszerítette a tekintetét, hogy azt üzenje: találkoztál már velem? Én igazán csinos vagyok.

Az ajtó felpattant, a kilincs oldalba vágta Cathet.

– A francba! – kiáltotta, mielőtt elesett, félig az ágyán, félig a padlón landolva. Mivel a karját fölemelte, sikerült megvédenie az arcát.

– A francba! – visszhangozta Reagan. Megállt Cath fölött. – Minden oké?

Cath megtapogatta az oldalát, és teljesen a padlóra csúszott.

– Jézusom – nyögte.

– Cath! A francba!

Cath lassan felült. Úgy tűnt, nem tört el semmije.

– Miért állsz épp az ajtóban? – kérdezte harciasán Reagan.

– Talán épp menni készültem – felelte Cath. – Jézusom! Miért kell neked berúgnod az ajtót minden egyes alkalommal, amikor hazajössz?

– Mert mindig tele a kezem – Reagan letette a hátizsákját meg a többi cuccát, aztán a kezét nyújtotta Cathnek, hogy felsegítse. De Cath nem vett tudomást róla, az ágyra támaszkodva húzódzkodott fel. 

– Ha tudod, hogy mindig berúgom az ajtót, akkor ne állj oda.

– Azt hittem, a buliban vagy… – Cath feltette a szemüvegét. – Te így szoktál elnézést kérni?

– Bocs – nyögte ki Reagan, mintha a fogát húznák. – Mostanáig dolgoztam. Most indulok a buliba.

– Ó!

Reagan berúgta az egyik cipőjét a szekrénybe. 

–Jössz?

Nem nézett Cathre. Ha ránéz, Cath talán mást felel, nem azt, hogy naná.

Reagan abbahagyta a rugdosást, és felnézett.

– Ó? Oké… Csak átöltözöm.

– Oké – felelte Cath.

– Helyes… – Reagan felkapta a fogkeféjét és a sminkcuccát.

Ránézett Cathre, és helyeslően mosolygott.

Cath a plafont bámulta.

– Csak gyorsan öltözz.

Ahogy Reagan kiment, Cath felpattant. Felszisszent, az oldalához kapott, és kinyitotta a szekrényét. Az ajtó belső feléről Baz meredt rá.

– Ne csak állj itt – motyogta a papíralaknak. – Inkább segíts.

Amikor elosztották Wrennel a ruháikat, Wren vitt magával mindent, ami jó volt a bulizáshoz, fiúknál vagy az elmenni otthonról programokhoz. Cath hozta el azokat, amik megfeleltek az íráshoz hajnalig vagy simán leihatóak teával. Hálaadáskor véletlenül elhozta Wren egyik farmerjét, úgyhogy most abba bújt bele. Keresett egy olyan fehér pólót, amin nincs semmi, legalábbis semmi simonos. Viszont volt rajta egy fura folt. Kénytelen lesz elrejteni valamilyen felsővel. Előkereste a legkevésbé bolyhos, fekete kardigánját.

Volt valahol sminkje is… az egyik fiókjában. Talált szemspirált, szemceruzát, egy beszáradt alapozót, és odaállt velük Reagan sminktükre elé.

Amikor Reagan visszajött, most óvatosan nyitva az ajtót, az arca üde volt, vörös haja sima és fényes. Valahol hasonlít Adelere, gondolta Cath. Már ha Adele-nek lenne egy keményebb, némiképp okosabb ikertestvére.

– Azta! – kiáltott fel Reagan. – Egy kissé mintha… jobban néznél ki, mint szoktál!

Cath felnyögött. Túl béna volt a gúnyos válaszhoz.

Reagan nevetett.

– Jól nézel ki. A hajad is jó. Mint Kristen Stewarté a hajhoszszabbítás után. Rázd csak meg!

Cath úgy rázta meg a fejét, mintha tiltakozna.

Reagan felsóhajtott. Megfogta Cath vállát, előrehúzta a fejét, és a tövénél borzolta szét a haját. Cath szemüvege leesett.

– Ha nem rázod szét, lehet, hogy úgy fogsz kinézni, mint akit épp most kúrtak meg – figyelmeztette.

– Jézusom! – Cath felegyenesedett. – Ne légy közönséges Lehajolt a szemüvegért.

– Szükséged van arra? – kérdezte Reagan.

– Igen – felelte Cath. – Szükségem van rá, különben olyan leszek, mint A csaj nem jár egyedülben a lány.

– Nem érdekes – válaszolta Reagan. – Levi-nak így is tetszel. Szerintem a kockalányok az esetei. Úgy beszél rólad, mintha a Természettudományi Múzeumban talált volna.

Szavai igazolták Cath félelmeit, hogy Levi-nak ő csak egy szereplő a szörnyek báljából.

– Az nem valami jó – mondta.

– Levi-nál igen – intette le Reagan. – Az ilyesmit szereti. Ha nagyon elszomorodik valamin, elmegy a Morrill Hallba.

Az volt a múzeum a campuson. Vadvilági diorámák voltak benne, és a világ legnagyobb mamutjának a fosszíliája.

– Komolyan?

Hiszen ez olyan cuki!

Reagan a szemét forgatta. – Gyere már!

Tizenegy körül érkeztek Levi házához, de nem volt teljesen sötét a sok hó miatt.

– Még mindenki itt lesz? – kérdezte Cath, amikor kiszálltak a kocsiból.

– Levi biztosan, hiszen itt lakik.

A ház pontosan olyan volt, amilyennek Cath elképzelte. Egy régi negyedben volt, ahol nagy, fehér, viktoriánus épületek álltak. Mindegyik háznak hatalmas verandája volt, és jó néhány postaláda sorakozott az ajtó mellett. A parkolás kész röhej volt. Négy sarokkal odébb kellett leparkolniuk, és Cath örült, hogy nem olyan hegyes orrú, tűsarkú csizmában van, mint Reagan.

Mire az ajtóhoz értek, Cath gyomra észlelte, mi is történik.

Fájdalmas görcsbe rándult, amit kapkodó légzés kísért.

Nem hitte el, hogy ő ilyet csinál. Fiú. Buli. Idegenek. Sör. Idegenek. Buli. Fiú. Szemkontaktus.

Reagan rápillantott.

– Ne parázz! – szólt rá szigorúan.

Cath bólintott, és a kopott lábtörlőt nézte.

– Nem foglak magadra hagyni – folytatta Reagan –, akkor sem, ha kedvem lenne hozzá.

Cath megint bólintott. Reagan benyitott.

Odabent melegebb és világosabb volt – de nem egészen olyan volt, amilyennek Cath elképzelte.

Ő kopár falakra számított, és olyan bútorokra, amiket lomtalanításkor szedtek össze.

De Levi háza igazán kellemes volt. Egyszerű, de kellemes. A falakon néhány festmény, és rengeteg növény: páfrányok, zöldikék és egy majomfa, jó nagy, akkorának tűnt, mint egy igazi fa.

Zene szólt – álmosító, elektronikus zene –, de nem túl hangosan. Valaki füstölőt gyújtott.

Még mindig tele volt a ház – mind idősebbek Cathnél, legalább olyan idősek, mint Levi – és leginkább csak dumáltak. A hangfal mellett két csávó mintha táncolt volna, vagy csak ökörködtek, és láthatólag egyáltalán nem érdekelte őket, hogy rajtuk kívül senki sem táncol.

Cath olyan közel húzódott Reagan hátához, amennyire tudott, és próbálta nem túl feltűnően keresni Levi-t. (Képzeletben lábujjhegyen állva, a szemét a kezével leárnyékolva fürkészte a látóhatárt, hogy jön-e hajó.) Reagant mindenki ismerte. Valaki sört nyomott a kezükbe; Cath elvette az övét, de nem bontotta fel. Levi lakótársa volt. Az egyik. Azok közül, akikkel a következő pár percben Cath találkozott, szinte mindenki Levi lakótársa volt.

Átnézett rajtuk.

Levi talán a fürdőszobában van.

Talán már ágyban van. Talán Cath is bebújhatna mellé, mint Aranyfürt, és ha Levi felébred, csak annyit mondana: „viszlát”, és elszaladna. Aranyfürt{29} plusz Hamupipőke.

Reagan félig megitta a sörét, mielőtt megkérdezte volna valakitől: 

– Hol van Levi?

Az illető – szakállas, fekete Ray-Ban szemüveges hapsi – körülnézett a nappaliban.

– Talán a konyhában.

Reagan úgy bólintott, mint akit ez egy csöppet sem érdekel. Mert nem is érdekli, gondolta Cath.

– Gyere – hívta Reagan. – Keressük meg – majd amikor már senki sem volt a közelükben, azt mondta: – Légy kúl!

A háznak három nagy, egybenyíló szobája nézett az utcára: a nappali, az ebédlő és a télikert. Hátul egy keskeny ajtó vezetett a konyhába. Cath annyira közel húzódott Reaganhez, hogy ő előbb látta meg Levi-t. Cath még be sem lépett az ajtón, amikor hallotta, hogy Reagan azt súgja: 

– A francba!

Cath belépett a konyhába.

Levi a mosogatónak támaszkodott. (Levi. Az örök támaszkodó.) Az egyik kezében egy üveg sör volt. Ugyanabban a kezében, mellyel egy lányt ölelt át.

A lány idősebbnek látszott Cathnél, még így is, hogy csukva volt a szeme. Levi másik keze belegabalyodott a lány hosszú, szőke hajába. Nyitott, mosolygó szájjal csókolta. Ezt is olyan könnyedén csinálta.

Cath rögtön lesütötte a szemét, és elhúzott a konyhából. Keresztülvágott a házon, egyenesen a bejárathoz ment. Tudta, hogy Reagan követi, mert hallotta a motyogását:

– A francba, a francba, a francba!

– Nem értem – hebegte Simon. – Mi ez az Insidious Humdrum? Egy ember?

– Talán – a mágus kidörzsölte a szeméből a port, és suhintott egyet a pálcájával. – Oily oily oxen free{30} – suttogta. Simon megmerevedett, de semmi sem történt. – Talán ember – mondta a mágus, visszatérve a szokott fanyar mosolyához. – Talán valami más. Arra is gondoltam, hogy talán valami kisebb.

– Varázsló? Mint mi?

– Nem – felelte szigorúan a mágus. – Ebben biztosak lehetünk. Ez az ember – már ha az – ellensége a varázslatnak. Pusztítja a varázslatot: egyes feltételezések szerint megeszi. Ahol csak teheti, kisöpri a világból a mágiát… Simon, te még fiatal vagy ahhoz, hogy ezt halld. Tizenegy évesen még túl fiatal vagy. De az sem tisztességes, hogy tovább titkoljam előled. Insidious Humdrum a legnagyobb veszély, amellyel a mágusok világa valaha is szembekerült. Hatalmas és feltartóztathatatlan. Ellene harcolni annyi, mintha az álmossággal küzdenél, amikor már összeesel a fáradtságtól. Mégis küzdenünk kell. Téged azért vettünk fel Watfordba, mert azt hisszük, hogy Humdrum különösen érdeklődik irántad. Meg akarunk védeni; esküszöm, hogy az életem árán is megoltalmazlak. Ehhez azonban, Simon, a lehető leggyorsabban meg kell tanulnod, hogyan védd meg magad!

Simon Snow és a mágus örököse, 23. fejezet 

Copyright © 2001, Gemma T. Leslie

TIZENHÉT

Az autóban nem beszéltek. Cath nem sírt. Ennek örült. Már így is akkora hülyének érezte magát… Mert az is volt.

Mit képzelt? Hogy komolyan tetszik Levi-nak? Hogy hihette ezt, főleg miután két napja az magyarázgatja magának, hogy miért nem tetszhet neki?

Talán azért hitte el, hogy lehetséges, mert Reagan is elhitte, és Reagant nem lehet átrázni…

Ahogy visszaértek a koleszhoz, Reagan megállította Cathet, mielőtt kiszállhatott volna a kocsiból.

– Várj.

Cath várt, de nem húzta be az anyósülés ajtaját.

– Sajnálom – mondta Reagan. – Erre tényleg nem számítottam.

– Úgy akarok csinálni, mintha nem történt volna meg – felelte Cath, miközben érezte, hogy a könnyek égetik a szemét. – Nem akarok erről beszélni, és tudom, hogy Levi a legjobb barátod, de én tényleg nem akarom, hogy beszélj vele a ma estéről… Vagy rólam. Soha-soha. Már így is egy nagy seggfejnek érzem magam.

– Oké – válaszolta Reagan – ahogy akarod.

– Úgy akarok csinálni, mintha nem történt volna meg.

Reagan betartotta a szavát.

Egész hétvégén egy szóval sem említette Levi-t, aki szombat délelőtt hívta Cathet, de a lány nem vette fel. Pár másodperccel később megszólalt Reagan mobilja.

– Miattam ne nézd levegőnek – mondta Cath. – Nem történt semmi.

Szia… – mondta Reagan a telefonba. – Jah… Jó… majd szólj fel, ha a földszinten vagy. Cath tanulni akar.

Fél órával később megint megszólalt Reagan mobilja. Reagan feltápászkodott.

– Hali – köszönt.

Cath bólintott.

– Viszlát.

Levi újra megpróbálta felhívni Cathet azon a hétvégén. Kétszer. Egy sms-t is küldött, „szóval megtalálták az 5-ik nyulat, és aztán? mézeskalácsos lattét és sütőtökös rétest adok az imformációért.”

Cath felszisszent, amikor meglátta a rosszul leírt információt.

Ha nem ment volna el a buliba – ha nem látta volna Levi-t akció közben –, el is hiszi, hogy ezzel az sms-sel randira hívja.

Tudta, hogy kénytelen lesz még találkozni vele. Levi továbbra is Reagan legjobb barátja, együtt tanulnak…

Reagan valószínűleg kitiltaná a fiút a szobából, ha Cath ezt akarná, de Cath nem akarta, hogy Levi kérdezősködjön. Úgyhogy inkább ő tartotta magát távol a szobájuktól. Rászokott, hogy vacsora után a könyvtárba menjen, abba a részlegbe, ahol Nick dolgozott. Nick általában nem volt ott; senki sem volt ott. Vitte magával a laptopját, és dolgozni próbált az utolsó kreatív írás feladaton, a tízezer szavas novellán. Elkezdte – fél tucatszor is elkezdte –, de még mindig nem volt semmije, amit be akart volna fejezni.

Végül legtöbbször a Folytasd, Simon!-nál kötött ki. Most nagyon ment az írás, majdnem minden este hosszú fejezeteket posztolt. Áttérni a kreatív írás feladatról Simonra és Bazra olyan volt, mint ráébredni, hogy nem jó sebességgel vezet. Szó szerint érezte, ahogy az alkarja izmai ellazulnak. Gyorsabban gépelt, könnyebben lélegzett. Azon kapta magát, hogy bólogat írás közben, mintha egy ütemben lüktetne a szavakkal, amik kizúdultak belőle.

Amikor a könyvtár bezárt, bepötyögte a mobiljába a 911-et, majd az ujját a hívás gombon tartva rohant vissza a kollégiumba, olyan gyorsan, ahogy a lába bírta.

Több mint egy hét után találkozott ismét Levi-jal. Cath egy este óráról jött haza, és Levi ott ült Reagan ágyán, miközben Reagan gépelt.

– Cather! – köszönt vigyorogva, és levette a fejéről a fülhallgatót. A lány most már tudta, hogy ilyenkor valamilyen előadást hallgat. Reagan mesélte, hogy folyton előadásokat hallgat, még le is menti azokat, amik igazán tetszenek neki.

– Hé! – folytatta Levi. – Tartozom neked egy itallal. Te döntesz, hogy forró legyen vagy erjesztett. Hasítottam a Kívülállók teszten. Nem mesélte Reagan? Ötöst kaptam.

– Óriási! – felelte Cath, és igyekezett titkolni, mennyire szeretné megcsókolni és meggyilkolni a fiút.

Azt hitte, Reagan dolgozik ma este. Csak ezért jött haza. De nem kell itt maradnia. Később úgyis találkozik Nickkel a könyvtárban…

Úgy csinált, mintha elvenne az íróasztaláról valamit. Egy csomag rágógumit.

– Oké – közölte. – Hát én lépek.

– De csak most jöttél! – kiáltotta Levi. – Nem maradnál inkább, és beszélnél Johnny és Ponyboy kapcsolatának szimbolikájáról? Vagy Sodapop és Darry küzdelméről? Hé, mit gondolsz, a Kívülállóknak is vannak fanfictionjei?

– Mennem kell – mondta Cath, Reaganhez beszélve. – Találkozom valakivel.

– Kivel találkozol? – kérdezte Levi.

– Nickkel. Az írótársammal.

Ja? Jó. Akarod, hogy hazakísérjelek?

Nick valószínűleg hazakísér – felelte a lány.

– Ó – Levi összevonta a szemöldökét, de még mindig mosolygott. – Kúl. Akkor viszlát.

Cath nem tudott elég gyorsan menekülni előle. Bevette magát a könyvtárba, és ezer szót írt meg a Folytasd…!-hoz, mire Nick megjelent.

– Kapcsold ki azt a valamit – mondta Nick. – Megrontod a kreatív energiáimat az elektromágneses zajjal.

– Ezt mondta ő is – felelte Cath, és összecsukta a laptopot.

Nick gyanakvó képet vágott.

– Metafizikailag értettem.

– Aha – a fiú letette a hátizsákját, elővette a jegyzetfüzetüket. – Írod már az utolsó dolgozatot?

– Közvetve – felelte Cath.

– Hogyhogy?

– Hallottál már olyan szobrászokról, akik azt mondják, hogy ők nem kifaragnak egy tárgyat, hanem lefaragnak róla mindent, ami felesleges?

– Nem – Nick leült.

– Nohát, én megírok mindent, ami nem az utolsó dolgozat, hogy amikor tényleg leülök dolgozni, csak a novella legyen a fejemben.

– Okos kislány – állapított meg Nick, és odatolta neki a nyitott jegyzetfüzetet. Cath átlapozta. Nick tíz teljes oldalt írt, amióta utoljára találkoztak.

– Hát te? – kérdezte.

– Nem tudom – felelte a fiú. – Lehet, hogy egy olyan sztorit adok majd be, amivel nyáron foglalkoztam.

– Nem csalás ez?

Nem hiszem. Inkább olyan, mintha előretolnám a határidőt... Most ugyanis csak erre a sztorira tudok gondolni – újra Cath elé tolta a füzetet. – Szeretném, ha elolvasnád.

Ez a sztori. Az ő sztorijuk. Amit Nick csak mint anti-love sztorit emlegetett. 

– De hát ez nem anti-love! – vitatkozott Cath.

– De az. Ellentéte mindennek, amit általában egy szerelmi történetben találsz. Érzelgős szemek, és teljessé tettél.

– A teljessé tettél remek szöveg – felelte Cath. – Csak irigykedsz, mert nem te találtad ki.

Nem közölte Nick-kel, hogy ő is írt love sztorikat – újraírva ugyanazt a love sztorit az utóbbi öt év minden egyes napján, írt érzelgős love sztorikat és nem érzelgőseket, az első látásra szerelemről, az első látás előtti szerelemről és a szerelemtől a gyűlöletig sztorikat.

Nem mondta el neki, hogy a love sztori az ő műfaja. Az egyetlen dolog, amihez igazán ért. És hogy Nick anti-love sztorija tényleg olyan, mint valakinek a legeslegelső fanficje – Mary Sue{31} a tizedik hatványon –, amiben egyértelműen Nick a főhős, a főhősnő pedig magától értetődően Winona Ryder, Natalie Portmannel és Selena Gomezzel vegyítve.

Inkább kijavította. Átírta a fiú párbeszédeit. Levagdosta a vadhajtásokat.

– Azt a részt miért húzod ki? – kérdezte ezen az estén Nick, miközben áthajolt Cath bal válla fölött. Jó szaga volt. (Breaking news: a fiúknak jó szaga van!) – Nekem tetszett – mondta.

– Főhősnőnk épp megáll a kocsijával egy parkolóban, hogy elfújjon egy pitypangot, és kívánjon valamit.

– Üdítő mozzanat – mondta Nick. – Romantikus.

Cath a fejét rázta. Lófarka súrolta Nick nyakát.

Kreténnek tűnik tőle.

Van valami kifogásod a pitypang ellen?

– Van valami kifogásom a huszonkét éves nők ellen, akik elfújva a pitypangot kívánnak valamit. Akik megállnak az autójukkal, hogy a pitypangtól kívánjanak valamit. Na és a kocsi?

Nem! Veterán Volvóról szó sem lehet!

– Ez jellemzi!

– Közhely. Esküszöm, minden egyes Volvót, amit 1970 és 1985 között gyártottak, egy szeszélyes fiktív csaj vezet!

Nick duzzogva nézte a papírt.

– Mindent kihúzol!

– Nem húzok ki mindent.

– Mit hagysz benne? – még jobban előrehajolt, miközben figyelte, ahogy Cath ír.

– A ritmust – felelte a lány. – A ritmus jó.

– Igen? – mosolygott Nick.

– Igen. Úgy hangzik, mint egy keringő.

– Csak nem irigykedsz? – Nick még szélesebben mosolygott. A szemfoga ferde volt, de nem annyira, hogy fogszabályozóra legyen szüksége.

– Abszolúte – felelte Cath. – Sose tudnék keringőt írni.

Néha, amikor így dumáltak, a lány biztos volt benne, hogy flörtölnek. De mikor becsukták a füzetet, Nick szemében mindig kialudt a fény. Éjfélkor elrohant oda, ahova rohanni szokott, valószínűleg egy szőke lányhoz, akinek sört szorongatva öleli át a derekát. És akivel a ferde szemfogát mutogatva csókolózik.

Cath tovább dolgozott a jeleneten. A margón egy egészen új párbeszéd állt össze. Amikor felnézett, Nick még mindig mosolygott.

– Mi az? – kérdezte Cath.

– Semmi – nevetett a fiú.

Mi van?

Semmi, csak… Tiszta őrület, ahogy ez működik közted és köztem. Hogy tényleg tudunk együtt írni. Olyan, mintha… együtt gondolkoznánk.

– Kellemes – mondta őszintén Cath. – Az írás magányos mesterség.

– Ugye, nem hiszed, hogy azonos hullámhosszon vagyunk?

Annyira különbözünk.

– Nem különbözünk annyira.

– Teljesen különbözőek vagyunk. Nézz csak meg minket.

– Mindkettőnknek az angol a főszakja – felelte Cath. – Mindketten fehér bőrűek vagyunk. Nebraskában élünk. Ugyanazt a zenét hallgatjuk, ugyanazokat a tévéműsorokat nézzük, még a cipőnk is egyforma…

– Ja, de ez olyan, mintha John Lennon nem Paul McCartneyval közösen írna, hanem… Taylor Swifttel.

– Fogd vissza – intette le Cath. – Fele olyan csinos sem vagy, mint Taylor Smith.

– Tudod, hogy értettem – Nick megbökte Cath karjai a tollával.

– Jó ez így – mondta Cath, és felnézett a fiúra. Még mindig nem volt benne biztos, hogy flörtölnek-e – de abban abszolút biztos volt, hogy nem akar flörtölni. – Az írás magányos mesterség.

Arra már nem volt idő, hogy Cath is írjon egy oldalt a füzetbe. Az este további részét a raktárban töltötték, és kipofozták Nick írását. A Volvóból rozsdás Neon lett, a pitypangos rész elszállt.

Háromnegyed tizenkettőkor összepakolták a cuccaikat. Ahogy kiértek a lépcsőre, Nick már a telefonját csekkolta.

– Hé, nem lenne kedved a Pound Hall felé sétálni, ha úgyis elmész a kocsidért? Mehetnénk együtt.

Nick föl sem nézett a telefonjából.

Inkább ne. Rohannom kell haza. Viszlát holnap, órán.

Persze – válaszolta Cath. – Szász.

A fiú még el sem tűnt a sötétben, amikor ő már elővette a telefonját, és elkezdte bepötyögni a 911-et.

„Apa? Itt Cath. Csak azért telefonálok, hogy hogy vagy. Arra gondoltam, hogy hazamegyek a hétvégén. Hívj majd fel.”

„Apa, most munkaidőben hívlak. Csütörtök van. Azon gondolkozom, hogy holnap hazamegyek. Hívj vissza, oké? Vagy írj e-mailt. Szeretlek.” 

„Szervusz, angyalom, itt az apád. Ne gyere haza most hétvégén, mert a Gravioli felvételén leszek Tulsában. Mármint természetesen gyere haza, ha akarsz. Rendezz bulit. Mint Tom Cruise a… Istenem, melyik is volt az a film? Nem a Top Gun – a Kockázatos üzlet! Rendezz egy nagy bulit. Hívj meg egy csomó embert, és nézzétek meg a Kockázatos üzletet. Piám nincsen, de maradt még egy kis zöldbabragu. Szeretlek, Cath. Veszekedtek még Wrennel? Hagyjátok abba.”

Ezen a hétvégén a szokottnál jóval többen voltak a Love Libraryban, mert már csak egy hét választotta el őket a záróvizsgáktól, és mindenki beleásta magát a tanulásba. Cathnek egyre mélyebbre kellett húzódnia a könyvtárban ahhoz, hogy találjon egy üres fülkét. Levi-ra és az elméletére gondolt, mely szerint minél gyakrabban járunk könyvtárba, a könyvtár annál több szobát növeszt. Ma este elment a lépcsőn egy keskeny ajtó előtt, amelyre azt írták, DÉLI RAKTÁR, és esküdni mert volna rá, hogy az eddig nem volt ott.

Benyitott az ajtón, ahonnan egy újabb lépcső vezetett egy szabályos méretű folyosóra. Végül egy világítóaknaszerű helyiségben kötött ki, ami teljesen úgy nézett ki, mint Nické. Még a szél is járt benne, csak az ellenkező irányban.

Talált egy üres fülkét. Letette a táskáját, levetette a kabátját. A szürke térelválasztó másik oldalán egy lány ült, és őt figyelte.

Kissé kihúzta magát, így Cath láthatta, hogy mosolyog. A lány gyorsan körülnézett, aztán a fülke falába kapaszkodva előrehajolt.

– Nem akarok tolakodni, de tetszik a pólód.

Cath lenézett az Etsyből származó pólóra, amely Bazt és Simont ábrázolta a NYUGODJ LE ÉS FOLYTASD! szöveg fölött.

– Ó, köszi – felelte.

– Annyira kúl találkozni valakivel, aki tényleg olvas is fanficet…

Cath meglepett képet vághatott, mert a lány azzal folytatta: 

– Jajistenem, tudod egyáltalán, miről beszélek?

– Jah – felelte Cath. – Persze. Még szép. Folytasd, Simon!?

– Igen! – a lány halkan felnevetett, és megint körülnézett. – Majdnem kínos volt. Néha olyan, mintha lenne egy titkos életem.

Az emberek szerint ez olyan fura… Fanfic. Melegek. Tudod.

Cath bólintott.

– Sok fanficet olvasol?

– Már nem olyan sokat, mint régen – felelte a lány. – A középiskolában függő voltam. – Szőke haját lófarokba kötötte, a pulóverén ez állt: VERDIGRE FUTBALL, MINDENT BELE, SÓLYMOK! Nem látszott beteges szobapenésznek… – Hát te?

– Én még mindig sokat olvasok… – felelte Cath.

– Magicath az abszolút kedvencem! – vágott közbe a lány, mint aki nem tudja visszafogni magát. – A Folytasd…! Imádom!

Te követed?

Jah.

Olyan sokat posztol mostanában! Bármikor megjelenik egy új fejezet, muszáj abbahagynom mindent, hogy elolvashassam! Aztán megint elolvashassam! A szobatársam szerint őrült vagyok.

– Az enyémnek is ez a véleménye.

– De ha egyszer olyan jó! Senki se ír úgy Simonról és Bazról, mint Magicath! Bele vagyok zúgva Bazba! Igen, bele vagyok zúgva!

Régebben Simon/Agatha-imádó voltam.

Cath elfintorodott.

– Na, ne!

– Tudom, de még fiatal voltam.

– Ha Agathának bármelyik fontos lett volna, fölszedi valamelyiket – jelentette ki Cath.

– Tudom én azt. Amikor Simon szakít vele a Folytasd…!-ban – hogy az micsoda jó jelenet!

– Szerinted nem túl hosszú?

– Nem – felelte a lány. – Szerinted?

– Nem voltam biztos benne.

– Nekem sose túl hosszúak a fejezetek! Még több kellene, és még több és még több! – a lány úgy mozgatta a kezét a szája előtt, mintha a Cookie Monster lenne, ahogy épp sütit habzsol. –Én mondom neked, odáig vagyok a Folytasd…!-ért! Úgy érzem, nemsokára valami óriási dolog történik!

– Én is – mondta Cath. – Azt hiszem, a mágus szembefordul Simonnal.

– Ne! Azt gondolod?

– Csak van egy ilyen sejtésem.

– Kikészített, hogy milyen soká’ tartott, hogy Simon és Baz összejöjjenek! Most pedig meghalok egy nagy szerelmi jelenetért! Ez az egyetlen kifogásom a Folytasd…! ellen: nincs benne elég Simon/Baz akció.

– Szinte sose ír szerelmi jeleneteket – válaszolta Cath. Érezte, hogy elvörösödik.

– Jah, de ha mégis, akkor nagyon szexit!

– Gondolod?

– Ühüm – nevetett a lány. – Igen!

– Az emberek ezért hiszik rólunk, hogy őrült perverzek vagyunk – mondta Cath.

A lány még jobban vihogott.

– Tudom. Időnként elfelejtem, hogy még mindig várható egy igazi kötet – mert nehéz elképzelni, hogy a sztori másképp is véget érhet, mint ahogy Magicath megírja.

– Amikor eredeti szöveget olvasok – mesélte Cath – időnként elfelejtem, hogy Simon és Baz nem szerelmesek egymásba.

– Ugye? Szeretem Gemma T. Leslie-t, mindig szeretni fogom – úgy érzem, ő volt gyerekkoromban rám a legnagyobb hatással –, és tudom, hogy Magicath nem létezhetne GTE nélkül, de azt hiszem, hogy ma már jobban szeretem Magicathet. Mintha ő lenne

a kedvenc szerzőm. Pedig még egy könyvet se írt… Cath szája kissé kinyílt, és megrázta a fejét.

– Na, ez már őrület – felelte.

– Tudom – válaszolta a lány – de azt hiszem, igaz… Jajistenem, ne haragudj, csak dumálok itt összevissza. A való életben sose tudok dumálni erről. Kivéve a fiúmmal. Ő tudja, mennyire meg vagyok őrülve érte…

– Ne mentegetőzz – mondta Cath. – Kúl volt.

A lány visszaült. Cath is. Bekapcsolta a laptopját, és egy kis ideig Piper tanárnőre gondolt, aztán megnyitotta a Folytasd…! legújabb fejezetét. Hamarosan valami nagy dolog történik.

„Apa, itt Cath. Megjöttél Tulsából? Csak csekkollak. Hívj fel.”

„Apa, itt Cath! Hívj fel!”

„Szia, Cath, itt apa. Visszajöttem, jól vagyok. Ne aggódj értem, a suli miatt aggódj. Nem, ez törölve, semmi miatt ne aggódj. Próbálj meg nem aggódni, Cath. Csodálatos érzés nem aggódni. Olyan, mint a repülés. Szeretlek, drágám, mondd meg a tesódnak, hogy szia.”

„Apa! Tudom, nem akarod, hogy aggódjak, de aggódni fogok, ha nem hívsz vissza. És ne hajnali háromkor!”

– Tíz nap – mondta Piper tanárnő.

Szokásával ellentétben nem az asztalon ült, hanem az ablak előtt állt. Havazott – rengeteget havazott az idén, pedig még csak december elején jártak – és a tanárnő drámai alakban rajzolódott ki a jeges üvegen.

– Szeretném azt hinni, hogy mindnyájan befejezték a novellát – folytatta, és végignézett kék szemével az osztályon. – Hogy most már csak csiszolgatnak és reszelgetnek, elvarrják az utolsó szálakat…

Hátrafelé indult az asztalok között, és néhány hallgatóra rámosolygott. Cath jólesően megborzongott, amikor találkozott a tekintetük.

– ...csakhogy én is író vagyok – mondta a tanárnő. – Ismerem a szétszórtságot. Tudom, milyen arra vágyni, hogy valami elterelje a figyelmünk. Tudom, milyen az, amikor mindenféle semmiséggel fárasztjuk ki magunk, csak ne kelljen szembenéznünk az üres lappal – rámosolygott az egyik fiúra. – Az üres monitorral…

– Tehát ha még nem fejezték be – vagy el sem kezdték – én azt is megértem. Viszont könyörögve kérem… kezdjenek hozzá most.

Zárkózzanak el a világtól. Kapcsolják ki az internetet, torlaszolják el az ajtót. Úgy írjanak, mintha az életük múlna rajta.

– Úgy írjanak, mintha a jövőjük múlna rajta.

– Mert ezt az apróságot megígérhetem maguknak… – tekintete megpihent az egyik kedvencén, és elmosolyodott. – Aki részt akar venni a következő félévben a haladó kurzusomon, akkor jut csak be, ha legalább négyest kap idén, és az év végi jegybe ötven százalékkal számít bele ez a novella!

– Ezt a kurzust íróknak tartjuk. Olyan embereknek, akik hajlandóak legyőzni a félelmeiket, és felülemelkedni mindenen, ami megosztja a figyelmüket.

– Én mindenkit szeretek itt – tényleg – de ha maguk pazarolni akarják az idejüket, én nem vagyok hajlandó pazarolni a magamét – megállt Nick asztalánál, a fiúra mosolygott. – Oké? – a kérdés egyedül Nicknek szólt.

Nick bólintott. Cath lesütötte a szemét.

Nem mosta ki az ágyneműjét, de Levi-ból már semmi sem maradt benne.

Olyan nemtörődöm módon fúrta bele az arcát a párnájába, ahogy csak tudta, bár senki sem volt a szobában, aki ítélkezhetett volna felette.

A párnahuzatnak olyan szaga volt, mint egy piszkos párnahuzatnak. Meg egy kicsit olyan, mint a Tostitos chipsnek.

Behunyta a szemét, elképzelte, hogy Levi fekszik mellette, a lába megérinti és keresztezi az övét. Eszébe jutott, hogy kapart a torka azon az estén, és hogyan karolta át Levi, mintha meg akarná tartani, mintha mindent meg akarna könnyíteni a számára.

Emlékezett a fiú flanelingére. És a mohó, rózsaszín szájára. Miért nem adott több időt az ujjainak, hogy több időt töltsenek Levi hajszálai között, a fiú tarkóján?

Aztán elkezdett sírni, és folyt az orra. Beletörölte a párnahuzatba, mert mit számított most már?

Simon olyan gyorsan futott, ahogy csak tudott. Meg még annál is gyorsabban. Elvarázsolta a talpát és a lábát, elvarázsolta a galylyakat és a köveket az útjában.

Máris lehet, hogy elkésett – ezt hitte, amikor meglátta az erdőben a földön az összeroskadt Agathát… Csakhogy Agatha reszketett. Lehet, hogy megijedt, de még egyben volt.

Mellette Baz térdelt, és ugyanolyan hevesen reszketett. A haja csapzottan lógott, ami normális körülmények között nem fordulhatott volna elő vele. Halvány bőre olyan különösen derengett a holdfényben, akár a kagyló belseje. Simon egy pillanatig nem értette, hogy Agatha miért nem próbál menekülni. Biztos elkábult, gondolta. A vámpírok képesek ezt tenni, ugye?

Baz rásziszegett: 

– Menj innen!

– Baz… – nyújtotta a kezét Simon.

– Ne nézz rám!

Simon nem nézett a szemébe, de nem is fordította el a tekintetét.

– Nem félek tőled – mondta.

– Pedig kellene. Mindkettőtök megölhetlek. Először őt, aztán téged, úgy, hogy észre se veszed. Nagyon gyors vagyok, Simon… – hangja megbicsaklott az utolsó szónál.

– Tudom…

– És nagyon erős… – Tudom.

– És nagyon szomjas!

Simon szinte suttogott.

– Tudom.

Baz válla megrázkódott. Agatha fel akart ülni, nyilván magához tért. Simon komoran nézett rá, és megrázta a fejét. Újabb lépést tett feléjük. Közeledett. Karnyújtásnyira volt Baztól.

– Nem félek tőled, Baz.

– Miért nem? – nyüszítette Baz. Úgy nyüszített, mint a sebesült állatok.

– Mert ismerlek, és tudom, hogy nem bántanál engem.

Simon kinyújtotta a kezét, és gyengéden hátrasimította a fekete hajából kiszabadult fürtöt. Baz feje hátracsuklott a mozdulattól, szemfogai megvillantak.

– Baz, te olyan erős vagy.

Hirtelen Baz felé kapott. Átkarolta Simon derekát, a fiú hasához szorította az arcát.

Agatha kisiklott közülük, és futni kezdett az erőd irányába.

Simon a tarkójánál fogva tartotta Bazt, és fölé hajolt.

– Tudom – mondta. – Mindent tudok.

Folytasd, Simon! (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2011. február

TIZENNYOLC

– Most csak úgy lógsz itt? – tolta oda Nick a könyves kocsit a lány asztalához.

– Csak írni próbálok – felelte Cath, és lecsukta a laptopot, mielőtt Nick belenézhetett volna.

– A novellán dolgozol? – leült a lány mellé, megpróbálta felnyitni a számítógépet. De Cath rákönyökölt a laptop fedelére. – Eldöntötted már, milyen irányba indulsz? – kérdezte.

– Jah – válaszolta Cath. – Sokfelé.

Nick egy pillanatra elkomorodott, aztán megrázta a fejét.

– Miattad nem izgulok. Álmodból felébresztve is leírsz tízezer szót.

Technikai értelemben Cath tényleg képes volt rá. Nemrég is tízezer szót írt egyetlen estén a Folytasd, Simon!-hoz. Fájt is másnap a csuklója…

– Hát te? – kérdezte. – Befejezted?

– Majdnem. Illetve… Van egy ötletem – a lányra mosolygott. Ez is egy olyanfajta mosoly volt, amitől Cathben felmerült, hogy Nick talán flörtöl vele.

A mosolygás összezavar, gondolta. Azért is nem mosolygok.

– Azon gondolkozom, hogy az anti-love sztorim adom be. – Nick felvonta a Muppet Show-ba illő szemöldökét. Felső ajka megfeszült.

Cathnek tátva maradt a szája. Majd becsukta.

– A sztorit? Azt a… sztorit, amin dolgoztunk?

– Jah! – válaszolta lelkesen Nick, és megint felvonta a szemöldökét. – Bevallom, először túl komolytalannak találtam. Egy novellának szólnia kell valamiről. De ahogy te mondogatod, mi lehet annál nagyobb dolog, hogy két ember beleszeret egy másba? És eleget dolgoztunk rajta. Azt hiszem, kész van. – Könyökével megbökte a lányét, és a nyelve hegyével megnyalta a metszőfogát, miközben figyelte Cath arcát. – Na, mit szólsz hozzá? Jó ötlet, ugye?

Cath másodszorra is becsukta a száját.

– Csak… Épp csak… – az asztalra nézett, ahol a füzetük szokott lenni. – Együtt dolgoztunk rajta.

– Cath… – mondta a fiú csalódást sugárzó hangon. – Mit akarsz mondani ezzel?

– A te sztoridnak nevezed!

– Te nevezed annak – vágott a szavába Nick. – Mindig is azt mondtad, hogy inkább szerkesztőnek, mint társszerzőnek érzed magad.

– Csak ugrattalak.

– Most is ugratsz? Nem tudom eldönteni.

A lány ránézett. Nick türelmetlennek látszott. És csalódottnak. Mintha Cath becsapta volna.

– Nem beszélhetnénk őszintén? – kérdezte, de nem várta meg a választ. – Ez a sztori az én ötletem volt. Én kezdtem el. Én vagyok az egyetlen, aki dolgozik rajta a könyvtáron kívül. Értékelem a segítséged – zseniális szerkesztő vagy, rendkívül tehetséges –, de komolyan azt gondolod, hogy ez a te sztorid?

– Nem! – felelte Cath. – Természetesen nem! – a hangja egyre inkább a nyüszítésre hasonlított. – De hát együtt írtuk! Mint Lennon és McCartney…

– John Lennon és Paul McCartney rengetegszer elmondták, hogy önállóan írták a dalaikat, csak később mutatták meg őket egymásnak. Tényleg azt hiszed, hogy John Lennon felesben írta a Yesterdayt? Azt hiszed, hogy Paul McCartney írta a Revolutiont?

Ne légy már ilyen naiv!

Cath keze ökölbe szorult.

– Nézd – folytatta Nick erőltetett mosollyal –, komolyan hálás vagyok mindenért, amit tettél. Úgy megértetted bennem a művészt, mint eddig soha senki. Tökéletes segítőtárs voltál. Azt akarom, hogy a jövőben is mutassuk meg egymásnak az írásainkat. De nem szeretném, hogy az legyen, hogyha teszek egy javaslatot, akkor az az enyém. Vagy fordítva.

Cath a fejét rázta.

– Ez nem… – de nem tudta, mit mondjon, így magához húzta a laptopját, és rátekerte a zsinórját. Amit Abeltől kapott. (Igazán jó ajándék volt.)

– Cath… ne csináld ezt. Megrémisztesz. Tényleg dühös vagy?

Tényleg azt gondolod, hogy megloplak?

A lány megint megrázta a fejét, aztán a hátizsákjába süllyesztette a laptopját.

– Haragszol? – kérdezte Nick.

– Nem – suttogta Cath. Elvégre könyvtárban voltak. – Én csak…

Csak…

– Azt hittem, örülni fogsz – mondta Nick. – Egyedül te tudod, milyen keményen dolgoztam rajta. Te tudod, mennyire beleraktam magam ebbe a sztoriba.

– Tudom – felelte Cath. Ez a része igaz volt. Nicknek fontos volt a sztori, Cathnek nem. Neki az írás volt a fontos, a bűvös harmadik, ami életre kelt közöttük, ha együtt dolgoztak. Akkor is találkozott volna a könyvtárban Nickkel, ha gyászjelentéseket írtak volna együtt. Vagy samponreklámokat. – Én csak… De most dolgoznom kell a sajátomon. Nemsokára vége a hétnek.

– Itt nem tudsz dolgozni?

– Nem akarlak zavarni a kopogásommal – dünnyögte a lány.

– Akarsz találkozni velem még egyszer, mielőtt beadjuk a novelláinkat? Csak hogy utoljára átnézzük őket?

– Naná – válaszolta Cath, de nem gondolta komolyan.

Ahogy a lépcsőhöz ért, elkezdett futni, és egyfolytában rohant hazáig a fák között a sötétben.

Szerda délután, ahogy levizsgázott biológiából, leüli a számítógépe elé. Addig nem akarta kitenni a lábát a szobából vagy internetezni, amíg be nem fejezi a novellát.

Addig nem hagyja abba a gépelést, amíg nincs meg az első vázlat, még akkor sem, ha ilyeneket kell gépelnie, hogy Nem tudom, mi a faszt gépelek most, bla-bla-bla.

Még mindig nem volt se cselekménye, se szereplői…

Egy órát azzal töltött, hogy egy férfi és a felesége párbeszédét írta. Ekkor észbe kapott, hogy ebben nincs semmi akció: a férfi és a felesége csak vitatkoznak a kelbimbón, és a kelbimbó nem jelképez semmi mélyebbet.

Utána belekezdett egy történetbe egy szakításról, a felek kutyájának a szemszögéből.

Utána belekezdett egy történetbe egy kutyáról, ami direkt tönkretesz egy házasságot. Aztán abbahagyta, mert egy cseppet sem érdekelték a kutyák. Sem a házaspárok.

Felmerült benne, hogy legépel mindent, amit ő írt bele Nick anti-love sztorijába. Az biztosan felkelti majd Piper tanárnő érdeklődését.

Felmerült benne, hogy fogja az egyik Simon/Baz sztorit, és egyszerűen megváltoztatja benne a neveket. (Valószínűleg megúszná, ha Piper tanárnő nem szállt volna rá máris.)

Talán vesz egy Simon/Baz sztorit, és kicseréli az összes konkrét részletet. Simon ügyvéd, Baz kém. Simon zsaru, Baznak péksége van. Simon szereti a kelbimbót, Baz egy kutya.

Marhára szeretett volna az internetre menekülni. Csak hogy csekkolja a leveleit, vagy valami. De megtiltotta magának, hogy kinyissa a böngészőt, még annyi időre sem, amíg megnézi, hány l-lel írják a kelbimbót.

Így aztán inkább ellökte magát az asztaltól, és kiment a vécére. Lassan sétált a folyosón, keresett valamit, ami elterelhetné a gondolatait, de senki sem volt a közelben, aki barátkozni akart volna. Visszament a szobájába, végigfeküdt az ágyán. Előző éjszaka túl sokáig maradt fenn, mert a biológiavizsgára tanult, így könnyen lecsukódott a szeme.

Szinte jóleső változatosságot jelentett, hogy most nem Levi, hanem Nick miatt eheti magát. Tényleg tetszik neki? (Mármint Nick. Levi tuti halál tetszik.) Vagy csak az tetszik neki, amit Nick jelent? Az esze, a tehetsége, a szépsége? Az archaikus szépsége?

Már attól, hogy Nick-re gondolt, elszégyellte magát. Meglopták. Átbaszták a palánkon. Ez volt Nick terve végig? Hogy ellopja a sztorit? Vagy csak kétségbeesett? Annyira kétségbeesett, mint ő?

Nick és az ő hülye sztorija!

Tényleg Nick sztorija volt. Cath magától sosem írt volna ilyesmit. Hülye, zizzent lány. Hülye, elkényeztetett fiú. Sehol egy sárkány.

Nick sztorija volt. Épp csak belerángatta Cathet, hogy ő írja meg. Nick annyira hantázó narrátor volt, amilyennel Cath még sosem találkozott.

De most a saját sztoriján akart dolgozni. Nem a kötelező novellán, hanem a Folytasd, Simon!-on.

A Folytasd…!, Cath sztorija volt. Sok ezren olvassák. Sok ezren sürgetik, hogy fejezze be.

Ezt kellene megírnia záródolgozatnak? Egyvalakinek fontos, hogy befejezi-e. És az az egyvalaki még csak nem is ő, Cath.

Cipőstől, hason aludt el.

Mikor felébredt, már sötét volt – ezt utálta. Összezavarja az embert, ha világosban alszik, és sötétben ébred, mert ennek fordítva kellene lennie. Fájt a feje, és a nyála átáztatta a párnahuzatát. Ez csak akkor történt meg vele, ha napközben aludt.

Összetörtén felült, és rájött, hogy cseng a telefonja. Ismeretlen számról hívták.

– Halló?

– Cather? – lágy férfihang volt.

– Igen. Kivel beszélek?

– Szia, Cather, itt Kelly. Apátok munkatársa.

Kelly volt az apja kreatív igazgatója. A pandamacis csávó. Kurva Kelly, ahogy az apja szokta hívni. Például így: Az a kurva Kelly azt akarja, hogy elölről kezdjük a Kilkpatrick-kampányt! Vagy:

Az a kurva Kelly kitalálta, hogy a robotnak táncolnia kell!

Apának Kellynek köszönhetően volt még mindig állása Valahányszor Kelly ügynökséget váltott, mindig rábeszélte Cath apját, hogy menjen vele.

Kelly a kreativitással magyarázta az apja furcsaságait. Apátok egy lángész! – mondta egy karácsonyi bulin az ikreknek. – Az agya pont a reklámra született! Precíziós műszer!

Kellynek édes, behízelgő hangja volt, mintha minden szavával rá akarna beszélni valamire másokat, vagy el akarna adni nekik valamit. Kóstoltátok már a koktélrákot, lányok? A koktélrák csodálatos!

De most valami undok hideg futott végig Cath hátán ettől a mézes-mázos hangtól.

– Szia – köszönt.

– Cather, sajnálom, hogy a suliban zavarlak. Vizsgaidőszak van, ugye? Connortól hallom, hogy ezen a héten vannak a vizsgák.

– Aha – felelte a lány.

Figyelj, apád telefonjában találtam meg a számod, és csak azért hívlak, mert apád teljesen oké, nem lesz semmi baja, de a ma éjszakát – és talán még egy-két napot – a kórházban tölti. Itt a

St. Richard’s Hospitalban… – Mi történt?

– Semmi sem történt, minden oké. Tényleg. Csak vissza kell nyernie az egyensúlyát.

– Miért? Mi történt? Miért vitted be oda – te vitted be oda?

– Igen, én. Személyesen én hoztam be. Nem mintha bármi is történt volna. Csak nagyon el volt havazva, ahogy, mint nálunk mindenki, de ezt te is tudod. Néha mindnyájan a borotva élén egyensúlyozunk… de apád nem akart kimozdulni az irodájából.

Már jó pár napja bevette magát az irodába…

Hány napja?, gondolkodott Cath. Evett-e valamit közben? Kiment a mosdóba? Eltorlaszolta az asztalával az ajtót? Kihajított egy csomó vázlatot a hetedik emeleti ablakból? Kiállt-e a folyosóra azt ordítva: Puhapöcsű konformisták vagytok mind! Az utolsó szálig! Főleg te, Kelly, te agyatlan kétbalkezes! Erőnek erejével kellett kivinni? Nappal történt? Mindenki szeme láttára?

– A St. Richard’s-ban van? – kérdezte.

– Ühüm, hogy megvizsgálhassák. Segítenek neki, hogy aludni tudjon egy kicsit. Azt hiszem, az biztos segítene.

– Megyek – mondta Cath. – Szólj apának, hogy megyek! Tett magában kárt?

– Nem, Cather, nem esett baja. Csak alszik. Szerintem rendbe fog jönni. Csak az utóbbi hónapok nagyon kemények voltak.

Hónapok.

– Indulok, oké?

– Persze – válaszolta Kelly. – Valószínűleg nemsokára hazamegyek, de ez a mobilszámom. Ha bármire szükséged van, csak hívj, oké?

Köszönöm.

– Komolyan beszélek. Tudod, mennyire fontos nekem az apátok: ő az én kabalám. Bármit megtennék érte.

– Köszönöm.

Kinyomta, mielőtt Kelly letette volna. Nem bírta tovább.

Azonnal hívta Wrent, aki meglepetten szólt bele a telefonba.

Cath rögtön a lényegre tért: – Apa a St. Richard’s-ban van.

– Hogy? Miért?

– Kiborult a munkahelyén.

– Jól van?

– Nem tudom. Kelly azt mondta, nem akart kijönni az irodájából.

Wren felsóhajtott.

– Kurva Kelly?

– Jah.

– Apa tönkre fog menni.

– Tudom – mondta Cath. – Azonnal indulok hozzá, ahogy kitalálom, hogy jutok oda.

– Kelly hívott, hogy menj?

– Hogy érted ezt?

– Úgy értem, hogy vizsgaidőszak van, te pedig tudod, hogy apát valószínűleg eszméletlenre gyógyszerezték. Inkább holnap kellene odatelefonálni, hogy mi a helyzet.

– Wren, kórházban van!

– A St. Richard’s nem teljesen kórház.

– Szerinted nem kell odamennünk?

– Szerintem le kell tennünk a félévi vizsgáinkat – felelte Wren. – Mire túl leszünk rajtuk, apa épp előbukkan a ködből, és akkor ott lehetünk mellette.

– Én megyek – közölte Cath. – Megkérdezem, hogy a nagyi el tud-e jönni értem.

A nagyi Chicagóban van.

– Ó. Hát persze.

– Anya elvinne, ha már ennyire ragaszkodsz hozzá. Ha ennyire fontos neked.

– Nemi Most viccelsz?

– Na jó. Felejtős. Felhívsz majd a kórházból?

Cath be akart szólni, mint például: Nem szeretnélek zavarni, amikor épp a vizsgáidra készülsz, de inkább azt felelte: 

– Igen.

Aztán Reagant hívta. Reagannek van autója, Reagan megértené. ..

De Reagan nem vette fel.

Cath bebújt az ágyába, és pár percig zokogott.

Sírt az apja miatt. Az apja megaláztatása és gyengesége miatt. Maga miatt is sírt, hogy nem volt ott, és nem akadályozhatta meg, hogy ez történjen, és azért is, mert még egy ilyen szar eset sem hozza össze a testvérével. Miért olyan hideg Wren? Csak mert ilyen már korábban is történt, az még nem jelenti azt, hogy ez most nem komoly. Még nem jelenti azt, hogy az apjuknak ne lenne szüksége rájuk.

Aztán azért sírt, hogy nincs több olyan barátja, akiknek autója van…

Aztán felhívta Levi-t.

Levi rögtön felvette.

– Cath?

– Szia, Levi. Hm, hogy vagy?

– Jól, csak… dolgozom.

– Te fel szoktad venni a telefonod munka közben?

– Nem.

Ó. Szóval, ööö, később, ha végeztél, megtennéd, hogy elviszel Omahába? Tudom, hogy marha fárasztó, és persze kifizetem a benzint. Csak, hogy is mondjam, családi vészhelyzet van.

– Máris megyek érted. Tizenöt perc múlva ott vagyok.

– Nem, Levi, várhat, ha dolgozol.

– Családi vészhelyzet van, azt mondtad?

– Aha – felelte halkan a lány.

– Viszlát negyedóra múlva.

Az kizárt, hogy Snow meglássa itt fent az erkélyen, miközben ekkora elánnal próbálja megtanulni a tánclépéseket a bálra, és ekkora elánnal tapossa le Agatha selyemcipellőjét. Agatha ma igazán bájos volt, csupa fehérarany fürt és bársonyos rózsaszín bőr. Ezen a lányon nem lehet átlátni, gondolta Baz. Akár a tejen. Akár a tejüvegen.

Simon rosszkor lépett előre, Agatha elvesztette az egyensúlyát, ám Snow erős karjával elkapta a derekát.

Hát nem tündöklünk együtt? A fehér és az arany összes árnyalata.

– Ugye tudod, hogy Simon sosem mond le róla?

Baz a hang irányába akart fordulni, de sikerült visszatartania magát. Még oda sem nézett.

– Szia, Penelope.

– Csak az időd pocsékolod – mondta a lány, és ide a bökőt, ha nem volt fáradt a hangja. – Snow azt hiszi, hogy az a lány a végzete. Nem tehet róla.

– Tudom – felelte Baz, miközben beolvadt az árnyékba. – Én sem.

Tyrannus Basilton, Pitch fia (részlet)  szerzők: Magicath és Wrenegade  FanFixx.net, 2009. december

TIZENKILENC

Levi semmit sem kérdezett, Cathnek pedig nem volt kedve magyarázkodni.

Annyit mondott csak, hogy az apja kórházban van, de nem közölte, miért. Hálálkodott a fiúnak. Beledugott egy húszdollárost a hamutartóba, azt mondta, még többet is ad, ahogy készpénzhez jut.

Igyekezett nem nézni Levi-ra, mert ha megtette, mindig azt képzelte, hogy csókolózás közben látja a fiút, vagy ővele, vagy azzal a másik lánnyal, és mindkét emlék egyformán fájt.

Várta, hogy a fiú úgy viselkedjen, ahogy szokott, hogy kérdésekkel, kedves megjegyzésekkel árassza el, ám Levi békén hagyta. Körülbelül tizenöt perc múlva megkérdezte, nem baj-e, ha meghallgat egy előadást, mert másnap fontos záróvizsgája lesz.

– Rajta – felelte Cath.

Levi egy diktafont tett a műszerfalra, és a következő negyven percben egy mély hangú professzort hallgattak, aki a fenntartható gazdálkodás módszereiről beszélt.

A városba érve Cath mutatta az utat, mert Levi csak párszor járt Omahában. Egész biztos, hogy a kórházi parkoló bejáratánál látta a táblát: ST. RICHARD’S PSZICHIÁTRIAI ÉS IDEGGYÓGYINTÉZET.

– Itt ki is tehetsz – mondta. – Nagyon köszönöm.

Levi kikapcsolta az előadást a tanyasi gazdálkodásról.

– Sokkal jobban érezném magam, ha elkísérhetnélek.

Cath nem vitatkozott. Előrement, és meg sem állt a recepcióig. Csak fél szemmel látta, hogy mögötte Levi leül az előtérben egy székre.

A recepciós undok volt.

– Avery – mondta. – Avery… Arthur – csettintett egyet a nyelvével. – Úgy látom, nem látogatható.

Beszélhetne Cath valamelyik orvossal? Vagy egy ápolóval? A pasas nem volt biztos benne. Eszméleténél van az apja? Erre nem válaszolhat, a szövetségi betegjogi előírások meg hasonlók.

– Hát akkor én leülök ide – közölte Cath. – Esetleg szólhatna valakinek, hogy itt várok, és szeretném látni apám.

A pasas – nagydarab ember volt, inkább kigyúrt beteghordozónak tűnt, mint recepciósnak vagy ápolónak – azt felelte, csak üldögéljen nyugodtan, ameddig akar. A lány azon gondolkodott, hogy akkor is ez a csávó volt-e szolgálatban, amikor behozták az apját. Le kellett kötözni? Üvöltözött? Köpködött? Cath azt akarta, hogy minden itt dolgozó tudja, beleértve ezt a pasit is, hogy az ő apja ember, nem csak valami félnótás. Hogy igenis vannak rokonai, akik törődnek vele, és akik kiszúrnák, ha bántják, vagy rossz gyógyszert adnak be neki. Sértődötten leült egy olyan helyre, ahol az undok recepciós láthatta.

Tíz perc hallgatás után Levi megkérdezte: 

– Nincs szerencséd?

– Ez az én formám – Cath rápillantott, de úgy, hogy a fiú ne lássa az arcát. – Figyelj, valószínűleg sokáig itt kell maradnom. Vissza kéne indulnod.

Levi a térdére könyökölt, és úgy borzolgatta a haját a tarkóján, mintha ezen gondolkozna.

– Nem hagylak egyedül egy kórházi váróban – mondta végül.

– De hát úgyse tehetek semmit azon kívül, hogy várok – érvelt a lány. – Számomra ez tökéletesen megfelel.

Levi vállat vont, és kiegyenesedett, miközben tovább dörzsölte a tarkóját.

– Akár meg is várhatom, amíg végzek Visszafele is elvihetlek.

Oké – egyezett bele Cath. Kényszerítene magát, hogy folytassa: – Köszönöm… ez nem valami szokásos dolog, tudod. Ígérem, legközelebb nem téged foglak hívni, ha valamelyik családtagom berúg, vagy megőrül.

A fiú levette zöld dzsekijét, és a mellette levő székre tette. Fekete pulóver volt rajta fekete farmerrel. Zsebre vágta a diktafont, ami addig a kezében volt.

– Van itt valahol kávé? – kérdezte.

A St. Richard’s nem volt szabályos kórház. A hozzátartozók csak a váróterembe mehettek be, az is inkább sima folyosó volt székekkel. Még egy tévé sem volt a falon, hogy nézni lehessen a Fox News-t.

Levi felállt, a recepciós ablakhoz ment. A pultra könyökölt, és szövegelni kezdett.

Cath bosszankodva előkaparta a telefonját, hogy sms-t küldjön Wrennek. „st richardban. várom, h bemehessek apához.” Gondolkodott rajta, hogy felhívja a nagyanyját, de aztán úgy döntött, vár, amíg nem tud meg többet.

Felnézett, mert valami berregést hallott, és még pont láthatta, ahogy Levi eltűnik a kórházba vezető ajtón. Visszanézett a lányra, mielőtt az ajtó becsukódott volna mögötte, és elmosolyodott. Nagyon rég nem mosolygott már rá – Cath szíve dobbant egy nagyot, és a szeme könnybe lábadt… Levi jó soká’ nem jött vissza.

Talán idegenvezetést tartanak neki, gondolta Cath. Valószínűleg egy korsó sörrel a kezében, rúzsfoltos arccal és Fiesta Bowljegyekkel{32} a zsebében kerül majd elő…

Nem volt mivel elfoglalnia magát, csak a telefonjával, de az akkumulátor épp lemerülőben volt, ezért a táskájába tette a telefont, és próbált nem gondolni rá.

Valamivel később megint berregés hallatszott. Levi jött be az ajtón, kezében két papír kávéspohárral, alkarján pedig két szendvicses dobozt egyensúlyozva.

– Pulyka vagy sonka? – kérdezte.

– Miért etetsz te engem örökké?

– Hát, mert a vendéglátóiparban dolgozom, és a főszakom lényegében a takarmányozás…

– Pulyka – felelte Cath. Hálás volt, de még mindig nem érezte magát képesnek arra, hogy belenézzen Levi szemébe. (Tudta, milyen szeme van. Meleg, babakék. Aki belenéz, azt érzi, hogy fontosabb Levi-nak, mint mások.) Elvette az egyik kávéspoharat.

– Hogy sikerült hátra bejutnod?

– Csak megkérdeztem, hol lehet kávét kapni – felelte a fiú.

Cath kicsomagolta a szendvicset, és tördelgetni kezdte. Összenyomta a kis falatokat, mielőtt bedugta volna a szájába. Anya mindig rászólt, hogy szépen egyen. Az apja sose mondott ilyesmit; ő még rondábban evett.

– Máskor is megteheted – mondta Levi, miközben bontogatta a szendvicsét.

– Mit?

– Felhívhatsz legközelebb is, ha valaki megőrül vagy letartóztatják… Örültem, hogy felhívtál ma este. Azt hittem, haragszol rám.

Cath összenyomta a következő falat szendvicset. A mustár kibuggyant a kenyérszeletek közül.

– Téged hív mindenki, ha segítségre van szüksége?

– Hogy Superman vagyok-e? – a lány hallotta a hangjából, hogy mosolyog.

Tudod, hogy értem. Téged hív minden barátod, amikor segítségre van szüksége? Mert tudják, hogy nem mondasz nemet?

– Nem tudom… – felelte Levi. – Tényleg engem hívnak, ha költözéskor kell segíteni. Gondolom azért, mert van teherautóm.

– Amikor hívtalak az este – mondta Cath a cipőjének –, tudtam, hogy el fogsz hozni. Már ha tudsz.

– Az jó – válaszolta a fiú. – Igazad volt.

– Attól félek, hogy kihasznállak.

Levi fölnevetett.

– Nem használhatsz ki, ha én nem akarom.

Cath ivott egy korty kávét. Sehol se volt a mézcskalácsoshoz képest.

– Aggódsz a papádért? – kérdezte Levi.

– Jah – felelte a lány. Vagyis nem. Ugyanis… – titokban a fiúra nézett. – Nem ez az első alkalom. Elő szokott fordulni… Persze máskor nem ennyire rossz. Általában ott vagyunk mellette.

Levi beleharapott a szendvicsébe.

– Túlzottan aggódsz a papádért ahhoz, hogy el tudd mondani, miért haragszol rám? – kérdezte tele szájjal.

– Nem fontos – motyogta a lány.

– Nekem az – Levi nyelt. – Akármikor bemegyek a szobátokba, te kimész. – Cath nem szólt, így a fiú folytatta… – Azért, ami történt?

Cath nem tudta, mit válaszoljon erre a kérdésre. Nem akart válaszolni. A szemben levő falra nézett, arra a pontra, ahol a tévé lehetne, ha ez a hely nem lenne ennyire börtönszerű.

Érezte, hogy Levi közelebb hajol hozzá.

– Mert azt sajnálom – mondta. – Nem akartam, hogy kínosan érezd magad.

Cath az orrnyeregét nyomogatta. Jó lenne tudni, hol vannak a könnycsatornái, hogy elzárhassa őket.

Sajnálod?

– Sajnálom, hogy felzaklattalak – mondta Levi. – Azt hiszem, félreértettelek, azt sajnálom.

Cath agya lázasan keresgélt valamilyen gúnyos megjegyzést Levi-ról és a megértésről.

– Nem értettél félre – felelte a fejét rázva. Egyetlen másodpercre inkább mérges volt, mint elkeseredett. – Elmentem a bulidra.

– Miféle bulira?

Ekkor Cath a fiú felé fordult, pedig már elkezdett sírni, a szemüvege bepárásodott, és tegnap reggel óta nem is fésülködött.

– A buliba – válaszolta. – A te házadba. Azon a csütörtök estén. Reagannel mentem.

– De én miért nem láttalak?

– A konyhában… voltál elfoglalva.

Levi mosolya elhalványult. Lassan hátradőlt. Cath lenne a szendvicsét a mellette levő székre, és görcsösen ökölbe szorította a kezét.

– Ó, Cath… – jajdult fel a fiú. – Ne haragudj.

– Felesleges mentegetőznöd. Láthatólag mindketten nagyon jól éreztétek magatokat.

– Nem szóltál, hogy jössz.

Cath ránézett.

– Vagyis ha tudod, hogy jövök, akkor nem smárolsz valaki mással a konyhában?

Levi most az egyszer nem tudott megszólalni. Ő is letette a szendvicsét, és két kézzel beletúrt a kócos, szőke hajába. A haja finomabb szálú volt, mint Cathé. Selymes. Pihe-puha.

– Cath… – kezdte. – Annyira sajnálom…

A lány nem értette, miért mentegetőzik. Levi őszinte megbánással nézett rá, amibe a lány iránt érzett sajnálat vegyült.

Csak egy csók volt – jelentette ki, és összeráncolta a homlokát.

– Melyik? – kérdezte Cath.

Levi igazgatta a haját, ezért a homlokába hullottak a tincsei.

– Mindkettő.

Cath nehézkesen beszívta a levegőt, majd nagy lendülettel kifújta.

– Helyes – felelte. – Ezt, izé… jó tudni.

– Nem gondoltam…

– Levi! – vágott a szavába Cath, és egyenesen a fiú szemébe nézett, miközben igyekezett könnyes szemmel is határozottnak látszani. – Nem köszönhetem meg eléggé, hogy idehoztál, de nagyon komolyan gondolom, hogy azt szeretném, ha most elmennél. Én nem csókolok meg senkit csak úgy. Nálam a csók… nem csak. Ezért kerültelek. Ezért szeretnék a továbbiakban is távol maradni tőled, oké?

– Cath…

Az ajtó berregett, egy ápolónő érkezett virágos műtősruhában, és rámosolygott Levi-ra.

– Hát akkor bejönnek?

Cath felállt, felkapta a táskáját. Levi-ra nézett. – Kérlek! – aztán követte az ápolónőt.

Levi elment, mire Cath visszaért a váróba.

Eltaxizott az apja irodájához, hogy elhozhassa az autót, amely dugig volt gyorsételek csomagolásaival és összegyűrt vázlatokkal. Otthon elmosogatott, és küldött Wrennek egy sms-t.

Nem volt lelkiereje telefonálni. Nem volt kedve azt mondani: Neked volt igazad. Agyongyógyszerezték, valószínűleg még pár napig nem tér magához, tényleg semmi szükség nincs rá, hogy hazagyere – hacsak nem bírod elviselni azt a gondolatot, hogy ezt egyedül csinálja végig. De nem lesz egyedül, mert itt vagyok én.

Az apja már nem mosott egy ideje. A pince lépcsőjét beborította a szennyes, mintha hetek óta csak úgy ledobálta volna a ruhákat magáról.

Cath betett egy mosást.

Kidobta a pizzás dobozokat a beléjük száradt pizzaszeletekkel együtt.

A fürdőszoba tükrére fogkrémmel egy verset írtak – talán vers volt, talán csak szavak. De kedves volt, és Cath lefényképezte a telefonjával, mielőtt lemosta volna.

Minden egyes ilyen dolog figyelmeztethette volna őket, ha itthon vannak.

Ha vigyáztak volna az apjukra.

Rátaláltak volna, amikor éjnek évadján kint ül az autójában, egyik lapot a másik után írja tele nem teljesen értelmes ötletekkel, és visszavitték volna a házba.

Észrevették volna, ha nem vacsorázik, számolták volna a kávékat. Meghallották volna a hangjában a lázat.

És igyekeztek volna megfékezni.

Ez általában bejött. Az apjuk halálra rémült, ha azt látta, hogy a lányai félnek. Ágyba bújt, és tizenöt órákat aludt. Időpontot kért a pszichiáterétől. Ismét szedni kezdte a gyógyszereit, bár mindnyájan tudták, hogy egy idő után úgyis újra abbahagyja.

– Lelassítják az agyam! – magyarázta egy narancssárga gyógyszeresdobozt szorongatva. – Kivasalják az összes ráncot Lehet, hogy minden rossz dolog a ráncokban történik, de a jó dolgok is ott történnek!

– A gyógyszerek betörik az agyat, akár egy lovat, hogy engedelmeskedjen minden parancsnak. Nekem olyan agy kell, amely képes kitörni, értitek? Gondolkoznom kell! Ha nem tudok gondolkozni, ki vagyok én?

Kevésbé volt rossz, ha sokat aludt. Ha megette a tojást, amit reggelire sütöttek neki. Ha nem dolgozott három hétvégén át folyamatosan.

Egy kis mánia oké volt. Egy kis mánia boldoggá, termékennyé, karizmatikussá tette apát. Az ügyfelek a tenyeréből ettek.

A lányok megtanulták, hogy figyeljenek rá. Hogy vegyék észre, amikor a kis mánia átcsap nagyba. Amikor a karizmát felváltja az őrület. Amikor apjuk szemének csillogása kiégett zseblámpává változik.

Cath hajnali háromig fent maradt azon az éjjelen, hogy összetakarítson az apja után. Ha ő és Wren itthon lettek volna, látták volna, hogy közeledik az őrület, és megállították volna.

Másnap magával vitte a laptopját a St. Richard’s-ba. Harmincegy órája volt, hogy megírja a novellát. Elküldheti e-mailben Piper tanárnőnek: az is ugyanolyan jó.

Wren végre válaszolt, „ott vagy? holnap pszi vizsga, ugye?”

Ugyanahhoz a pszichológiaprofesszorhoz jártak, de más-más órára.

„el kell halasztanom”, pötyögte Cath.

„LEHETETLEN”, válaszolta Wren.

„NEM HAGYOM EGYEDÜL APÁT”, írta Cath.

„küldj ímélt a professzornak, talán megengedi, h elhalaszd.

„ok.”

„küldj neki imélt, majd beszélek vele.” „ok”.

Nem tudta rávenni magát, hogy azt írja, köszönöm. Wrennek is el kellene halasztania ezt a vizsgát.

Az apja déltájban ébredt, és krumplipürét evett sárga szósszal. Cath látta rajta, hogy dühös – dühös attól, hogy ott van, ahol, és dühös, mert túl tompa még ahhoz is, hogy igazán dühbe guruljon.

Itt volt tévé a szobában. Cath rátalált a Szívek szállodája ismétlésére. Ezt a sorozatot az apjuk mindig együtt nézte velük, mert bele volt zúgva Sookie-ba. Cath ölében folyton alvóba ment a laptop, így aztán letette, és az apja ágyára dőlve nézte a tévét.

– Hol van Wren? – kérdezte az apja a reklám közben.

– A suliban.

– Nem kéne neked is ott lenned?

– Holnap úgyis kezdődik a karácsonyi szünet.

Az apja bólintott. A tekintete tompa volt és réveteg. Valahányszor pislogott, mindig úgy rémlett, hogy nem tudja kinyitni többé a szemét.

Délután kettőkor jött egy ápolónő egy újabb adag gyógyszerrel. Aztán jött egy orvos, aki megkérte Cathet, hogy kint várakozzon a folyosón. Az orvos rámosolygott, mielőtt kiment volna a szobából.

– Szépen haladunk – közölte derűs, megnyugtató hangon. – Hamar vissza kell hoznunk a papát.

Cath az apja ágyára ült, és addig nézte a tévét, amíg véget nem ért a látogatási idő.

Nem maradt takarítanivaló, és Cath nyugtalanul érezte magát egyedül a házban. A kanapén próbált aludni, de az túl közel volt a külvilághoz, és túl közel az apja üres szobájához, ezért fölment az emeletre, a szobájába, és bebújt az ágyába. Amikor ez sem vált be, Wren ágyába költözött, és magával vitte a laptopját.

Az apja háromszor volt már a St. Richard’s-ban. Először az anyjuk távozását követő nyáron. Amikor nem volt hajlandó felkelni, a lányok telefonáltak a nagyanyjuknak, aki rövid időre hozzájuk költözött. Feltöltötte a hűtőt fagyaszott lasagnéval, mielőtt kiköltözött volna.

Másodszor hatodikban fordult elő. Az apjuk a mosogatónál állt, nevetett, és azt mondta, hogy többé nem kell iskolába menniük; az Élet az igazi iskola, közölte. Megvágta magát borotválkozás közben, véres vécépapír-darabkák libegtek az állán. Cathnek és Wrennek át kellett költözniük Lynn nagynénjükhöz Chicagóba.

A harmadik eset a középiskolában történt. Tizenhat évesek voltak, a nagyi átköltözött hozzájuk, de csak a második éjszakán. Azt az első éjszakát Wren ágyában töltötték. Wren fogta Cath kezét, aki zokogott.

– Olyan vagyok, mint ő – suttogta.

– Nem vagy olyan – mondta Wren.

– De olyan vagyok. Őrült vagyok, mint ő – akkor már voltak pánikrohamai. Akkor már elbújt a bulikban. Hetedikben az első két hétben állandóan elkésett, mert a szünetekben nem bírt kint maradni a folyosón a tömegben. – Valószínűleg a következő években egyre rosszabb lesz. Általában később tör ki.

– Nem vagy őrült – felelte Wren.

– De mi van, ha az vagyok?

– Határozd el, hogy nem leszel.

– Az nem úgy működik – vitatkozott Cath.

– Senki sem tudja, hogy működik.

– Mi lesz, ha észre se veszem, hogy közeledik?

– Majd én észreveszem.

Cath igyekezett abbahagyni a sírást, de a régóta tartó sírás erősebb volt nála. Hüppögve szedte a levegőt.

– Ha meg akar szállni, nem engedem – nyugtatgatta Wren.

Pár hónappal később Cath ezt a mondatot adta Simon szájába egy olyan jelenetben, amely Baz vérszomjasságáról szólt. Wren akkor még együtt írt vele, és felhorkant, amikor meglátta ezt a mondatot.

– Itt leszek melletted, ha elhatalmasodik rajtad a mánia – közölte. – De ha vámpír leszel, magadra vagy utalva.

– Akkor mi hasznom belőled? – kérdezte Cath. Az apjuk addigra hazament, jobban lett, Cath pedig egyelőre nem érezte azt, hogy a DNS-e csapda, ami bármikor rácsapódhat a lábára.

– Valamire csak jó vagyok – válaszolta Wren. – Tőlem lopkodod a legjobb szövegeket.

Cath gondolta, hogy ír egy sms-t Wrennek péntek éjszaka, mielőtt elaludt volna, de semmi mondanivaló nem jutott az eszébe.

Humdrum egyáltalán nem volt sem férfi, sem szörny, csak egy fiú.

Simon közelebb lépett – ami talán botorság volt tőle – hogy jobban lássa az arcát… Körülötte zizegett Humdrum hatalma, akár a száraz levegő, akár a forró homok. A csontja velejéig elfáradt tőle.

Humdrum – a fiú – kifakult farmert és kinyúlt pólót viselt. Simonnak meglehetősen sokáig tartott ráismernie ebben a gyerekben saját magára. A saját gyerekkori énjére.

– Hagyd abba! – ordította. – Mutasd magad, te gyáva! Mutasd magad!

A fiú csak nevetett.

Simon Snow és a hetedik tölgy, 23. fejezet 

Copyright © 2010, Gemma T. Leslie

HÚSZ

Az apja és Wren ugyanazon a napon jöttek haza. Szombaton.

Az apja már arról beszélt, hogy visszamegy dolgozni, bár még mindig gyógyszerezték, és hol úgy tűnt, mintha be lenne rúgva, hol mintha félig aludna. Cath azon rágódott, hogy ilyen marad-e egész hétvégén.

Talán jobban lesz, ha lejön a gyógyszerekről. Most már itt vannak a lányai, hogy vigyázzanak rá.

Azok után, ami történt, Cath nem is tudta, beszélő viszonyban vannak-e még Wrennel. Aztán úgy döntött, hogy igen, mert ez megkönnyítette az életét. De nem voltak nagyon jóban: még mindig nem számolt be Wrennek Levi-ról. Mondjuk Nickről sem. Azt sem akarta, hogy Wren elmesélje a kalandjait az anyjukkal. Biztos, hogy vannak hasonló tervei az anyjával karácsonyra is.

Wren először másról sem akart beszélni, csak az iskoláról. Ő nem izgul a jegyei miatt, de Cath izgul-e? Már meg is vette a könyveit a következő félévre. Milyen tárgyakat vesz föl Cath?

Lesznek közös tárgyaik?

Cath leginkább csak figyelt.

– Mit gondolsz, nem kéne felhívnunk a nagyit? – kérdezte Wren.

– Miért?

– Apa miatt.

– Várjunk még. Meglátjuk, hogy lesz.

Az összes középiskolai barátjuk hazajött karácsonyra. Wren próbálta rávenni Cathet, hogy mozduljon ki otthonról.

– Te csak menj – válaszolta ilyenkor Cath. – Én itthon maradok apával.

– Nem mehetek nélküled. Kiakadnának rajta.

A középiskolás barátaik kiakadtak volna, ha Wren az ikertesója nélkül jelenik meg. A főiskolai barátaik kiakadtak volna, ha együtt jelennek meg.

– Valakinek itt kell maradnia apával – jelentette ki Cath.

– Menj csak, Cath! – mondta apa, miután ez minden nap megismétlődött. – Nem borulok ki, miközben főzőműsort nézek a tévében.

Néha Cath el is ment.

Néha otthon maradt, és várta, hogy Wren hazaérjen.

Néha Wren egyáltalán nem jött haza.

– Nem akarom, hogy benyomva láss – magyarázta, amikor befutott az egyik reggelen. – Kényelmetlenül érezném magam miattad.

– Ó, miattam éreznéd kényelmetlenül magad! – mondta Cath. – Állati!

Az apjuk egy hét múlva visszament dolgozni. A következő héten futni kezdett munka előtt; Cath innen tudta, hogy már nem szedi a gyógyszereit. A testmozgás volt a leghatékonyabb öngyógyító technikája – mindig ezt csinálta, ha vissza akarta nyerni az önkontrollját.

Cath minden reggel lejött, amikor hallotta, hogy sípol a kávéfőző: le akarta csekkolni az apját, el akart köszönni tőle.

– Hideg van a futáshoz – vitatkozott volna az egyik reggelen.

Az apja a kezébe nyomta a kávéját – a koffeinmenteset –, miközben fűzte a cipőjét. 

– Jólesik. Gyere velem.

Látta a lányán, hogy a szemébe szeretne nézni, ellenőrizni próbálja a mentális állapotát. Megfogta Cath állát, majd elengedte.

– Jól vagyok – szólalt meg gyengéden. – Visszaszálltam a lóra, Cath.

Mi az a ló? – sóhajtotta a lány, miközben azt figyelte, ahogy az apja belebújik a South High feliratú kapucnis felsőjébe. – A kocogás? A túl sok munka?

– Az élet – felelte kissé túl hangosan az apja. – Az élet a ló.

Cath készített neki reggelit, amíg futott. Miután az apja megreggelizett, és elment dolgozni, a lány visszafeküdt a kanapéra aludni. Pár nap után rutinná vált a dolog. Apának jót tett a rutin, de segíteni kellett neki abban, hogy be tudja tartani.

Cath általában akkor ébredt föl másodszor, amikor Wren lement vagy hazaérkezett.

Ezen a reggelen rögtön a konyhába ment. Egy csésze hideg kávéval és egy villát nyalogatva tért vissza a nappaliba.

– Te sütöttél omlettet?

Cath a szemét dörgölte, és bólintott.

– Beleraktam a tegnapi maradékot a Los Portalesből. – Felült. – A kávé koffeinmentes.

– Apa koffeinmenteset iszik? Az nem árt neki, ugye?

– Aha…

– Süss nekem omlettet, Cath. Tudod, milyen béna vagyok.

– Mit kapok érte? – kérdezte Cath.

Wren kacagott. Ezt szokták mondani egymásnak. Mit kapok érte?

– Mit akarsz? – kérdezett vissza. – Van pár fejezeted, amit tesztolvasni kellene?

Most Cathnek kellett volna előadni egy jó poént, de semmi sem jutott az eszébe, mert tudta, hogy Wren nem komolyan gondolja a tesztolvasást, pedig ő mennyire szeretné, ha megcsinálná. Mi lenne, ha így töltenék a téli szünetet, összebújva a laptop mellett és együtt írva meg a Folytasd, Simon! végét?

– Á – felelte. – Van egy doktori hallgatóm Rhode Islanden, ő megszerkeszti minden írásom. Úgy dolgozik, akár egy gép – felállt, és a konyhába indult. – Sütök neked omlettet. Azt hiszem, van még chilikonzervünk is.

Wren utánament. Felült a tűzhely mellett a pultra, és figyelte, ahogy Cath előveszi a hűtőből a tejet és a tojást, amit fél kézzel is fel tud törni.

A tojáskészítésben marha jó volt. Meg a reggelikészítésben. Hetedikben, You Tube-videókból tanulta meg az omlettel Tudott csinálni buggyantott tojást is, meg tükörtojást. És természetesen rántottát.

Wrennek a vacsorafőzés jobban ment. Hetedikben volt egy korszaka, amikor mindenhez francia hagymalevesport használt.

A fasírthoz. A Stroganoff-bélszínhez. A hagymaburgerhez.

– A levespor mindenbe jó! – jelentette ki. – Az összes többi fűszert kidobhatjuk.

– Lányok, nem kell főznötök! – hajtogatta az apjuk.

De vagy főztek, vagy reménykedtek, hogy az apjuk nem felejt el hazafelé jövet beugrani Happy Meal menüért. (Az emeleten még mindig megvolt a doboz, amiben a Happy Meal-játékok százait tárolták.) Különben is, ha Cath készíti a reggelit és Wren a vacsorát, az pont két étkezés, amit az apjuk nem valamelyik benzinkútnál intéz.

– A Quick Trip nem benzinkút – vitatkozott az apjuk. – Az egy ezer-apró-cikk benzinkút. A vécéje pedig patyolattiszta!

Wren a serpenyő fölé hajolt, és nézte, ahogy felhólyagzik a tojás. Cath odébb tolta a testvérét, távolabb a tűztől.

– Ez az a rész, amit mindig elszúrok – mondta Wren. – Vagy odaég kívül, vagy nyers marad belül.

– Túl türelmetlen vagy – felelte Cath.

– Nem, túl éhes vagyok. – kézbe vette a konzervnyitót, és az ujján forgatta. – Mit gondolsz, felhívjuk a nagyit?

Mivel holnap huszonnegyedike, valószínűleg illene felhívnunk a nagyit – jelentette ki Cath. – Tudod, mire gondolok… – Apa láthatólag jól van.

– Jah… – Wren felbontotta a chilis konzervet, és odaadta Cathnek. – De még mindig gyenge. Bármilyen apróság kiakaszthatja. Mi lesz, ha visszamegyünk az iskolába? Ha már nem leszel itt, hogy reggelit készíts? Szüksége van valakire, aki ránéz.

Cath a tojást bámulta, és várt.

– Még el kell mennünk bevásárolni a karácsonyi vacsorához. Pulykát akarsz? Vagy csináljunk inkább lasagnét a nagyi tiszteletére? Esetleg holnap lasagne, és pulyka majd karácsony…

– Holnap este nem leszek itthon – Wren krákogott. – Mert akkor… Laura családjánál akkor ünneplik a karácsonyt.

Cath bólintott, és félbehajtotta az omlettet.

– Te is eljöhetnél – folytatta Wren.

Cath felhorkantott, majd felnézett Wrenre, és látta, hogy boszszankodik.

– Mi van? – kérdezte. – Nem szólok bele. Gondoltam, hogy lesz valami közös programotok a héten.

Wren olyan erősen összeszorította a fogait, hogy az arca lüktetni kezdett.

– Ezt nem hiszem el. Képes vagy rákényszeríteni, hogy egyedül csináljam!

Cath fölemelte a fordítólapátot.

– Kényszerítelek? Én nem kényszerítelek semmire! Nem hiszem el, hogy így viselkedsz, pedig tudod, mennyire gyűlölöm!

Wren leugrott a pultról, és a fejét rázta.

– Persze, te mindent gyűlölsz! Gyűlölöd a változást! Ha nem vonszolnálak magam után, sose jutnál el sehova!

Hát pedig holnap nem vonszolsz el sehova – Cath elfordult a tűzhelytől. – Illetve mostantól kezdve sehova. Felmentelek mindfajta kötelezettséged alól a vontatásom ügyében.

Wren keresztbe fonta a karját, és oldalra billentette a fejét. Szenteskedő póz.

– Nem úgy értettem, Cath. Úgy értettem… Ezt együtt kellene csinálnunk.

– Miért pont ezt? Te vagy, aki folyton arra figyelmeztet, hogy különálló egyéniségek vagyunk, hogy nem kell állandóan ugyanazt csinálnunk. Hát akkor jó! Menj, és nyugodtan barátkozz azzal a szülőnkkel, aki elhagyott minket, én pedig itt maradok azzal, aki összeszedte a cserepeket.

– Jézusmária! – Wren a levegőbe bökött. – Abbahagynád a melodrámázást? Csak öt percre? Kérlek!

– Nem! – Cath a levegőbe suhintott a fordító lapáttal. Ez nem melodráma! Ez igazi dráma! Elhagyott minket. A lehető legdrámaiabb módon! Szeptember tizenegyedikén!

– Szeptember tizenegyedike után…

– Részletkérdés! Elhagyott minket! Összetörte apa szívét, talán a szellemét is, és elhagyott minket.

– Borzasztóan szenved miatta, Cath – folytatta jóval halkabban Wren.

– Az jó! – ordította Cath. – Mert én is! – Egy lépést tett Wren felé. – Valószínűleg őrültként élem le az életem, hála neki! Sorra hozom majd az kibaszott rossz döntéseket, és furábbnál furább dolgokat csinálok majd, amikről nem is fogom tudni, hogy azok! Az emberek sajnálni fognak, és nem lesz soha egyetlen normális kapcsolatom sem, és ez mindig így is marad, mert nem volt anyám. Mindig. Ez a lehető legnagyobb törés. Az a fajta sérülés, ami soha nem gyógyul be. Remélem is, hogy borzasztóan érzi magát. Remélem is, hogy sose bocsát meg magának!

Nem mondj ilyet! – Wren arca elvörösödött, és könnyek ültek a szemében. – Én nem törtem meg.

Cath szeme egy cseppet sem volt könnyes.

– Csak az alapjaidban inogtál meg – vont vállat.

– Baszd meg.

– Azt hiszed, csak engem ért ez a csapás? Hogy amikor anya lelépett, csak engem hagyott el? Baszd meg, Wren! Téged is elhagyott.

– De engem nem tört meg! Engem semmi sem törhet meg, csak ha engedem!

– Gondolod, hogy apa engedte? Szerinted ő döntött úgy, hogy szétesik, miután a felesége elhagyta?

– Igen! – Wren már ordított. – És azt gondolom, hogy azóta is kitart e döntése mellett! Azt gondolom, hogy mindketten ezt csináljátok! Inkább megtörtök, semhogy továbblépjetek!

Ez betett. Most már mindketten sírtak és ordítottak. Ebben a menetben nincs győztes, gondolta Cath. Visszafordult a tűzhelyhez, mert a tojás füstölögni kezdett.

– Apa beteg, Wren – mondta olyan higgadtan, ahogy csak tudta. Az omlettet kikaparta a serpenyőből. – Az omletted pedig odaégett. És inkább megtörök, mint hogy hullarészeg legyek.

A pultra tette a tányért.

– Szóval közölheted Laurával, hogy baszódjon meg örökre és azon is túl. Én nem fogok továbblépni. Soha.

Kivonult a konyhából, mielőtt Wren megelőzhette volna. Felment az emeletre, és dolgozni kezdett a Folytasd…!-on.

December huszonnegyedikén mindig Simon Snow-maraton volt a tévében. Cath és Wren mindig megnézték, és az apjuk ilyenkor mindig csinált nekik pattogatott kukoricát a mikróban.

Huszonharmadikán este elmentek Jacobo’s boltjába pattogatni való kukoricáért és más karácsonyi cuccokért.

– Ha nincs a supermercadóban, akkor tulajdonképpen nincs is szükség rá – mondta boldogan az apjuk. Így végül spagettiből készítették a lasagnét, és tamalest vásároltak pulyka helyett.

A filmnézés közben Cathnek könnyű volt elkerülnie a komolyabb beszédtémákat – viszont nehéz volt nem beszélni magukról a filmekről.

– Baz haja nagyon durva – mondta Wren a Simon Snow és a négy vízilány közben. Ebben a filmben az összes színésznek hoszszabb volt a haja a megszokottnál. Baz fekete haját hipszteres, felnyírt, oldalt elválasztott frizurára vágták.

– Tudom – felelte Cath. – Simon folyton be akar húzni neki egyet, csak hogy megérinthesse.

– Tényleg? Amikor legutóbb behúzott neki, azt hittem, egy szempillát akar leszedni róla.

– Kívánj valamit, jóképű strici – mondta Cath a legszuperebb Simon-hangján.

Az apjuk velük nézte a Simon Snow és az öt pengét.

– Túl régen élek együtt veletek – mondta, miközben rajzolt egy nagy tál Graviolit. – Megnéztem Kellyvel az új X-Ment, és egész idő előtt meg voltam győződve róla, hogy X Professzor és Magneto szerelmesek egymásba.

– Ez csak természetes – válaszolta Wren.

– Néha azt gondolom, neked Basilton a rögeszméd – mondta a képernyőn aggódó, nagy szemekkel Agatha.

– Valamiben sántikál – felelte Simon. – Tudom.

– Ez a lány rosszabb, mint Liza Minnelli – jegyezte meg az apjuk.

Egy órája nézték a filmet, közvetlenül az előtt a rész előtt jártak, amikor Simon rajtakapja Bazt és Agathát a Veiled Forestben, amikor Wren kapott egy sms-t, és felállt a kanapéról. Cath elvonult a fürdőbe, arra az esetre, ha esetleg becsengetnének. De Laura nem tenne ilyet, ugye? Nem jönne ide az ajtóhoz?

Közel állt az ajtóhoz a fürdőszobában, így hallotta, amikor az apja jó szórakozást kíván Wrennek.

– Megmondom anyának, hogy üdvözlöd – felelte Wren.

– Arra valószínűleg nem lesz szükség – jelentette ki az apjuk egész vidáman. Mindent bele, apa!, gondolta Cath.

Wren elment, és attól fogva nem is beszéltek róla.

Megnéztek még egy Simon-filmet, hatalmas adagokban ették a spagetti-lasagnét, és akkor az apja végre észbe kapott, hogy nincs is karácsonyfájuk.

– Hogy feledkezhettünk meg a fáról? – kérdezte azt a helyet nézve az ablak mellett, ahova általában állítani szokták.

– Túl sok minden történt – felelte Cath.

– Miért nem jött karácsonykor a Mikulás? – kérdezte az apja, mint aki valami szörnyű viccre készül.

– Nem tudom. Miért?

– Mert kitört rajta az északi bipoláris hangulatzavar!

– Mert Rudolf, a rénszarvas orra túl rózsaszín volt!

– Mert a kéményben Szanta-klausz-trofóbiás lett! Mert… – hahotázott az apja – kikészítette a folyamatos le-föl ingadozás… a szánon.

– Nem is – mondta Cath. – Bejegelték a jegesmedvék! Borzasztó! – nevetett Cath. Az apja szeme ragyogott, de nem lázasan. Cath megvárta, amíg lefekszik, csak utána ment föl az emeletre.

Wren még mindig nem ért haza. Cath írni próbált, de miután negyedórán át bámulta az üres monitort, becsukta a laptopot. Bebújt a paplanja alá, és próbált nem gondolni Wrenre, próbálta nem elképzelni Laura új házában, Laura új családjával.

Próbált semmire sem gondolni.

Amikor kitisztultak a gondolatai, meglepetésére Levi-t találta a sok szemét alatt. Levi-t az Isten háta mögött. Valószínűleg neki van a legvidámabb karácsonya. Vidámság. Ebből áll Levi számára az év 365 napja. (Szökőévekben 366. Levi nyilván szereti a szökőéveket. Eggyel több nap, eggyel több lány, akit meg lehet csókolni.) Kicsit könnyebb volt Levi-ra gondolni most, hogy Cath már tudta, hogy soha nem lesz az övé, és valószínű, sose látja többé.

Úgy aludt el, hogy Levi barnásszőke hajára, magas homlokára gondolt, meg minden másra, amit egyelőre még nem tudott elfelejteni.

– Mivel nincsen fánk – mondta az apjuk – ez alá a fotó alá tettem az ajándékaitok, amin itt állunk a 2005-ös karácsonyfa alatt. Tudjátok, hogy még szobanövényünk sincs? Rajtunk kívül semmi sem él meg ebben a házban.

Cath az ajándékok kis kupacára nézett, és elnevette magát. Eggnagot ittak, kétnapos pan dulcét ettek, édes piskótát rózsaszín cukorral megszórva. A pan dulce Abelék sütödéjéből származott, ahova a supermercado után ugrottak be. Cath nem szállt ki a kocsiból, úgy döntött, nem éri meg a feszengést. Hónapok óta nem válaszolt Abel néha-néha érkező sms-eire, és legalább egy hónapja a fiú sem írt.

– Abel nagymamájának nem teszik a hajam – mondta Wren, ahogy visszaült az autóba. – Qué pena! Qué lástima! Niño!{33} – Hoztál trés leches tortát? – kérdezte Cath.

– Elfogyott.

– Qué lástima.

Normális esetben Abeltől és a családjától is kapott volna ajándékot a fa alá. Ám az idén feltűnően kevés volt az ajándék. Főként borítékokból állt.

Cath egy pár ecuadori kesztyűt ajándékozott Wrennek.

– Alpakka – mondta. – Melegebb, mint a gyapjú, És nem okoz allergiát.

– Köszi – Wren simogatta a kesztyűt a térdén. 

– Úgyhogy kérem vissza az én kesztyűm!

Wren két pólót adott neki, amiket a neten vett. Jól néztek ki, és valószínűleg jól is állnak majd rajta, ám tíz éve ez volt az első alkalom, hogy Wren ajándékának nem volt köze Simon Snowhoz. Ettől Cathnek váratlanul sírhatnékja támadt, és úgy érezte, védekeznie kell.

– Köszi – mondta, és összehajtogatta a pólókat. – Igazán kúlok.

Az apjuktól iTunes utalványokat kapott.

A nagyitól könyvutalványokat.

Lynn néni zoknikat és fehérneműket küldött, viccből.

Már az apjuk is kibontotta a csomagjait (mindenkitől ruhát kapott), de még mindig maradt egy apró, ezüst doboz a karácsonyfa fényképe alatt. Cath érte nyúlt. Bordó szalagon díszes címke lógott róla, amire a Cather szót írták szép, fekete betűkkel. A lány egy másodpercig azt hitte, Levi-tól van. (Szinte hallotta, ahogy mondja: Cather, és az egész hangja mosolyog.) Kioldotta a szalagot, és felnyitotta a dobozt. Egy nyaklánc volt benne. Egy smaragd, ami azt a hónapot szimbolizálja, amikor született.

Wrenre nézett, és látta, hogy ugyanolyan lánc lóg a nyakában. Elejtette a dobozt, felállt, és botladozva indult a lépcső felé. – Cath! – kiáltott utána Wren. – Hadd magyarázzam meg… De ő csak a fejét rázta, és a szobájába rohant.

Cath megpróbálta elképzelni az anyját.

A személyt, aki ezt a nyakláncot ajándékozta neki. Wren mesélte, hogy újra férjhez ment, és egy nagy házban lakik a kertvárosban. Mostohagyerekei is vannak, akik már felnőttek.

Cath fejében Laura még mindig fiatal volt.

Túl fiatal, mondta mindig mindenki, hogy két ilyen nagy lánya legyen. Ez mindig megmosolyogtatta anyát.

Kicsi korukban minden veszekedésnél attól féltek, hogy a szüleik elválnak, és elfelezik őket, mint A két Lottibun.

Én apával megyek – jelentette ki Wren. – Neki több segítségre van szüksége.

Cath elképzelte, hogy kettesben él a szertelen és nagyvonalú apjával, vagy a hideg és türelmetlen anyjával.

Nem – közölte Cath. – Én megyek apával. Ő jobban szeret, mint anya.

Apa mindkettőnket jobban szeret, mint anya, vitatkozott Wren.

Nem lehetnek a tieid! – mondták az emberek. – Te túl fiatal vagy két ekkora lányhoz!

Túl fiatalnak is érzem magam, felelte anya.

Akkor mindketten apával maradunk, döntötte el Cath.

A válás nem így működik, te buta!

Megkönnyebbülést jelentett tehát, amikor az anyjuk úgy ment el, hogy egyiküket sem vitte magával. Ha Cathnek választania kellett volna, Wrent választotta volna.

A hálószobájukat nem lehetett bezárni, így Cath az ajtó mögé ült.

De senki sem jött fel a lépcsőn.

Ráült a kezére, és úgy sírt, akár egy kisgyerek.

Túl sokat sírok, gondolta. Túl sok mindenért. Belefáradt, hogy mindig ő az, aki sír.

– Te vagy az elmúlt évszázadok legnagyobb varázslója. – Humdrum arca, Simon gyerekkori arca tompa és fáradt volt, kék szeme élettelen. – Gondolod, hogy ekkora hatalom nem követel áldozatot? Azt hitted, úgy lehetsz az, aki vagy, hogy nem kell magad mögött hagynod valamit, nem kell otthagynod engem?

Simon Snow és a hetedik tölgy, 23. fejezet  copyright© 2010, Gemma T. Leslie

HUSZONEGY

Az apja minden reggel felkelt futni. Cathet a kávéfőző sípolása ébresztette. Ilyenkor fölkelt, reggelit csinált az apjának, azután ledőlt a kanapéra, és visszaaludt, amíg Wren föl nem ébredt. Ha találkoztak a lépcsőn, nem szóltak egymáshoz.

Volt, hogy Wren elment. Cath sosem ment vele.

Volt, hogy Wren nem jött haza. Cath sosem várta meg.

Sok magányos estét töltött az apjával, de egyre halogatta a beszélgetést, a komoly beszélgetést; nem akarta felborítani az apja lelki egyensúlyát. Ám nagyon fogyott az idő… Apának három nap múlva kellett visszavinnie őket a fősuliba. Wren még előállt azzal is, hogy egy nappal korábban, szombaton menjenek, mert így lesz idő visszaszokni. (Vagyis: rengeteget bulizni.)

Péntek este Cath huevos rancherost készített. Vacsora után az apja elmosogatott, és egy új pályázatról mesélt. A Gravioli olyan jól ment, hogy az apja ügynöksége megpróbálkozhatott ugyanannak a cégnek a másik termékével, a Frankenbeansszel. Cath felült egy bárszékre, és figyelt.

– Szóval arra gondoltam, hogy ez alkalommal hagyom, hogy Kelly dobja be elsőnek az irtózatos ötleteit. Rajzfilmbabok Frankenstein-hajjal, „szörnyű fincsi!”, és hasonlók. Ezek az alakok mindig visszadobják, amit először hallanak… – Apa, meg kell beszélnem veled valamit.

Az apja hátralesett a válla fölött.

– Azt hittem, már rágugliztál a mensturációra meg, a gólyákra és a méhekre. – Apa…

Az apja aggódva, hirtelen megfordult.

Terhes vagy? Leszbikus vagy? Jobb lenne, ha inkább leszbikus lennél, mint terhes. Feltéve, ha tényleg terhes vagy. Akkor megoldjuk. Bármi legyen is, megoldjuk. Terhes vagy?

– Nem – felelte Cath.

– Oké… – Az apja a mosogatónak dőlt, és dobolni kezdett vizes ujjaival a pulton.

– Leszbi sem vagyok.

– Akkor mi marad?

– Hm… gondolom, a suli.

– Problémáid vannak az iskolában? Azt nem hiszem. Biztos, hogy nem vagy terhes?

– Nincsenek igazán problémáim… – felelte Cath. – Csak úgy döntöttem, hogy nem megyek vissza.

Az apja úgy nézett rá, mintha még mindig az igazi válaszra várna.

– Nem megyek vissza a második félévre – folytatta a lány.

– Mert?

– Mert nem akarok. Mert nem szeretem.

Az apja beletörölte a kezét a farmerjébe.

– Nem szereted?

– Nem tartozom oda.

Az apja vállat vont.

– De nem kell örökre ott maradnod.

– Nem – mondta Cath. – Csak az van, hogy nem vagyok a lincolni főiskolára való. Nem is én választottam, hanem Wren. Neki jó is ott, boldog is ott, de nekem rossz. Én… minden nap olyan ott, mintha még mindig az első volna. – De hát Wren ott van… Cath a fejét rázta.

– Neki nincs szüksége rám. – majdnem kicsúszott a száján:

nem úgy, mint neked.

– Mit akarsz csinálni?

– Itt maradok. Itt járok majd suliba.

– Az omahai főiskolára?

– Jah.

– Beiratkoztál már?

Cath erre még nem is gondolt.

– Be fogok…

– Be kéne fejezned ezt az évet – tanácsolta az apja. – Különben elveszíted az ösztöndíjad.

– Nem! – mondta Cath. – Nem érdekel!

– Hát engem meg igen.

– Nem úgy értettem. Vehetek fel kölcsönt. Szerzek munkát is.

– És kocsit?

– Hát…

Az apja levette a szemüvegét, és törölgetni kezdte a pólójával.

– Be kell fejezned ezt az évet. Tavasszal majd újra megbeszéljük.

– Nemi – közölte Cath. – Én csak… – a pólójával dörgölte a szegycsontját. – Nem mehetek vissza oda! Gyűlölöm! Olyan értelmetlen! Itt sokkal hasznosabb dolgokat csinálhatnék!

Az apja felsóhajtott.

– Már gondoltam rá, hogy erről van szó – újra föltette a szemüvegét. – Cath, nem fogsz hazaköltözni csak azért, hogy rólam gondoskodj.

– Nem az a fő ok, bár az sem lenne rossz. Jobban boldogulsz, ha nem vagy egyedül.

– Egyetértek, és már beszéltem is nagyanyátokkal. Túl sok volt, túl nehéz volt nekem, hogy egyszerre költöztetek el mindketten. A nagyi hetente párszor rám néz majd. Együtt fogunk vacsorázni. Akár oda is költözhetek hozzá, ha megint kezdenének elfajulni a dolgok.

Szóval te hazaköltözhetsz, de én nem? Pedig én csak tizennyolc vagyok.

– Pontosan. Csak tizennyolc vagy. Nem fogod eldobni az életed csak azért, hogy rólam gondoskodj.

– Nem dobom el az életem! – Már ha életnek lehet ezt nevezni, gondolta. – Életemben először megpróbálok önállóan gondolkodni. Elmentem a Lincolnba Wren után, aki utálja, hogy ott vagyok. Mindenki utálja, hogy ott vagyok!

– Mesélj róla – kérte az apja. – Meséld el, miért vagy ennyire boldogtalan.

– Csak… csak mindentől! Túl sokan vannak. És kilógok közülük. Nem tudom, milyen legyek. Ott nem számít semmi, amiben én jó vagyok. Nem számít, hogy okos vagyok, és ügyesen bánok a szavakkal. Ha számít is, csak akkor, ha mások akarnak tőlem valamit. Nem azért, mert engem akarnak.

Az apja olyan szánakozva nézte, hogy az már fájt.

– Cath, ez nem úgy hangzik, mintha döntöttél volna. Ez úgy hangzik, mintha feladnád.

– És? – felemelte a kezét, majd visszaejtette a térdére. – És? Nem kapok semmilyen érmet, ha kitartok. Ez csak egy suli. Kit érdekel, hol járom ki?

– Azt hiszed, könnyebb lenne, ha itt laknál.

– Igen!

– Elég gáz dolog így döntést hozni.

– Ki mondja ezt? Winston Churchill?

– Mi bajod Winston Churchill-lel? – felelte az apja, akinek a beszélgetésük során először volt mérges a hangja. Még jó, hogy Cath nem Franklin Rooseveltet emlegette. Az apjuk odáig volt a szövetségesekért.

– Semmi. Semmi! Csak… Néha nem lehet feladni? Nem lehet azt mondani: Ez nagyon fáj, úgyhogy feladom?

– Veszélyes példával szolgál. – Hogy kerüljük a fájdalmat?

– Hogy kerüljük az életet.

Cath a szemét forgatta.

– Ó, már megint a ló!

– Te, a testvéred meg ez a szemforgatás… Mimiig azt hittem, kinövitek – megfogta a lánya kezét. Cath próbálta elhúzni, de az apja szorosan fogta. – Cath, nézz rám.

Cath kelletlenül ránézett. Az apja haja borzas volt, kerek, drót keretes szemüvege ferdén ült az orrán. 

– Nagyon sok mindent bánok, nagyon sok minden megijeszt…  Hallották, hogy nyílik a bejárati ajtó.

Cath várt egy másodpercet, azután elhúzta a kezét, és fölsietett az emeletre.

– Hallottam apától! – súgta Wren aznap éjszaka az ágyából.

Cath fogta a párnáját, és kiment. A földszinti kanapén aludt. De nem tudott igazán aludni, mert folyton azt képzelte, hogy betör valaki.

Másnap reggel az apja megpróbált újra beszélni vele. A futóruhájában ült a kanapén, amikor Cath felébredt.

Cath nem szokta meg, hogy az apja ilyen harciasan viselkedjék vele. Vagy bármelyikükkel. Még felsős korukban is, amikor ő és Wren késő éjjelig fennmaradtak valamelyik Simon Snowfórumon lógva – az apjuk még akkor is csak legfeljebb annyit kérdezett: Lányok, nem lesztek túl fáradtak holnap?

És amióta hazajöttek a téli szünetre, még csak szóvá sem tette, hogy Wren kimaradozik éjszakánként.

– Nem akarok többet erről beszélni! – jelentette ki Cath, amikor meglátta ébredés után az apját. Elfordult tőle, és átölelte a párnáját.

Helyes – felelte az apja. – Ne is beszélj. Csak figyelj. Gondolkoztam arról, amit mondtál, hogy itthon maradsz a második szemeszterre…

– Igen? – Cath hátranézett a válla fölött.

– Igen. – Az apja megkereste a térdét a paplan alatt, és megszorította. – Tudom, hogy részben miattam akarsz itthon maradni. Tudom, hogy aggódsz értem, és hogy van is okod az aggdalomra…

Cath el akart fordulni, de az apja tekintete néha olyan volt, mint Wrené: nem lehetett szabadulni tőle.

– Cath, ha tényleg aggódsz értem, akkor könyörögve kérlek, menj vissza az iskolába. Mert ha most miattam kimaradsz, ha elveszted az ösztöndíjad, ha visszalépsz – miattam –, akkor azt nem leszek képes elviselni.

Cath belefúrta az arcát a kanapéba.

Pár perccel később sípolt a kávéfőző. Cath érzékelte, hogy az apja feláll.

Amikor hallotta, hogy csukódik a bejárati ajtó, felkelt reggelit készíteni.

Délután az emeleten írt, amikor Wren felment csomagolni.

Cathnek nem volt sok csomagolnivalója. Lényegében csak a számítógépét hozta magával. Az utóbbi pár hétben azokat a ruhákat viselte, amiket nem szerettek annyira ahhoz, hogy magukkal vigyék a főiskolára.

– Nevetséges vagy! – mondta Wren.

– Tessék?

– Ez a póló! – Egy Hello Kitty póló volt nyolcadikból vagy kilencedikből. Hello Kitty szuperhősnek öltözve. A hátára azt írták, hogy SUPER CAT, és Wren odafestett a T után egy H-t. A póló túl rövid volt, Cath pedig már bőven ki is nőtte. Szégyenkezve húzogatta lejjebb.

– Cath! – kiáltotta a földszintről az apja. – Telefon!

Cath fölkapta a mobilját, és ránézett.

– A vonalason kereshetnek – jelentette ki Wren.

– Ki hívhatja a vonalast?

– Nyilván a 2005-ös év. Kéri vissza a pólót.

– Hahaha – dünnyögte Cath, és lement.

Az apja csak vállat vont, miközben átnyújtotta neki a kagylót.

– Halló? – szólt bele Cath.

– Akarunk mi egy kanapét? – kérdezte valaki.

– Kivel beszélek?

– Reagannel. Ki mással? Ki másnak kellene az engedélyed kérni, mielőtt idehoznának egy kanapét?

– Hogy szerezted meg a számom?

– Benne van a nyilvántartásban. Nem is tudom, miért nem kértem el a mobilszámod. Talán mert általában nem kell sokáig keresgélnem téged.

– Évek óta te vagy az első, aki a vonalason hív. Már el is felejtettem, hol van.

– Fantasztikus, Cath. Akarunk kanapét?

– Miért akarnánk kanapét?

– Nem tudom. Mert a mamám szerint szükségünk van rá.

– Ki ülne rá?

– Hát éppen ez az. Az előző szemeszterben hasznos lett volna, hogy Levi ne a mi ágyainkon tehénkedjen, de ez már nem téma többé. Aztán, ha lenne egy kanapénk, szó szerint át kellene másznunk rajta, hogy kijussunk az ajtón. Azt mondja, hogy nem, mama!

– Miért nem téma többé Levi?

Mert ez a te szobád is, és hülyeség, hogy állandóan a könyvtárban bujkálsz. Levi-nak és nekem különben is csak egy közös óránk lesz a következő félévben.

– Nem számít… – kezdte Cath.

Reagan a szavába vágott:

– Ne légy hülye. Igenis számít. Tényleg szarul érzem magam attól, ami történt. Persze nem az én hibám, hogy csókolóztál vele, és ő meg csókolózott azzal a hülye szőkével, de nem kellett volna bátorítanom téged. Többé nem fordul elő soha, senkivel. Kurvára végeztem a bátorítással.

– Oké – válaszolta Cath.

– Tudom, hogy oké. Csak szólok, hogy a jövőben így lesz. Szóval nem kell kanapé, igaz? A mamám itt áll mellettem, és nem hiszem, hogy leszáll rólam addig, amíg tőled nem hallja, hogy nem.

– Nem – mondta Cath, aztán fölemelte a hangját. – Nem kell kanapé!

– A picsába, Cath, a dobhártyám… Mama, emiatt a hülye bútor miatt még káromkodom is… Na jó, viszlát holnap. Valószínűleg viszek egy ronda lámpát, és esetleg egy szőnyeget. A mama klinikai eset.

Az apja a konyhában állt, és figyelte. Az ő apja, aki valóban klinikai eset.

– Ki volt az?

– A szobatársam.

– Olyan a hangja, mint Kathleen Turneré.

– Ja. Nem semmi a csaj – Cath lehúzogatta a pólóját, és elfordult.

– Taco truck? – kérdezte az apja. – Vacsorára?

– Még szép.

– Miért nem öltözöl át? Eljöhetsz velem.

– Deal.

2012, MÁSODIK FÉLÉV

Sült paradicsom reggelire. Az összes hepehupa az ágyában. Zavartalan varázsolás, amikor nem kell azon aggódni, hogy lesi-e valaki. Persze Agatha. És Penelope. Találkozások a mágussal nem gyakran, de akkor is. Simon egyenruhája. A nyakkendője. A futballpálya, még sárosan is. A vívás. Mazsolás lepény minden vasárnap, igazi tejszínnel…

Mi nem hiányzott Simonnak Watfordból?

Simon Snow és a négy vízilány, 1. fejezet  copyright© 2007, Gemma T. Leslie

HUSZONKETTŐ

– Már így is van itt négy lámpa – mondta Reagan. – Mihez kezdjünk egy ötödikkel?

A lámpa fekete volt, és olyan alakú, mint az Eiffel-torony.

– Tedd ki a folyosóra – tanácsolta Cath. – Talán elviszi valaki.

– Rá fog kérdezni, amikor legközelebb jön… Nem normális! – Reagan eldugta a lámpát a szekrénye mélyére, és belerúgott. – A te mamád milyen fajta őrült?

Cath gyomra szokás szerint görcsbe rándult.

– Nem tudom. Nyolcéves voltam, amikor elhagyott.

– Baszd meg – felelte Reagan. – Ez tényleg elmebaj. Éhes vagy?

– Jah – felelte Cath.

– A földszinten luau-t{34} tartanak a félévkezdés tiszteletére.

Disznót sütnek nyárson. Undorító!

Cath felmarta az diákját, és követte Reagant a menzára.

Végül is nem döntötte el, hogy visszajön.

Csak azt döntötte el, hogy becsomagolja a laptopját.

Aztán úgy döntött, hogy beül apával és Wrennel az autóba. Majd miután kitették Wrent a Schramm Hallnál, az apja megkérdezte, akarja-e, hogy elvigye a Pound Hallhoz, Cath úgy döntött, hogy akarja. Ha másért nem, azért, hogy elhozza a cuccait.

Aztán csak ültek ott a tűzoltóknak lezárt parkolóban, és Cath érezte, ahogy sorra törnek rá a szorongás hullámai. Ha marad, újra látja Levi-t. Lépnie kell a halasztott pszichológiavizsga ügyében. Fel kellene vennie a tantárgyakat, és ki tudja, hol van meg szabad hely. Ezen kívül megint találkoznia kell Levi-jal. És minden, ami jó benne – a mosolygó arca, a magas alkata –, olyan érzést kelt majd benne, mintha hasba lőnék.

Tulajdonképpen nem döntötte el, hogy kiszáll.

Csak ránézett apára a kormánynál, ahogy a két középső ujjával dobol a kormányon, és ugyanúgy retteg az elválástól, mint ő. Elviselhetetlen volt még a gondolata is, hogy cserbenhagyja az apját.

– Még egy félév – mondta. Már sírva is fakadt, annyira rossz érzés volt kimondani.

Az apja fölkapta a fejét.

– Igen?

– Megpróbálom.

– Én is – felelte az apja.

– Megígéred?

– Igen, Cath. Ja. Megígérem… Akarod, hogy bemenjek veled?

– Nem. Az még rosszabb lenne.

Az apja felnevetett.

– Mi az?

– Semmi. Csak eszembe jutott az első napod az óvodában. Sírtál. Anyád is sírt. Mintha örökre el kellett volna válnotok.

– Wren hol volt?

– Nem is tudom. Valószínűleg épp elcsavarta az első fiúja fejét.

– Anya sírt?

Apja megint elszomorodott.

– Ühüm… – válaszolta szomorú mosollyal.

– Akkor is gyűlölöm – rázta meg a fejét Cath. Megpróbálta elképzelni, milyen anya lehet az, aki az ovi első napján sírva fakad, aztán harmadikban örökre elmegy.

– Ja… – bólintott az apja.

– Vedd föl majd a telefonod – kérte Cath.

– Fel fogom.

– Páran Ugg csizmát kaptak karácsonyra – közölte Reagan a sort figyelve, amely a menzán várakozott. – Ha lenne whiskynk, most ha lenne whiskynk, most vernénk be egy felest.

– Én igazán kényelmesnek találom az Uggot – jelentette ki Cath.

– Miért? Mert meleg?

– Nem, hanem mert arra emlékeztet, hogy olyan helyen élünk, ahol még mindig meg lehet úszni az Uggot, sőt örülni is lehet neki. Divatos helyeken úgy kell tenni, mintha túlestünk volna az Ugg-korszakunkon, vagy mindig is rühelltük volna. De Nebraskában még mindig örülhetsz egy új Ugg csizmának, és ez olyan cuki. Itt még tart az ártatlanság kora.

– Milyen kasu vagy… – állapította meg Reagan. – Szinte hiányoztál.

– Nem akarom! – mondta Simon.

– Mit nem akarsz? – kérdezte Baz, aki az asztalánál ült, és almát evett. A fogaival tartotta az almát, hogy meg tudja kötni zöld-bordó nyakkendőjét. Simonnak még mindig tükör kellett a nyakkendőkötéshez. Még hét év után is.

– Semmit nem akarok! – felelte, és visszafúrta a fejét a párnába. – Semmit sem akarok csinálni! Még ezt a napot sem akarom elkezdeni, hogy aztán végig arra várjak, hogy mikor lesz vége!

Baz megkötötte a nyakkendőjét, és harapott egyet az almából.

– Ej, ej, Simon, ez a beszéd nem illik egy olyan varázslóhoz, akihez fogható nem született évszázadok óta!

– Marhaság! – válaszolta Simon. – Egyáltalán ki kezdte ezt rólam mondogatni?

– Valószínűleg a mágus. Egyfolytában rólad beszél. „A megjövendölt! A hős, akire vártunk!” Satöbbi.

– Nem akarok hős lenni.

– Hazudsz – Baz szeme komoly volt, és hidegszürke.

– Ma – mondta kiábrándultan Simon. – Ma nem akarok hős lenni.

Baz szemügyre vette az almacsutkát, majd Simon asztalára dobta.

– Arra  akarsz  rábeszélni,  hogy  lógjunk  el  a poltikatudományról?

– Arra.

– Deal – mondta Baz. – Most pedig ki az ágyból! Simon elvigyorodott, és kiugrott az ágyból.

Folytasd, Simon! (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2012. január

HUSZONHÁROM

– Mit jelent az, hogy értlen? – kérdezte Cath.

Reagan felnézett az ágyáról. Tanulókártyákat csinált (Reagan szerette a tanulókártyákat), miközben meggyújtatlan cigaretta lógott a szájából. Próbált leszokni a dohányzásról. 

– Ismételd meg a kérdést, mert nem értem.

– É-r-t-l-e-n – betűzte Cath. – Megkaptam a félévimet, de ötös vagy négyes helyett az van benne, hogy értlen.

– Értékelhetetlen – felelte Reagan. – Azt jelenti, hogy nem osztályoztak le.

– Ki?

– Nem tudom. A tanárod.

– Miért?

– Nem tudom! Ez egy olyan különleges dolog, mint például amikor időt kapsz, hogy bepótolj valamit.

Cath a félévijét bámulta. Pszichológiából még annak a hétnek a végén levizsgázott, amikor visszajött, úgyhogy abból nem lepte meg az ötös. (Olyan jól teljesített pszichológiából, hogy valójában nem is kellett volna levizsgáznia.) Ám a kreatív írás más eset volt. Mivel nem adta be a záródolgozatot, a hármas volt a legjobb, amire számíthatott – de sokkal inkább a kettes.

Cathnek ez is megfelelt, megbékélt a kettessel. Úgy döntött, ez az ára az elmúlt félévnek. Nicknek. És Levi-nak. A plágiumnak. Ezen az áron tanulta meg, hogy nem akar könyveket írni a vidéki Amerika hanyatlásáról és nyomorúságáról. Egyáltalán semmiről.

Felkészült rá, hogy kettest kap, és továbblép.

Értlen.

– Most mit kéne csinálnom? – kérdezte Reagantól.

– Baszd meg, Cath, nem tudom! Beszélj a tanároddal Tüdőrákot kapok miattad!

Cath most lépett be harmadszor az Andrews Hallba azóta, hogy megkapta a félévijét.

Az első két alkalommal bement az épület egyik végén, és meg sem állt a másik végén levő kijáratig.

Most már jobban ment. Most megállt, hogy beugorjon a mosdóba.

Épp akkor ért az épületbe, amikor kiözönlöttek a négyórás osztályok, a kúl hajú lányok és a Nickhez hasonló fiúk ragyogó áradata. Cath bemenekült a mosdóba, és most egy fülkében ülve várta, hogy végre tiszta legyen a levegő. Valaki vette a fáradságot, hogy felvésse az ajtóra a Stairway to Heaven szinte egész szövegét. Komoly munka lehetett. Angol főszakosok.

Cathnek nem volt angol tárgya az idén, és azon gondolkodott, hogy főtárgyat vált. Vagy talán csak átmegy kreatív írásról reneszánsz irodalomra, mert az hasznos a való világban is, ha tele a feje szonettekkel és keresztény szimbolikával. Akkor békén hagynak, ha olyat tanulok, ami senkit sem érdekel?

Lassan kinyitotta az ajtót, a látszat kedvéért lehúzta a vécét, azután kinyitotta a vizet az egyik csapnál (az egyiknél forrót, a másiknál hideget), és leöblítette az arcát. Meg tudja csinálni. Csak meg kell találnia a tanári szobákat, aztán meg kell kérdeznie, hol van Piper tanárnő szobája. Piper tanárnő valószínűleg bent sem lesz.

Már majdnem üres volt a folyosó. Cath megtalálta a lépcsőt, és követte a tanári szobák felé mutató nyilat. Végig a folyosón, majd a sarkon befordulni. Ha csak elmenne az irodák előtt, már az is haladás is lenne. Lassan ment, egymás után megérintve a faajtókat.

– Cath?

Bár női hangot hallott, első, rémült gondolata az volt: Nick! – Cath!

A hang irányába fordult, és meglátta Piper tanárnőt a folyosó túloldalán, ahogy épp feláll az asztala mögül. Intett Cathnek, hogy menjen közelebb. Cath megtette.

– Már azt hittem, eltűntél – mosolygott kedvesen Piper tanárnő. – Gyere be, beszélgessünk.

Mutatta, hogy üljön le, és Cath engedelmeskedett. (Úgy tűnt,

Piper tanárnő egyszerű kézmozdulatokkal képes őt irányítani.

Akár Cesar Millan.)

A tanárnő megkerülte az asztalt, hogy a maga jellegzetes módján felülhessen rá.

– Mi történt veled? Hova tűntél?

– Nem… nem tűntem el – felelte Cath. Gondolkodott, hogy most viszont azonnal eltűnik, mert ez túl nagy lépés volt neki. Nem számolt azzal a lehetőséggel, hogy sikerül véghez vinnie a tervét.

– Nem adtad be a novellád – mondta Piper tanárnő. – Történt valami?

Cath kissé túl gyorsan vette a levegőt, és próbált nyugodt hangon megszólalni.

– Olyasmi. Apám kórházba került. De igazából nem azért – már korábban elhatároztam, hogy nem írom meg.

A tanárnő meglepődött. Az asztal peremébe kapaszkodott, és előrehajolt.

– De miért, Cath? Annyira kíváncsi voltam, mit írsz majd.

– Én csak… – Cath újra nekikezdett. – Rájöttem, hogy nem nekem való az írás.

Piper tanárnő pislogott és hátrahőkölt.

– Miről beszélsz? Pont arra való vagy. Cath, te erre születtél!

Most Cath pislogott.

Nem. Én… én megpróbáltam. Tényleg próbáltam nekiállni a novellának. Én… én tudom, mi a véleménye a fanficről, de én azt akarok írni. Az a szenvedélyem. És igazán jó vagyok benne.

– Ezt nem kétlem – felelte Piper tanárnő. – Született mesélő vagy. De ez nem magyarázat arra, hogy miért nem írtad meg a záródolgozatod.

– Ahogy rájöttem, hogy nem nekem való, nem tudtam rávenni magam, hogy belevágjak. Tovább akartam lépni.

Piper tanárnő elgondolkodva nézett a lányra, miközben az ujjaival dobolt az asztalon. Ilyen az, amikor egy normális ember dobol az ujjaival.

– Miért hajtogatod, hogy nem neked való? – kérdezte. – Remek munkát végeztél az elmúlt félévben. Kifogástalan munkát. Te vagy az egyik legígéretesebb hallgatóm.

– De én nem akarok saját történeteket írni – felelte határozottan Cath. – Nem akarok saját alakokat vagy világokat kitalálni, mert nem érdekelnek – ökölbe szorította a kezét. – Engem Simon Snow érdekel. Tudom, hogy nem az enyém, de nekem az nem fontos. Inkább belerakom magam egy olyan világba, amit szeretek és értek, minthogy megpróbáljak kitalálni valamit a semmiből.

A tanárnő előrehajolt.

– De hiszen nincs nagyobb dolog annál, mint a semmiből teremteni valamit! – kedves arca kipirosodott. – Gondolj csak bele, Cath! Ezt teszi az Isten vagy egy anya. Nincs részegítőbb élmény, mint valamit megalkotni a semmiből! Alkotni valamit magadból!

Cath nem számított rá, hogy Piper tanárnő örülni fog a döntésének, ám erre sem. Nem merült fel benne, hogy a tanárnő ellen fog állni.

– Szerintem nem olyan nagy ügy – mondta Cath.

– Inkább elveszed – vagy kölcsönveszed valaki más alkotását?

Simont és Bazt ismerem. Tudom, hogyan gondolkoznak, és mit éreznek. Amikor őket írom, beléjük feledkezem, és boldog vagyok. Amikor saját fikciókat írok, olyan, mintha az árral szemben úsznék. Vagy… leesnék egy szikláról, ágak után kapkodnék, és zuhanás közben próbálnám meg kitalálni az ágakat.

– Igen – válaszolta a professzor. Kinyújtotta a kezét, és úgy markolt bele a levegőbe Cath arca előtt, mintha egy legyet kapna el. – Ezt is kell érezned.

Cath a fejét rázta. Könnyes volt a szeme.

– Hát pedig én gyűlölöm.

– Gyűlölöd? Vagy csak félsz?

Cath felsóhajtott, és megtörölte a szemét a pulóvere ujjúval. Egy másféle felnőtt most adna neki egy doboz papír zsebkendőt, de Piper tanárnő csak nyomult fáradhatatlanul.

– Külön engedéllyel kerültél a kurzusomra. Nagyon akarhattál írni, és a munkád magával ragadó volt. Te nem élvezted?

– Semmi, amit írtam, nem volt mérhető Simonhoz.

– Jóságos ég, Cath, te tényleg a legsikeresebb kortárs íróhoz méred magad?

– Igen! – felelte Cath. – Mert amikor Gemma T. Leslie alakjait írom tovább, néha, bizonyos szempontból jobb vagyok nála. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de azt is tudom, hogy igaz. Nem vagyok isten, sose tudnám megteremteni a mágusok világát, de nagyon-nagyon értek hozzá, hogy kell manipulálni azt a világot! Többre vagyok képes a szereplőivel, mint a sajátjaimmal valaha is. Az én alakjaim hozzájuk képest… csak vázlatok.

– De hát a fanfictionnel nem érsz el semmit. Halva született műfaj.

– Elérhetem, hogy mások olvassák. Sokan olvassák.

– Nem tudsz megélni belőle. Nem csinálhatsz karriert.

Hányán csináltak karriert íróként? – csattant föl Cath. Úgy érezte, mindjárt szétveti a harag. – Azért írom, mert szeretem, ahogy mások szeretnek kötni, vagy… scrapbookot csinálni. Majd találok valami mást, amivel pénzt kereshetek.

Piper tanárnő hátradőlt, és keresztbe fonta a karját.

– Nem beszélek veled többet a fanfictionről.

– Jó.

– De még nem végeztem veled.

Cath megint nagy levegőt vett.

– Félek – mondta Piper tanárnő –, attól félek, hogy sose fedezed fel, mire vagy képes igazából. – Hogy sose siket kitalálnod – sose sikerül rátalálnom – a csodákra, amik benned vannak. Igazad van, semmi, amit tavaly beadtál, nem volt mérhető a Simon Snow és a mágus örököséhez. De olyan sok lehetőség volt benne. Cath, a te alakjaid vibrálnak, mintha le akarnának lépni a papírról.

Cath a szemét forgatta, és beletörölte az orrát a pulóvere vállába.

– Kérdezhetek valamit? – kérdezte a tanárnő.

– Úgyis mindenképpen megtenné.

A tanárnő elmosolyodott.

– Segítettél Nick Manternek a záródolgozatban?

Cath a plafon sarkára nézett, és gyorsan megnyalta az ajkát. Érezte, hogy megint elöntik a szemét a könnyek. A francba! Pedig egy teljes hónapja nem sírt!

Bólintott.

– Gondoltam – felelte szelíden a professzor. – Hallottam a hangod. A legjobb részekben.

Cath megmerevedett.

– Nick a tanársegédem, épp most volt itt, és a haladó kreatív írás kurzuson vesz részt. A stílusa… eléggé megváltozott.

A lány az ajtóra pillantott.

Cath! – türelmetlenkedett a tanárnő.

– Igen? – Cath nem tudott ránézni.

– Mi lenne, ha megegyeznénk?

Cath várt.

– Még nem kaptál jegyet; azt reméltem, hogy megkeresel. Nem is kell, hogy leosztályozzalak, mert adhatok neked haladékot a félév végéig, hogy befejezd a novellád. A biztos ötös, sőt talán a csillagos ötös felé haladtál tavaly.

A lány az átlagára gondolt. Meg az ösztöndíjára, és arra, hogy kitűnőnek kell lennie ebben a félévben, ha ösztöndíjat akar kapni.

Nem hibázhat.

– Ez lehetséges?

– Úgy osztályozom a hallgatóim, ahogy akarom. Ezen a kis pályán én vagyok az isten.

Cath érezte, ahogy a körmei belemélyednek a tenyerébe.

– Gondolkozhatok rajta?

– Természetesen – válaszolta légies könnyedséggel Piper tanárnő. – Ha úgy döntesz, hogy belemész, szeretném, ha rendszeresen felkeresnél a félév során, hogy megbeszélhessük a fejlődésed. Olyan lesz, mintha magántanuló lennél.

– Oké, gondolkozni fogok rajta, és, hm, köszönöm.

Fogta a hátizsákját, és felállt. Ezáltal rögtön túl közel került a tanárnőhöz, ezért lesütötte a szemét, és az ajtóhoz sietett. Akkor nézett csak fel újra, amikor a koleszban kilépett a liftből.

– Itt Art!

– Így szólsz bele a telefonba, ha felhívnak?

– Szia, Cath.

– Semmi halló?

Nem szeretek hallózni, úgy érzem magam tőle, mintha demens lennék, mintha még sose hallottam volna telefoncsörgést, és nem tudnám, mi fog történni. Halló!

– Hogy érzed magad, apa?

– Jól.

– Mennyire jól?

– Minden nap ötkor eljövök a munkából. A nagyival vacsorázom. Kelly épp ma reggel mondta, hogy lenyűgözően stabilnak látszom.

– Ez lenyűgöző!

– Csak most meg azt mondta, hogy nem használhatjuk a Frankenbeans reklámban Frankensteint, mert ma már senkit sem érdekel Frankenstein. A srácok zombikat akarnak.

– De a termék neve nem Zombibab'.

– Az lesz, ha ez a kurva Kelly keresztülnyomja, amit akar. A Zombeanie Weenies nevet javasoljuk!

– Hűha, ezt hogy sikerült épp ésszel kibírnod?

– Arról fantáziáltam, hogy megeszem Kelly agyát.

– Még mindig le vagyok nyűgözve, apa. Figyelj, azt hiszem, hazamegyek a hétvégére.

– Ha akarsz… nem akarom, hogy aggódj értem. Cath, jobban érzem magam, ha tudom, hogy boldog vagy.

– Hát, én meg akkor vagyok boldog, ha nem aggódok érted.

Függünk egymástól.

– Ha már itt tartunk… hogy van a testvéred?

Az apjának nem volt igaza az aggodalmaskodással kapcsolatban. Cath szeretett aggódni. Proaktívnak érezte magát tőle, még ha teljesen tehetetlen volt is.

Például Levi-jal kapcsolatban.

Afölött nem volt hatalma, hogy összefut-e Levi-jal a campuson. De aggódhatott miatta, és amíg aggódik miatta, addig valószínűleg nem következik be. Olyan volt, akár valami szorongás elleni oltás. Mint mikor figyeljük a főni feltett tejet, nehogy kifusson.

Az agya libikókázott: egyszer azon aggódott, hogy összefut Levi-jal, majd felsorolta magának az okokat, hogy miért nem fog.

Először is, mert Reagan megígérte, hogy távol tartja tőlük Levi-t.

Másodszor, mert Levi-nak nem volt semmi dolga a City Campuson. Cath arról győzködte magát, hogy Levi vagy bölényekről tanul az East Campuson, vagy a Starbucksban dolgozik, vagy a konyhájában smárol csinos csajokkal. Semmi oka, hogy az útjaik keresztezzék egymást.

De… akkor is lemerevedett minden egyes alkalommal, ha szőke hajat és egy zöld Carhartt kabátot látott – vagyis minden alkalommal, amikor azt kívánta, bárcsak láthatná.

Most is lemerevedett.

Mert Levi ott volt, ahol nem kellett volna lennie, ott ült Cath ajtaja előtt, egyértelműen bizonyítva, hogy Cath mégsem aggódott eleget.

Levi is észrevette őt, és felpattant. Nem mosolygott (Hála Istennek! Cath nem volt felkészülve semmiféle mosolyra.) Óvatosan lepett egyet előre.

– Reagan órán van – mondta, még mindig pár ajtónyi távolságra a sajátjuktól.

– Tudom – felelte a fiú. – Azért vagyok itt.

Cath a fejét rázta, ami ugyanúgy jelenthetett nemet, mint nem értemet, és mind a kettő igaz is volt. Megtorpant. A gyomra anynyira fájt, hogy legszívesebben kétrét görnyedt volna.

– Mondanom kell neked valamit – kezdte sietve Levi.

– Nem szeretném, hogy begyere – felelte a lány.

– Az is jó, kint is elmondhatom.

Cath keresztbe fonta a karját, és bólintott.

Levi is bólintott. Zsebre vágta a kezét.

– Nem volt igazam – mondta.

Cath bólintott. Mert phö! És mert nem tudta, hogy mit akar tőle a fiú.

Levi mélyebbre süllyesztette a kezét.

– Cath – közölte komolyan. – Az nem csak egy csók volt.

– Oké – az ajtót nézte a fiú mellett. Egy lépést tett előre, az ajtó irányába, úgy emelve fel a kulcsát, mintha már végeztek volna.

Levi félreállt az útjából. Értetlenül, de ugyanolyan udvariasan. Cath a zárba csúsztatta a kulcsát, azután megkapaszkodott a kilincsben, és lefelé nézett. Hallotta, hogy fészkelődik és lélegzik mögötte a fiú. Levi.

– Melyik? – kérdezte.

– Mi?

– Melyik csók? – a hangja vékony és gyenge volt.

– Az első – felelte pár másodperc hallgatás után Levi.

– De a második mi volt? Csak egy csók?

Levi hangja közelebbről hallatszott:

– A másodikról nem akarok beszélni.

– Kár.

– Akkor igen – felelte Levi. – Az csak egy… az semmi volt.

– És mi van a harmadikkal?

– Ez egy beugrató kérdés?

Cath vállat vont.

– Cath… én próbálok neked elmondani valamit.

A lány megfordult, de abban a pillanatban meg is bánta. Levi haja kócosán felállt, néhány tincs a homlokába hullott és nem mosolygott, így az egész hosszúkás arcát kitöltötte a kék szempárja.

– Mit próbálsz elmondani?

– Hogy az nem csak egy csók volt, Cather. Nem volt csak.

– Nem csak?

– Nem.

– És? – a hangja sokkal közönyösebb volt annál, mint ahogy érezte magát. A zsigerei most őrölték rémüldöző péppé egymást. A belei eltűntek. A veséje széthullott. A gyomra kifordult, és közben még a gégéjét is rángatta.

– És… áááhhh! – folytatta Levi bosszúsan, és két kézzel beletúrt a hajába. – És elnézést. Nem tudom, miért mondtam azt a kórházban. Mármint tudom, miért mondtam, de nem volt igazam. Nagyon nem volt igazam. Szeretném, ha újra az a reggel lenne, amikor itt felébredtem, és komolyan beszélhetnék magammal, hogy ne történhessen meg az összes további marhaság.

– Ha lenne időgép, nem tudom, használná-e bárki is arra, hogy a jövőbe utazzon – tűnődött a lány.

– Cather!

– Mi van?

– Min gondolkozol?

Min gondolkozik? Semmin sem gondolkozott. Az járt a fejében, hogy élhetne-e vese nélkül. Erőfeszítésébe került két lábon maradnia.

– Még nem tudom, mit jelent ez – felelte.

– Azt jelenti, hogy… komolyan tetszel nekem – megint beletúrt a hajába, de csak egy kézzel, és hátrasöpörte a homlokából. – Komolyan, és azt akarom, hogy azzal a csókkal elkezdődjön valami, nem pedig befejeződjön.

Cath a fiúra nézett. Levi összevonta a szemöldökét, így orra fölött megjelent két ránc. Az arca most az egyszer tükörsima volt, a szája teljesen babaszerű. Nyoma sem volt rajta a mosolynak.

– Mert én kezdetnek éreztem – jelentette ki Levi. Zsebre dugta a kezét, és kissé előredőlt, mintha rá akarna esni Cathre, aki az ajtóig hátrált.

A lány bólintott.

– Oké.

– Oké?

– Oké – megfordult, kinyitotta az ajtót. – Bejöhetsz. De a többiben nem vagyok biztos.

– Oké – válaszolta Levi. Cath hallotta Levi hangjában a mosoly kezdetét – a mosoly csíráját –, és azt hitte, belehal.

– Nem bízom benned – mondta Simon, miközben markolta Basil kiírjál.

– Nos, én sem bízom benned! – fröcsögte Basil. A szó szoros értelmében fröcsögött, rápermetezve a nyálát Simon arcára.

– Miért kellene bíznod bennem? – kérdezte Simon. – Én lógok egy szikláról!

Basil megvetően nézett le rá. A karja remegett Simon súlyától.

Lenyújtotta a másik karját is. Simon elkapta.

– Doug Henning nevére! – káromkodott Baz. Teste centiméterenként csúszott lejjebb. – Ismerlek, képes vagy mindkettőnket lerántani, csak hogy rajtam bosszút állj!

Folytasd, Simon! (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2010. november

HUSZONNÉGY

Levi leült Cath ágyára.

Cath próbált úgy viselkedni, mintha Levi nem figyelné, ahogy ő leveszi a kabátját és a sálját. Furcsa érzés lett volna Levi előtt lehúzni a csizmáját, így hát magán hagyta.

Leült a székébe.

– Hogy megy az ifjúsági irodalom? – kérdezte.

Levi csak bámult rá néhány másodpercig.

– Négyes alát kaptam.

– Az jó, nem? – Állati…

A lány bólintott.

– Hogy van a papád? – kérdezte Levi.

– Jobban – felelte Cath. – Bonyolult.

– Hogy van a tesód?

– Nem tudom, nem nagyon beszélünk.

A fiú bólintott.

– Nem nagyon megy ez nekem – mondta Cath a térdét bámulva.

–Mi?

– Ez. Ez a fiú-lány dolog.

Levi halkan felnevetett.

– Mi van? – kérdezte Cath.

– Sokkal jobban megy a fiú-fiú dolog, hm?

– Hö!

Megint hallgattak egy kicsit. Végül Levi törte meg a csendet. Cath biztos volt benne, hogy Levi-ra lehet számítani, ha meg, kell törni a csendet.

– Cath?

– Ja?

– Ez azt jelenti, hogy…? Adsz nekem még egy esélyt?

– Nem tudom – felelte a lány, és az ujjait bámulta, ahogy hol görcsösen ökölbe szorulnak, hol ellazulnak a térdén.

– Akarod?

– Hogy érted ezt? – megengedte magának, hogy a fiúra nézzen. Levi sápadt volt, és az alsó ajkát harapdálta.

– Mármint… szurkolsz nekem?

Cath a fejét rázta, ami most csak annyit jelentett, hogy zavarban van.

– Hogy érted ezt?

– Úgy értem… – Levi, kezét még mindig zsebre dugva, előrehajolt. – Úgy értem, hogy négy hónapot töltöttem azzal, hogy próbáltalak megcsókolni, és az utóbbi hat hétben azt próbáltam kitalálni, hogy sikerült elcsesznem mindent. Most pedig már nem akarok mást, csak helyrehozni mindent, csak megmutatni neked, mennyire sajnálom, és hogy miért kellene adnod nekem egy második esélyt. És csak annyit akarok tudni, hogy szurkolsze nekem? Reméled, hogy sikerül megcsinálnom?

Cath a fiú szemeibe nézett, kísérletképpen, készen arra, hogy ha a srác megmozdul, elkapja a tekintetét.

Bólintott.

Levi szinte már mosolygott.

– Szurkolok neked – suttogta Cath. Még azt sem tudta, hallja-e őt a fiú az ágyon.

Levi szája fülig szaladt, a mosoly elöntötte az arcát. Elkezdte elárasztani Cathét is, akinek le kellett sütnie a szemét. Így kötött ki a 100 wattos körteként ragyogó Levi-nál, aki az ő ágyán ült, és úgy vigyorgott, mintha a lehelő legjobban alakulna minden.

Kedve lett volna figyelmeztetni a fiút, hogy vegyen vissza, mert ez így nem lesz jó. Még nem bocsátott meg neki, és bár valószínűleg meg fog, de még mindig nem bízik benne. Senkiben sem bízik, ez a probléma. Ez az alapvető probléma.

– Le kéne venned a kabátod – mondta inkább.

Levi kicipzárazta a dzsekijét, és ledobta az ágyra. Olyan pulóvert viselt alatta, amit a lány még sosem látott rajta. Olajzöld volt, zsebekkel és bőrgombokkal. Vajon karácsonyra kapta?

– Gyere ide – szólalt meg Levi.

Cath a fejét rázta.

– Még nem állok készen az odamenésre.

Levi kinyújtotta a kezét, amitől Cath megdermedt – de a fiú csak az asztal felé nyúlt. A laptopjáért. Elvette és fölemelte.

– Semmit sem csinálok – mondta. – Csak gyere ide.

– Ez a legmenőbb szöveged? Semmit sem fogok csinálni?

– Tudom, hogy hülyén hangzik – válaszolta Levi –, de te elbátortalanítasz. Kérlek! – a varázsszó. Cath már fel is állt. Lerúgta a csizmáját, és átült az ágyra, harminc centire a fiútól. Ha Levi elbátortalanodott tőle, ő meg lebénult Levi-tól.

A fiú Cath ölébe helyezte a laptopját.

Amikor Cath felnézett rá, Levi mosolygott. Bátortalanul.

– Cather – mondta – olvass nekem fanficet.

– Mi? Miért?

– Mert nem tudom, mi mással kezdhetném. És ez megkönnyíti a dolgokat. Megkönnyít… téged. – Cath felvonta a szemöldökét.

Levi a fejét rázta, és beletúrt a hajába. – Ez is hülyén hangzott.

Cath felhajtotta a laptopját, és bekapcsolta a gépet.

Ez őrület. Beszélniük kéne. Kérdéseket kéne föltennie, Levinak bocsánatot kéne kérnie – azután neki kéne bocsánatot kérnie, és közölnie kéne a fiúval, milyen rossz ötlet, hogy beszélnek egymással.

– Nem emlékszem, hol hagytuk abba – mondta.

– Simon megérintette Baz kezét, és az hideg volt.

– Hogyhogy emlékszel?

– Minden olvasó agysejtem átállt az emlékezésre.

Cath megnyitotta a Word file-t és legörgette. – De Baz keze hideg és ernyedt volt – olvasta hangosan. – Simon közelebbről megnézte, és akkor látta, hogy a fiú elaludt – felnézett. – Hát ez bizarr – mondta. – Hát nem bizarr?

Levi oldalra fordította a fejét, hogy lássa a lányt. A karját keresztbe fonta, és a falnak dőlt. Elmosolyodott, és vállat vont.

Cath újra megrázta a fejét, nem is tudva, mit üzen vele, azután lenézett a monitorra, és olvasni kezdett.

Simon is fáradt volt. Lehet, hogy a gyerekszobában van valamilyen varázslat, ami elálmosítja az embert? Arra a sok picire gondolt, a totyogó kicsikre – köztük Bazra –, ahogy felébrednek, és a szoba tele van vámpírokkal. Azután Simon is elaludt.

Amikor felébredt, Baz már felült, háttal a kandallónak, és a nyulat bámulta.

– Úgy döntöttem, hogy nem öllek meg álmodban – közölte, közben sem véve le a szemét a plafonról. – Boldog karácsonyt!

Simon megdörgölte a szemét, és felült.

– Kösz.

– Próbáltál már valamilyen varázslatot?

– Min?

– A nyulakon.

– A levélben nem írtak varázslatról. Csak annyit, hogy keressem meg őket.

– Igen! – türelmetlenkedett Baz.

Sokáig alhattak, Baz mégis fáradtnak tűnt.

– De a levél írója valószínűleg tudja, hogy varázsló vagy, és feltételezi, hogy időnként fontolóra veszed a varázslás lehetőségét.

– Miféle varázslatra gondolsz? – kérdezte Simon, és felpillantott az alvó nyúlta.

– Nem tudom – Baz suhintott egyet a fehér végű varázspálcájával. – Presto chango!

– Átváltoztató varázslat? Mivel próbálkozol?

– Kísérletezem.

– Nem te mondtad, hogy több időt kell a kutatásra fordítanom, mielőtt veszélynek teszem ki magam?

– Az még azelőtt volt, hogy fél éjszakán át bámultam volna ezt az átkozott nyulat! – suhintott egyet a pálcájával. – Előtte és utána!

– Az előtte és utána csak élőlényeken működik – figyelmeztette Simon.

– Kísérletezem. Kukurikú!

Semmi sem történt.

– Miért nem aludtál tovább? – kérdezte Simon. – Úgy nézel ki, mint aki első óta nem aludt. Sápadt vagy, akár egy kísértet.

– A kísértetek nem sápadtak, hanem áttetszőek, és bocsáss meg, hogy nincs kedvem összebújni veled abban a szobában, ahol az anyám meggyilkolták.

Simon elfintorodott, és lesütötte a szemét.

– Bocs – mondta. – Erre nem is gondoltam.

– Kímélj meg a vérző szívedtől – felelte Baz, és újból suhintott egyet a nyúl felé. – Kérlek.

Nyelt egyet. Simon azt hitte, rögtön sírva fakad, és elfordult, hogy ne zavarja.

– Snow… egészen biztos vagy benne, hogy nem volt semmi több abban a levélben?

Susogás hallatszott a magasból. Simon felnézett, és látta, hogy a hatalmas, világító állat mocorog álmában. Baz nagy nehezen feltápászkodott. Simon is felállt, és megfogta a másik karját.

– Óvatosan! – sziszegte Baz, majd kirántotta a karját Simon kezéből, és elugrott a kandallótól.

– Vámpír! – kiáltott fel fontoskodva Levi. – Könnyen elég. – A szeme csukva volt, a fejét a falnak döntötte. Cath egy pillanatig nézte. A fiú kinyitotta az egyik szemét, és megbökte a térdével Cath lábát. A lány nem is gondolta, hogy ennyire közel ül hozzá.

Fölöttük a nyúlnak kiterjedése és tömege lett. Hátsó lábait az ég felé nyújtotta, és az orrát mozgatta. A füle remegett a figyelemtől.

– El kell fognunk? – kérdezte Baz. – Beszélnünk kell hozzá? El kell énekelnünk egy csodás varazsdalt?

– Nem tudom! Melle Simon. – További utasításokat vártam!

A nyúl kinyitotta egyik malomkő nagyságú, rózsaszín szemét– Nesze neked utasítás. Itt a kardod?

– Igen – felelte Simon.

– Rántsd ki a hüvelyéből!

– De ez a Moon Rabbit! – vitatkozott Simon. – Ez egy híresség!

A mennyezeten a nyúl elfordította a fejét (ha alaposabban megnézték, a szeme inkább vörös volt, mint rózsaszín), és eltátotta a száját – Simon reményei szerint ásítás céljából – megmutatva agyarszerű metszőfogait.

Olyanok voltak, akár a hosszú, fehér kések.

– A kardodat, Snow! Siess! – Baz már fölemelte a varázspálcáját, mintha mindjárt vezényelni kezdene egy szimfóniát. Időnként valóban grandiózus tudott lenni.

Simon a csípőjéhez nyúlt a jobb kezével, és elsuttogta a mágustól tanult varázslatot:

– Igazságban. Bátorságban. A gyengék védelmében. A hatalmasokkal dacolva. Varázs, bölcsesség, jóság által.

Érezte a tenyerében a markolatot. A mágus már figyelmeztette, hogy a penge nem jön mindig, mert a pengének saját akarata van. Ha Simon nem a megfelelő helyzetben, vagy oktalanságból szólította volna, a Mágusok Kardja nem válaszol.

A nyúl szinte bátortalanul nyújtotta ki a mellső lábait a padló irányába, majd olyan könnyedén huppant le a mennyezetről, akár egy házinyúl a kanapéról.

– Ne sújts le rá! – szólt rá Simon. – Még mindig nem ismerjük a szándékait… Mik a szándékaid? – kiáltotta. Ez itt egy varázsnyúl: talán tud beszélni.

A nyúl válasz gyanánt félrehajtotta a fejét, azután felsivított az üres foltra a mennyezeten.

– Nem azért jöttünk, hogy bántsunk – közölte Simon. – Nyugodj meg!

– Crowley nevére, Snow! Legközelebb arra fogod kérni, hogy adjon pacsit?

– Hát, valamit csak kell tennünk.

– Szerintem futnunk kellene.

A nyúl köztük és az ajtó között magasodott. Simon a bal kezével a varázspálcájáért nyúlt.

– Nyugodj meg, kérlek! – kiáltotta, ismét megpróbálkozva a varázsszóval. A nyúl dühösen kiköpött feléje.

– Igazad van, fussunk – mondta Simon. – Háromra!

Baz már rohant is az ajtóhoz. A nyúl rásivított, de nem fordított hátat Simonnak. Félelmetes karmaival odakapott Simon lábához.

A fiúnak sikerült félreugrania, de a nyúl azonnal a másik irányból támadott, és fejbe csapta. Simon agyán átvillant, hogy hajlandó lesz-e Baz segítséget hívni. Bár nem számít, úgysem érnének ide idejében. Odavágott a karddal a nyúl felé, ami úgy kapta vissza vérző mancsát, mintha tüskébe nyúlt volna, majd felült, és vonított.

Simon feltápászkodott… és látta, ahogy a nyúl fehér szőrébe sorra csapódnak bele a tűzgolyók.

– Te mocskos, rohadt rágcsáló! – ordította Baz. – Neked oltalmazónak kellene lenned! Talizmánnak! Nem egy kurva szörnynek! Ha arra gondolok, hogy tortát sütöttem neked, és tömjént égettem… Visszakérem a tortát!

– Neki mondd – szólt Simon.

– Pofa be, Snow! Van varázspálcád meg kardod, mégis a semmirevaló nyelved köszörülöd rajtam?

Simon megint a nyúl felé vágott a kardjával. Harcban mindig szívesebben használta a kardját, mint a varázspálcáját.

Két tűzgolyó között Baz bénító varázslatokkal és kínvarázsokkal próbálkozott. Ám a nyúlra csak a tűz hatott.

A kard működött – Simon fájdalmat tudott okozni a nyúlnak –, de nem eléggé. Akár egy tűvel is karcolgathatta volna.

– Szerintem ez immunis a varázslatra! – kiáltotta Baz épp abban a pillanatban, amikor a nyúl megtámadta.

Simon felpattant a nyúl hátára, és igyekezett a nyakába mélyeszteni a kardját a vastag prémen át. A penge végigsiklott a nyúl szőrén, de nem tudott behatolni.

Baz szintén támadott: félredobta a varázspálcáját, szemből ugrott rá a nyúlra. Az állat dobálta magát: Simon megragadta a nyakát, és erősen belekapaszkodott. Csupán egy-egy villanásra láthatta Bazt a lobogó szőr és a csattogó agyarak viharában. A nyúl oda-odakapott az agyarával Baz felé, aki az egyik hosszú fülébe csimpaszkodott, és a karjával ütötte az állat orrát. Aztán a feje eltűnt a nyúlszőrrengetegben Amikor Simon legközelebb meglátta, Baz arcát vörösre festette a vér.

– Baz! – Simon elengedte az állatot, a nyúl ledobta magáról. A matracokon ért földet, gurulva próbálta tompítani az esést. Mire feltápászkodott, a nyúl hanyatt esve vonaglott, négy lábával kalimpálva a levegőben. Baz az állat hasán feküdt, mintha egy óriási plüssjátékot ölelne magához. A fehér prém piroslott a feje körül.

– Ne! – suttogta Simon. – Baz, ne! – Odarohant a nyúlhoz, a feje fölé emelve a kardot, amelyet teljes erőből beledöfött az egyik vörös szembe. A nyúl megroggyant, elernyedt, egyik mellső lába a tűzbe esett.

– Baz! – kiáltotta Simon, és a fiú karját rángatta. Arra számított, hogy Baz teste is elernyed, ám ő meg se moccant. Simon újra próbálkozott, belevájta az ujjait Baz keskeny vállába, mire Baz lelökte magáról. Simon a földre zuhant, és semmit sem értett.

Ekkor tűnt csak fel neki, hogy Baz a nyúl nyakához szorítja a száját. És szívja. A nyúl nyakán és fülén mély vágások húzódtak, sokkal mélyebbek, mint amilyeneket Simon a kardjával ejtett. Baz maga alá húzta a térdét, félrefordította az állat óriási pofáját, és mélyebben belefúrta a fejét a vérbe.

– Baz… – suttogta Simon. Lassan feltápászkodott. Egy percig – pár percig – csak bámulta.

Aztán Baz… mintha végzett volna.

Lecsúszott a nyúlról, és megállt, háttal Simonnak. A Mágusok Kardjáért nyúlt, és kirántotta a véres pengét a fenevad szeméből.

Aztán megfordult, kihúzta magát, és fölszegte az állát. Az arca, a mellkasa – az iskolai nyakkendője, a fehér inge – vöröslött a vértől. Vér csöpögött az orrából és az álláról, a kardot tartó kezéről. Az a rengeteg vér! Úgy folyt le róla, mintha most lépett volna ki a fürdőkádból.

Simon lábához dobta a kardot, aztán végighúzta az inge ujját a szemén és a száján, de csak elkente magán a vért, nem lett tisztább tőle.

Simon nem tudta, mit mondjon, hogy reagáljon e véres felvilágosításra. Felvette a kardot, és tisztára törölte a köpenyében.

– Jól vagy?

Baz megnyalta a szája szélét – mintha kiszáradt volna, gondolta Simon –, aztán bólintott.

– Örülök neki – felelte Simon, és ráébredt, hogy komolyan gondolja.

Cath abbahagyta a felolvasást. Levi szeme nyitva volt. Őt figyelte. A száját becsukta, de nem szorosan – és szinte úgy tűnt, mintha izgulna.

– Ez a vége? – kérdezte.

Cath belekapaszkodott a laptopjába.

– Ez tetszik bennem?

– Mi?

– Hogy felolvasok neked?

– Hogy azért tetszel-e, mert tudsz olvasni?

– Tudod, hogy értem.

Levi csak annyival mosolyodott el jobban, hogy kilátsszon a foga. Különös volt ilyen közelről nézni. Úgy nézni, mintha engedélyt kapott volna rá.

– Részben – válaszolta Levi.

Cath szorongva lesett át a fiú válla fölött.

– Mit gondolsz, Reagan nem fog megharagudni?

– Nem hiszem. Utoljára a középiskolában voltunk együtt.

– Meddig jártatok egymással?

– Három évig.

– Szerelmesek voltatok egymásba?

Levi hátrasimította a haját a homlokából, zavartan, de nem szégyenkezve.

– Halálosan.

– Ó – Cath arrébb húzódott.

Levi oldalra hajtotta a fejét, hogy a szemébe nézhessen.

– Ez egy kisvárosban volt, egy tizenegy fős gimis osztályban, és kétezer mérföldes körzetben nem volt senki, akivel bármelyikünk is randizott volna.

– Aztán mi történt?

– Idekerültünk. És rájöttünk, hogy nem mi ketten vagyunk egyedül partiképesek a földön.

– Reagan azt mondta, hogy megcsalt téged.

Levi lesütötte a szemét, de nem hagyta abba a mosolygást.

– Azért is szakítottunk.

– Hány éves vagy?

– Huszonegy.

Cath bólintott.

– Idősebbnek látszol.

– A hajam miatt – válaszolta továbbra is mosolyogva a fiú.

– Szeretem a hajad – bökte ki a lány.

Levi felvonta az egyik szemöldökét. Csak az egyiket.

Cath zavartan rázta a fejét. Becsukta a szemét, lecsukta a laptopját.

Levi lassan a lány felé hajolt, úgy, hogy a homlokába hulló fürtök súrolják Cath fülét. Cath elhúzta a fejét. Tudta, hogy elvörösödik.

– Nekem is tetszik a hajad – felelte a fiú. – Legalábbis azt hiszem… Mert mindig össze van tekerve és fel van csatolva.

– Ez őrület – mondta Cath, és arrébb menekült.

– Mi?

– Ez. Te meg én. Ez a beszélgetés.

Miért?

– Hát mert még azt se tudom, hogy történt.

– Nem hiszem, hogy eddig bármi is történt volna.

– Nincs bennünk semmi közös – kezdte a lány. Úgy érezte, csordultig telt ellenkezéssel, ami kezdett belőle felszínre törni. – Nem is ismersz! Öreg vagy hozzám, és cigizel, és dolgozol. Tapasztaltabb vagy, mint én.

– Nem mindig cigizek, csak ha mások is cigiznek… – Akkor is cigizel.

– De ez nem fontos. Semmi sem fontos, amit mondtál, Cath. A legtöbb nem is igaz. Sok közös tulajdonságunk van. Folyton beszélgetünk, legalábbis valaha azt tettük. Ami csak kedvet csinál ahhoz, hogy még többet beszéljek hozzád. Az nagyon jó jel.

– Mi a közös bennünk?

– Tetszünk egymásnak – válaszolta Levi. – Mi kell még? Ráadásul másokhoz képest bennünk egyszerűen minden közös. Ha idegenek szállnának le a földre, valószínűleg nem tudnának megkülönböztetni minket egymástól.

Ez túlságosan hasonlított arra, amit Cath mondott Nicknek… – Tetszem neked… – kérdezte Levi. – Ugye?

– Nem csókoltalak volna meg, ha nem tetszenél – felelte Cath.

– Attól még megtehetted volna…

– Nem! – jelentette ki a lány. – Nem tettem volna meg. És nem maradtam volna fent egész éjszaka, hogy felolvassak neked…

Levi úgy mosolygott, hogy a két szemfoga kilátszott. Aztán a két kisőrlőfoga is. Ez nem jó. Nem lenne szabad mosolyognia.

– Miért mondtad, hogy csak egy csók volt? – kérdezte, azt várva, hogy mikor csuklik el a hangja. – Még csak nem is érdekel az a másik lány. Mármint érdekel, de nem annyira. Miért mondtad kapásból, hogy nem fontos az, ami közted és köztem történt? És miért kellene hinnem neked most, amikor azt mondod, hogy mégis fontos volt? Miért kellene elhinnem bármit is, amit mondasz?

Levi most már felfogta, hogy nem lenne szabad mosolyognia.

Lesütötte a szemét, elfordult, és megint a falnak dőlt.

– Gondolom, pánikba estem…

Cath várt. Levi belemarkolt a hajába. (Talán azért hullik neki ilyen korán. Az állandó rángatástól.)

– Pánikba estem – ismételte a fiú. – Arra gondoltam, ha tudnád, milyen sokat jelent nekem, hogy megcsókolhattalak… Még annál is rosszabbnak tűnne, mint egy másik lánnyal csókolózni.

Cath elgondolkodott a hallottakon.

– Ez csak olyan hülye okoskodás – mondta.

– Nem okoskodom – Levi (kissé túl gyorsan) visszafordult hozzá. – Bepánikoltam. Becsszó. Elfelejtettem már azt a lányt.

– Mert olyan sok lánnyal csókolózol mindenféle bulikban?

– Nem, illetve… áááhhh! – lesütötte a szemét. – Néha, különben nem. Csak azért csókoltam meg azt a lányt, mert te nem voltál ott. Mert nem válaszoltál az sms-eimre. Mert újra azon rágtam magam, hogy nem jövök be neked. Össze voltam zavarodva, egy kicsit be voltam rúgva, és ott volt az a lány, akinek nyilvánvalóan tetszettem… Valószínűleg öt perccel utánad távozott. Én pedig öt perccel azután, hogy elment, a telefonom bámultam, és próbáltam kieszelni valamilyen ürügyet, hogy felhívhassalak.

– Miért nem mondtad el ezt a kórházban?

– Mert akkora seggfejnek éreztem magam, és nem szoktam seggfej lenni, általában jó fej vagyok, vágod?

– Nem.

– Általában én vagyok a jófiú. Ez volt az alapja a tervnek, ahogy meg akartalak hódítani… – Volt terv?

Volt… – a falhoz nyomta a fejét, és az ölébe ejtette a kezét. – Inkább remény volt. Hogy lásd, milyen rendes csávó vagyok.

– Láttam.

– Helyes. Aztán meg azt láttad, hogy mással csókolózok.

Cath eleget hallott. Most már ő akart beszélni.

– A helyzet az, Levi… – ez, hogy hangosan kimondta a nevét, teljessé tette a belső összeomlást. Valamije, talán a lépe, kiadta a lelkét. Előrehajolt, és húzogatni kezdte a fiú pulóverének az ujját.

– Tudom, hogy rendes csávó vagy – mondta –, és meg akarok bocsátani neked. Nem arról van szó, hogy megcsaltál – csak úgy tűnt. De még ha meg is bocsátok… – kifeszítette az új pulóver ujját. – Én nem hiszem, hogy jó lennék ebben. Ebben a fiú-lány dologban. Nem bízom senkiben. Senkiben. És minél fontosabb számomra valaki, annál biztosabb vagyok benne, hogy rám un, és lelép.

Levi arca elfelhősödött. Nem bosszúsan, gondolta a lány. Inkább töprengően. Töprengő felhők borították el.

– Ez őrültség – mondta.

– Tudom – helyeselt Cath szinte megkönnyebbülve. – Pontosan. Őrült vagyok.

A fiú behajlította az ujjait, és a lány pulóverének ujjába nyúlt.

– De azért még mindig akarsz adni nekem egy esélyt, ugye?

Nem csak nekem. Nekünk?

– Jah – felelte Cath, mint akit legyőztek.

– Akkor jó – Levi megráncigálta a lány pulóverének ujját, és mosolyogva lenézett majdnem összeérő kezükre. Nekem bejön, hogy őrült vagy – suttogta.

– Nem is tudod…

– Nem is kell tudnom – vágott közbe Levi. Szurkolok neked.

Azt beszélték meg, hogy Levi másnap küld egy sms-t, ha végzett a munkában, és elmennek valahova.

Randevúra.

Levi nem nevezte randevúnak, de annak kell lennie, ugye? Tetszik neki Cath, és közös programot csinálnak. El fog jönni érte.

Bárcsak felhívhatná Wrent! Randevúm lesz! És nem egy régi bútordarabbal. Nem olyannal, aki bármiben is hasonlítana egy bútorra. Megcsókolt, és azt hiszem, újra megteszi, ha engedem neki.

Nem hívta föl Wrent. Tanult. Utána sokáig fent maradt, hogy írhassa Bazt és Simont – Insidious Humdrum! – zúgolódott Baz. – Ha valaha szupergonosz leszek, segíts majd találni egy olyan nevet, ami nem úgy hangzik, mint egy jégkrémé! – és várta, hogy Reagan megjöjjön.

Félig-meddig aludt, mire kinyílt az ajtó.

Reagan csoszogott a sötétben. Úgy tudott jönni-menni, hogy nem gyújtott villanyt, és szinte sosem keltette fel Cathet.

– Szia – köszönt rekedten.

– Aludj csak – súgta Reagan.

– Szia. Az este… átjött Levi. Randevúnk lesz. Oké ez neked?

A csoszogás abbamaradt.

– Ühüm – felelte Reagan a majdnem normális hangján. – Neked oké?

– Hát, gondolom – válaszolta Cath.

– Oké – nyílt a szekrényajtó, és Reagan csizmája a padlóra esett. Nyílt és csukódott egy fiók, aztán Reagan bebújt az ágyba.

– De kibaszott furcsa… – motyogta.

– Tudom – felelte a mennyezetet bámuló Cath. – Sajnálom.

– Hagyd a mentegetőzést. Jó neked. Jó Levi-nak. Azt hiszem, neked még jobb, mint neki.

– Ez mit jelent?

Azt jelenti, hogy Levi szuper srác. És hogy mindig olyan lányokba esik bele, akiktől idegbajt lehet kapni.

Cath megfordult, a paplan alá bújt.

– Tényleg jobb nekem – helyeselt.

– Végre randizni fogsz Agathával? – kérdezte Penlope, nyilvánvaló megdöbbenése ellenére is halkan. Egyikük sem szerette volna, hogy Sit Bleakly meghallja, mert hajlamos volt a nevetséges büntetéseket osztogatására. Vagy a katakombákban kellene port törülniük a végtelenségig, vagy elcsípett szerelmes leveleket javítgathatnának.

– Vacsora után! – súgta Simon. – A Veiled Forestben fogjuk keresni a hatodik nyulat!

– Tudja Agatha, hogy ez egy randi lesz? Mert úgy hangzik, mint egy újabb kedd este Simonnal.

– Szerintem tudja – Simon megállta, hogy ne nézzen rosszallóan Penelopera, noha szívesen megtette volna. – Azt mondta, felveszi a legszebb ruháját…

– Újabb kedd este Agathával – mondta Penelope.

– Szerinted nem tetszem neki?

– Ó, Simon, sosem mondtam ilyet! Bolond lenne, ha nem tetszenél neki.

Simon elvigyorodott.

– Szóval én csak annyit mondanék, hogy majd meglátjuk – jelentette ki Penelope, és visszatért a házi feladathoz.

Simon Snow és a hat fehér nyúl, 17. fejezet  copyright © 2009, Gemma T. Leslie

HUSZONÖT

Amikor Cath felébredt, Reagan az ő asztalánál ült.

– Ébren vagy?

– Te néztél engem álmomban?

– Igen, Bella. Szóval felébredtél?

– Nem.

– Hát akkor ébredj fel. Le kell fektetnünk néhány alapszabályt.

Cath felült, kidörzsölte a szeméből a csipát.

– Mi bajod? Ha én ébresztenélek így fel, meggyilkolnál.

– Azért, mert a kapcsolatunkban nálam van az összes ütőkártya. Ébredj fel, beszélnünk kell Levi-ról.

– Oké… – muszáj volt elmosolyodnia már attól is, hogy hallotta a nevét. Levi. Randevúja lesz Levi-jal.

– Szóval smároltatok?

– Ja.

– Lefeküdtél vele?

– Mi a szent szar, Reagan! Nem!

– Jó – mondta Reagan. Egyik lábát maga alá húzva, fekete sztreccsnadrágban és teremfocipólóban ült Cath székén. – Nem akarom tudni, mikor fekszel le vele. Ez az első alapszabály.

– Nem fogok lefeküdni vele.

– Na látod, pont ezt nem akarom tudni, állj, mit értesz az alatt, hogy nem fogsz lefeküdni vele?

Cath a szemére szorította a tenyerét.

– Mármint nem a közeljövőben. Csak dumáltunk.

– Ja, de egész évben vele lógtál…

– Ezekbe akarsz rávenni: egy, illegális italozás; kettő, vényköteles gyógyszerrel való visszaélés; három, házasság előtti szex.

– Jesszus, Cath! Házasság előtti szex? Viccelsz?

– Mire akarsz kilyukadni?

Levi az én fiúm volt.

– Tudom.

– Egész középiskolában.

– Tudom, tudom! – Cath ismét eltakarta a szemét. – Ne részletezd!

– Vele vesztettem el a szüzességem.

– Ááááhhhh! Hagyd abba! Komolyan.

– Pontosan erre valók az alapszabályok – felelte Reagan. – Levi az egyik legjobb barátom, és én vagyok az egyetlen barátod, úgyhogy nem akarom, hogy ez elfajuljon.

– Már túl késő – mondta Cath. – Különben meg nem te vagy az egyetlen barátom.

– Tudom! – Reagan a szemét forgatta, és legyintett. – Neked ott az egész internet.

– Halljuk az alapszabályokat!

Reagan fölemelte az egyik ujját. Hosszú, rózsaszín volt a körme.

– Egy. Senki sem mesél nekem a szexről.

– Rendben.

– Kettő, előttem nincs nyali-fali.

– Rendben, rendben. Ígérem, nincs nyali-fali.

– Három, pofa be, senki sem mesél a kapcsolatáról.

Cath bólintott. – Helyes.

– Négy…

– Te ezt így átgondoltad?

– Akkor dolgoztam ki az alapszabályokat, amikor először csókolóztatok. Négy, Levi a barátom, és erre nem lehetsz féltékeny.

Cath ránézett Reaganre, a vörös hajára, a telt ajkara, a hetyke mellére.

– Úgy érzem, ebbe még korai lenne beleegyeznem – mondta.

– Nem! – jelentette ki Reagan. – Nem lehetsz féltékeny. Én viszont nem jövök a barátsággal, csak azért, mert emlékeztetni akarom magam és Levi-t, hogy engem szeretett elsőnek.

– Uramisten! – Cath hitetlenkedve kapaszkodott a paplanjába.

– Tényleg képes lennél erre?

– Lehetek – mondta Reagan, és előrehajolt. Az arca ugyanolyan meghökkent volt, mint Cathé. – Egy gyönge pillanatomban. Meg kell értened, én voltam Levi kedvenc nője gyakorlatilag egész életemben. Senkivel sem járt, amióta szakítottunk, komolyan nem.

– O, Istenem – hebegte Cath. – Ez tényleg borzasztó.

Reagan bólintott, ami épp olyan volt, mintha egy tucatszor elismételte volna: nem megmondtam?

– Miért engedted, hogy ez történjen? – kérdezte Cath. – Miért engedted, hogy ilyen sokat itt lógjon?

– Mert láttam, hogy tetszel neki – felelte szinte haragosan Reagan. – És komolyan azt akarom, hogy boldog legyen.

– De ti nem… nem kezdtétek újra, ugye? A szakítás után?

– Nem… – Reagan elfordította a tekintetét. – Amikor elsőben szakítottunk, az elég rémes volt. Csak tavaly év végén kezdtünk el együtt lógni. Tudtam, hogy problémái vannak a tanulással, és segíteni akartam…

– Oké – mondta Cath. Úgy döntött, hogy ezt komolyan veszi. – Mik is azok az alapszabályok? Nem beszélünk szexről, nincs nyilvános nyali-fali, nem beszélünk a kapcsolatunkról… – Nem féltékenykedünk.

– Nem féltékenykedünk szükségtelenül, oké?

Reagan csücsörített.

– Rendben, de viselkedj ésszerűen, ha ilyesmi előadja magát.

Nem féltékenykedünk szükségtelenül.

És nem viselkedünk úgy, mint egy borzalmas, önimádó dög, aki cirkuszol az expasija nőjével.

– Rendben – mondta Reagan, és a kezét nyújtotta.

– Tényleg kezet kell rázunk rá?

– Igen.

– Ugye tudod, hogy talán semmi sem lesz belőlem és Levi-ból?

Még egy randevúnk sem volt.

Reagan zárt szájjal mosolygott.

– Nem gondolom. Jó/rossz előérzetem van. Csapj bele.

Kezet ráztak.

– Most pedig kelj föl – szólt rá Reagan. – Éhes vagyok.

Ahogy Reagan elment délután dolgozni, Cath felugrott az asztalától, feltúrta a szekrényét, és átnézte a ruhatárát. Mit vegyen fel? Valószínűleg pólót kardigánnal és farmerrel. Cath szekrényében semmi sem volt pólókon, kardigánokon és farmereken kívül. Kiterítette a lehetőségeket az ágyon, mielőtt elkezdett volna keresni valamit, amit tavaly vásárolt a bolhapiacon. Kis, zöld, kötött gallér volt, amely antik rózsaszín gombbal záródott.

Vajon hova viszi Levi?

Abellel moziba mentek az első alkalommal. Wren és néhány barátjuk is elkísérte őket. Utána a kapcsolatuk általában annyiból állt, hogy együtt lógtak a pékségben, vagy tanultak Cath szobájában. Meg ott voltak még a közös úszások. A matekversenyek. Ha belegondol, ezek tulajdonképpen nem számítanak randiknak. Nem árulja el Levi-nak, hogy az utolsó randevúja egy matekversenyen történt.

Szemügyre vette a kikészített ruhákat. Bár itt lenne Wren, hogy segítsen! Bár beszélt volna Wrennek Levi-ról, mielőtt veszekedni kezdtek volna… Aminek tavaly kellett volna történnie, még mielőtt találkozott a fiúval.

Mit mondana Wren, ha itt lenne? Tégy úgy, mintha jobban tetszenél neki, mint ő neked. Olyan ez, mint autót vásárolni képesnek kell lenned rá, hogy bármikor kiszállj.

Nem… ilyesmi tanácsot Wren saját magának adott. Mit mondana Cathnek? Ne ráncold a homlokod! Jobban nézünk ki, ha mosolygunk. Biztos, nem akarod megpróbálni?

Istenem, hogy Wrenre gondolt, még szarabbul érezte magát.

Most már ideges és szomorú is volt. És magányos.

Megkönnyebbült, amikor Reagan berúgta az ajtót, és a vacsoráról kezdett beszélni.

– Engedd le a hajad – mondta Reagan, és kettétépett egy pizzát. – Jó néz ki a hajad.

– Ez a megjegyzés határozottan sérti az alapszabályokat – mondta Cath, és evett egy kis túrót. – A hármast, azt hiszem.

– Tudom – Reagan a fejét csóválta. – De olyan tanácstalan vagy időnként. Mintha egy cicát látnék, aminek beszorult a feje a papír zsebkendős dobozba.

Cath a szemét forgatta.

– Nem akarom azt érezni, hogy most csak úgy hirtelen másnak kell látszanom a kedvéért. Ez olyan béna.

– Bénaság csinosnak lenni egy randevún? Levi, biztos lehetsz benne, most épp borotválkozik.

Cath megrándult.

– Állj. Nem kérek személyes információkat Levi-ról.

– Ez az információ a srácokról szól. A randevú így működik.

– Már tudja, milyen vagyok – mondta Cath. – Semmi értelme a trükközésnek.

– Mi abban a trükközés, hogy megfésülködsz, és esetleg fölteszel egy kis rúzst?

Olyan lenne, mintha el akarnám terelni a figyelmét valami csillogóval – körözött maga előtt a kanalat tartó kezével, és véletlenül lesajtozta a kardigánját. – Már tud rólam mindent. Én ilyen vagyok – megpróbálta lekaparni a kardigánról a sajtot, lehetőleg úgy, hogy ne dörzsölje be az anyagba.

Reagan áthajolt az asztal felett, és kivette Cath hajából a csatot. A kiomló haj eltakarta Cath fülét, és a szemébe lógott.

– Na! – mondta Reagan. – Ilyen vagy. Presto chango.{35}

– Jajistenem – Cath visszavette a csatot, rögtön feltekerte és feltűzte a haját. – Ez egy Simon Snow-idézet volt?

Most Reagan forgatta a szemét.

– Miért, te vagy az egyetlen, aki olvassa Simon Snow-t? Ez nem világjelenség?

Cath vihogni kezdett.

Reagan fenyegetően nézett rá.

– Mellesleg mit eszel? Csak nem őszibarackos túrót?

– Ugye milyen gusztustalan? – kérdezte Cath. – De meg lehet szokni.

Ahogy bekanyarodtak a folyosóra, látták, hogy Levi az ajtajuk előtt ül. Az elképzelhetetlen lett volna, hogy Cath sikongatva a fiú karjába szaladjon. Ehelyett előadta a saját verzióját: mereven mosolygott, és elfordította a tekintetét.

– Hi – mondta Levi, és az ajtónak támaszkodva felállt.

– Hi – felelte Reagan.

Levi bátortalanul borzolgatta a haját a feje tetején, mint aki nem tudja, melyik lányra mosolyogjon.

– Kész vagy? – kérdezte Cathtől, mialatt Reagan ajtót nyitott. Cath bólintott.

Már csak a kabátom kell – megkereste a kabátját, belebújt.

– Sál – figyelmeztette Levi. 

Cath felkapta a sálját.

– Nemsoká’ itt leszek – mondta Reagannek.

– Nem hiszem – felelte Reagan, aki épp a haját rázta szét a tükör előtt.

Cath elvörösödött. Akkor mert csak Levi-ra nézni, amikor már a liftnél álltak. (Állapot: mosolygós, stabil.) Ahogy a lift kinyílt, Levi a lány hátára tette a kezét, Cath a mozdulattól ugrott egyet.

– Mi a terv? – kérdezte.

Levi elvigyorodott.

– A terv az, hogy olyan dolgokat csináljunk, hogy holnap is velem akarj lógni. Neked mi a terved?

– Azon vagyok, hogy ne csináljak magamból hülyét.

A fiú vigyorgott.

– Akkor megegyeztünk.

Cath visszamosolygott, nagyjából Levi felé.

– Arra gondoltam, hogy megmutatom neked az East Campust – mondta a fiú.

– Este? Februárban?

Amikor megérkeztek, nyílt a liftajtó, és Levi előreengedte a lányt. 

– Nagyon zsír holtszezonban. Mellesleg ma este nincs is olyan hideg.

Előrement, mutatta az utat kifelé a parkolóból.

– Nem kocsival megyünk? – kérdezte Cath.

– Arra gondoltam, hogy a helyiérdekűvel megyünk.

– Olyan is van?

Levi a fejét csóválta.

– Városi népség!

A helyiérdekű egy kisbusz volt, amire alig kellett várni.

Csak utánad – mondta Levi.

A szinte üres buszon világosabb volt, mint fényes nappal. Cath kiválasztott egy ülést, és oldalt, az egyik térdét maga alá húzva ült le rá, hogy ne lehessen mellé ülni. Levi nem haragudott meg miatta. Bepattant a lány előtt lévő ülésre, a karját az ülés támlájára tett.

– Nagyon finom a modorod – mondta Cath.

– Anyám ujjongana, ha ezt hallaná – mosolygott a fiú.

– Ezek szerint van anyád.

– Igen – nevetett Levi.

– És apád?

– És négy lánytesóm.

– Idősebbek vagy fiatalabbak?

– Idősebbek. Fiatalabbak.

– Te vagy a középső?

– Igen, a harmadik. Hát te? Te vagy a fiatalabb vagy az ikertesód?

Cath vállat vont.

– Császármetszés volt. De Wren volt a nagyobb. Elette előlem a kaját, vagy mi. Még három hétig kellett kórházban maradnom, miután őt már hazavihették.

Nem tette hozzá, hogy a mai napig úgy érzi néha, mintha Wren a méltányosnál többet hasítana ki magának az életből, mintha elszívná az ő életerejét – vagy mintha eleve nagyobb tartalékkal született volna.

Ezt nem mondta el Levi-nak, mert sötét és nyomasztó gondolat volt, és mert ebben a pillanatban nem cserélt volna Wrennel, még akkor sem, ha így az egészségesebb köldökzsinórhoz juthatott volna.

– Ez azt jelenti, hogy ő a domináns? – kérdezte Levi.

Nem feltétlenül. Bár szerintem ő az. Sok mindenben. Apa azt mondja, hogy kis korunkban felváltva irányítottuk egymást. Például én döntöttem el, hogy mit vegyünk fel, és Wren döntötte el, hogy mit játsszunk.

– Egyformán öltöztetek?

– Amikor kicsik voltunk. Szerettünk egyformán öltözni.

– Egyszer már segítettem ikreket a világra hozni – mesélte Levi. – Bocikat. A tehén majdnem belehalt.

Cath szeme kikerekedett.

– Az meg hogy történt?

– Megesik, hogy ha egy bika találkozik egy tehénnel, úgy döntenek, hogy együtt töltik az időt…

– Hogy kerültél az ellés közelébe?

– Egy ranch-on gyakori az ilyesmi. Nem az ikerszülés, hanem az ellés.

– Te egy ranch-on dolgoztál?

Levi felvonta a szemöldökét, mintha nem tudná, komolyan kérdezi-e a lány.

– Egy ranch-on élek.

– Ó – mondta Cath. – Nem tudtam, hogy ranch-on élnek is az emberek. Azt hittem, az olyan, mint egy gyár, vagy egy iroda, ahova csak bejárnak dolgozni.

– Biztos, hogy nebraskai vagy?

– Kezdem úgy érezni, hogy Omaha nem olyan… – Szóval, én egy ranch-on élek – mosolygott Levi.

– Az olyan, mint egy farm?

– Olyasféle. A farmon a földet művelik. A ranch-on az állatokat legeltetik.

– Ó. Ez úgy hangzik… csak úgy mászkálnák összevissza a tehenek?

Ja – Levi nevetett, aztán megrázta a fejét. – Nem. A csordák kijelölt területeken legelnek. Sok hely kell nekik.

– Oda akarsz visszamenni, ha befejezted a sulit? A ranch-on akarsz dolgozni?

Árnyék suhant át Levi arcán. A mosolya kissé elhalványult, és összevonta a szemöldökét.

– Ez… nem olyan egyszerű. A ranch a mamám meg a nagybátyáim közös tulajdona, és senki sem tudja, mi fog történni, miután abbahagyják a munkát. Tizenkét unokatestvér van, azok között nem lehet elosztani. Hacsak nem adjuk el, amit… senki sem akar igazán. Hmm… – megint megrázta a fejét, és felmosolygott Cathre. – Szívesen dolgoznék ranch-on vagy ranch-ereknek. Segítenék nekik.

– A gazdálkodást.

– És még úgy teszel, mintha nem figyelnél. Hé, nekünk itt kell leszállni!

– Máris?

– Az East Campus csak két mérföldre van a te koleszodtól. Elképesztő, hogy még sose jártál itt.

Cath a fiú után leszállt a buszról. Közben Levi megállt, hogy megköszönje az utat a sofőrnek, akit a nevén szólított.

– Te ismerted ezt a pasit? – kérdezte a lány, miután a busz elhúzott.

A fiú vállat vont.

– Ott volt a neve a kitűzőjén. Oké… – Cath elé állt, és egy parkoló felé mutatott hosszú karjával. Úgy mosolygott, mint egy játékvezető a tévében. – Mint az Agrártudományi Kar hallgatója, a mezőgazdász közösség tagja és a nebraskai Lincoln polgára, szeretettel üdvözöllek, Cath Avery, az East Campuson!

– Nekem tetszik – Cath körülnézett. – Sötét, és tele van fákkal.

– Az iróniát a parkolóban hagyhatod, Omaha.

Ki gondolta volna, hogy az omahai születésem miatt egyszer még városinak tartanak?

– Jobbra található az East Campus hallgatói központja. Valamint a bowlingpályánk.

– Megint a bowling…

– Ne parázz, ma nincs műsoron a bowlingozás.

Cath követte Levi-t egy kanyargós ösvényen, és udvariasan mosolygott minden épületnél, amit a fiú megmutatott neki. Levi gyakran megérintette a hátát, hogy figyeljen valamire, vagy figyelmeztesse, melyik irányba nézzen. Cath nem mondta neki, hogy az East Campus (februárban, éjszaka) nagyon hasonlít a City Campusra.

– Ha nappal lenne – mondta a fiú –, megállnánk a tejbárnál, és jégkrémet vennénk.

– Nagy kár, hogy nincs nyitva – sajnálkozott Cath. – Az ilyen hideg éjszakán nagyon jólesne.

– Fázol? – Levi megállt előtte, és összevonta a szemöldökét. – Anyád nem tanított meg arra, hogy kösd meg a sáladat?

A sál lazán lötyögött a lány kabátjának gallérja alatt. Levi szorosan a lány nyakára tekerte, a két végét a kabátba dugta. Cath remélte, hogy a kabátja felfogja zavarba ejtően reszketeg lélegzetvételének hangját.

Levi feljebb csúsztatta a kezét a lány arcán, és gyengéden megcsípte Cath fülét.

– Nem túl rossz – mondta. Megdörzsölte a másik fülét. – Enynyire fázol? – felvonta a szemöldökét. – Akarsz bemenni?

A lány a fejét rázta.

– Nem, látni akarom az East Campust.

A fiú ismét elvigyorodott.

– Azt jól teszed. Még a Traktormúzeumig se jutottunk el. Ami persze zárva van.

Persze.

– De azért megéri megnézni.

– Persze.

Harminc-egynéhány perccel később megálltak, és bementek a Fogorvosi Kar vécéjébe. Az előcsarnokban lévő kék kanapékon diákok döglöttek és tanultak. Levi vett egy csésze forró csokoládét a kávéautomatából, és együtt megitták. Cath viszolygott a közös ivástól, de úgy döntött, butaság lenne tiltakoznia. Már úgyis megcsókolta Levi-t.

Amikor kijöttek, az éjszaka még csendesebbnek tűnt. Még sötétebbnek.

– A végére tartogattam a legjobb részt – mondta halkan Levi.

– Mi az?

– Türelem. Erre…

Addig mentek egy újabb, kanyargós ösvényen, amíg Levi rá nem tette a kezét a lány vállára, hogy álljon meg.

– Itt vagyunk – közölte, és egy ösvényre mutatott, amelyről nem lapátolták el a havat. – A Kertekben.

Cath megpróbált úgy tenni, mintha bejönne neki, amit lát. Az ember az ösvényt se vette volna észre, ha nincsenek lábnyomok az olvadó hóban. A lábnyomokon kívül csak néhány elszáradt bokrot és gazos sárfoltot látott.

– Lélegzetelállító – nevetett.

– Tudtam, hogy tetszeni fog neked. Ha jó leszel, főszezonban is visszahozlak.

Lassan haladtak, itt-ott megállva a hó alól kilátszó tábláknál. Levi lehajolt, letisztogatta őket a kabátja ujjával, majd felolvasta, milyen növény nő az adott helyen.

– Tehát valójában csak az őshonos füvek széles választékát hagyjuk ki – állapította meg Cath.

Meg a vadvirágokat – tette hozzá Levi. – Ne feledkezzünk meg a vadvirágokról.

Cath arrébb húzódott, Levi megfogta a kezét.

– Várj – kérte. – Azt hiszem, lehet ott még egy örökzöld… Cath felnézett.

– Csak hülyítesz. – A fiú megszorította a kezét.

A lány megborzongott.

– Fázol?

A lány megrázta a fejét.

Levi megint megszorította a kezét.

– Akkor jó.

Nem emlegették többet a virágokat, miközben sétálgattak még egy kicsit a kertben. Cath örült, hogy nem vett fel kesztyűt. Levi tenyere sima volt, szinte csúszós.

Átmentek egy kis hídon. Cath egyszer csak azt érezte, hogy húzzák a karját. Levi ugyanis megállt, és a korlátnak dőlt.

– Kérdezhetek valamit, Cath?

A lány visszanézett rá. Levi megfogta a másik kezét is, és közelebb húzta – nem magához, semmi ilyesmi, csak közelebb. Ujjaik összefonódtak.

Levi olyan volt, mint egy fekete-fehér fotó a sötétben. Sápadt bőr, szürke szem, szőke haj…

– Te tényleg azt gondolod rólam, hogy én mindenkivel csókolózom, aki csak szembejön? – kérdezte.

– Úgy valahogy – felelte Cath. Megpróbálta figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy külön-külön érzékeli a fiú minden egyes ujját. – Még egy hónapja is azt hittem, hogy állandóan csókolózol Reagannel.

– Hogy gondolhattad ezt? Reagan kábé öt hapsival jár egyszerre.

– Azt hittem, te vagy az egyik.

De hát én mindig veled flörtöltem! – hogy hangsúlyt adjon a szavainak, meglökte a lány kezét.

– Te mindenkivel flörtölsz – Cath szeme szabályosan fázott. – Öregekkel, gyerekekkel és minden más korosztállyal is.

– Nem is! – Levi méltatlankodva leszegte az állát.

– De igen – Cath visszalökte a fiú kezét. – Aznap este a bowlingpályán flörtöltél minden emberrel, aki csak ott volt. Csodálom, hogy a cipős pasi nem adta meg neked a telefonszámát!

– Én csak kedves akartam lenni.

– Túl kedves vagy. Mindenkivel. Minden erőddel azon vagy, hogy kivételesnek érezzék magukat.

– Az miért baj?

– Honnan tudhatná az ember, hogy kivételes? Honnan kellett volna tudnom, hogy nem csak kedveskedni akarsz?

– Nem vetted észre, hogy veled más vagyok?

– Azt hittem, hogy észrevettem. Majdnem tizenkét órán át. És aztán… Amennyire ismerlek, tényleg megcsókolhatsz bárkit, aki szembejön. Csak hogy kedveskedj nekik. Mert attól indulsz be, ha mások kivételesnek érzik maguk.

Levi összerándult. Az állát még mindig lefelé szegezte. 

– Állandóan ott lógtam a szobádban, bulikba hívogattalak, próbáltam ott lenni mindig, ha szükséged lehetett valamire, teljes négy hónapon át! Te meg még észre sem vetted!

– Azt hittem, hogy a szobatársammal jársz! – felelte Cath. – Ezen kívül már ezerszer elmondtam: te kedves vagy mindenkihez. Annyira kedves vagy mindenkihez, mintha ez semmilyen erőfeszítésedbe nem kerülne.

– Nem is kerül – nevetett Levi. – Az, hogy rámosolygok az idegenekre, nem csökkenti a kifogyhatatlan készleteim.

– Hát az enyémet igen.

De én nem te vagyok. Jól érzem magam, ha mások örülnek. Ha másért nem, hát azért, mert több energiám lesz azokra, akik igazán fontosak nekem.

Cath beszélgetés közben próbálta tartani a szemkontaktust, akár egy felnőtt, de kezdett már neki túl sok lenni, és hagyta, hogy a tekintete levándoroljon a hóba.

– Ha mindenkire mosolyogsz, miből kéne rájönnöm, hogy amikor rám mosolyogsz, az más? – kérdezte.

Levi addig húzta maga felé az összekulcsolt kezüket, amíg a válláig nem értek.

– Hogy érzed magad, amikor rád mosolygok? – kérdezte, azután elmosolyodott, de csak egy kicsit.

Azt érzem, hogy nem vagyok önmagam, gondolta Cath.

Szorosan megszorította a fiú kezét, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, azután lábujjhegyre állt, Levi vállára tette az állát, és gyengéden odabújt a fiú arcához. Levi arca sima volt, és sűrű, kölnivel kevert mentaillatot lehetett érezni.

– Mint egy idióta – felelte halkan a lány. – És azt akarom, hogy örökké tartson.

Ültek egymás mellett a buszon, és a kezüket nézték, mert túl világos volt már ahhoz, hogy egymás arcát nézzék. Levi nem beszélt, és Cathet nem zavarta a hallgatása.

Amikor visszaértek a szobához, mindketten tudtak, hogy üres, és mindkettőjüknek volt kulcsa hozzá.

Levi kikötötte Cath sálját, a sál végénél fogva magához húzta a lányt, és egy pillanatra ráhajtotta az arcát Cath fejére. – Holnap és holnap és holnap – mondta.

Nem viccelt.

Másnap is eljött érte. Harmadnap is. Bő egy héttel később Cathnek már természetes volt, hogy Levi a mindennapjai része, és a fiú számára ez a világ legtermészetesebb dolga.

Sose kérdezte: Láthatlak holnap? Vagy: Látlak holnap? Mindig csak azt: Hol? És mikor? Találkoztak órák közti szünetekben a diákszövetségben. Cath elment a Starbucksba, ha Levi épp pihenőt tartott. A fiú a folyosón várta őt vagy Reagant, hogy beengedjék a szobájukba.

Eddig megúszták, hogy fura szitu alakuljon ki hármuk között. Cath a saját asztalához ült, Levi az ő ágyára, és szövegelt nekik, vagy ugratta őket. Hangjának gyöngédsége néha már-már sok volt Cathnek. Néha azt érezte, hogy Levi úgy beszél hozzájuk, ahogy az apjuk szokott hozzá és Wrenhez. Mintha mindketten a lányai lennének.

Próbálta elkerülni ezeket a helyzeteket. Máshol akart találkozni a fiúval, ha Reagan is a szobában volt.

De ha csak kettesben voltak a szobában, Reagan nélkül, akkor se nagyon változott a viselkedésük. Cath még mindig az asztalánál ült, Levi pedig az ő ágyán, a lábát feltéve a lány székére, miközben csak dumált és dumált, ráérősen, megnyugtatóan.

Szeretett beszélgetni Cath apjáról és Wrenről. Nagyon érdekesnek találta az ikerséget.

Simon Snow-ról is szeretett dumálgatni. Kétszer, háromszor látta az összes filmet. Levi sok filmet látott már, szeretett mindent, amiben volt fantázia és kaland. A szuperhősöket. A hobbi tokát. A varázslókat. Ha tudna rendesen olvasni, gondolta Cath, tökéletes kocka lenne belőle.

Hát… talán.

Cath szerint annak, aki kocka akar lenni, jobban kell szeretnie a kitalált világokat az igazinál. Ő gondolkodás nélkül átköltözött volna a mágusok világába. Tavaly egészen letört, amikor ráébredt, hogy még ha létezne is egy bűvös átjáró Simon világába, ő akkor is túl öreg már ahhoz, hogy beiratkozzon a watfordi School of Magicksbe.

Wren is elkeseredett, amikor Cath elmondta ezt neki. Az ágyban feküdtek, a tizennyolcadik születésnapjuk reggelén.

– Kelj föl, Cath, gyerünk, vegyünk cigit!

– Nem lehet – felelte Cath. – Pornómoziba kell mennem. Utána pedig jelentkezem katonának.

– Ó! Lógjunk a suliból, és nézzük meg az 500 nap nyarat!

– Azt ugye tudod, hogy mit jelent ez? – Cath felnézett Watford óriási térképére, amit a mennyezetre ragasztottak. Az apja a cég egyik designerétől rendelte nekik egyszer karácsonyra. – Azt jelenti, hogy túl öregek vagyunk Watfordhoz.

Wren az ágytámlának dőlt.

– Ó. Igazad van.

– Nem mintha bármikor is elhittem volna, hogy valódi – mondta néhány perc hallgatás után Cath. – Még kiskorunkban sem, de azért…

– De azért… – sóhajtott Wren. – Most túlságosan elkeseredtem ahhoz, hogy rászokjak a cigire.

Wren igazi kocka volt, a menő haja és a jóképű fiúi ellenére. Ha Cath megtalálta volna azt az átjárót, azt a titkos alagutat, azt az ajtót a szekrény hátuljában, Wren is átment volna vele.

Wren most is vele menne, annak ellenére is, hogy most nincsenek jóban. (Már csak ezért is jó lenne találni egy bűvös kaput. Lenne ürügye felhívni Wrent.)

Ám Levi nem volt kocka, ahhoz túlságosan szerette a valódi életet. Levi-nak Simon Snow csak egy sztori volt. Ő pedig szerette a jó sztorikat.

Cath nem haladt a Folytasd, Simon!-nal, amióta elkezdődött Levi-jal ez a dolog. Ez egyrészt teljesen oké: annyira nem kocka, hogy az igazi szerelem helyett fiúkról találjon ki szerelmi jeleneteket.

Másrészt… nem egészen három hónap múlva volt várható a Simon Snow és a nyolcadik tánc megjelenése, és Cathnek addigra be kell fejeznie a Folytasd!-ot. Muszáj. A nyolcadik tánccal véget ér a Simon Snow-saga, a nyolcadik rész mindent befejez, úgyhogy Cathnek korábban kell befejeznie a magáét. Még mielőtt Gemma T. Leslie leengedné a függönyt.

Tudott tanulni, ha Levi is a szobájukban volt (a fiúnak is tanulnia kellett: a lány ágyán ülve hallgatta az előadásokat, közben néha pasziánszozva is), de írni nem tudott, ha Levi nála volt. Nem tudott beleveszni a mágusok világába. Túlságosan bele volt veszve Levi-ba.

Levi 180 centi magas volt. Cath magasabbnak hitte.

A fiú egy tanyán született. A szó szoros értelmében. A mamája annyira váratlanul kezdett el vajúdni, hogy leült a lépcsőre, és a saját maga kapta el az újszülött fiát. A papája vágta el a köldökzsinórt. (Hidd el nekem – bizonygatta Levi – nem sokban különbözik ez az elléstől.)

Levi öt csávóval lakott egy házban. Teherautóval járt, mert úgy gondolta, hogy mindenkinek azzal kéne járnia – a személyautó olyan, mint hátrakötött kézzel vezetni.

– És ha valamit vontatnod kell?

– Egyetlen olyan eset sem jut az eszembe, amikor a családomnak teherautóra lett volna szüksége – felelte Cath.

– Azért, mert szemellenzővel jártok. Még azt sem engeditek meg magatoknak, hogy meglássátok a méretekben rejlő lehetőségeket.

– Például?

– Az ingyen tűzifát.

– Nincs kandallónk.

– Az agancsokat – folytatta Levi.

Cath felhorkantott.

– Az antik kanapékat.

– Az antik kanapékat?

– Cath, egy szép napon felcsallak a szobámba, és elszórakoztatlak a gyönyörű antik kanapémon.

Ha a ranch-ukról vagy a családjáról vagy a teherautójáról beszélt, a hangja lelassult, és elnyújtotta a magánhangzókat. Cath nem tudta, hogy direkt beszél ilyenkor tájszólásban vagy nem.

Az egy szép napon felcsallak a szobámba amolyan tréfa lett közöttük.

Nem kell a diákszövetségben találkozniuk, vagy kivárni, hogy Reagan kettesben hagyja őket a szobájukban. Akármikor lóghatnak együtt Levi házában.

De Cath eddig még nem ment ebbe bele. Levi házban lakott, akár egy felnőtt. Cath koleszban lakott, akár egy tizenéves – akár egy tizenéves, aki még csak próbálgatta a felnőtt létet.

Jól tudott bánni Levi-jal ebben a szobában, ahol semmi sem volt felnőttes. Ahol csupán két ágy volt, és Simon Snowposzterek a falon. Ahova minden percben beléphetett Reagan.

Levi-nak olyan érzése lehetett, mintha átverték volna. Amikor még nem jelentettek egymásnak semmit – amikor a lány még azt gondolta, hogy a fiú valaki mással van –, Cath az ágyba bújt vele, ahol csókolózva aludtak el. Most, hogy már találkozgattak (de még nem jártak, csak minden nap találkoztak), csak néha fogták meg egymás kezét. Ha meg is fogták, Cath még akkor is úgy tett, mintha nem tennék – egyszerűen nem ismerte el. És sosem ő érintette meg először a fiút.

Pedig akarta.

Istenem, mennyire szerette volna leteríteni, és hemperegni rajta, mint macska a százszorszépes réten!

Épp ezért nem csinálta. Mert ő volt Piroska. Szűz és hülye. Levi pedig képes volt rá, hogy elakassza a lélegzetét – csupán azzal, hogy a liftben megérintette a kabáton át a keresztcsontját.

Ez olyasmi volt, amit megbeszélhetett volna Wrennel, ha Wren lett volna még neki.

Wren elmondhatta volna, hogy ne legyen hülye. A fiúk annyira le akarják taperolni a lányokat, hogy az sem érdekli őket, ha a lányok nem valami jók a dologban.

Ám Levi nem olyan fiú volt. Nem akart már az első alkalommal minden áron benyúlni a másik pólója alá. Neki már volt tapasztalata abban, mi van a pólók alatt; és valószínűleg simán lehúzta őket.

Cath megborzongott a gondolattól. Majd Reaganre gondolt, és remegés lett a borzongásból.

Nem azt tervezte, hogy mindhaláláig szűz marad. De az volt a terve, hogy ezt valaki olyannal csinálja először, mint Abel. Valakivel, aki még nála is bénább és tapasztalatlanabb. Valakivel, aki nem indítja be ennyire.

Elfogulatlan szemmel nézve Abel talán még jobban is nézett ki Levi-nál. Abel versenyszerűen úszott. Széles válla volt, és izmos karja. És olyan haja, mint Frankie Avalonnak.{36} (A nagyi szerint.)

Levi olyan sovány volt, hogy zörögtek a csontjai, és a haja – hú, a haja… De Cath a fiú minden porcikájától könnyen kaphatónak és erkölcstelennek érezte magát.

Ha pedig az ajkát harapdálta, és felvonta az egyik szemöldökét, amikor azt próbálta eldönteni, nevessen-e valamin… Őrület!

Ha elhatározta, hogy nevetni fog, rázkódni kezdett a válla, és a szemöldöke összeszaladt… Levi szemöldöke izgató volt. Ha Cath a szemöldöke alapján dönt, rég Levi szobájában lett volna.

Racionális szempontból óriási volt a távolság a kézfogás és az izgató szemöldöke által beindított szex között, de Cath nem racionális szempontok alapján döntött. Levi olyan érzést tudott kelteni benne, mintha síkos lejtő lenne az egész teste.

Az asztalánál ült. Levi az ő ágyán ült, és a székét rugdosta.

– Hé! – kezdte. – Azon gondolkoztam, hogy most hétvégén összehozhatnánk egy igazi randevút. Elmehetnénk vacsorázni, moziba… – mosolygott, így aztán Cath visszamosolygott rá. Aztán lehervadt az arcáról a mosoly.

– Nem tehetem.

– Miért nem? Már van randevúd? A hétvége minden estéjére?

– Valami olyasmi. Hazamegyek. Ebben a félévben többet akarok hazamenni, hogy csekkoljam apát.

Levi elkomorult, de azért bólintott, mintha értené.

– Hogy jutsz haza?

– Itt lakik ezen a folyosón ez az Erin nevű lány. Minden hétvégén hazajár, hogy lássa a fiúját, amit valószínűleg jól is tesz, mert szegény rém unalmas, úgyhogy a fiú biztos összejön valaki mással, ha Erin nem tartja rajta a szemét.

– Majd én hazaviszlek.

– A fehér lovadon?

– A piros teherautómmal.

Cath a szemét forgatta.

– Nem. Az oda-vissza út ezer dollárba kerül.

– Nem érdekel. Találkozni akarok a papáddal, és így veled tölthetek pár órát a teherautóban, úgy hogy nincs vészhelyzet.

– De tényleg nem probléma. Haza tudok menni Erinnel. Nem is olyan gázos.

– Nem akarod, hogy találkozzak apáddal?

– Még nem is gondoltam rá, hogy találkozz vele.

– Nem? – sebzett volt a hangja. (Csak egy kicsit, mintha például szálka ment volna a körme alá – de akkor is.)

– Te gondolkoztál már azon, hogy bemutatsz a szüleidnek? – kérdezte Cath.

– Jah – felelte a fiú. – Arra gondoltam, hogy eljöhetnél a nővérem esküvőjére.

– Mikor?

– Májusban.

– Még csak három és fél hete járunk, nem?

– A gólya időszámítás szerint az hat hónap.

– Te nem vagy gólya.

– Cather… – Levi a szék alá tette a lábát, és közelebb húzta a széket az ágyhoz. – Komolyan tetszel nekem.

Cath nagy levegőt vett.

– Te is komolyan tetszel nekem.

Levi elvigyorodott, és felvonta rajzoknak tűnő szemöldökét.

– Elvihetlek Omahába?

Cath bólintott.

– Most már elég! – a támadó Simon átvetődött a hosszú ebédlőasztalon. Penelope elkapta a köpenye alját, így majdnem lefejelt egy padot, de gyorsan összekapta magát – „Engedj el, Penny!” – és a két öklét felemelve rárontott Basilra.

De ő nem mozdult.

– Jó kerítés, jó szomszéd – suttogta, alig észrevehetően megbillentve a pálcáját.

Simon ökle a szilárd falba ütközött alig pár centire Basil rezzenéstelen arcától. Ordítva visszakapta a kezét, még mindig tántorogva az ütközéstől a bűbájjal.

Dev, Niall és Basil többi haverja persze úgy röhögött, akár a részeg hiénák. Ám Basil mozdulatlanul állt. Amikor megszólalt, olyan halkan beszélt, hogy csak Simon hallhatta.

– Így akarod csinálni, Snow? Így akarod legyőzni a Humdrumodat?

Pálcája felemelésével megtörte a varázslatot, épp akkor, amikor Simon visszanyerte az egyensúlyát.

– Szánalmas! – közölte Basil, aztán elvonult.

Simon Snow és az öt penge, 4. fejezet  copyright© 2008, Gemma T. Leslie

HUSZONHAT

Piper tanárnő egyszerre nyújtotta mindkét kezét, amikor Cath belépett.

– Hát visszatértél, Cath! Boldog lennék, ha azt mondhatnám, hogy tudtam előre. De nem voltam biztos benne, csak reménykedtem.

Cath visszatért.

Azért jött, mert el akarta mondani Piper tanárnőnek, hogy döntött. Újra. Nem írja meg azt a novellát. Épp elég írni- és aggódnivalója van. Ez a feladat a tavalyi félévről maradt bénaság. Már a gondolatától is kirázta a hideg Cathet (mint a plagizálástól és hogy hülye Nick ellopja a legjobb szövegeit). Túl akart lenni rajta.

De ahogy megállt Piper tanárnő szobájában, és a tanárnő úgy mosolygott rá, mint a Kék Tündér, egyszerűen nem tudta kimondani.

Annyira egyértelmű, hogy egy anyafigurára van szükségem, gondolta utálva önmagát. Amíg meg nem öregszem, addig minden egyes középkorú nőtől elájulok majd?

– Igazán kedves, hogy adott nekem még egy esélyt – mondta, miután leült a székre, amire a tanárnő mutatott. Most kellene azzal folytatnia: de nemet kell mondanom.

Ehelyett azt mondta:

– Azt hiszem, bolond lennék, ha nem fogadnám el.

Piper tanárnő arca felragyogott. Az asztalra könyökölt, előrehajolt, az öklére hajtva az arcát, mintha egy tablóképhez állna be.

– Akkor van már valamilyen elképzelésed a novelláról.

– Nincs – Cath ökölbe szorította, és a combjához dörzsölte a kezét. – Bármikor megpróbáltam kitalálni valamit, mindig… olyan üresnek éreztem magam.

Piper tanárnő bólintott.

– Legutóbb mondtál valamit, amin sokat gondolkoztam. Azt mondtad, hogy nem akarod felépíteni a saját világod.

Cath felnézett.

– Igen. Pontosan. Bennem nincsenek szép új világok, amelyek a felszínre akarnak kerülni. Nem akarom így, a semmiből kezdeni az építkezést.

– De Cath, a legtöbb író nem is ezt csinálja! A legtöbb író nem Gemma T. Leslie. – Körbemutatott az irodán. – Azokról a világokról írunk, amiket már ismerünk. Négy könyvet írtam már, és mindegyik a szülővárosomtól 120 mérföldre játszódik. És főként olyan dolgok szerepelnek bennük, amelyek megtörténtek velem. – De hát történelmi regényeket ír… A tanárnő bólintott.

– Fogok valamit, ami megtörtént velem 1983-ban, és átteszem 1943-ba, ahol megtörténik valaki mással. Így szedem darabokra az életem, és úgy próbálom jobban megérteni, hogy kiírom magamból.

– Tehát a könyveiben minden szó igaz?

A tanárnő félrehajtotta a fejét.

– Hmm… igen. És nem. Minden egy kis igazsággal kezdődik, amire pókhálót szövök – vagy pedig eltávolodom tőle. Az a lényeg, hogy nem a semmiből építkezem.

– Én eddig kizárólag mágiát írtam – mondta Cath.

– De nem kell molekuláris szinten kezdened, valami ősrobbanással a fejedben.

Cath a tenyerébe vájta a körmét.

– Ennél a novellánál talán a valóságból indulhatnál ki – fogalmazott óvatosan Piper tanárnő. – Például egy napodból. Valamiből, ami megzavart, vagy felkeltette a kíváncsiságod, valamiből, amit szeretnél felfedezni. Kezdd így, és meglátod, mi történik.

Megmaradhatsz a valóságnál, vagy engedheted, hogy átforduljon valami másba – adhatsz hozzá mágiát –, de keress magadnak valamilyen kiindulási pontot.

Cath bólintott, nem is azért, mert feldolgozta már a hallottakat, hanem mert szeretett volna távozni.

– Találkozni akarok veled még – jelentette ki Piper tanárnő. – Pár hét múlva. Gyere be, és beszéljük meg, hol tartasz.

Cath bólogatott, és már sietetett is az ajtóhoz, abban reménykedve, hogy nem tűnik neveletlennek. Pár hét. Naná. Mert pár hét befoltozza a fejemben a lyukat. Utat tört magának az angol főszakosok lármás csoportján át, és kimenekült a hóba.

Levi nem akarta letenni a szennyeskosarát.

– Én is elbírom! – szólt rá Cath. Gondolatban még mindig Piper tanárnő irodájában járt, és nem volt kedve a… szóval, nem volt kedve Levi-hoz. Ha Levi kutya lenne, golden retriever lenne. Ha játék lenne, ping-pong lenne, könnyű, fáradhatatlanul szökdécselő. Cath nem volt játékos hangulatában.

– Én hozom – mondta a fiú. – Te csak törődj az ajtóval.

– Nem, de komolyan! – ellenkezett a lány. – Én is elbírom! 

Levi csupa mosoly volt, csupa gyengédség.

– Nyisd ki az ajtót, szívem. Ezt majd viszem én.

Cath a halántékára nyomta az ujjait.

– Szívemnek neveztél?

A fiú elvigyorodott.

– Csak úgy kiszaladt a számon. De jólesett.

– Szívem?

– Jobban tetszene a drágám? A mamám juttatná az eszembe… Hát a bébi? Nem. Rózsám? Cicám? Sípoló gumikacsám? – egy pillanatra elhallgatott. – Tudod mit, maradok a szívemnél.

– Én azt se tudom, mivel kezdjem – mondta Cath.

– Kezdd az ajtóval.

– Levi, én is elbírom a gusztustalan szennyesem!

– Cath, de én nem engedem.

– Senki sem kérte az engedélyed. Az én szennyesem.

– De én viszem.

– Nincs szükségem rá, hogy cipekedj helyettem. Mindkét karom jól működik.

– Nem ez a lényeg – jelentette ki Levi. – Milyen görény lennék, ha engedném, hogy a csajom cipekedjen, én meg ölbe tett kézzel nézném?

A csajod?

– Valaki olyan, aki tiszteletben tartja a kívánságaim – felelte Cath – és az erőm és… a karjaim.

A fiú csak vigyorgott. Nem vette komolyan.

– Tetszik a karod és az íve is, ahogy a válladdal találkozik.

– De így törékenynek és gyengének érzem magam. Add ide a szennyest! – a kosárért nyúlt.

Levi hátralépett.

– Cather! Tudom, hogy képes vagy cipelni, de én nem vagyok képes hagyni. A szó szoros értelmében képtelen lennék üres kézzel vonulni melletted. Meg ne sértődj, de megtenném bárkinek, akinek két X-kromoszómája van.

– Egyre rosszabb!

– Miért? Miért rosszabb? Azért, mert tisztelem a nőket?

– Ez nem tisztelet, ez bomlasztás! Tiszteld az erőnket!

– Tisztelem – Levi a haját fújkálta, ami a szemébe hullott. – A lovagiasság, az tisztelet. A nőket az idők kezdete óta elnyomták és zaklatták. Ha karom lenyűgöző erejével megkönnyíthetem az életük, akkor megteszem. Minden alkalommal.

– Lenyűgöző.

– Igen, lenyűgöző. Akarsz szkanderezni?

– Nincs szükségem lenyűgöző erejű karra ahhoz, hogy vigyem a saját szennyesem! – Megfogta a kosár fülét, és megpróbálta félretolni Levi-t.

– Direkt érted félre – mondta a fiú.

– Nem, te érted félre.

– Elpirultál, tudtad?

– Hát mert mérges vagyok – felelte a lány.

– Ne akarj egy mérges csókot!

– Add ide a szennyest!

– Szikrázó szem, kipirult arc… így kezdődik.

Ez megnevetette Cathet. De bosszantotta is. Lába lenyűgöző erejét kihasználva Levi-nak lökte a kosarat.

A fiú gyengéden visszanyomta, de nem engedte el.

– Veszekedjünk ezen máskor, jó? Most épp kedveskedni akarok neked.

A lány felnézett, bele a másik szemébe. Levi úgy nézett vissza rá, hogy Cath úgy érezte, minden gondolata leolvasható az arcáról. Elengedte a kosarat, felkapta a laptoptáskáját, és kinyitotta az ajtót.

– Na végre – sóhajtott Levi. – Már azt hittem, elszakad a tricepszem.

Ez volt a leghidegebb, leghavasabb tél azok közül, amikre Cath vissza tudott emlékezni. Március közepén jártak, a naptár szerint már tavasz volt, de január is lehetett volna. Cath minden reggel gondolkodás nélkül vette fel a hótaposó csizmáját.

Annyira megszokta a havat és a gyalogolást a hóban, hogy nem is nézett utána a mai időjárásnak. Nem gondolt az útviszonyokra, a látótávolságra, vagy arra, hogy talán nem ez a legmegfelelőbb délután arra, hogy Levi hazavigye.

Most viszont gondolt rá.

Mintha csak ők lettek volna a sztrádán. Nem látták a napot, és nem látták az utat. Tíz-egynéhány percenként piros lámpák tűntek elő, kivillanva a fehér gomolygásból, és Levi a fékre taposott.

Majdnem egy órája nem szólalt meg. A szája merev volt, és úgy meredt a szélvédőre, mint akinek szemüvegre van szüksége.

– Vissza kellene fordulnunk – súgta Cath.

– Alap… – felelte a fiú. Megtörölte a száját a kézfejével, aztán megmarkolta a sebváltót. – Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha megyünk tovább. Mögöttünk még rosszabb. Szerintem eljutunk Omahába.

Fémes zörgés hallatszott, ahogy balról elhúzott mellettük egy autó.

– Mi ez a zaj? – kérdezte a lány.

– Hólánc – nem úgy beszélt, mint aki fél, de ijesztően csendes volt.

– Ne haragudj – mondta Cath. – Nem gondoltam az időjárásra.

– Az én hibám – felelte a fiú, és megeresztett egy újabb mosolyt. – Nem akartalak cserbenhagyni. Bár azt hiszem, rosszabbul

érzem majd magam, ha megöllek… – Az nem lenne valami udvarias.

Levi megint elmosolyodott. Cath a sebváltóhoz nyúlt, megérintette Levi ujjait, végighúzta rajtuk a kezét, aztán visszahúzta.

Megint hallgattak pár percig – vagy talán nem is olyan sokat.

Nehéz volt érzékelni az időt ebben a nyomasztó szürkeségben.

– Mire gondolsz? – kérdezte Levi.

– Semmire.

– Nem hiszem. Elgondolkodónak és furának látszol, amióta beléptem a szobádba. Azért, mert találkozni fogok a papáddal? – Nem! – vágta rá Cath. – Azt szinte el is felejtettem!

Csönd.

– Akkor mi van?

– Csak… csak történt valami az egyik tanárnőmmel. Majd elmondom, ha nem leszünk életveszélyben.

Levi a lány keze után tapogatózott. Cath engedte, hogy belekapaszkodjon az ujjaiba.

– Nem vagy életveszélyben. – Visszatette a kezét a sebváltóra. – Legfeljebb… pár-órára-megfeneklünk-az-árokban fokozatú veszélyben. Mondd el. Most nem igazán tudok beszélni, de hallgatni tudlak. Szeretném, ha beszélnél.

Cath elfordult az ablaktól, és ránézett. Jólesett nézni Levi-t, ha a fiú nem nézhetett vissza rá. Cathnek tetszet t a profilja. Nagyon… sima volt. A magas homlok és a hosszú orr egy vonalban, amit csupán az orr hegye tört meg, de csak egy picit, majd egy másik egyenes vonal az orrától az állig. Az álla időnként kigömbölyödött, ha mosolygott, vagy meglepetést színlelt, de sosem puhult el. Cath egyszer úgyis meg fogja csókolni az álla legszélét, ott, ahol a legérzékenyebb.

– Mi történt az órán? – kérdezte Levi.

– Az óra után. Bementem… jó, oké, tudod, hogy az első félévben fölvettem a kreatív írást.

– Persze, vágom.

– Szóval nem adtam be a záródolgozatot. Egy novellát kellett volna írnom, de nem írtam meg.

– Mi? – a fiú csodálkozva leszegte az állát. – Miért?

– Mert… több okból. – bonyolultabb volt, mint gondolta. Nem akarta elárulni Levi-nak, mennyire boldogtalan volt az előző félévben. A szünet után nem akart visszamenni az iskolába, nem akarta többé látni a fiút. Nem akarta, hogy Levi azt higgye, hatalma van fölötte.

– Nem akartam megírni – felelte. – Mármint ez nem minden, de… elsősorban nem akartam. Leblokkoltam. És apa, tudod.

Nem mentem vissza levizsgázni az összeomlása után.

– Ezt nem tudtam.

– Pedig így volt. Tehát eldöntöttem, hogy nem írom meg a záródolgozatot. De a kreatívírás-tanárom nem adott jegyet. Adni akar nekem egy második esélyt. Azt mondta, ebben a félévben is megírhatom a novellát, én pedig nagyjából meg is ígértem, hogy meg fogom.

– Hűha. Ez félelmetes.

– Jah…

– Nem félelmetes?

– Nem. Az. Csak… jó volt túllépni rajta. Azt érezni, hogy végeztem az egész gondolattal. Az írással.

– De hiszen örökké írsz.

– Az fanfiction.

– Ne szórakozz velem. Épp egy óriási hóviharban vezetek – előtte feltűnt egy autó. Levi arca megfeszült.

Cath kivárta, hogy a fiú megkönnyebbüljön.

– Nem akarom én kitalálni a karaktereket. A saját világom. Ez nincs meg bennem.

Egyikük sem szólalt meg. Olyan lassan haladtak… Cath Levi ablakán át észrevette, hogy egy kamion felborul a felezővonalon.

Elakadt a lélegzete. A fiú megint megszorította a kezét.

– Már csak tizenöt mérföld – mondta.

– Nem kellene segíteni?

– Ott állt mellette a rendőrautó.

– Azt nem is láttam.

– Tényleg sajnálom – mentegetőzött Levi.

– Hagyd már abba – szólt rá Cath. – Nem te tehetsz a havazásról.

– A papád gyűlölni fog.

Cath a szájához emelte a fiú kezét, és megpuszilta az ujjperceit. Levi homloka ráncokba gyűrődött, majdnem úgy, mintha szenvedne.

A lány hallgatta az ablaktörlők hangját, és a szélvédőn át figyelte, mi következik.

– Biztos vagy benne? – kérdezte pár mérfölddel később Levi. – Mármint az írásban. Biztos, hogy nincs meg benned? Kiapadhatatlan vagy, ha Simonról és Bazról van szó…

– Ők mások. Ők már léteznek. Csak áthelyeztem őket máshova.

Levi bólintott.

– Talán olyan vagy, mint Frank Sinatra. Nem ő írta a dalait, viszont zseniálisan adta elő őket.

– Utálom Frank Sinatrát.

– Menj már, Frank Sinatrát senki sem utálja.

– Úgy bánt a nőkkel, mint a tárgyakkal.

– Oké… – Levi fészkelődött az ülésén, és a nyakát mozgatta.

– Nem vagy Frank Sinatra. Akkor… Aretha Franklin.

– Phö! Díva!

– Roy Acuff?

– Ki?

Levi elmosolyodott, erre Cath megint megpuszilta az ujjait. A fiú gyors, kérdő pillantást vetett rá.

– A lényeg az… – folytatta halkan. Volt valami a viharban, ami halk beszédre késztette őket. – Hogy a tehetségnek különböző fajtái vannak. Lehet, hogy a tied az interpretálás. Az értelmezés.

– Szerinted az számít?

– Nem Tim Burton találta ki Batmant. Nem Peter Jackson írta A Gyűrűk Urát.

– Kellő megvilágításban annyira kocka vagy!

Levi szája fülig szaladt. Csúszós részhez értek, a fiú elhúzta a kezét, de a mosoly az ajkán megmaradt. Az ablak mellett lassan elhaladt egy kávéskanna-forma víztorony. Már a város szélén jártak: megnőtt az autók száma az úton és az árokban.

– Akkor is meg kell írnod azt a sztorit – közölte Levi.

– Miért?

– Hogy jobb jegyet kapjál. Nem kell az ösztöndíjadhoz egy bizonyos átlagot teljesítened?

Cath csak pár napja mesélt neki az ösztöndíjáról. (Egy zsenivel járok! – mondta Levi. – És egy tudóssal!)

Természetesen jobb jegyet szeretett volna kapni.

– Naná hogy…

– Akkor írd meg a sztorit. Nem kell baromi jónak lennie. Nem kell Ernest Hemingwaynek lenned. Szerencsés vagy, hogy kaptál egy második esélyt. Cath felsóhajtott.

– Jah.

– Nem tudom, merre laksz pontosan. Majd mutatnod kell az utat.

– Te csak légy óvatos.

Cath odahajolt hozzá, és megpuszilta a sima arcát.

– Nem borotválhatod le a fejed. Úgy néznél ki, mint egy futóbolond!

– Ezzel a hajjal még egy futóbolondnál is rosszabbnak tűnök. Gonosznak látszom.

– Nincs olyan, hogy gonosz haj – vihogott Simon. A könyvtár padlóján hevertek, két polc között, Baz hanyatt, Simon az oldalán.

– Nézz rám! – Baz hátrahúzta állig érő haját a homlokából. – Az összes híres vámpírnak ilyen magas homloka van. Közhelyes vagyok. Mintha csak elmentem volna a fodrászhoz, és vágattam volna magamnak egy drakulafrizurát!

Simon úgy nevetett, hogy majdnem ráesett Bazra, aki felnyomta őt a szabad kezével.

– De most komolyan! – mondta, még mindig hátrafogva a haját, miközben megpróbált komoly képet vágni. – Mintha rám lenne írva. Itt van a vámpír!

Simon félretolta Baz kezét, és megcsókolta a homlokát, olyan gyengéden, ahogy csak tudta.

– Szeretem a hajad – mondta Baz homlokának. – Halál komolyan.

Folytasd, Simon! (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2012. március

HUSZONHÉT

Amikor megálltak a csikorgó felhajtón, Cath két óra után először mert mély lélegzetet venni.

Levi hátradőlt, és hátrahajtotta a fejét. Hol ökölbe szorította, hol ellazította az ujjait, hogy tornáztassa őket.

– Ezt ne csináljuk többé – mondta.

Cath kicsatolta a biztonsági övét, közelebb csúszott a fiúhoz, és átkarolta. Levi olyan szélesen mosolygott, hogy a lány csak azt fájlalta, miért van mindig szükség egy adrenalinlöketre egy ilyen öleléshez? Levi átfogta a derekát, Cath hozzásimult, a fiú kabátjához szorította az arcát.

Levi szája közel volt a lány füléhez.

– Nem kellene azért megjutalmaznod, mert veszélybe sodortam az életed. Hova vezetne ez, csak gondold el!

Cath még jobban szorította. Levi jó volt. Jó volt, és ő nem akarta elveszíteni. Nem mintha úgy érezte volna, hogy elveszti őt az autópályán. Csak úgy általánosságban. Úgy általánosságban nem akarta őt elveszíteni.

– Egyedül simán lenyomom ezt az utat visszafele – szólalt meg halkan Levi. – De veled nem lett volna szabad megcsinálnom. Ne haragudj.

Cath a fejét rázta.

Az utca csendes volt, a teherautó vezetőfülkéje sötétszürke és vakító fehér. Pár perc múlva Levi megint végigsimított a lány hátán.

– Cather – súgta –, tényleg annyira tetszel…

Mire kiszálltak a teherautóból, a szélvédőt belepte a hó. A fiú vitte a szennyest, és Cath engedte neki. Elvégre Levi izgult, hogy milyen lesz találkozni az apjával, és ő is izgult az apja miatt, pont. Naponta beszélt vele a karácsonyi szünet óta, többször is volt otthon, és úgy tűnt, az apja jól van, de nála sose tudhatta az ember…

Amikor benyitott a házba, az apja a nappaliban volt, amit elleptek a papírok. Felragasztott pauszpapírok lógtak a függönyökről és a falról, minden ötlet szépen tömbösítve volt. Az apja a kisasztalnál ült, és egy filctoll végét rágta.

– Cath! – köszönt mosolyogva. – Szia!… Már Cath-idő van? – kinézett az ablakon, majd a csuklójára pillantott, de nem volt rajta óra. Aztán észrevette Levi-t, és megmerevedett. A feje tetejéről az orra hegyére csúsztatta a szemüvegét, és felállt.

– Apa, ő Levi. Ő hozott haza – ez elég bénán hangzott. Cath újra próbálkozott: – Ő, izé… Levi.

A fiú a kezét nyújtotta.

– Örvendek, Mr. Avery – tájszólásban beszélt. Nála talán ez volt az idegesség jele.

– Én is örülök… – válaszolta az apja, és így fejezte be: – …Levi.

– Nagyon sajnálom, hogy ilyen időben hoztam haza Cathert – folytatta Levi. – Nem voltam vele tisztában, hogy ennyire rossz.

Cath apjának a szeme se rebbent. Az ablakra pillantott.

– Nagy a sár odakint? Nem nagyon figyeltem…

Kévésen múlott, hogy Levi kimutassa a csodálkozását, de aztán inkább gyorsan udvariasan elmosolyodott.

Az apja ránézett Cathre, és eszébe jutott, hogy most át kellene ölelnie a lányát.

– Éhes vagy? – kérdezte. – Már vacsorázni kéne? Egész nap ki se látszom a Frankenfogból.

– Megkaptátok a Frankenbeans munkát? – kérdezte Cath.

– Még csak pályázunk rá. Örökké pályázunk. Szóval, Levi, itt maradsz vacsorára?

Ó, köszönöm, uram – felelte Levi – de jobb lesz, ha most elindulok, amíg még elég világos van.

Cath hirtelen megpördült a sarkán.

– Most viccelsz? Ebben az időben nem mész vissza Lincolnba!

– Nem  lesz  semmi  bajom  –  biztosította  Levi.  –

Négykerékmeghajtás. Téli gumi. Mobiltelefon.

– Nem! – förmedt rá Cath. – Ne hülyéskedj! Már az is oltári szerencse, hogy ideértünk. Nem mész vissza!

Levi az ajkát harapdálta, és tehetetlenül felvonta a szemöldökét.

Az apja odament az ajtóhoz.

– Jézusom! – mondta a verandán. – A lányomnak igaza van, Levi. Addig ismételgetem a neved, amíg meg nem jegyzem, rendben?

– Igen, uram.

Cath megrángatta a fiú kabátujját.

– Akkor maradsz, ugye?

Levi idegesen megnyalta az alsó ajkát. Cath nem szokott hozzá, hogy idegesnek lássa.

– Igenis, hölgyem – súgta.

– Oké… – Cath apja visszajött a nappaliba. – Vacsora… – Még mindig olyan arcot vágott, mint aki Frankenfogban úszik.

– Felfogtam – mondta Cath. – Te csak dolgozz. Úgy látom, rajtad van az ihlet.

Az apja hálásan mosolygott.

– Köszönöm, angyalom. Csak még fél órát adj, hogy végezzek ezzel – visszafordult a vázlataihoz. – Levi, vedd le a kabátod.

Cath lehúzta a csizmáját, és felakasztotta a kabátját. Újra megrángatta Levi kabátujját.

– Vedd már le!

A fiú engedelmeskedett.

Gyere! – Cath kivonult a konyhába, ahol úgy tűnt, minden rendben van. Bekukkantott az apja szobájába és a fürdőszobába. Nem volt fogkrémmel írott vers.

– Sajnálom – mentegetőzött Levi, ahogy kijutottak a konyhába.

– Fogd be – parancsolta a lány. – Felidegesítesz.

– Indulnom kéne.

– Még idegesebb leszek, ha hóviharban mész haza. Jézusom!

Ülj le. Minden oké. Oké?

Levi úgy mosolygott, ahogy csak ő tudott.

– Oké – felült az egyik bárszékre.

– Fura téged itt látni – jegyezte meg Cath. Olyan, mint tűz és víz találkozása.

Levi beletúrt a hajába, kirázott belőle egy kis havat.

– A Papád egész nyugisnak látszik.

– Hozzászokott, hogy srácok vannak a házban.

Levi felvonta a szemöldökét.

– Tényleg?

– A tesóm… – felelte Cath. Érezte, ahogy melegszik az arca.

Kinyitotta a hűtőt. Úgy látszik, a nagymama itt járt. Eltűntek a beszáradt mártásos üvegek, megjelentek a felcímkézett

Tupperware dobozok. Volt még friss tej, tojás és joghurt. Cath kinyitotta a fagyasztót… Healthy Choice. Valószínűleg ugyanazok, amiket akkor is látott, amikor utoljára itt volt.

Levi-ra nézett.

– Mit szólnál egy kis tojáshoz?

– Kúl – mosolygott a fiú. – Imádom a tojást.

Az egyik Tupperware dobozban volt olasz paprikás szalámi. Cath serpenyőbe rakta, és úgy döntött, hogy buggyantott tojást csinál. Hogy megmutassa, mit tud. Volt pirítósnak való kenyér is.

És vaj. Ez nagyon jó lesz.

– Segíthetek? – kérdezte Levi.

Ne, ez az én dolgom – hátranézett a fiúra a válla fölött, aztán mosolyogva visszafordult a tűzhelyhez. – Most az egyszer hadd csináljak én neked valamit.

– Oké – felelte Levi. – A papád mit dolgozik?

Cath elmesélte. Mesélt a kurva Kellyről, a Gravioliról – és a családi vakációról a Grand Canyonnál, ahol az apja betelepedett a bérelt autóba egy notesszel és egy filctollal.

Cath apja, mivelhogy ez itt Nebraska, rengeteg mezőgazdasági megrendelést kapott az évek során. Levi még emlékezett is egy sorára, amivel egy műtrágyát reklámozott: Nagyobb hozam, szebb vetés! A Spurt a jó befektetés!

– Apád a Mad Man – mondta Levi.

Cath elnevette magát, Levi meg megszeppent. – Nem úgy értettem.

Az ebédlőben ettek, és a vacsora közepe felé Cath már úgy érezte, hogy talán mégsem kellene annyira idegeskednie. Levi egy kissé udvariasabb formáját hozta a szokott engem-imádni-kell énjének, az apa pedig csak örült, hogy a lánya végre otthon van.

A tojás tökéletesen sikerült.

Egyvalami rontotta el kissé a dolgokat, mikor az apja Wrenről kérdezte. Cath vállat vont, és másra terelte a szót. De mintha fel sem tűnt volna az apjának. Enyhén rángatózós-dobolós volt ma este, kissé réveteg, de Cath arra jutott, hogy csak túlzottan belefeledkezik a munkába. Jó színe volt, és eldicsekedett vele, hogy minden reggel fut. Néha kilátott önmagából annyira, hogy vessen egy kutató pillantást Levi-ra.

Vacsora után Levi ragaszkodott hozzá, hogy leszedi az asztalt, és elmosogat. Ahogy eltűnt a konyhában, az apja közebb hajolt.

– Vele jársz? – Cath a szemét meresztette, de azért rábólintott. – Mióta?

Egy hónapja – felelte Cath. – Kábé. Vagy hosszabb ideje.

Nem is tudom.

– Mennyi idős?

– Huszonegy. – Öregebbnek tűnik… – A haja miatt.

Az apja bólintott.

– Rendesnek látszik.

– A világ legrendesebb sráca – mondta Cath őszinte nyomatékkal a hangjában, és imádkozott, hogy az apja elhiggye. – Jó arc. Becsszó.

– Nem tudtam, hogy szakítottál Abellel.

Mosogatás után – Cath törölgetett – tévét akartak nézni, de az apja felszisszent, amikor Cath elkezdte lepakolni a papírokat a kanapéról.

– Nem tévéznétek inkább az emeleten? Ígérem, hogy holnap a tietek vagyok, csak…

– Persze – felelte a lány. – Ne dolgozz túl sokáig, oké?

Az apja mosolygott, de már fordult is vissza a jegyzetfüzetéhez.

Cath a fiúra nézett, és a lépcső felé intett. Annyira érezte maga mellett Levi-t, ahogy jött mellette fel a lépcsőn, hogy a gyomra görcsbe rándult. Az emeletre érve Levi megérintette a karját, mire ő azonnal bemenekült a szobájába.

Most a fiú szemüvegén keresztül látta a szobáját, és egy tágas, ferdetetős gyerekszobát látott, sötétrózsaszín szőnyeggel és két ugyanolyan, krémszínű, baldachinos ággyal.

A falak és a mennyezet minden centiméterét elborították a plakátok és a képek. Cath és Wren sose szedték le a régieket, csak mindig újabbakat ragasztottak rájuk. Vonzó Simon Snowelegancia.

Cath felnézett Levi-ra. A fiú szeme ragyogott, és az alsó ajkát harapdálta. Cath meglökte, mire Levi hahotázni kezdett.

– A legaranyosabb szoba, amit valaha láttam – mondta.

Cath sóhajtott.

– Oké…

– Komolyan. Szerintem ezt a szobát meg kellene őrizni, hogy a következő nemzedékek tudják, milyen volt tizenéves lánynak lenni a huszonegyedik században.

– Vágom…

– Ó, istenem! – kiáltott fel Levi, aki még mindig vihogott. – Nem tudok betelni vele… – lefelé indult a lépcsőn, de egy másodperc múlva visszajött, és ismét röhögni kezdett.

– Oké! – mondta Cath. Az ágyához ment, ráült, és a támlájának dőlt. Az ágytakarója rózsaszín-zöld kockás volt, a párnák Simon Snow-mintásak. A feje fölött Hello Kitty-mobil lógott, mint egy álomfogó.

Levi odament, és letelepedett az ágy közepére.

– Most olyan iszonyatosan aranyos vagy, hogy úgy érzem, úgy érzem, ki kéne takarnom a kezemmel a világot, hogy csak téged lássalak.

Cath a szemét forgatta. Levi nekilendült, és föltette a lábát az ágyra, úgy, hogy a lábszáraik keresztezzék egymást.

– Még mindig nem hiszem el, hogy apád felküldött a szobádba, pedig most látott életében először. Annyit tud rólam, hogy kivittelek a hóviharba.

– Apa ilyen – felelte Cath. – Sose volt túl szigorú.

– Soha? Még kicsi korotokban sem?

– Nem – rázta a fejét a lány. – Bízik bennünk. Plusz láttad, mennyire hajlamos elkalandozni.

– Hát, ha majd megismerkedsz a szüleimmel, ne várd, hogy mama egy pillanatra is levegye rólunk a szemét!

Képzelem, hogy imádta Reagan.

Levi szeme tágra nyílt.

– Mama és Reagan tényleg nem bírják egymást, nekem elhiheted. Reagan nővére érettségi előtt teherbe esett, és a mama meg van győződve róla, hogy az egész család romlott. A teljes imakör értünk imádkozott, és amikor megtudta, hogy szakítottunk, szó szerint összetette a kezét!

Cath kínosan mosolygott. Az ölébe vett egy párnát, és a huzatot piszkálta.

– Zavar, ha Reaganról beszélek? – kérdezte Levi.

– Én hoztam szóba.

– Zavar?

– Kicsit – felelte Cath. – Mesélj még a mamádról.

– Végre felcsaltalak egy üres szobába, ahol a volt barátnőmről és az anyámról dumálunk?

Cath a párnára mosolygott.

– Hát… mondta a fiú. – Mama a ranch-on nőtt fel. Patchwork takarókat varr. És aktív vallási életet él.

– Milyet?

– Baptistát.

– Hogy hívják?

– Marlisse – válaszolta Levi. – A tiedet?

– Laura.

– Milyen?

Cath felvonta a szemöldökét, megrántotta a vállát.

– Festő volt. Illetve talán még ma is az. Ő és apa egy reklámügynökségnél ismerkedtek meg, rögtön a főiskola után.

Levi odakoccantotta a térdét a lányéhoz.

– És…?

Cath felsóhajtott.

És anya nem akart se házasságot, se terhességet, se semmi ilyesmit. Még csak nem is jártak igazából együtt, anya Minneapolisban vagy Chicagóban próbált állást szerezni… De teherbe esett – azt hiszem, az ő családjában is benne van a rossz vér, ott nemzedékek óta teherbe esnek a nők – úgyhogy össze kellett házasodniuk – felnézett a fiúra. – Amiből óriási katasztrófa lett. Anyám egyetlen babát sem akart, úgyhogy a kettőt nagyon csúnya kitolásnak tekintette.

– Honnan tudod ezeket? A papád mesélte?

– Anyánk mesélte. Úgy gondolta, tudnunk kell, kicsoda ő igazából, és hogy került ilyen siralmas helyzetbe. Talán azért, hogy ne essünk mi is ugyanebbe a hibába.

– Mit várt, mit tanultok belőle?

– Nem tudom – felelte Cath. – Talán, hogy óvakodjunk a férfiaktól? Talán csak annyit: használj óvszert. Vagy: óvakodj az olyan férfiaktól, akik nem tudják, hogy kell használni az óvszert.

– Ezek után meg kell becsülnöm az imakört.

Cath felnevetett.

– Mikor ment el? – kérdezte Levi. Mert azt már tudta, hogy Laura elment. Cath egyszer elmondta neki, de úgy, hogy Levi megértette, hogy nem akar erről a témáról többet beszélni. Viszont most…

– Nyolcéves korunkban – felelte a lány.

– Számítottatok rá?

– Nem! – Cath felnézett. – Nem hiszem, hogy bármelyikünk is számított volna rá. Végül is egy gyerek semmilyen körülmények között nem számít rá, hogy az anyja csak úgy lelép, vagy nem?

Még akkor is, ha azt gondolja, hogy az anyja nem szereti.

– Tuti, hogy téged szeretett.

– Elment – válaszolta a lány – és soha többé nem jött vissza. Ki tesz ilyet?

Nem tudom… valaki, akiből valami hiányzik.

Cath pislogott, a sírás kerülgette.

– Hiányzik neked? – kérdezte Levi.

– Nem – felelte halkan a lány. – Leszarom. Wren hiányzik. 

Levi a padlóra tette a lábát, majd addig csúszott fölfelé az ágyon, amíg Cath mellett nem ült. Átkarolta, és magához húzta a lányt.

– Minden oké?

Cath bólintott, és közelebb hajolt a fiúhoz, félénken, mintha nem tudná, hogy illenek majd össze. Levi köröket rajzolt a lány vállára a hüvelykujjával.

– Hát tudod… mióta beléptem ide, azt akarom mondani, hogy ez az egész olyan, mintha Simon Snow behányt volna ide… De inkább olyan, mintha valaki megette volna Simon Snow-t, valaki, aki elment egy Simon Snow-all-you-can-eat-be, és utána hányt volna be ide.

Cath felkacagott.

– Nekem tetszik!

– Egy szóval se mondtam, hogy nekem nem.

Amíg dumáltak, könnyű volt. És Levi folyton dumált. Mesélt Cathnek a 4-H-ról.{37} – Mit jelent a H?

– Head, heart, hands, health. Ész, szív, kéz, egészség. DélOmahában nincs 4-H?

– Van, de nálunk azt jelenti, hogy halu, hip-hop és Homey-don ’tplay-that.{38}

– Sajnálattal hallom. Lemaradtál a nyúltenyésztésversenyről.

Te nyulakat neveltél?

– Díjnyertes nyulakat! – dicsekedett a fiú. És az egyik évben egy kocát!

– Mintha egy másik bolygón nőttél volna fel.

– Ész, szív, kéz, egészség… szerinted nem szimpi?

– Vannak képek rólad és a nyulakról?

– Kék szalagokkal! – tette hozzá Levi.

– Lehet, hogy napszemüveget kéne felvennem, hogy megnézzem őket.

– Viccelsz? Viccelsz? Olyan kápráztatóan cuki voltam, hogy hegesztőszemüveget kéne hordanod, ha meg akarod nézni! Hoppá, most jutott eszembe a 4-H fogadalma: „Eszem az értelmesebb gondolkodásnak, szívem a nagyobb hűségnek, kezem a serényebb szolgálatnak, egészségem a tudatosabb életnek szente-

lem, klubom, közösségem, hazám és világom javára.” Cath behunyta a szemét.

– Hol az a szemüveg?

Utána Levi mesélt az Állami Mezőgazdasági Vásárról – még több nyúlról, még több kocáról, egy állandó brownie-sütéssel eltelt évről – és megmutatta a telefonján a fényképeket a négy szőke nővéréről.

Cath nem tudta megjegyezni a nevüket. Mind bibliai név volt.

– Az Ótestamentumból – magyarázta Levi. Az egyik húga egyidős volt Cathtel, a másik még középiskolába járt.

– Téged nem ráz ki ettől a hideg?

– Mi?

– Hogy egy olyan lánnyal randizol, aki egyidős a kishúgoddal.

– Attól lelne ki a hideg, ha a kishúgommal randiznék…

– Még tinédzser vagyok… A fiú vállat vont.

– Már nem vagy kiskorú, hogy megbüntethetnének.

Cath meglökte.

– Cath, csak két és fél évvel vagyok idősebb nálad.

– A főiskolai időszámítás szerint az felér egy évtizeddel mutatott rá Cath.

Levi a szemét forgatta.

– Apa azt hitte, harmincéves vagy.

Levi meghökkent.

– De mégse… Komoly?

– Nem – vihogott Cath.

Levi felfedezte, hogy Cathnek megvan a Simon Snow-kvíz, és ragaszkodott hozzá, hogy játsszanak egyet. Cath azt hitte, simán a földbe döngöli, de Levi memóriája szédületes volt, a kérdések pedig kivétel nélkül a filmekre vonatkoztak, és nem a könyvekre.

– Pechedre egy kérdés sem tartalmaz homoszexuális utalást – közölte a fiú. – Ha legyőzlek, ragaszkodom hozzá, hogy készíts nekem egy kék kokárdát.

Éjfélkor Cathnek eszébe jutott, hogy az apja még mindig odalent van, pedig ideje lenne már aludni.

– Fáradt vagy? – kérdezte.

– Én is kapok sátras ágyat?

– A neve baldachin, és nem kapsz. A kanapén alszol. Ha szólok apának, hogy fáradt vagy, kénytelen lesz abbahagyni a munkát.

Levi bólintott.

– Kell pizsama vagy valami hasonló?

– Álhatók ruhában. Csak egy éjszakáról van szó.

Cath adott neki egy új fogkefét, elővett egy tiszta lepedőt, és odaadta az egyik párnáját.

Odalent megsokszorozódott a papírok száma, de az apja szépen lerámolta a kanapét, és puszit nyomott Cath homlokára. A lány megígértette vele, hogy már nem folytatja a munkát.

– Ne kelljen akkor is ordibálnom veled, ha nem vagyunk egyedül! – megágyazott a kanapén, és amikor a vizes arcú és hajú Levi előkerült a fürdőszobából, a kezébe nyomta a párnát. Levi a kanapéra tette, majd a lányra vigyorgott.

– Szükséged van még valamire? – kérdezte Cath.

Levi a fejét rázta. A lány hátrált egy lépést, de Levi megragadta a kezét. Cath végigfuttatta ujjait a fiú tenyerén, majd elhúzódott tőle.

– Jó éjszakát – mondta. – Jó éjszakát, szívem.

Háromkor Cath felébredt. A feje túlságosan tiszta volt, a szíve túl gyorsan vert.

Lábujjhegyen leosont a lépcsőn. A konyhába ment, hogy ellenőrizte, hogy el van-e zárva a tűzhely, be van-e zárva a hátsó ajtó, rendben van-e minden…

Az apja ajtaja nyitva állt. Cath addig állt az ajtóban, amíg meg nem hallotta a lélegzését. Aztán a tőle telhető leghalkabb léptekkel elosont a kanapé mellett. A főbejárat zárva. A függönyök öszszehúzva. Az utcán egy hóeke dolgozott.

Megfordult, és látta, hogy Levi felkönyökölt, és őt figyeli.

Levetette a pulóverét, és bő, fehér pólóban volt. A haja szanaszét állt, a szeme leragadt az álmosságtól. Ész, szív, kéz…

– Mi a baj? – súgta.

Cath megrázta a fejét, és felszaladt a lépcsőn.

Levi-nak már reggeli előtt el kellett indulnia, hogy időben beérjen a Starbucksba. Jim Flowers, az apja kedvenc meteorológusa azt mondta, hogy az utak már sokkal jobb állapotban vannak, de mindenkit figyelmeztetett az óvatos vezetésre.

Az apja kijelentette, hogy vasárnap ő viszi vissza Cathet az iskolába. Levi ránézett a behavazott Hondára, és megjegyezte, hogy neki nem probléma visszajönni.

– Szóval… – szólalt meg az apja. A verandáról figyelték, ahogy Levi teherautója befordul a sarkon. – Ő az új fiúd.

Cath bólintott.

– Még mindig szeretnél hazajönni? És átiratkozni az omahai főiskolára? Elmebeteg apád ápolásának szentelni az életed?

Cath befurakodott mellette a nappaliba. – Reggelizünk?

Jó hétvége volt: ötezer új szó a Folytasd…!-ra, taco retekkel és lilakáposztával. Csak még két kérdés Wrenről. És a vasárnap délután visszahozta Levi-t, aki kettesével vette a fokokat a bejárati lépcsőn.

Humdrum egy kis piros labdát dobált.

Simon egykor mindenhová vitte magával ezt a labdát, legalább egy éven át. Akkor veszítette el, amikor a Watfordba jött már nem volt szüksége rá.

– Hazudsz! – mondta. – Te nem vagy én! Nem vagy a részem!

– Az vagyok, ami maradt belőled – felelte Humdrum, és Simon esküdni mert volna rá', hogy ő sosem beszélt ilyen édes szopránban.

Simon Snow és a hetedik tölgy, 23. fejezet  copyright© 2010,  Gemma T. Leslie

HUSZONNYOLC

– A francba, Cath! Ha szakítani akarsz, csak szólj!

A kollégiumi ágyon heverő Levi épp most közölte, hogy pár napra hazautazik a nővére születésnapi bulijára, Cath pedig ahelyett, hogy azt mondta volna: hiányozni fogsz, vagy érezd jól magad, azt felelte:

– Oh, ez tökéletes!

– Nem úgy értettem – mentegetőzött a lány. – Csak az van, hogy apa Tulsába utazik ezen a hétvégén, neki tehát nincs szüksége rám. Ha pedig te hazamész, neked sincs szükséged rám, vagyis egész hétvégén írhatok; nagyon elmaradtam a Folytasd…!dal…

Túlzottam elmaradt, és túlzottan kizökkent a ritmusból.

Ha nem dolgozott minden nap legalább egy kicsit a fanficjén, elvesztette a fonalat és a lendületet, akkor pedig hosszú, céltalan párbeszédeket írt, vagy olyan jeleneteket, amikben Simon és Baz egymás arcát memorizálták. (Az ilyen jelenetek fura népszerűségnek örvendtek a kommentelők körében, de nem mozdították előre a cselekményt.)

– Akkor is szükségem van rád – ugratta Levi.

Most egy hosszú, céltalan párbeszéd következett, amelynek során Cath memorizálni próbálta a fiú arcát. (Nehezebb volt, mint gondolnánk, mert állandóan változott az arckifejezése.) Akkor majdnem megcsókolta…

Majdnem megcsókolta azon a délutánon is, amikor Levi beugrott a koleszba, hogy indulás előtt elbúcsúzzon tőle. Cath a járdán állt, Levi kihajolt a teherautója fülkéjéből, és olyan könnyű lett volna félúton találkozni. Biztonságos is lett volna, mert Levi a teherautó fülkéjébe volt zárva, és amúgy is kifele hajtott a városból. Vagyis láncreakció kizárva. Semmi egyik dolog vezet a másikhoz. Semmi másik dolog.

Ha Cath megcsókolta volna – ha jelezte volna Levi-nak, hogy ő megcsókolhatja – akkor nem élhetett volna még mindig annak a félálomban adott novemberi csóknak az emlékéből…

Levi még csak hat órája indult el Arnoldba, és Cath máris kétezer szót írt a Simonból. Olyan sokat haladt ezen az estén, hogy azt fontolgatta, másnap szünetet tart, és elkezdi a novellát és akár be is fejezheti. Király lenne közölni Levi-jal, ha vasárnap megjön, mi mindennel végzett!

Éppen hátradőlt a székében, és kinyújtóztatta a karját, amikor nyílt az ajtó, és berontott Reagan. (Cath még csak össze sem rezzent.)

– Oda nézz, ki van itt! – mondta Reagan. – Csak így, egyedül? Nem kellene valahol máshol összegabalyodnod Arnold büszkeségével?

– Hazament a nővére születésnapjára.

– Tudom – Reagan a szekrényéhez lépett, megállt és gondolkodott. – Próbált rábeszélni, hogy kísérjem el. Az a fiú allergiás a magányra.

– Engem is próbált rábeszélni, hogy menjek vele – mondta Cath.

– Hol aludtál volna?

– Arra nem volt ötlete.

– Hö! – felelte Reagan, és meglazította Olive Garden sálját. – Ezért elmennék Arnoldba. Hogy lássam, ahogy találkozol

Marlisse-szal.

– Tényleg olyan rémes?

– Valószínűleg már nem. Betörtem neked… – Reagan kibújt a nyakig begombolt fehér blúzából, és egy fekete pulóverért nyúlt.

Bíborszínű melltartót viselt.

Hát ez. Pontosan ez volt az, ami nem hagyta nyugodni Cathet, és visszatartotta a csókolózástól Levi-jal. Hogy látnia kell Levi volt csajának Technicolor fehérneműjét. Pontosan tudni, ki törte be Levi-t. Csak ne bírná annyira Reagant…

Reagan átment Cathhez, lehajolt, és Cath orra alá dugta a fejét.

– Olyan a szaga a hajamnak, mint a fokhagymás pirítósnak?

Cath óvatosan beleszagolt.

– Nem kellemetlenül.

– A fenébe! – Reagan felállt. – Nincs időm megmosni. – Megrázta a haját az ajtón lévő tükör előtt, és felkapta a táskáját. – Oké – mondta – ha csak nem fuccsol be a dolog, akkor ma éjszaka a tied a szoba. Ne csinálj semmit, amit én nem csinálnék!

– Eddig nem csináltam – jegyezte meg szárazon Cath.

Reagan felhorkantott és kivonult.

Cath komoran bámult az ajtóra. Ne légy féltékeny! Erre már volt egy alapszabály, de le kell fektetnie még egyet, csak önmagának: Ne hasonlítgasd össze magad Reagannel. Az olyan lenne, mintha az almát hasonlítanád a… grépfrúthoz.

Amikor pár perc múlva megszólalt a telefonja, a maradék féltékenységet is lerázta magáról, és elmosolyodott. Úgy beszélték meg, hogy Levi felhívja lefekvés előtt. Felvette a telefont, és éppen bele akart szólni, amikor Wren nevét pillantotta meg a kijelzőn. WREN.

Nem beszéltek – még csak sms-t sem küldtek egymásnak – a karácsonyi szünet óta. Csaknem három hónapja. Miért hívná föl most? Talán véletlenül. Talán egy újabb téves C.

A tenyerében tartotta a mobilt, és úgy bámulta, mint aki válaszra vár.

A telefon elhallgatott. Cath figyelt. A mobil újra megszólalt.

WREN!

Fogadta a hívást, és a füléhez emelte a telefont.

– Halló?

– Halló? – nem Wren hangját hallotta. – Cather?

– Igen?

– Hála Istennek! Itt az… anyád.

Az anyád. Cath elrántotta a fejét.

– Cather?

– Igen – felelte gyönge hangon.

– Kórházban vagyok Wrennel.

Az anyád, Cather.

Wren.

– Miért? Mi baja van Wrennek?

– Túl sokat ivott. Valaki – őszintén megmondom, nem tudok semmit – valaki bevitte. Arra gondoltam, te talán tudni fogod.

– Nem – felelte Cath. – Nem tudom. Odamegyek. Melyik kórházban vagy?

– A St. Elizabeth-ben. Apát már felhívtam. Repülővel jön.

– Oké – válaszolta Cath. – Indulok.

– Jó – mondta Laura. Az anyád.

Cath bólintott, még mindig eltartva a fülétől a telefont, aztán az ölébe ejtette, és kinyomta.

Reagan visszajött érte. Cath először Levi-t próbálta hívni – nem mintha azt gondolta volna, hogy a fiú segíthet, hiszen négyórányira volt tőle –, de azt akarta, hogy tudja, mi történt, mert Levi a biztonságot jelentette számára. De Levi nem vette föl, így aztán csak egy sms-t küldött neki: „wren kórházban”. Levi után az apját hívta, de az apja sem válaszolt.

Reagan tudta, hol van a St. Elizabeth, és kitette Cathet a bejáratnál.

– Elkísérjelek?

– Nem – felelte Cath, azt remélve, hogy Reagan átlát rajta, de Reagan nem vette a lapot, csak elhúzott. Cath ácsorgott egy ideig a forgóajtónál, mert úgy érezte, nem bír bemenni rajta.

A kórház nagy részét éjjelre lezárták. A recepciónál senki sem volt, a lifteket leállították. A lány egy idő múlva elvergődött a sürgősségire, ahol egy nővér megmondta neki, hogy Wrent már felvitték az osztályra, és felküldte Cathet egy másik üres folyosóra a hatodik emeleten. Azt se nagyon tudta, kit keressen.

Ha megpróbálta maga elé képzelni Laurát, csak annyi rémlett neki, milyen volt az anyja a családi képeken. Hosszú barna haj, nagy barna szem. Ezüstgyűrűk. Kifakult farmer. Az esküvőn egyszerű, sárga, pántos ruhában volt, és már látszott rajta a terhesség.

Az a nő nem volt itt.

Csak egy szőke nő ült a váró sarkában, kezét a térdén ökölbe szorítva. Felnézett a belépő Cathre.

– Cather?

Néhány másodpercbe telt, amíg a színek és a vonalak nagyjából ismerős arcba rendeződtek. Ezekben a másodpercekben Cath egyik fele odarohant volna a szőke idegenhez, átkarolta volna a lábát, és a hasához szorította volna a fejét. Cath másik fele sikoltott volna. Olyan hangosan, ahogy bírt volna. Lényének maradéka felgyújtotta volna a világot, mert nézni akarta, hogyan ég.

Az asszony felállt, és elindult felé.

Cath nem mozdult.

Laura elment mellette az ügyeletes nővér pultjához, és halkan mondott valamit.

– Te vagy a testvére? – kérdezte az ápolónő.

Cath bólintott.

– Csak azt szeretnénk, ha válaszolnál néhány kérdésre.

Cath próbált megtenni minden tőle telhetőt. Nem tudta, hogy Wren mit ivott. Nem tudta, hogy hol volt és kivel.

Az összes többi kérdésről úgy érezte, nem illene válaszolni rá egy idegen előtt – Laura előtt, aki csak álldogált ott, és úgy figyelte Cath arcát, mintha jegyzetelne. Cath gyámoltalanul, védekezőén nézett rá, és Laura visszavonult a sarokba. Rendszeresen ivott Wren? Igen. Gyakran ivott a részegségig? Igen. Használt más drogokat? Nem tudom. Szedett valamilyen gyógyszert? Fogamzásgátlót. Van biztosítási kártyád? Igen.

– Láthatom? – kérdezte Cath.

– Még nem – felelte az ápolónő.

– Jól van?

– Nem én vagyok az ápolónője, de az orvos épp most tájékoztatta édesanyádat.

Cath hátranézett Laurára, az édesanyjára, erre az ingerült, fáradt tekintetű szőke nőre, a méregdrága farmerjében. Leült vele szemben, és igyekezett erőt gyűjteni. Ez nem családi újraegyesülés, ez semmi sem. Ő Wren miatt van itt.

– Jól van?

Az anyja felnézett.

– Azt hiszem. Még nem tért magához. Valaki behozta pár órája a sürgősségire, de rögtön el is ment. Gondolom, nem lélegzett… eléggé. Nem tudom, hogy működik ez. Most infúziót kap. Már csak idő kérdése. Várni kell.

Laura hosszú Kleopátra-frizurát vágatott magának, a haja úgy kanyarodott előre az állánál, mint két éles sarló. Ropogós fehér blúzt és túl sok gyűrűt viselt.

– Miért téged hívtak? – kérdezte Cath. Lehet, hogy durva dolog ezt kérdezni, de bánja is ő.

– Ó – mondta Laura. Belenyúlt a krémszínű Coach táskájába, és elővette Wren mobilját, majd Cath felé nyújtotta.

Cath elvette.

– Végignézték a névjegyzékét – folytatta Laura. – Azt mondják, elsőnek mindig a mamát hívják.

A mamát, gondolta Cath.

Benyomta az apja számát, de a telefon rögtön hangpostára kapcsolt. Felállt, pár székkel odébb ment, hogy pár lépésnyi privát szférája legyen.

– Apa, itt Cath. A kórházban vagyok. Még nem láttam Wrent.

Ahogy megtudok valamit, hívlak.

– Már beszéltem vele – mondta Laura. – Tulsában van.

– Tudom – felelte a telefont nézve Cath. – Miért nem ő hívott föl engem?

– Én… mondtam, hogy majd én. Apádnak a légitársaságot kellett hívnia.

Cath visszaült a székébe, de most nem úgy, hogy pont szemben legyen Laurával. Nem volt mit mondania neki, és semmit sem akart hallani.

– Ti… – Laura a torkát köszörülte. Minden mondatát úgy kezdte, mintha nem lenne elég levegője ahhoz, hogy befejezze. – …még most is annyira hasonlítotok egymásra.

Cath felkapta a fejét, és rámeredt.

Olyan volt, mintha a semmibe nézne.

Aztán meg olyan volt, mint arra az emberre nézni, akinek a vigaszára számítunk, miután felriadtunk a legrosszabb álmunkból.

Ha Levi bármikor rákérdezett, Cath mindig azt felelte, hogy nem sokra emlékszik. És ez teljesen igaz is volt.

De most nem volt az. Ez, hogy ilyen közel ült Laurához, felnyitott az agyában egy titkos, keskeny ajtót, és tökéletesen élesen látta az anyjukat, ahogy az ebédlőasztaluk túloldalán ül. Nevetett valamin, amit Wren mondott, így hát Wren folyton azt mondogatta, anya pedig folyton nevetett. Csukott szájjal nevetett. A haja sötét volt, filctollakat tűzött a lófarkába, és le tudott mindent rajzolni. Virágot. Tengeri csikót. Egyszarvút. Ha pedig ingerült volt, csettintgetett. Csettintett az ujjaival. Csett, csett, csett, telefonálás közben. Szigorú szemöldök, vicsor. Pszt! A hálószobában kiabált apával. Az állatkertben segített Wrennek pávát kergetni. Tésztát nyújtott a mézeskalácshoz. Telefonált és csettintgetett. A hálószobában ordított. A verandán állt, Cath haját igazgatta a füle mögé, simogatta az arcát hosszú, lapos hüvelykujjával, és olyasmiket ígérgetett, amiket nem akart betartani.

– Ikrek vagyunk – felelte Cath. Mert ez volt a legbutább dolog, amit mondani tudott. Mert ezt érdemelte a még most is annyira hasonlítotok egymásra, ha az ember anyja mondja.

Elővette a telefonját, és küldött egy sms-t Levi-nak. „kórházban, még mindig nem láttam wrent. alkoholmérgezés, anya itt van, holnap hívlak.” Majd küldött még egyet: „örülök, h ott vagy valahol, és olvasod ezt, egyszer elolvasod, jobban érzem magam tőle.” A telefonja kezdett lemerülni.

Laura is elővette a telefonját. (Miért nevezi így? Amikor kicsi volt, azt se tudta, hogy hívják az anyjukat. Az apjuk édesnek szólította, görcsösen, idegesen, óvatosan – édes – anya pedig őt Artnak.) Laura sms-t küldött valakinek, valószínűleg a férjének, és Cath ettől valamiért dühbe gurult. Hogy épp most kell smseznie! Épp most kell itt felvágnia az új életével!

Cath keresztbe fonta a karját, és a nővérpultot bámulta. Amikor könnyes lett a szeme, azt mondta magának, hogy Wren miatt sír, és ez részben így is volt, minden kétséget kizárólag.

Vártak.

És vártak.

De nem együtt.

Laura egyszer felállt, és kiment a mosdóba. Úgy járt, ahogy Wren, riszálva magát, a haját dobálva.

– Nem kérsz kávét? – kérdezte.

– Köszönöm, nem – felelte Cath.

Amíg Laura nem volt ott, megint megpróbálta felhívni az apját. Ha az apja felvette volna, Cath egész biztosan sír egy kicsit, sőt az is lehet, hogy apucinak szólítja. De nem vette föl.

Laura hozott egy ásványvizet, és letette Cath mellé az asztalra.

De Cath nem ivott belőle.

A nővérek levegőnek nézték őket. Laura egy magazint lapozgatott. Amikor bejött a váróba egy orvos, mindketten felálltak.

– Mrs. Avery? – kérdezte Cath anyjától.

– Hogy van? – kérdezett vissza Laura. Ügyes válasz, gondolta Cath.

– Azt hiszem, nem lesz semmi baja a lányának – közölte az orvos. – A lélegzése normális. Az oxigénellátása jó. Sorra kapja az infúziókat – pár perce magához is tért egy kis időre, és beszélt is velem. Azt hiszem, főként csak megijedt… Az ijedtség időnként hasznos is lehet.

– Megnézhetem? – kérdezte Cath.

Az orvos ránézett. A lány szinte hallotta a gondolatait: ikrek.

– Igen – válaszolta. – Az jó lesz. Most éppen vizsgáljuk, de ha végeztünk, kiküldöm érted az ápolónőt.

Cath bólintott, és megint keresztbe fonta a karját.

– Köszönöm – mondta Laura.

Cath visszaült, hogy tovább várjon, viszont Laura odament a nővérpulthoz. Egy perc múlva visszament a székéhez, fölvette a Coach táskáját, zsebre dugott egy használt papír zsebkendőt, majd idegesen simítgatni kezdte a bőrpántok gyűrődéseit.

– Szóval, azt hiszem, én hazamegyek – közölte.

– Mi van? – Cath felkapta a fejét.

– Mennem kell – közölte Laura. – Apád mindjárt itt lesz.

– De hát ezt nem teheted meg!

Laura a vállára vette a táskáját.

– Hallottad az orvost – mondta Cath. – Pár perc múlva megnézhetjük Wrent.

– Nézd meg te – felelte Laura. – Te bemehetsz.

– Te is.

– Tényleg ezt akarod? – Laura hangja olyan éles volt, hogy Cath szinte hátrahőkölt.

– Wren ezt akarná.

– Ebben ne legyél olyan biztos – jelentette ki Laura, és az orrnyergét masszírozta. Megint fáradt volt a hangja. – Nézd… nem is kéne itt lennem. Csak véletlenül hívtak engem. De most már itt vagy te, apád is jön…

– Nem hagyhatsz valakit egyedül a kórházban! – mondta Cath. Szinte fuldoklott a dühtől.

– Wren nincs egyedül – felelte ridegen Laura. – Itt vagy neki te.

Cath felpattant és megtántorodott. Nem Wren!, gondolta. Nem Wrenre értettem!

Laura magasabbra rántotta a vállán a táska szíját.

– Cather…

– Nem mehetsz el így…

– Ez a legjobb, amit tehetek – Laura lehalkította a hangját.

– Melyik alternatív univerzumban? – Cath torkán úgy nyomult fel a harag, ahogy a dugó repül ki a palackból. – Milyen anya megy el a kórházból úgy, hogy meg se nézi a gyerekét? Milyen anya az, aki otthagyja? Wren eszméletlen, és ha azt hiszed, hogy neked semmi közöd hozzá, akkor már teljesen elszakadtál a valóságtól – én is itt vagyok, tíz éve nem láttál, és akkor elmész? Most?

– Nehogy már rám hegyezd ki ezt a dolgot! – sziszegte Laura. – Nyilvánvaló, hogy nem akarod, hogy itt legyek!

– Magamra hegyezem ki – vágta oda Cath. Nem az én dolgom akarni vagy nem akarni téged. Nem az én dolgom megnyerni téged.

– Cather! – Laura összeszorította a száját és az öklét. – Én megpróbáltam közeledni hozzád. Megpróbáltam.

– Te az anyám vagy – válaszolta Cath. Még jobban ökölbe szorította a kezét. – Próbálkozz erősebben.

– Sem a hely, sem az idő nem alkalmas erre – közölte halkan Laura, és a táskája szíját rángatta. – Később beszélek Wrennel. Veled is szeretnék majd beszélni. Szeretnék beszélni veled, Cather, de most nem tartozom ide.

Cath a fejét rázta.

– Ez minden, amit kapsz! – vágta oda. Szeretett volna értelmesebben fogalmazni, szeretett volna több vagy különb szavakat. – Ez minden, amit kapsz.

Laura felszegte az állát, és hátravetette a haját. Már oda sem figyelt, leperegtek róla a szavak.

– Nem tartozom ide – ismételte. – Nem tolakodhatok ide.

Azzal elvonult, egyenes háttal, riszálva magát.

El kell mondania a mágusnak, mit látott.

Végre láttam Humdrumot, uram! Tudom, ki ellen harcolunk! Ellenem!

– Ami maradt belőled – felelte a szörny.

Mi maradt belőlem?, tűnődött Simon, Egy szellem? Egy lyuk? Egy visszhang?

Egy ideges kezű, dühös kisfiú?

Simon Snow és a hetedik, tölgy, 24. fejezet  copyright©2010, Gemma T. Leslie

HUSZONKILENC

Még vagy egy óra eltelt, mire az ápolónő visszajött. Cath lassan megitta az ásványvizet. A pólójába törölte az arcát. Arra gondolt, mennyivel kellemesebb ez a váróterem itt, mint a St. Richard’sban. Elszórakozott volna a telefonjával, de az éppen lemerült.

Amikor a nővér odajött, Cath felállt.

– Te jöttél Wren Averyhez?

Cath bólintott.

– Most már bejöhetsz. Vagy meg akarod várni anyukád?  Cath a fejét rázta.

Wren egyedül volt a szobában. Csukott szemmel feküdt a sötétben. Cath nem látta, hogy alszik-e.

– Kell figyelnem valamire? – kérdezte az ápolónőtől.

– Nem, most már csak pihen.

– Nemsokára itt lesz az apánk – mondta Cath.

– Jól van, beküldjük.

Cath lassan és halkan leült a székbe Wren ágya mellé. Wren sápadt volt. Az arcán folt sötétlett, talán véraláfutás. Haja, ami hosszabb volt, mint karácsonykor, a szemébe lógott, és a nyakánál felgöndörödött. Cath hátrasimította.

– Ébren vagyok – suttogta Wren.

– Még mindig részeg vagy?

– Kicsit. Kába.

Cath megint hátrasimította Wren haját, vigasztaló mozdulattal. Legalábbis neki vigaszt jelentett.

– Mi történt?

– Nem emlékszem.

– Ki hozott be?

Wren vállat vont. Infúziót kötöttek be neki, és valamit ráragasztottak a mutatóujjára. Közelről olyan szaga volt, mint a hányásnak. Meg mint Wrennek: Tide mosószer és Marc Jacobs Lola parfüm szaga.

– Minden rendben?

– Kába vagyok – ismételte Wren. – Hányingerem van.

– Jön apa is.

Wren felnyögött.

Cath a matrac szélére tette a karját, ráhajtotta a fejét, és fújt egyet.

– Örülök, hogy behoztak – mondta –, akárki volt is az. Nagyon… sajnálom.

Hogy nem voltam ott, hogy nem akartad, hogy ott legyek, hogy különben sem tudtam volna, mivel tartsalak vissza.

Most érezte csak, mennyire kimerült, amikor itt lehetett Wren mellett, és látta, hogy minden oké. A kabátzsebébe tette a szemüvegét, és visszahajtotta a fejét az ágyra. Már éppen majdnem elaludt – vagy talán csak elbóbiskolt – amikor hallotta, hogy Wren hüppög. Cath fölemelte a fejét. Wren sírt. A szeme csukva volt, könnyei a hajára hullottak. Cath szinte érezte a csiklandozásukat.

– Mi a baj?

Wren a fejét rázta. Cath letörölte a könnyeit az ujjaival, majd a pólójába törölte őket.

– Szóljak a nővérnek?

Wren megint a fejét rázta, és arrébb húzódott az ágyon.

– Feküdj ide mellém – mutatott oda.

– Biztos? – kérdezte Cath. – Nehogy aztán miattam fulladj bele a hányásodba.

– Semmisem maradt már bennem – suttogta Wren.

Cath levette a csizmáját, átmászott a rácson, és ledőlt oda, ahol Wren helyet csinált neki. Karját óvatosan Wren nyaka alá csúsztatta.

Wren hozzábújt, fejét Cath vállára hajtotta. Cath átnyúlt a testvére karja körüli csövek fölött, és megfogta Wren kezét. Ragacsos volt.

Wren válla még mindig rázkódott.

– Nincs semmi baj – nyugtatgatta Cath. – Nincs semmi baj. 

Erőlködött, hogy ne aludjon el addig, amíg Wren ébren van,de sötét volt, ő fáradt volt, és lassan minden elmosódott a szeme előtt.

– Ó, Istenem! – hallotta az apjuk hangját. – Ó, Wren! Kisbabám!

Cath kinyitotta a szemét. Az apjuk hajolt föléjük, és megcsókolta mindkettőjük homlokát. Cath óvatosan felült.

Wren is felnézett, bedagadt, csipás szemmel.

Az apjuk kiegyenesedett, és megérintette Wren arcát.

– Édes Jézusom, kölyök – mondta a fejét csóválva.

Szürke öltönynadrág volt rajta, amiből kilógott a világoskék ing. Fehér csillagmintákkal díszített, narancsszín nyakkendőjét félig begyűrte a zsebébe. Prezentációs ruha, gondolta Cath.

Rutinból ellenőrizte az apja szemét. Fáradt volt, lázasan fénylett, de a tekintete tiszta.

Váratlanul erőt vett rajta a felindulás: bár ez nem az ő műsora volt, előrehajolt, átkarolta az apját, és addig szorította az arcát a gyűrött ingéhez, míg nem hallotta a szívdobogását. Az apja átölelte meleg karjával.

– Minden rendben – mondta rekedten. Cath érezte, hogy Wren megfogja a kezét. – Rendben – ismételte apa. – Most már rendben vagyunk.

Wrent nem tartották bent a kórházban.

– Otthon is alhatsz, és iszogathatod a vizet – mondta az orvos. 

Az igazi otthonában. Omahában.

– Hazajössz velem – jelentette ki az apja, és Wren nem tiltakozott.

– Én is megyek – közölte Cath. Az apja bólintott.

Egy ápolónő kikötötte Wren karjából az infúziót. Cath kitámogatta a vécébe, és a hátát simogatta, miközben Wren öklendezett a mosdó fölött. Azután segített arcot mosni és felöltözni, felvenni a farmerjét az ujjatlan felsővel.

– Hol van a kabátod? – kérdezte az apja. 

Wren csak vállat vont. Cath levetette a kardigánját, és odaadta neki.

– Izzadságszaga van – panaszkodott Wren.

– Ez lesz a legillatosabb rajtad – felelte Cath.

Aztán még meg kellett várniuk a zárójelentést. Az ápolónő megkérdezte, akar-e egy addiktológussal beszélni Wren. Wren azt felelte, hogy nem. Az apjuk csak a homlokát ráncolta.

– Ettél ma már valamit? – kérdezte Cath.

Az apjuk ásított.

– Majd valahol útközben.

– Én vezetek – szögezte le Cath.

Az apja még előző este megpróbált feljutni egy tulsai repülőgépre, de csak ma délután indult járat, úgyhogy végül kocsit bérelt – Kelly ideadta az irodai Visa-kártyát – és hét órát vezetett.

A nővér visszajött a papírokkal, és azt mondta Wrennek, hogy kerekesszékben kell távoznia a kórházból.

– Ez az előírás.

Wren tiltakozott, de az apja csak annyit kérdezett:

– Most vitatkozni akarsz, vagy hazajönni?

Amikor a nővér megnyomta a gombot, hogy kimehessenek a váróba, Cath gyomra összeugrott. Csak most döbbent rá, hogy félig-meddig azt várja, hogy Laura még mindig ott üljön. Majd ha fagy, gondolta.

Az ajtó kinyílt. Wren hüppögött, ezért Cath egy pillanatra azt hitte, Laura mégis ott van. Bár lehet, hogy Wrennek csak hánynia kell megint.

A váróban egy srác ült, a tenyerébe hajtva az arcát. Ahogy meghallotta Wren hüppögését, felnézett, majd fel is állt. Wren is felkelt a kerekesszékből, és csoszogni kezdett a fiú felé. A srác átölelte, és belefúrta az arcát Wren hányásszagú hajába.

A nagydarab volt a Muggsy’sból. Aki pofozkodott. Cath nem emlékezett a nevére. Javier? Julio… – Ki ez? – kérdezte az apja.

– Jandro – felelte Cath.

– Aha – mondta az apja, az ölelkező párt figyelve. – Jandro.

– Jah… – Cath remélte, hogy nem Jandro hozta be Wrent a sürgősségire, hogy aztán itt hagyja. Remélte, hogy Jandro nem is tud arról a zúzódásról Wren arcán.

– Hé! – hallotta a háta mögött. Cath félrehúzódott; akkor vette észre, hogy elállja az utat a folyosón.

– Hé! – ismételte a hang.

Cath felnézett – a mosolygó Levi-ra.

– Hé – felelte szinte kiáltva. – Te mit keresel itt?

– Megkaptam az sms-edet. Válaszoltam is!

– Lemerült a telefonom – csak bámulta Levi karikás szemét, megkönnyebbült mosolyát, és nem győzött betelni vele.

A fiú két csésze kávét tartott a kezében, flanelinge zsebében pedig egy banán hozott.

– Mr. Avery! – nyújtotta át az egyik kávét. – Ezt Jandrónak hoztam, de úgy látom, ő most el van foglalva.

Cath apja elvette a kávét.

– Kösz, Levi.

– Levi – mondta Cath szinte sírva. – Nem kellett volna idejönnöd.

Levi gyengéden megkocogtatta Cath állát, és egy fél lépéssel közelebb ment a lányhoz.

– De igen, ide kellett.

Cath nem akart elmosolyodni, de végül is óriási vigyorra húzódott a szája.

– Nem akartak beengedni – panaszkodott Levi. – Jandrót se.

Csak a legszűkebb családot.

Cath bólintott.

– Jól van az tesód?

– Aha. Másnapos. Szégyelli magát… Most mi hárman visszamegyünk Omahába.

– Te jól vagy?

– Ja. Ja. – A fiú kezéért nyúlt, és megszorította. – Köszönöm–  mondta.

– Hiszen azt se tudtad, hogy itt vagyok.

– Most már tudom, és utólag is hálás vagyok érte. Köszönöm… Lemaradtál a nővéred születésnapi bulijáról?

– Nem, holnap lesz, a templom után. Alszom egyet, és már indulok is vissza – hacsak nincs szükséged valamire.

– Nincs semmire.

– Éhes vagy?

Cath fölnevetett.

– Meg akarsz kínálni egy banánnal?

– Meg akarlak kínálni egy fél banánnal – felelte Levi, és elengedte a lány kezét. Odaadta Cathnek a kávét, kivette a zsebéből a banánt, és meghámozta. Cath Wrenre pillantott, aki éppen bemutatta az apjuknak Jandrót. Wren pokolian festett, ám Jandro úgy bámulta, mintha maga lenne a Tó Hölgye.{39} Levi odaadta Cathnek a fél banánt.

– Egészségedre – mondta, és odaütötte a kezét a lányéhoz. Cath megette a banánt, miközben egyfolytában Levi-t nézte.

– Most ebben a pillanatban lehoznám neked a csillagokat – mondta.

Levi ragyogva felhúzta az egyik szemöldökét. – Az jó, de meg is sütnéd őket nekem?

Cath vezetett hazáig. Először a McDonald’sba mentek, ahol az apjuk két Filet-O-Fisht rendelt, és figyelmeztette a lányokat, hogy ne merjék nyaggatni miatta.

Wren pofákat vágott.

– Engem az nem érdekel, ha megemeli a koleszterined. A szagától vagyok rosszul.

– Talán nem kellett volna epebajos kábulatba innod magad – felelte az apjuk, és Cath ekkor jött rá, hogy nem akar úgy tenni, mintha semmi sem történt volna. Wren ezt nem ússza meg.

Cath vezetés közben a kormányhoz szorította a kezében tartott sajtburgerét. Ő volt az egyetlen a sztrádán, aki betartotta a sebességkorlátozást.

Otthon Wren azonnal indult zuhanyozni.

Az apjuk leverten ácsorgott a nappaliban.

– Te vagy a következő – mondta Cath. – Én nem vagyok olyan gusztustalan.

– Ezt meg kell beszélnünk – mondta az apja. – Még ma este. Mármint nem veled. Wrennek és nekem kell megbeszélnünk.

Már karácsonykor beszélnem kellett volna vele, de olyan sok minden történt… – Ne haragudj.

– Ne csináld, Cath.

– Az én hibám is. Eltitkoltam előled.

Az apja levette a szemüvegét, megdörgölte a homlokát.

– Nem valami jól. Láttam, mit csinál… Arra gondoltam, hogy majd, mit tudom én, magától helyrejön. Hogy kiveti a szervezetéből.

A nyakkendője már majdnem teljesen kicsúszott a zsebéből.

– Aludnod kellene – mondta Cath. – Zuhanyozz le, azután menj aludni.

Wren kijött a fürdőszobából. Az apjuk fürdőköpenyét viselte, és bágyadtan mosolygott. Cath megpaskolta az apja karját, aztán követte Wrent az emeletre. Mire belépett a szobába, Wren már a komódjánál állt, és ingerülten kotorászott egy szinte teljesen üres fiókban.

– Nincs is pizsamánk!

– Nyugalom, Junie B. Jones!{40} – Cath odament a saját komódjához. – Nesze – odaadott Wrennek egy pólót és egy sortot, a középiskolai tornaórák örökségét.

Wren átöltözött, és bebújt az ágyába. Cath melléfeküdt a takaróra.

– Olyan szagod van, mint a hányásnak! – panaszkodott Wren.

– Mint a te hányásodnak – felelte Cath. – Hogy érzed magad?

– Fáradt vagyok – Wren behunyta a szemét.

Cath lágyan megkocogtatta Wren homlokát.

– Ő volt a fiúd?

– Igen – suttogta Wren. – Alejandro.

– Alejandro – ismételte Cath, lehelve a j-t, pörgetve a r-t.{41} – Múlt félév óta jártok együtt?

– Igen.

– Vele voltál tegnap este?

Wren a fejét rázta. Könnyes lett a szeme.

– Akkor kivel voltál?

– Courtney-val.

– Hogy sérültél meg?

– Nem emlékszem.

– De nem Alejandro volt.

Wren szeme felpattant.

– Uramisten, Cath! Dehogy! – megint behunyta a szemét, és összerezzent. – Most valószínűleg szakítani fog velem. Utálja, ha berúgok. Azt mondja, hogy egy nőnek nem illene.

– Ma reggel nem úgy tűnt, hogy szakítani akar veled.

Wren mélyen, reszketegen fellélegzett.

– Most nem bírok erre gondolni.

– Ne tedd – mondta Cath. – Aludj.

Wren elaludt. Cath lement a földszintre. Az apja is aludt. Le sem zuhanyozott.

Érthetetlen békesség töltötte el Cathet. Levi azzal búcsúzott tőle a kórház előcsarnokában: Tedd majd töltőre a telefonod. Úgyhogy Cath töltőre tette. Aztán betett egy mosást.

– Nem lehetünk barátok – mondta Baz, ás átadta a labdái Simonnak.

– Miért nem? – kérdezte Simon. Felrúgta a labdát és pattogtatta a térdén.

– Mert már ellenségek vagyunk.

– Nem kötelező annak maradnunk. Erre nincs szabály.

– Van szabály – felelte Baz. – Én magam alkottam. Ne barátkozz Snow-val. Már így is túl sok barátja van – leszerelte Simont, és már az ő térdén pattogott tovább a labda.

– Dühítő vagy – mondta Simon.

– Az jó. Betöltőm a szerepem mint rossz szellemed.

– Nem vagy a rossz szellemem. Humdrum az.

– Hmm – Baz a földre ejtette a labdát, majd visszarúgta Simonnak.

– Meglátjuk. Még nem ért véget a történet.

Baz, te szereted! (részlet)  szerzők: Magicath és Wrenegade  FanFixx.net, 2008. szeptember

HARMINC

– Nem kell beszélnünk róla – jelentette ki Wren.

– Most voltál kórházban alkoholmérgezéssel – válaszolta az apja. – Beszélni fogunk róla.

Cath egy csomó becsomagolt burritót tett eléjük, aztán leült az asztalhoz.

– Itt nincs mit mondani! – erősködött Wren. Még mindig pocsékul festett. A szeme karikás volt, a bőre sárga és viaszos. – Úgyis csak azzal jössz majd, hogy ne igyák annyit, mire én azt felelem, hogy igazad van…

– Nem! – szakította félbe az apja. – Azt fogom mondani, hogy egyáltalán nem kellene innod.

– Hát ez nem valami reális elvárás.

Az apjuk az asztalra vágott az öklével.

– Hogy a pokolba ne lenne az?

Wren annyira meghökkent, hogy egy másodpercbe telt, amíg magához tért. Az apjuk sosem káromkodott előttük.

– Mindenki iszik – mondta higgadtan, úgy is, mint az Egyetlen Józanul Gondolkodó.

– A testvéred nem iszik.

Wren a szemeit forgatta.

– Már elnézést, de nem azzal töltöm a főiskolás éveimet, hogy színjózanon kuksolok a koleszban, és homokos varázslókról irkálok!

– Tiltakozom! – szólt közbe Cath, és egy burritóért nyúlt.

– A tiltakozásnak helyt adok – felelte az apjuk. A testvérednek jeles az átlaga, Wren. És van egy nagyon udvarias fiúja. Kiváló főiskolai teljesítmény.

Wren felkapta a fejét.

– Neked van fiúd?

Nem ismered Levi-t? – Az apjuk hangja meglepett és szomorú volt. – Ennyire nem beszéltek egymással, lányok?

– Lenyúltad a szobatársad fiúját? – Wren szeme tágra nyílt.

– Hosszú történet ez – felelte Cath.

Wren csak bámult rá.

– Meg is csókoltad?

– Wren! – figyelmeztette az apja. – Komolyan beszélek!

– Mit akarsz, mit válaszoljak? Igen, túl sokat ittam!

– Elvesztetted a kontrollod – mondta az apja.

– Nincs nekem semmi bajom, csak tizennyolc éves vagyok.

– Pontosan – mondta az apja. – Éppen ezért haza fogsz jönni.

Cath majdnem kiköpte a falatot, ami a szájában volt.

– Nem jövök – jelentette ki Wren.

– De jössz.

– Nem kényszeríthetsz! – sikerült olyan hangon megszólalnia, mintha majdnem tizenkét éves lenne.

– Az a helyzet, hogy megtehetem – az apjuk olyan keményen dobolt az asztalon, hogy fájt nézni. – Az apád vagyok, és visszaélek a helyzeti előnyömmel. Rég meg kellett volna tennem, de hát jobb későn, mint soha. Az apád vagyok!

– Apa – suttogta Cath.

– Nem! – felelte az apja, miközben mereven nézte Wrent. – Nem hagyom, hogy ez történjen veled. Nem akarok még egy ilyen telefonhívást. Mostantól nem töltök minden hétvégét azzal, hogy azon eszem magam, hol lehetsz, kivel lehetsz, és elég józan vagy-e, hogy észrevedd, mikor esel bele az árokba!

Cath látta már ennyire dühösnek az apját hallotta tombolni, átkozódni, látta hadonászni, látta, amikor a fülén jött ki a gőz – de sose miattuk volt dühös. Sose rájuk volt dühös.

– Ez figyelmeztetés volt – az apja rászegezte a mutatóujját Wrenre. Már majdnem kiabált. – Ez volt a kanári a rohadt szénbányában! Te pedig úgy próbálsz tenni, mintha nem tudnád! Miféle apa lennék, ha visszaküldenélek abba az iskolába, pedig tudom, hogy nem tanultad meg a leckét?

– Tizennyolc éves vagyok! – ordította Wren, ami Cath szerint nagyon rossz stratégia volt.

– Nem érdekel! – ordított vissza az apja. – Egyelőre még a lányom vagy!

– Félév közepén? Minden tárgyamat elbukom!

– Akkor nem izgatott az iskola vagy a jövőd, amikor tequilával mérgezted magadat!

Wren félrebillentette a fejét.

– Honnan tudod, hogy tequilát ittam?

– Az istenit, Wren – az apja keserűen felsóhajtott. – Olyan szagod volt, mint egy koktélsékernek.

– Most is olyan – dünnyögte Cath.

Wren az asztalra könyökölt, és a tenyerébe rejtette az arcát.

– Mindenki iszik – mondta akaratosan.

Az apjuk hátratolta a székét.

– Ha ez minden, amit mondani tudsz, akkor én is csak annyit tudok mondani, hogy hazajössz.

Felállt, átment a szobájába, és becsapta maga után az ajtót.

Wren az asztalra omlott.

Cath közelebb hajolt hozzá.

– Kérsz aszpirint?

Wren pár másodpercig hallgatott.

– Te miért nem haragszol rám?

– Miért kellene haragudnom? – kérdezte Cath.

– November óta egyfolytában haragszol rám. Július óta.

– Hát most már nem haragszom. Fáj a fejed?

– Nem! – Csak a szemét fordította Cath felé, az arcát nem emelte fel az asztalról.

Nagyon rám ijesztettél az este – mondta Cath –, ezért eldöntöttem, hogy soha többé nem akarok ennyire eltávolodni tőled. És ha meghaltál volna? Én pedig három hónapon át nem álltam szóba veled!

– Nem akartam meghalni – Wren megint a szemét forgatta.

– Apának igaza van – mondta Cath. – Baromságokat beszélsz.

Wren elfordult, a csuklójához dörgölte az arcát.

– Úgyse fogom abbahagyni az ivást.

Miért nem?, szerette volna kérdezni Cath, de inkább azt mondta:

– Akkor csak tarts szünetet. A tanév végéig. Csak mutasd meg apának, hogy képes vagy rá.

– Ezt nem hiszem el, hogy fiúd van – súgta Wren. – És én még csak nem is tudtam róla – rázkódni kezdett a válla. Megint sírt.

Cath még sosem látta ennyit sírni.

– Hé… – mondta. – Nincs semmi baj.

– Nem meghalni akartam – mondta Wren.

– Oké.

– Csak… Tényleg hiányoztál.

– Még mindig részeg vagy? – kérdezte Cath.

– Szerintem már nem.

Cath hozzáhajolt, megcibálta Wren haját.

– Minden oké. Nekem is hiányoztál. Ez a piálás dolog nem, de te igen.

– Olyan görény voltam hozzád – suttogta Wren az asztalnak.

– Én is görény voltam.

– Az igaz, de… jajistenem, megbocsátasz nekem? – kérdezte Wren.

– Nem én – válaszolta Cath.

Wren drámaian nézett fel rá.

Nincs mit megbocsátanom – folytatta Cath. – Veled nincs ilyen. Te bennem vagy. Mindig. Történjék bármi.

Wren felemelte a fejét, és megtörölte a hüvelykujjával a szemét.

– Biztos?

Cath bólintott. – Halál biztos.

Az apjuk elment futni.

Wren megevett egy burritót, aztán visszafeküdt az ágyba.

Cath végre elolvasta Levi sms-eit.

„máris fordulok vissza… 3-kor ott vok”

„cather… komolyan fontos vagy nekem, sztem talán ez a megfelelő alkalom, h elmondjam. Már csak 1 óra.”

„váróban, család nincs, nem engednek be, handro is itt van… ok? ha szükséged van rám.”

„megint arnoldban, gyönyörű nap. tudtad, h arnoldban löszkanyonok és homokdombok vannak? elsírnád magad a rengetegféle növénytől és állattól, cather avery. hívj fel szívem és ezt úgy értem h fel kellene hívnod… nem mintha kötelező lenne hívnod, bár azért hívj, ha akarod, hívj fel, hívj fel, hívj fel.”

Cath felhívta. Levi épp a családjával vacsorázott.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Ja – felelte a lány –, csak feszkó van. Apa dühös Wrenre, de nem tudja, hogy legyen dühös ránk, Wren meg úgy viselkedik, mint egy óriásbébi. Szerintem nem tudja, hogy kell rossznak lenni.

– Szívesen beszélnék még veled – mondta Levi – de mama nem szereti, ha akkor telefonálgatok, amikor itthon vagyok. Holnap majd felhívlak útközben, oké?

– De csak ha az út lapos és egyenes, és nincs rajta forgalom.

Visszajössz holnap? – kérdezte Levi.

– Nem tudom.

– Hiányzol.

– Butaság – mondta Cath. – Reggel is láttál.

– Nem az idő a baj – felelte Levi, és a lány hallotta a hangján, hogy mosolyog. – A távolság.

Pár perccel később küldött egy sms-t: 

„ÖTLET… ha unod magad és hiányolsz, írj vmi disznó fft rólunk, később majd felolvashatod, pazar ötlet, mi?” Cath bután mosolygott a telefonra.

Megpróbálta elképzelni, milyen lenne, ha most hazaköltözne, és otthagyná Levi-t. Nem is bírt rágondolni, milyen lenne ez a nyár nélküle.

Az apja biztosan nem tenné meg ezt. Nem kényszerítené rá Wrent, hogy maradjon ki az iskolából. Őrültség lenne.

Csakhogy az apja őrült. Azonkívül igaza is lehet. Wren elvesztette a kontrollt, méghozzá a lehető legrosszabb módon, vagyis, hogy meg van győződve róla, hogy kösz, de nincs neki semmi baja.

Cathnek tetszett a gondolat, hogy Wren hazajöjjön. Wren és az apja, mindenki egy helyen, ahol ő gondot viselhet rájuk. Bárcsak lenne még egy élete, hogy itt maradhatna vigyázni rájuk!

Nyílt a bejárati ajtó, bejött az apja, még mindig zihálva a futástól. Az asztalra dobta a kulcsait és a telefonját.

– Szia – mondta Cathnek. Levette a szemüvegét, megtörölte az arcát, föltette a szemüveget.

– Szia – köszönt a lány. – A burritódat betettem a sütőbe.

Apja bólintott, és kiment a konyhába. Cath követte.

– Wren érdekében jöttél? – kérdezte az apja.

– Nem.

– Meghalhatott volna, Cath.

Tudom, és… azt hiszem, régóta tart már ez a dolog. Azt hiszem, csak szerencséje volt.

– Amennyire tudjuk – felelte az apja.

– Én csak… Maradjon ki az iskolából?

– Van jobb ötleted?

Cath a fejét rázta.

– Talán beszélnie kellene egy tanácsadóval, vagy valami ilyesmi.

Az apja olyan képet vágott, mintha Cath valamilyen undokságot vágott volna hozzá.

– Uramisten, Cath, hogy éreznéd magad, ha valaki arra kényszerítene, hogy tanácsadóhoz menjél?

Valakinek muszáj, gondolta a lány.

– Rühellném – felelte.

– Jah… – az apja kivette a mikróból, és tányérra rakta a burritót. Töltött magának egy pohár tejet. Még mindig fáradtnak és borzasztóan szerencsétlennek látszott.

– Szeretlek – mondta Cath.

Apja felnézett a dobozos tejről, amit a pohár fölé tartott. A homloka kissé kisimult.

– Én is szeretlek – úgy mondta, mintha valamilyen kérdésre válaszolna.

– Úgy éreztem, ez most a megfelelő idő, hogy elmondjam – magyarázta a lány.

Az apja bólintott. Tekintete súlyos volt valamilyen érzéstől.

– Kölcsönvehetem a laptopod? – kérdezte Cath.

– Hogyne, persze, ott van a…

– Kösz, tudom – átment a nappaliba, elvette apja ezüst laptopját. Ez a gép mindig nagyon tetszett neki, de az apja mindig azt mondta, hogy neki nincs szüksége egy ezernyolcszáz dolláros szövegszerkesztőre.

Amikor Cath belépett a szobába, Wren épp a telefonba sírt, de azonnal felállt az ágyáról, bevonult a gardróbba, leült a padlóra, és magára zárta az ajtót. Ebben nem volt semmi különös, leszámítva a sírást. Mindig ezt csinálták, ha egyedül akartak lenni. Nagy volt a gardróbjuk.

Cath megnyitotta a FanFixx fiókját, és ráérősen lapozgatott a kommentek között. Rengeteg komment érkezett, ezért közösen válaszolt rájuk: „Szia és köszönet mindenkinek, de túlságosan lefoglal az írás, hogy válaszoljak!”, aztán megnyitotta legutóbbi fejezete vázlatát…

Ott hagyta abba, hogy Baz térdel az anyja sírkövénél. Azt próbálta elmagyarázni neki, hogy miért fordult az apja ellen, miért fordított hátat a Pitch-háznak, hogy Simon oldalán harcoljon.

Nemcsak őérte – mondta Baz, és végigsimította hosszú ujjaival az anyja nevét. – Watfordért. A mágusok világáért.

Egy idő múlva Wren előjött a szekrényből, és bemászott Cath ágyába. Cath közelebb húzódott, és tovább gépelt.

Még később Wren bebújt a takaró alá, és elaludt.

Még ennél is később az apja bekukkantott a lépcsőről. Ránézett Cathre, és hangtalanul kívánt jó éjszakát. Cath bólintott.

Írt ezer szót.

Írt még ötszázat.

Sötét volt a szobában, így nem tudhatta, hogy Wren mióta van ébren, és mióta olvassa az írását.

– Tényleg elárulja Simont a mágus, vagy ez csak a kóbor apácák megtévesztésére van? – suttogta Wren, pedig nem volt senki, akit fölverhetett volna álmából.

– Azt hiszem, ez komoly – felelte Cath.

– Azon a fejezeten, amelyikben elégettette Simonnal a sárkánytojásokat, három napot sírtam.

Cath abbahagyta a gépelést.

– Te azt elolvastad?

– Hát persze, hogy elolvastam. Nézted mostanában a kattintásaid számát? Egetverő! Rajtad kívül már senki sem írja tovább a Folytasd…!-ot.

– Azt hittem, hogy te írod – mondta Cath. – Valamikor régen.

– Hát, tévedtél – Wren a kezébe hajtotta az arcát. – Tedd a többi fontos tévedésed mellé.

– Azt hiszem, a mágus meg fogja ölni Bazt – ezt senkinek sem árulta el eddig, még a tesztolvasójának sem.

Wren felült. Szabályszerűen rémült volt az arca.

– Ne, Cath… – suttogta.

– Alejandro szakított veled?

Wren a fejét rázta.

– Nem… csak ki van akadva. Cath, nem ölheted meg Bazt!

Cath nem tudta, mit mondjon.

Wren fogta a laptopot, áthúzta a saját ölébe.

– Jézus Mária, vedd úgy, hogy közbeavatkozom…

Másnap, vasárnap reggel, amikor Cath felébredt, egyedül volt a hálószobában. Kávészagot érzett. Meg kajaszagot.

Lement a földszintre. Az apja az asztalnál ült, kezében jegyzetfüzettel. Cath átnyújtotta neki a laptopját.

– Helyes – mondta az apja. – Wren kikötötte, hogy várjunk meg téged.

– Minek?

– Az ítélethirdetéshez. Ítélek fölöttetek, mint Salamon király.

– Ki az a Salamon király?

– Anyád ragaszkodott az ateista neveléshez.

– Meg azt is gondolta, hogy anya nélkül kellene fölnevelned minket.

– Egy piros pont, drágám. Gyere csak, Wren! Ébren van a testvéred.

Wren bejött a nappaliba egy serpenyővel és egy alátéttel.

– Aludtál – mondta, miközben az asztalra tette az ételt – úgyhogy én csináltam reggelit.

– Jézus Mária! – mondta az apjuk. – Az ott Gravioli?

– Nem – válaszolta Wren. – Ez új, sajtos Gravioli.

– Ülj le – rendelkezett az apja. – Beszélnünk kell egymással – megint futóruhában volt. Feszültnek, idegesnek látszott.

Wren leült. Játékosra vette a figurát, de ő is ideges volt, Cath onnan tudta, ahogy ökölbe szorítja a kezét. Szeretett volna odanyúlni, hogy széthúzza Wren ujjait.

– Oké – kezdte az apjuk, és félretolta az asztalon a Graviolit, hogy ne legyen az orruk előtt. – Ezek a feltételeim. Visszamehetsz az iskolába – Wren és Cath egyszerre lélegeztek fel. – De nem iszol. Semmit. Keveset sem, a fiúddal sem, a bulikon sem. Soha. Hetente egyszer elmész a tanácsadóhoz. Ettől a héttől

kezdve. És elkezdesz járni AA-gyűlésekre.{42}

– Apa! – tiltakozott Wren. – Én nem vagyok alkoholista!

– Az jó. Nem ragályos. Eljársz a gyűlésekre.

– Majd én elkísérlek – ajánlotta fel Cath.

– Még nem végeztem! – közölte az apjuk.

– Mit akarsz még? – nyüszített Wren. – Vérképet?

– Hazajössz minden hétvégén.

– Apa!

– Vagy egyszerűen hazaköltözöl. Válassz.

– Nekem megvan a magam élete! – közölte Wren. – Lincolnban!

– Ne beszélj nekem az életedről, kölyök! Bebizonyítottad, hogy a legteljesebb mértékben fütyülsz az életedre!

Wren kezei ökölbe szorultak, mint két kődarab, úgy tartotta őket az ölében. Cath bokán rúgta. Wren feje lekókadt.

– Rendben – mondta. – Rendben.

– Akkor jó – az apja vett egy nagy levegőt, és egy pillanatra bent tartotta. – Később visszaviszlek, ha úgy gondolod, hogy felkészültél – felállt, a Graviolira nézett. – Én meg nem eszem ezt.

Cath közelebb húzta a serpenyőt, és fogott egy kanalat.

– Én igen – bekapott egy falatot. A tészta azonnal elolvadt a szájában. – Imádom, hogy olyan puha! Imádom, hogy nem kell rágnom!

Wren pár másodpercig figyelte az ikertestvérét, azután elvette tőle a kanalat, és evett egy falatot. – Olyan ízű, mint a sima Gravioli… Cath visszavette a kanalat.

– Csak sajtosabb!

– Házias, hizlaló, három az egyben!

– Olyan, mint a pizzás fodros!

– Olyan, mint az ázott Cheetos!

– Ez borzasztó – mondta Cath. – Ezt nem használhatjuk.

– Kezdem úgy érezni, hogy nem óhajtod a jelenlétem.

– Sosem óhajtottam a jelenléted – mondta Simon, és megpróbált átnyomakodni a szobatársa mellett.

– Ökörség – Baz elállta az ajtót. – Ez igaz volt. Amíg úgy nem döntöttél, hogy mindig óhajtod a jelenlétem, hogy az élet csak egy üres kagylóhéj, hacsak a szívem nem dobog a közvetlen közelben.

– Én döntöttem így?

– Talán én döntöttem így. Oda se neki. Egykutya.

Simon vett egy nagy levegőt, feltűnően elbátortalanodva.

– Snow, te félsz?

– Kicsit.

– Magasságos Aleister, sosem hittem, hogy megélem ezt a napot!

Folytasd, Simon! (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2012. február

HARMINCEGY

A Schramm Hallban Alejandro várta őket. Szertartásosan kezet fogott Cathtel.

– Farm-modor – magyarázta Wren. – Mind ilyenek. – Jandro az East Campus egyik diákegyletéhez, a FarmHouse-hoz tartozott. – Tényleg ez a neve.

A FarmHouse tagjai zömmel Nebraska állam legeldugottabb zugaiból jöttek, és az agronómia volt a főszakjuk. Jandro Scottsbluffből származott, ami gyakorlatilag már Wyoming állam.

– Nem is tudtam, hogy arrafelé is élnek mexikóiak – mesélte Wren –, de Jandro azt állítja, hogy hatalmas ott a mexikói közösség.

Jandro nem sokat beszélt azon kívül, hogy:

– Nagyon örülök, hogy végre megismertelek, Cath. Wren folyton emleget. Amikor posztolod a Simon Snow-történeteket, szólnom sem szabad hozzá, amíg el nem olvasta őket.

Olyan volt, mint Wren fiúinak többsége – rövid hajú, tiszta, focista alkat –, de Cath nem emlékezett rá, hogy Wren bármelyikükre is így nézett volna. Úgy nézett Jandróra, mint akit megtérítettek.

Tíz óra volt, amikor Levi megérkezett Arnoldból.

Cath már lezuhanyozott, és átöltözött pizsamába. Úgy érezte, két évig és nem két napig tartott a hétvége. Gólya időszámítás, hallotta Levi szavait.

A fiú telefonált, ahogy megjött. A tudattól, hogy ismét egy városban vannak, fellángolt a hiányérzet Cathben. A gyomrában. Hogy miért hivatkoznak örökké a szívre! Szinte minden, aminek köze volt Levi-hoz, Cath gyomrában történt.

Beugorhatok? – kérdezte Levi. Úgy kérdezte, mintha komolyan gondolná. – Hogy jó éjszakát kívánhassak.

– Reagan itt van – felelte Cath. – Zuhanyozik. Szerintem le log feküdni.

– Le tudsz jönni?

– Hova mennénk? – kérdezte a lány. – Beülhetünk a teherautómba… – Odafagynánk.

– Bekapcsolhatjuk a fűtést.

– A fűtés nem működik. Levi habozott.

– Elmehetnénk hozzám.

– A lakótársaid nincsenek otthon? – mintha csak listát gyártana a kifogásokból, amiket tételenként végig akar venni – pedig már azt sem tudta biztosan, miért.

– Nem számít – erősködött Levi. – Van saját szobám. Azonkívül szeretnének találkozni veled.

– Azt hiszem, a legtöbbjükkel találkoztam a buliban.

Levi felnyögött.

– Hány alapszabályt fektetetett le nekünk Reagan?

– Nem tudom. Talán ötöt? Hatot?

– Oké, legyen akkor hét: nem beszélünk többet arról az istenverte buliról, ha csak nem abszolút elengedhetetlen.

Cath mosolygott.

– De akkor mim marad, hogy szekálhassalak?

– Nem kétlem, hogy előrukkolsz valamivel.

– Nem én – mondta Cath. – Mindig olyan jó vagy hozzám.

– Gyere velem haza, Cath – a lány hallotta a mosolyát. – Korán van, és nem akarok jó éjszakát kívánni.

– Én sose akarok jó éjszakát kívánni, de mindig összehozzuk.

– Várj. Nem akarsz?

Nem – súgta Cath.

– Gyere velem haza – súgta vissza Levi.

– A te bűnbarlangodba?

– Igen, az én szobámat mindenki így hívja.

– Hö! – intette le Cath. – Mondtam. Épp csak túlságosan… a te házad. A te szobád. Bemegyünk, az egész szoba semmi más, csak egy nagy ágy lesz, én meg az idegességtől kidobom a taccsot.

– És a vágytól?

– Inkább az idegességtől – felelte Cath.

– Miért akkora ügy ez? A te szobád is egy ágyból áll.

– Két ágyból – helyesbített Cath –, és két asztalból. És a folyamatos fenyegetésből, hogy bejön a szobatársam.

– Ezért kellene hazamennünk hozzám. Ott nem nyit ránk soha senki.

– Épp attól vagyok ideges.

Levi hümmögött, mint aki töpreng.

– És ha megígérem, hogy nem nyúlok hozzád?

Cath nevetett.

– Most már semmi kedvem odamenni.

– És ha megígérem, hogy először te érinthetsz meg?

– Viccelsz? Ebben a kapcsolatban én vagyok a megbízhatatlan.

Csupa kéz vagyok.

– Nem láttam erre utaló bizonyítékot, Cather.

– Fejben vagyok csupa kéz.

– A fejedben akarok lakni.

Cath eltakarta az arcát, mintha Levi láthatná. Általában nem flörtöltek így. Ennyire nyíltan. Talán a telefon hozta ki belőle. Talán ez a hétvége. Minden ebből a hétvégéből.

– Hé, Cath… – Levi hangja nagyon lágy volt. – Pontosan mire várunk?

– Hogy érted ezt?

Szüzességi fogadalmat tettél?

A lány felnevetett, ám így is sikerült sértetten válaszolnia:

– Nem.

– Még mindig… – Levi fújt egyet, mintha kikényszerítene magából valamit – ...még mindig a bizalom? Hogy el kell nyernem a bizalmad?

Cath hangja elhalkult.

– Jajistenem, Levi. Dehogy. Bízom benned.

– Még csak nem is szexről beszélek – mondta Levi. – Mármint… nem csak szexről. Teljesen le is vehetjük a napirendről, ha attól jobban érzed magadat.

– Teljesen?

– A legközelebbi megbeszélésig. Ha már tudod, hogy nem erőltetem, még csak elő sem kerül a téma, akkor mit gondolsz, képes lennél ellazulni és… csak azt megengedni, hogy hozzád érjek?

– Milyen érintésre gondolsz? – kérdezte a lány.

– Akarod, hogy megmutassam egy babán?

Cath felkacagott.

– Érintésre gondolok – folytatta Levi. – Meg akarlak érinteni. Át akarlak ölelni. Szorosan melléd akarok ülni, még akkor is, ha vannak más lehetőségek.

Cath mélyen beszívta a levegőt. Úgy érezte, tartozik Levi-nak annyival, hogy tovább beszéljen. Legalább válaszoljon neki.

– Én is meg akarlak érinteni.

– Tutira?

– Tutira – felelte Cath.

– Milyen érintésre gondolsz?

– Megadtad már a kezelőnek a hitelkártyád számát?

Levi nevetett.

Gyere haza velem, Cath. Hiányzol, és nem akarok jó éjszakát kívánni.

Az ajtó felpattant. Bejött Reagan, pólóban, sztreccsnadrágban, a haján törülközővel.

– Na, oké – mondta Cath. – Mikorra érsz ide?

Levi nyilvánvalóan vigyorgott. – Már a földszinten vagyok.

Cath fölvett egy csavart mintás, barna leggingset és egy kockás ingruhát, amit Wren kollégiumi szobájából kölcsönzött. Plusz egy rózsaszín csuklóvédőt, ami vaskesztyűre emlékeztette, mintha valamiféle lovag lenne, rózsaszín horgolt páncélban. Levi folyton húzta őt a kötött holmik miatt, de Cathet ez inkább arra sarkallta, hogy még több és különlegesebb darabot húzzon magára.

– Elmész? – kérdezte Reagan.

– Levi most jött vissza.

– Megvárjalak? – vigyorgott Reagan.

– Igen – felelte Cath. – Azt kellene. Lenne időd azon elmélkedni, milyen arcátlanul megszeged az alapszabályokat.

Várta a liftet, és bután érezte magát. Körülötte pizsamában járkáltak a lányok, ő pedig fel volt öltözve.

Amikor kilépett az előtérbe, Levi már ott támasztotta az egyik oszlopot, és valakivel beszélgetett, valami lánnyal, akit ismernie kellett valahonnan… Ahogy meglátta Cathet, szélesebben kezdett mosolyogni. Ellökte magát az oszloptól, és rögtön búcsút intett a lánynak.

– Szia! – mondta, és megcsókolta Cath feje tetejét. – Vizes a hajad.

– Ez szokott történni a hajjal, ha megmossák.

Levi felhúzta a lány fejére a kapucnit. Cath megfogta a kezét, mielőtt a fiú foghatta volna meg az övét, amit Levi óriási vigyorral jutalmazott.

Amikor kiléptek az épületből, Cath a szíve mélyén, a gyomra mélyén tudta, hogy nem jön vissza reggelig.

Először azt hitte, megint buli van Levi házában. Zene szólt, szinte minden szobában volt valaki.

De ezek csak Levi lakótársai voltak, és a lakótársak barátai, női, és talán az egyik esetben a lakótárs fiúja.

Levi mindenkinek bemutatta.

– Ő Cather. Ő a barátnőm, Cather. Figyelmet kérek! Ő Cather – a lány görcsösen mosolygott, és tudta, hogy egyetlen nevet sem fog tudni megjegyezni.

Aztán Levi fölvezette egy lépcsőn, ami eredetileg, nem tarozhatott a házhoz, mert furcsa, keskeny pihenői voltak, és szabálytalan térközönként nyíltak belőle a folyosók Levi sorra mutogatta, ki hol lakik. Megmutatta a mosdókat. Cath mar három szintet számolt meg, de Levi még mindig kapaszkodott fölfelé. Amikor a lépcső olyan szűk lett, hogy nem fértek el egymás mellett, előrement.

A lépcső még egyet kanyarodott, mielőtt véget ért volna egy magányos ajtónál. A fiú itt megállt, félszegen hátat fordított az ajtónak, két kézzel markolva a korlátot a folyosó két oldalán.

– Cather! – vigyorogta. – Hivatalosan felcsaltalak a szobámba!

– Ki tudta, hogy egy labirintus végében van?

Levi kinyitotta az ajtót, aztán megfogta a lány két kezét, és átemelte a küszöbön.

A szoba kicsi volt, kétoldalt kiszögellő, szűk manzárdablakokkal. Csillár nem volt, így Levi a franciaágy melletti lámpát kapcsolta fel. Tényleg csak egy ágyból állt a szoba – meg egy fényes, kétszemélyes, türkizkék kanapéból, ami legalább ötvenéves lehetett.

Cath körülnézett.

– A ház tetején vagyunk, ugye?

– A cselédszobában – felelte a fiú. – Egyedül én vagyok hajlandó megmászni ennyi lépcsőt.

– Hogy hoztad fel ide ezt az ágyat?

– Megdumáltam Tommyt, hogy segítsen. Borzalmas volt. Nem is tudom, hogy szuszakoltuk át ezt a betétet a fordulókon. Itt van ősidők óta.

Cath idegesen toporgott, a deszkapadló nyikorgóit a talpa alatt. Levi ágya vetetlen volt, csak egy ócska patchwork takarót dobtak rá, a párnák összevissza. A fiú megigazította a takarót, és felvett a földről egy párnát.

A házból ez a szoba volt a legkevésbé védve a külvilágtól.

Cath hallotta a szél fütyörészését az ablakkeretben.

– Képzelem, milyen hideg lehet itt…

– Nyáron pedig forróság – mondta a fiú. – Szomjas vagy? Főzhetek teát. Akkor kellett volna megkérdeznem, amikor még lent voltunk.

– Köszönöm, nem – felelte Cath.

Ha Levi állt, a feje súrolta a mennyezetet.

– Nem haragszol, ha átöltözöm? Mielőtt eljöttem, segítettem lovat itatni. Kissé sáros vagyok.

Cath mosolyogni próbált.

– Persze, csak nyugodtan.

Az egyik falba fiókokat építettek. Levi letérdelt az egyik elé, aztán a fejét lehajtva kibújt az ajtón, ami pár centivel alacsonyabb volt nála. Cath óvatosan leült a kanapéra, és végighúzta a tenyerét a hűvös kárpiton. Valamilyen sima pamut volt, amin csigavonalak és virágok dudorodtak.

Ez a szoba rosszabb volt, mint gondolta.

Sötét. Félreeső. Gyakorlatilag a fák tetején. Gyakorlatilag el volt varázsolva.

Itt egy integrálszámítás is bensőséges lenne.

Levette a kabátját, és az ágyra terítette, azután lerángatta a csizmáját, és maga alá húzta a lábát a kanapén. Ha visszafojtotta a lélegzetét, hallhatta legalább két szinttel mélyebbről a Bon Iver üvöltését.

Mielőtt fölkészülhetett volna rá, Levi visszajött. (Aminek be kell következnie.) Mintha arcot mosott volna, és farmert viselt babakék inggel. Jól ált neki ez a szín: napbarnítottá változtatta az arcát, arannyá a haját, rózsaszínné a száját. A kanapéra ült Cath mellé – a lány tudta, hogy oda fog. Ebben a szobában nem volt helye a személyes szférának.

Fölvette Cath kezét a kanapéról, lazán tartogatta a két tenyere között, nézegette, azután végigsimított az ujjaival a lány kézfejét és az ujjait.

Cath vett egy nagy levegőt.

– Hogy kötöttél ki itt?

– Tommyval együtt dolgoztam a Starbucksban. Az egyik régi lakótársa lediplomázott és elköltözött. Korábban három lejmólóval laktam együtt, és nem bántam a lépcsőmászást… Ezt a házat Tommy apja vásárolta befektetésnek. Itt lakik másodéves kora óta.

– Most mit csinál?

– Joghallgató.

Cath bólintott. Minél gyakrabban ért Levi a kezéhez, annál jobban csiklandozta. Kinyújtotta az ujjait, és halkan vette a levegőt.

– Jól érzed magad? – kérdezte Levi, és csak a szemöldöke alól, a fejét meg se mozdítva nézett fel rá. A lány megint bólintott. Ha így folytatódnak az érintések, még arra sem lesz képes, hogy egyszer hunyorítson az igenhez, és kétszer a nemhez.

– És mi volt hétvégén? – kérdezte a fiú. – Hogy van a család?

Cath a fejét csóválta.

– Dilisek. Jól. Azt… azt hiszem, Wren és én ismét jóban vagyunk. Azt hiszem, kibékültünk.

Levi mosolygott.

– Tutira?

– Tutira.

– Az szuper – látszott, hogy komolyan gondolja.

– Ja – mondta Cath. – Az. Olyan érzés…

Levi felhúzta közéjük az egyik lábát, és megbökte a térdével a lány combját, mire Cath majdnem átvetődött háttal a kanapé karfáján.

Levi bosszús hangot hallatott, ami félig nevetés volt, félig sóhaj, és az orrát összeráncolta.

– Tényleg ennyire ideges vagy?

– Lehet – mondta a lány. – Sajnálom.

– Tudod, miért?

– Mert itt csak egy ágy van.

Levi a melléhez húzta a lány kezét.

– Attól félsz?

– Nem tudom, mitől félek… – ez hazugság volt. Óriási hazugság. Attól félt, hogy Levi majd hozzáér, és nem fogják tudni abbahagyni. Attól félt, hogy még nem készült fel rá, hogy olyan legyen. Olyan, aki nem hagyja abba. – Sajnálom – ismételte.

A fiú a kezüket nézte, és csalódottnak, zavartnak látszott – és olyan undok dolog volt így bánni vele. Ilyen tisztességtelenül. Ridegen. Azok után, amiket Levi újra és újra megtett érte.

– Ez a hétvége… – mondta, és megpróbált közelebb húzódni.

A fiú mellé térdelt. – Köszönöm.

Levi újra elmosolyodott és felnézett rá, csak a szemét mozdítva.

– El se tudom mondani, milyen sokat jelentett nekem – folytatta a lány. – Hogy ott voltál a kórházban. Hogy eljöttél. – Levi megszorította a kezét. Cath tovább hadart. – El se tudom mondani, milyen sokat jelentesz nekem, Levi.

A fiú most már az arcát is felemelte. A tekintete reménykedő volt. Óvatos.

– Gyere ide – megrántotta a lány kezét.

– Nem vagyok biztos benne, hogy tudom, hogy kell.

Levi összeszorította a fogait.

– Van egy ötletem.

– Nem olvashatok neked fanficet – csipkelődött Cath. – Nincs nálam számítógép.

– Telefon sincs?

A lány félrehajtotta a fejét.

– Tényleg ez volt az ötleted? Fanfic?

– Ja – mondta Levi, a lány tenyerét dörgölve. – Attól mindig ellazulsz.

– Azt hittem, azért kérted, hogy olvassak fel, mert tetszett a sztori…

– Tetszik a sztori, és tetszik, ahogy ellazít téged. A nyulasat be sem fejezted, és még semmit sem olvastál fel a Folytasd…!-ból.

Cath a kabátjára nézett. A zsebében volt a telefon.

– Úgy érzem, csalódást okozok neked – mondta. – Elvben azért jöttem, hogy dolgokat csináljak veled, nem pedig hogy rossz fanficet olvassak.

Levi az ajkába harapott, hogy ne nevessen.

– Dolgokat csinálni? Az utcán így hívják? Ugyan már, Cath, tudni akarom, hogy folytatódik. Most ölték meg a nyulat, és Simon félig kitalálta, hogy Baz vámpír.

– Biztos vagy ebben?

Levi változatlanul óvatosan mosolygott és bólintott.

Cath lehajolt, és megkereste a telefont. Nem szokott hozza, hogy a saját történeteit guglizza, de ahogy begépelte: Magicath és Az ötödik nyúl, azonnal felugrott a sztori.

Miközben keresgélt, Levi gyengéden megfogta hátulról a derekát, magához húzta, és megkérdezte:

– Oké?

A lány bólintott.

– Ezt olvastam már, hogy Simon nem tudta, mit mondjon. Hogyan reagáljon… erre. Erre a véres felvilágosításra?

– Ja, úgy rémlik.

– Volt már az a rész, ahol a nyúl meggyullad?

– Mi? Nem.

– Oké – mondta Cath. – Azt hiszem, megtaláltam. – Levi mellének dőlt, érezte a fiú állát a hajában. Ez az, gondolta. Ezt már ismerem. Feltolta a szemüvegét a hajára, és megköszörülte a torkát.

Simon nem tudta, mit mondjon. Hogyan reagáljon… erre. Erre a véres felvilágosításra.

Felvette a kardot, és tisztára törölte a köpenyében.

– Jól vagy?

Baz megnyalta a szája szélét – mintha kiszáradt volna, gondolta Simon –, aztán bólintott.

– Örülök neki – felelte Simon, és ráébredt, hogy komolyan gondolja.

Akkor Baz mögött a magasba lövellt egy füstnyelv, és árnyékot borított az arcára.

Baz megpördült, majd elhátrált a nyúltól. A bestia mancsa már lángolt, a tűz fölfelé kúszott a mellén.

– A varázspálcám…! – Baz a padlón keresgélt. – Hamar egy tűzoltó varázslatot, Snow!

– Nem… nem tudok! – felelte Simon.

Baz elkapta a kezét, azt, amely a varázspákái tartotta, ráfonta véres ujjait Simon ujjaira.

– Kívánj valamit! – ordította, és suhintott egyet a pálcával.

A lángok sziszegve kialudtak, a gyerekszoba elsötétedett.

Baz elengedte Simon kezét, és keresni kezdte a padlón a varázspálcáját.

Simon közelebb lépett a vérfagyasztó tetemhez.

– Most mi lesz? – kérdezte.

Mintegy válaszul a nyúl csillámlani kezdett, aztán megfakult, azután eltűnt. Csak a fém és az égett szőr szaga maradt utána. Meg még valami…

Baz megidézte az egyik kék tűzgolyóját.

– Aha! – mondta, felkapva a pálcáját. – Rajta feküdt a szemét!

– Nézd csak! – mutatott Simon egy másik árnyékra a padlón.

– Azt hiszem, az egy kulcs! – lehajolt, hogy fölvegye. Régimódi kulcs volt, hegyes nyúlfogakat véstek a tollába.

Baz közelebb lépett, hogy megnézze. Csorgott róla a vér. A szobát betöltötte az alvadt vér szaga.

– Gondolod, hogy ezt kellett megtalálnom? – kérdezte Simon.

– Nos, a kulcsok valóban hasznosabbak, mint az óriásnyulak… Hány ilyennel kell még megharcolnod?

– Öttel. De nem vagyok képes egyedül. Ez is meggyilkolt volna, ha…

– El kell takarítanunk ezt a mocskot – Baz a vastag szőnyegen lévő foltokat nézte.

– Szólnunk kell a mágusnak, mihelyt visszajön – mondta Simon. – Ez itt túlságosan tönkrement ahhoz, hogy mi magunk elbírjunk vele.

Baz hallgatott.

– Gyere – hívta Simon. – Legalább mi mosdjunk meg.

A fiúk zuhanyzója ugyanolyan üres volt, mint az egész iskola. Átellenes fülkéket választottak a zuhanysorok végén…

– Mi a baj? – kérdezte Levi.

Cath abbahagyta az olvasást.

– Olyan bizarr érzés felolvasni ezt a fülledt meleg dolgot, amikor a lakótársaid is itthon vannak. Nem meleg az egyik? Nem hiszem, hogy ilyeneket olvashatnék, amikor valódi melegek vannak a házban.

A fiú vihogott.

– Micah? Hidd el, teljesen oké! Micah a szemem láttára néz a nap minden órájában heteró dolgokat. Mániája a Titanic.

– Az más.

– Cath, nincs ezzel semmi gond. Senki sem hallja. Várjunk csak, ez egy zuhanyzós jelenet? Egy zuhanyozós jelenet!

– Nem! – mondta Cath. – Jesszusom.

Levi elmozdította a karját a lány derekán, hogy rendesen foghassa, majd belenyomta Cath hajába a száját.

– Olvass nekem, szívem.

Először Simon végzett. Átöltözött tiszta farmerbe. Amikor visszanézett Baz fülkéjére, látta, hogy az ő bokájánál még mindig rózsaszínű a víz.

Vámpír, gondolta a vizet bámulva Simon. Először engedte meg magának, hogy kimondja gondolatban ezt a szót.

Gyűlölettel és undorral kellett volna eltelnie – Baz általában ezekkel az érzésekkel töltötte el. Ám most csak megkönnyebbülést érzett. Baz segített megkeresni a nyulat, segített megküzdeni vele, mindkettőjük életét megmentette.

Simon megkönnyebbült és hálás volt.

Mocskos, megpörkölődött ruháit a szemétbe dobta, aztán visszatért a szobájukba. Baz csak sokára jött utána, de akkor annyira jól nézett ki, amilyennek Simon egy éve nem látta. Az arca és ajka sötétrózsaszínben izzott, szürke szeméről eltűnt az árnyék.

– Éhes vagy? – kérdezte Simon. Baz hahotázni kezdett.

A nap még nem emelkedett fel a látóhatár mögül, és senki sem volt a konyhában. Simon talált kenyeret, sajtot, almát, és tálcára tette őket. Fura érzés lett volna, ha beülnek kettesben az üres ebédlőbe, így inkább a konyha kőpadlójára telepedtek le, és egy szekrénysornak támaszkodtak.

Essünk túl rajta – mondta Baz, és beleharapott egy zöld almába. Erősen igyekezett nemtörődömnek mutatkozni. – Beszámolsz a mágusnak rólam?

– Már így is hülye idiótának tart – felelte Simon.

– Igen – felelte halkan Baz –, de te is tudod, hogy ez rosszabb. Tudod, mit kellene tennie.

Át kellene adnia Bazt a Vámpírgyülekezetnek.

Az pedig biztosan börtönt, talán halált jelent. Simon hat éve próbálta kirúgatni Bazt, de sosem akarta karón látni.

Akkor is… Baz vámpír – vámpír, a fenébe! Szörnyeteg. És máris Simon ellensége.

– Szörnyeteg! – ismételte Levi. Fölemelte az egyik kezét, hogy kivegye Cath hajából a csatot. A lány szemüvege leesett Cath karjára. Levi fölvette, a csattal együtt az ágyára dobta. – Még mindig vizes – jegyezte meg, miközben szétrázta a lány haját.

Ránézett Bazra, és ismét megpróbálta előhívni magából a kellő iszonyatot, de csak valami fáradt csüggedést érzett.

– Mikor történt? – kérdezte.

– Már elmondtam – felelte Baz. – Éppen távoztunk a bűntett helyszínéről.

– A gyerekszobában haraptak meg? Olyan kicsi korodban? Hogyhogy nem vette észre senki?

– Anyám meghalt. Apám odarohant, és visszamenekített a birtokra. Azt hiszem, gyaníthatta… Sosem beszéltünk róla.

– Nem vette észre, hogy elkezdtél embervért inni?

– Nem iszom olyat! – förmedt rá Baz. – Mellesleg a… a szomjúság nem jelenik meg azonnal, csak serdülőkorban.

– Mint a pattanás?

– Csak a magad nevében beszélj, Snow. – Rajtad mikor jött ki?

– Idén nyáron – Baz lesütötte a szemét. – És nem… – Nem.

Miért nem?

– Most viccelsz? – csattant fel Baz. – Vámpírok gyilkolták meg az anyámat. És ha lebukom, elveszítek mindent… A varázspálcám. A családom. Valószínűleg az életem is. Én vámpír vagyok, nem pedig… – a nyaka és az arca felé intett – ...ez!

Simon azon töprengett, hogy együttélésük éveiben voltak e egyszer is ennyire közel, eltűrték-e valaha is az ennyire szoros közelséget. Baz válla majdnem érintette az övét, láthatta látszólag nagyon is sima bőrén az öszszes kis dudort és árnyékot, az ajkának összes barázdáját, a szürke szemének minden kék villanását.

– Hogy tudsz életben maradni? – kérdezte.

– Kösz, hogy érdeklődsz. Elboldogulok.

– Nem valami jól – állapította meg Simon. – Szörnyen festesz.

Baz gúnyosan vigyorgott.

– Még egyszer köszönöm, Snow. Vigasztalni, azt tényleg tudsz.

– Nem erre a pillanatra értem – mondta Simon. – Most szuper vagy.

Baz felvonta az egyik szemöldökét, és leengedte a másikat. 

– De az utóbbi időben olyan voltál, mint aki fokozatosan elenyészik.

Egyáltalán… ittál… valamit?

– Megteszem, amit tehetek – felelte Baz, és a tálcára ejtette az almacsutkát. – Ne akard tudni a részleteket.

– De akarom – vitatkozott Simon. – Figyelj, nekem, mint szobatársadnak elemi érdekem, hogy ne csatangolj vérszomjasan.

Levi keze még mindig Cath hajában volt. A lány érezte, ahogy felemeli a haját, érezte a száját a tarkóján. A másik karjával szorosabban magához ölelte. Cath a telefonra összpontosított. Olyan régen írta ezt a történetet, hogy már arra se nagyon emlékezett, hogyan végződik.

– Téged sosem harapnálak meg – mondta Baz, belefúrva pillantását Simon szemébe.

– Az jó – felelte Simon. – Örülök, hogy továbbra is a hagyományos módon akarsz megölni, de el kell ismerned, hogy nehéz ez neked.

Természetesen nehéz – azzal a jellegzetes mozdulattal lökte a levegőbe az egyik kezét, amelyet Simon olyan jól ismert. Az ősök szomja éget, és használhatatlan vérhólyagok vesznek körül nap mint nap!

– És minden éjszakán – mondta halkan Simon.

Baz a fejét rázta, és ismét elfordította a tekintetét.

– Már mondtam, hogy sosem ártanék neked – motyogta.

– Akkor engedd, hogy segíthessek – Simon csak pár centivel húzódott közelebb, annyira, hogy a válluk összeérjen. Még a saját pólóján és Baz vászoningén át is érezte, hogy Baz már nem dermesztő. Meleg volt. Ismét egészségesnek látszott.

– Miért akarsz segíteni? – kérdezte Baz, és visszafordult Simonhoz, aki olyan közel volt hozzá, hogy érezte az állán Baz lélegzetének puha melegét. – Titkolóznál a tanítómestered előtt, csak hogy segíthess az ellenségednek?

– Nem vagy az ellenségem – felelte Simon. – Csak… tényleg nagyon rossz szobatárs vagy.

Levi elnevette magát. Cath érezte a nyakán.

Baz elnevette magát. Simon a szempilláin érezte.

– Te gyűlölsz engem – érvelt Baz. – Attól fogva gyűlölsz, hogy megláttál.

– De nem gyűlölöm ezt – mondta Simon. – Ezt, amit teszel: megtagadod a leghőbb vágyadat, csak hogy másokat megvédj. Ez nagyobb hősiesség, mint amire én bármikor is képes voltam.

– Nem ez a leghőbb vágyam – lehelte Baz.

– Tudod-e, hogy együtt töltött időnk felében magaddal beszélgetsz? – kérdezte Simon.

– Ah, Snow, nem hittem, hogy észreveszed.

– Én észreveszem – mondta Simon, akinek a fejében szédítően tetőzött hat év minden dühe és bosszankodása, meg a tizenkét óra okozta kimerültség. Megrázta a fejét, és valószínűleg előrehajolt közben, mert ennyi is elég volt, hogy beleverje az orrát és az állát Baz orrába és állába… – Engedd, hogy segítsek – mondta.

Baz mereven ült, mint egy szobor. Aztán bólintott, gyengéden odaütve a homlokát Simonéhoz.

Én észreveszem – ismételte Simon, engedve, hogy a szája előremerészkedjen. Gondolt mindenre, ami kiömlött a másik fiú száján: vér, epe és átkok.

Ám Baz ajka most puha volt, almaízű.

Simont pedig egyelőre nem érdekelte, hogy most változtat meg mindent.

Cath behunyta a szemét. Érezte, ahogy Levi a gallérján húzogatja az állát.

– Olvass tovább – súgta.

– Nem tehetem – mondta a lány. – Vége.

– Vége? – Levi elhúzta az arcát. – De mi fog történni? Most majd megvívnak a többi nyúllal? Összejönnek? Szakít Simon Agathával?

– Rajtad múlik. Nincs megírva.

– De te elmondhatod. Te írtad.

– Két éve írtam – mondta Cath. – Nem tudom, hogy akkor mire gondoltam. Pláne az utolsó bekezdésről. Elég gyatra.

– Nekem minden tetszett – jelentette ki Levi. – Tetszett az ősök szomja.

– Ja, az jó sor…

– Olvass valami mást – súgta Levi, és a bőrt csókolta a lány füle alatt.

Cath vett egy nagy levegőt.

– Mit?

– Bármit. Fanficet, jelentést a cserebogár halhatatlanságáról. .. Olyan vagy, mint egy tigris, ami szereti Brahmsot. Amíg olvasol, hagyod, hogy megérintselek.

Igaza volt. Amíg Cath olvasott, majdnem olyan volt neki, mintha a fiú valaki mást érintene meg. Bár ez így elég zavaros, ha belegondol…

A padlóra ejtette a telefonját.

Lassan visszafordult Levi karjai között, felnézett a fiú álláig, és a fejét rázta.

– Nem – mondta. – Nem. Nem akarom, hogy elterelje a figyelmem. Én is meg akarlak érinteni.

Levi mellkasa kidagadt, amikor a lány rátette a két kezét a flanelingre.

A szeme tágra nyílt.

– Oké…

Cath az ujjhegyeire összpontosított. Tapogatta a flanelt, érezte, ahogy csúszkál az alatta levő pólón, kitapogatta alattuk Levi-t, a csont és az izom vonulatait. Szíve ott vert Cath tenyere alatt, mintha a kezébe foghatná…

– Nagyon tetszel nekem – súgta Levi.

Cath bólintott, szétnyitotta az ujjait.

– Te is nagyon tetszel nekem.

– Mondd ezt még egyszer – kérte Levi.

Cath nevetett. Kellene, hogy legyen egy szó a nevetésre, amely abban a percben véget ér, ahogy elkezdődött. A nevetés, amely leginkább a meglepetés és az elismerés hangja. Cath így nevetett, azután előrehajtotta a fejét, és rányomta a tenyerét a fiú mellkasára.

– Nagyon tetszel nekem, Levi.

Érezte a fiú kezét a derekán, a száját a haján.

– Mondd még – kérte Levi.

Cath elmosolyodott.

– Tetszel nekem – megérintette az orrával a fiú állát.

– Megborotválkoztam volna, ha tudom, hogy ma este találkozunk.

Levi álla mozgott beszéd közben.

– Nekem így is tetszel – felelte Cath, odadörgölve az orrát és az arcát a borostához. – Mert tetszel.

Levi keze megállapodott a lány tarkóján.

– Cath…

Cath nyelt egyet, ajkával megérintette a fiú állát.

– Levi.

Abban a pillanatban rádöbbent, milyen közel jár Levi állkapcsának végéhez, és eszébe jutott a fogadalma, hogy ott fogja megcsókolni. Behunyta a szemét, megcsókolta a fiút az álla alatt, az állkapcsa mögött, ahol puha volt, majdhogynem gömbölyű, akár egy baba. Levi hátraszegte a nyakát. Még annál is jobb volt, mint Cath remélte.

– Tetszel nekem – mondta. – annyira tetszel. Én…

Felcsúsztatta a kezét a fiú nyakára. Tetszett neki az, hogy milyen meleg és tömör a bőre, nehezebb, mint az övé. Aztán a fiú  hajába fúrta, és a tenyerébe fogta Levi tarkóját.

Levi keze utánozta, amit csinált. Közelebb húzta magához a lányt.

– Cath, ha most megcsókollak, elfutsz?

– Nem.

– Pánikba esel?

Cath a fejét rázta.

– Valószínűleg nem.

Levi beharapta oldalt az alsó ajkát, és mosolygott. Felső ajkának íve olyan rövid volt, hogy le sem ért a szájszögletig.

– Tetszel nekem – suttogta Cath.

Levi közelebb húzta.

Hát ilyen ez. Ilyen csókolni Levi-t.

Mennyivel jobb, amikor ébren van, és a szája nem száraz az egész éjszakán át tartó felolvasástól. Bólintott, még egyszer bólintott, és visszacsókolta.

Baz és Simon csókolózásainál Cath mindig nagy feneket kerített annak a pillanatnak, amikor valamelyikük kinyitotta a száját.

Pedig amikor igaziból csókolózunk valakivel, nehéz csukva tartani a szájunk. Az ő szája kinyílt, még mielőtt Levi-é hozzáért volna, és nyitva is maradt.

Levi szája is nyitva volt, és folyton hátrahúzta egy kicsit a fejét, mintha mondani akarna valamit, aztán az álla ismét előrenyomult, vissza a lányéhoz.

Úristen, az álla! Cath erényes asszonyt akart csinálni Levi állából. Le akarta lakatolni.

A következő alkalommal, amikor Levi elhúzódott tőle, Cath megint az állát kezdte csókolni, bepréselve az arcát a fiú állkapcsa alá.

– Csak annyira tetszel nekem itt.

– Csak annyira tetszel nekem – mondta Levi. Feje a kanapé támlájára hanyatlott. – Még annál is jobban, tudod?

– És itt – Cath a fiú füléhez nyomta az orrát. Levi fülcimpája lenőtt, amitől Cathnek a genetikai diagramokra kellett gondolnia. És Mendelre. És meg kellett próbálnia, hogy a fogával elválaszthatja-e a lenövést a koponyától.

– Igazán jó vagy itt – mondta. 

Levi felvonta a vállát, mint akit csiklandoznak.

– Gyere ide, gyere ide! – húzogatta a lány derekát. Cath szorosan mellette ült, de úgy látszik, Levi az ölébe akarta ültetni.

– Nehéz vagyok – mondta Cath.

– Az a jó.

Cath mindig tudta, hogy hülyén fog viselkedni, ha egyszer egyedül marad Levi-jal, és most pont ezt csinálta. Majszolta a fiú fülét. Azt akarta, hogy Levi érezze az ő arcának minden centiméterét.

Óriási volt… El tudta képzelni, amint Levi holnap beszámol Reagannek vagy a tizennyolc lakótársa valamelyikének. Egyfolytában a fülemet nyalta, szerintem fülfetisizmusa van! Azt meg ne is akard tudni, mit művelt az állammal!

Levi még mindig fogta a derekát, túl szorosan, mintha műkorcsolyában készülne egy emeléshez.

– Cath… – mondta, és nyelt egyet. Ádámcsutkája lesüllyedt. A lány utána kapott a szájával.

– Itt is – mondta panaszosan. Levi túl kedves volt, túl jó, túl sok. – Olyan sok minden van itt. Igazán… az egész fejed. Tetszik az egész fejed.

Levi fölnevetett. Cath megpróbálta végigcsókolni mindenét, ami mozgott: a nyakát, az ajkát, az arcát, a szeme sarkát.

Baz sose csókolta Simont ennyire kaotikusán.

Simon sose nyomta volna laposra az orrát Baz halántékán úgy, ahogy Cath.

Engedett Levi kezének, átmászott az ölébe, két térde közé fogva a fiú csípőjét. Levi hátraszegte a fejét, hogy felnézhessen rá. Cath megfogta az arcát.

– Itt, itt, itt – mondta. Összecsókolta a fiú homlokát, tapogatta a pihekönnyű haját. – Ó, istenem, Levi… itt megőrjítesz.

Kezével és arcával simította hátra a fiú haját, megcsókolta a fejét, úgy, ahogy Levi szokta az övét (az egyetlen csók volt, amit megengedett neki, oly sok héten át).

Levi hajának nem olyan volt a szaga, mint a samponnak vagy a frissen kaszált lóherének. Leginkább olyan szaga volt, mint a kávénak és Cath párnájának egy hétig, mintán Levi nála töltötte az éjszakát. Szája megállapodott a fiú halántékán, ott, ahol a haj a leglégiesebb és a legselymesebb; Cath haja sehol sem volt ennyire finom.

– Úgy tetszel – mondta furán érezve magát, miközben könynyes volt a szeme. – Annyira tetszel, Levi.

Aztán megcsókolta a kopaszodó homlokom, és sírt! Elképzelte, ahogy Levi ezt mondja. Képzeletében Levi volt Danny Zuko, és a lakótársai a T-Birds bandája.{43} Mondj még ilyet! Mondj még ilyet!

Levi arca forró volt a kezében.

– Gyere ide! – mondta a fiú. Egyik kezével megragadta Cath állát, és a szájával a szájához ért.

Ez az.

Hát ilyen volt ez. Ilyen volt csókolózni Levi-jal. Ez és ez és ez.

– Nem csak kézből állsz – suttogta Levi később. Visszahúzódott a kanapé sarkába, és Cath végigfeküdt rajta. Órákat töltött Levi-on, fölé kuporodva, akár egy vámpír. Bár kimerült, még most sem bírta ki, hogy ne dörgölje zsibbadt ajkát a flaneling elejéhez. – Csupa száj vagy.

– Bocs – felelte Cath, és az ajkába harapott.

– Ne butáskodj – mondta Levi, és a hüvelykujjával felhúzta a lány ajkát, hogy kilátszódjon a foga. – És ne mentegetőzz… soha többé.

Rántott egyet rajta, hogy Cath arca az övé fölött legyen. Cath tekintete gépiesen levándorolt Levi állára.

– Nézz rám – mondta a fiú.

Cath fölnézett Levi pasztellszínű arcára. Túl kedves volt, túl jó.

– Tetszel nekem itt – mondta a fiú, és magához szorította. – Velem.

A lány elmosolyodott. Tekintete elindult lefelé.

– Cather… – Vissza a szeméhez. – Ugye tudod, hogy kezdek beléd szeretni?

– Tudtad egész végig!

– Nem egész végig – mondta Penelope. – De régóta. Legalább ötödik óta, amikor ragaszkodtál hozzá, hogy mindenfelé kövessük Bazt a kastélyban, és ott üljek az összes futballmeccsén.

– Csak azért, hogy biztosan ne csaljon – vágta rá gépiesen Simon.

– Na jó – felelte Penelope. – Már kezdtem azt hinni, hogy sosem jössz rá. De rájöttél, ugye?

Simon mosolygott és elpirult, nem először ezen a héten. Nem is ötvenedszer.

– Jah…

Folytasd, Simon! (részlet)  szerző: Magicath  Fanfixx.net, 2011. március

HARMINCKETTŐ

Wren visszajött, és ez olyan volt, mintha valaki megint a talpára állította volna Cath világát. Mintha egész évben a padlóról lógott volna lefelé, azon igyekezve, hogy ne üsse át a plafont.

Cath most már akkor hívhatta föl Wrent, amikor akarta. Gondolkodás vagy szorongás nélkül. Találkoztak ebédnél és vacsoránál. Összehangolták az órarendjüket, kitöltöttek minden apró szünetet.

– Olyan, mint amikor visszakapod a levágott karod, vagy valami hasonló – mondta Levi. – Te vagy a szerencsés tengericsillag. – Úgy ragyogott az arca, mintha ő kapta volna vissza a testvérét. – Hát ez keserű orvosság volt. Nem beszélni a mamáddal.

Nem beszélni a nővéreddel. Mint Jákob és Ézsau!

– Anyámmal továbbra sem beszélek – mondta Cath.

Wrennel viszont beszélt az anyjukról. Sokat.

Wren nem csodálkozott, hogy Laura nem maradt bent a kórházban.

– Nem foglalkozik nehéz dolgokkal – mondta. – Szinte azt sem hiszem el, hogy bejött.

– Valószínűleg arra gondolt, hogy haldokolsz.

– Nem haldokoltam.

– Hogy lehet nem foglalkozni a nehéz dolgokkal? – méltatlankodott Cath. – Szülőnek lenni eleve nehéz dolog!

– Nem akar szülő lenni – mondta Wren. – Azt akarja, hogy Laurának szólítsam.

Cath úgy döntött, hogy gondolatban isméi elkezdi anyának szólítani Laurát. Aztán úgy döntött, hogy gondolatban egyáltalán sehogy sem fogja szólítani Laurát…

Wren továbbra is beszélt vele (Azzal, Akit Nem Nevezünk Meg). Azt mondta, jobbára sms-eznek, és bejelölték egymást a Facebookon. Wrennek megfelelt ennyi kapcsolat; láthatólag úgy gondolta, hogy ez is jobb a semminél, és biztonságosabb a mindennél.

Cath nem értette. Az ő agya egyszerűen nem így működött. A szíve sem.

De azon már túl volt, hogy Wrennel veszekedjen miatta.

Most, hogy Cath és Wren ismét Cath és Wren voltak, Levi kitalálta, hogy folyton együtt kéne lógniuk. Négyüknek.

– Tudtátok, hogy Jandro az agráron tanul? – kérdezte. – Még közös tárgyaink is vannak!

– Talán egymás után kéne szerveznünk a dupla randikat! – vetette fel Cath. – Utána egyszerre köthetnénk házasságot azonos szertartással, egyforma ruhában, és ugyanabban a percben gyújthatnánk meg a hűség gyertyáját!

– Pfö! – mondta Levi. – Én magam választom ki a ruhám.

Egyszer-kétszer véletlenül csakugyan lógtak együtt négyen.

Amikor Jandro eljött Wrenért. Amikor Levi eljött Cathért.

– Nem akartok ti Wrennel és velem lógni – győzködte őket Cath. – Mást se csinálunk, csak rapet hallgatunk és Simonról beszélünk.

Már csak hat hét volt hátra A nyolcadik, tánc megjelenéséig, amin Wren még Cathnél is jobban idegeskedett.

– Egyszerűen nem tudom, hogy akarod elvarrni az összes szálat! – mondta.

– Megvan a vázlatom – hajtogatta Cath.

– Ja, de neked órákra is kell járnod. Mutasd a vázlatod.

Általában Cath szobájában bújtak össze a laptop mellett. Az közelebb volt a campushoz.

– Ne várjátok, hogy megkülönböztesselek benneteket – mondta Reagan, amikor ez már szokássá vált.

– Nekem rövid hajam van – világosította fel Wren –, ő pedig szemüveges.

– Állj! – nyögte Reagan. – Hadd ne kelljen rátok néznem.

Olyan vagyunk már, mint A ragyogás.{44}

Wren félrebillentette a fejét, és hunyorított.

– Nem tudom megállapítani, hogy komolyan beszélsz-e.

– Nem fontos – mondta Cath. – Engedd el a füled mellett.

Reagan fenyegetően nézett Cathre.

– Te melyik vagy? Zack vagy Cody?{45}

Ma Wren szobájában voltak, hogy Reagannek nyugta legyen tőlük. Wren ágyán ültek, ölükben a kettejük térdére támaszkodó laptoppal. Courtney ott volt, de távozni készült, mert ma este a Sigma Chis klubba ment tanulni.

– Nem ölheted meg Bazt – Wren lenyomta a nyilat, átugorva Cath vázlatát. Újra és újra itt lyukadtak ki, mert Wren ebből nem engedett.

– Sose gondoltam, hogy meg kell ölnöm Bazt – mondta Cath. – Soha. Csakhogy neki ez megváltás lenne, tudod. Ha az átveszekedett évek után, ha az egyetlen boldog, szerelmes év után feláldozza magát Simonért… ettől sokkal édesebb lesz minden, amin együtt átmentek.

– Ha megölöd Bazt, meg kell hogy öljelek – közölte Wren. – És én csak az első leszek a hosszú sorban, amely utánam következik.

– Én totál úgy gondolom, hogy Basil meg fog halni a nyolcadik filmben – jelezte Courtney, miközben belebújt a kabátjába. – Simonnak meg kell ölnie, hiszen vámpír!

– Ahhoz előbb meg kell halnia az utolsó könyvben – figyelmeztette Cath. Még mindig nem tudta eldönteni, hogy Courtney valóban buta-e, vagy csak nem veszi a fáradságot a gondolkodásra, mielőtt kinyitná a száját. Wren csak a fejét rázta Cath felé, és a szemét forgatta, mintha azt mondaná: Ne pocsékold rá az időd!

– Ne dolgozzanak túl soká a hölgyek! – mondta Courtney, és integetve távozott. Egyedül Cath intett neki vissza.

Valami történt Wren és Courtney között, Cath nem tudta, hogy a kórház tette-e, vagy más. Még mindig barátnők voltak, még mindig együtt ebédeltek, de Wrent most már apróságok is bosszantották, például az, hogy Courtney tűsarkút viselt a farmerhez, vagy hogy az egyelőre helyett azt mondta: egyenlőre. Cath megpróbált rákérdezni, ám Wren mindig lerázta.

– Nincs igaza – mondta most Cath. – Nem hiszem, hogy GTL képes lenne kinyírni Bazt.

– Mint ahogy te sem teheted – mutatott rá Wren.

– De hát ettől lesz tökéletes romantikus hős! Gondolj Tonyra a West Side Storyban vagy Jackre a Titanicban – vagy Jézusra!

– Lószart – mondta Wren.

– Lószart? – vihogott Cath.

Wren oldalba bökte.

– Igen. A hősiesség csúcsa nem a halál. Te mondod mindig, hogy meg akarod ajándékozni Bazt a sztorikkal, amiket megérdemel, hogy meg akarod menteni Gemmától…

– Én csak nem hiszem, hogy Gemma felismerné benne a jellemábrázolási lehetőségeket – felelte Cath.

– És ezért kinyírod? Nem egy tartalmas élet lenne a legjobb bosszú? Az lenne egy punk-rock befejezés a Folytasd…!-hoz, ha Simon és Baz boldogan élhetnének, amíg meg nem halnak.

Cath felkacagott.

– Komolyan beszélek – erősködött Wren. – Olyan sok mindenen mentek át együtt, nemcsak a te sztoridban, de az eredetiben is, és abban a sok száz fanficben, amiket együtt olvastunk róluk… Gondolj az olvasóidra! Gondolj arra, milyen jó lenne, ha búcsúzóul hagynának nekünk egy kis reményt!

– De én nem akarom, hogy giccses legyen!

– A holtig tartó boldog házasság vagy akár együttélés nem giccs – jelentette ki Wren –, hanem a legnemesebb, legbátrabb dolog, amire két ember törekedhet.

Cath csak bámult rá. Mintha egy kissé torz tükörbe nézett volna. Tükör által, homályosan…  – Te szerelmes vagy?

Wren elvörösödött, lesütötte a szemét.

– Itt nem rólam van szó, hanem Simonról és Bazról.

– Nekem ez rólad szól – mondta Cath. – Szerelmes vagy?

Wren áthúzta a számítógépet az ölébe, és görgetni kezdett felfelé, Cath vázlatának az elejéhez.

– Igen – vetette oda flegmán. – Nem bűn az.

– Nem mondtam ilyet – vigyorgott Cath. – Szóval szerelmes vagy!

– Jaj, fogd már be, te is az vagy.

Cath vitatkozni akart.

– Ne fáraszd magad – szegezte rá az ujját Wren. – Láttalak, hogy nézel Levi-ra. Mit is írtál egyszer Simonról? Hogy a tekintete úgy követte Bazt, mintha ő lenne a legfényesebb a szobában, mintha árnyékba borítana minden mást? Ez vagy te. Nem bírod levenni a szemedet Levi-ról.

– Tényleg… – Cath valóban meg volt győződve róla, hogy Levi a legfényesebb a szobában, minden szobában. Meleg, ragyogóropogó, emberi tábortűz. – Tényleg nagyon tetszik.

– Lefeküdtél vele?

– Nemi – tudta, mit jelent a kérdés: tudta, hogy Wren nem akar hallani Levi nagyanyjának kifakult patchwork takarójáról, és arról, hogy aludtak összebújva, mint az egymásra feltornyozott székek. – Hát te? Jandróval?

Wren felkacagott.

– Hö! No és… akarsz?

Cath megdörgölte a jobb csuklóját. Amivel gépelt.

– Ja – mondta. – Tutira.

Wren megragadta a karját, aztán ellökte.

– Édes! Jó! Istenem! Beszámolsz majd róla, ha megvolt?

– Eh! – Cath visszalökte. – Részemről nem érzem úgy, hogy most kell megtörténnie, mondjuk úgy, azonnal, de őtőle ezt kell akarnom. Ezen kívül őtőle azt kell gondolnom… hogy így lesz jó.

Hogy nem kell aggódnom azért, mert elcseszem.

Wren a szemét forgatta.

– Nem fogod elcseszni!

– De nem is leszek óriási. Emlékszel, milyen soká tartott, hogy megtanuljak vezetni? És még mindig nem tudok hátrafelé korcsolyázni…

– Arra gondolj, hány gyönyörű első alkalmat írtál Simonnak és Baznak.

– Az egész más – mondta elutasítóan Cath. – Még csak nem is egyforma részeik vannak.

Wren vihogni kezdett, és nem tudta abbahagyni. A melléhez szorította a laptopot.

– Téged kevésbé feszélyeznek az ő részeik, mint… – nem tudta abbahagyni a vihogást. – …mint a sajátod, és… még nem is láttad az övékét…

– Megpróbálom körülírni – Cath is vihogott.

– Tudom – mondta Wren –, és igazán jó munkát végzel.

Amikor már nem bírtak tovább nevetni, Wren belebokszolt Cath karjába.

– Nem lesz semmi baj. Az első néhány alkalommal a jelenléted is osztályozzák.

– Szuper – gúnyolódott Cath. – Máris jobban érzem magam – a fejét rázta. – Ez az egész párbeszéd túl korai.

Wren mosolygott, de a tekintete komoly volt, mintha akarna valamit.

– Figyelj, Cath… – Most meg mi van?

– Ne öld meg Bazt. Még tesztolvasni is fogok, ha akarod, csak… ne öld meg. Baz mindenkinél jobban megérdemli a boldog véget.

– Pszt. – Én csak…

– Csitt.

– Azon aggódom…

– Ne tedd.

– De…

– Simon!

– Baz?

– Ide.

Folytasd, Simon! (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2011. szeptember

HARMINCHÁROM

– Belekezdtél már? – kérdezte Piper tanárnő.

– Igen – hazudta Cath.

Nem tehetett róla. Nem válaszolhatott nemmel, mert Piper tanárnő képes lett volna lefújni az egész vállalkozást. Cath még

mindig nem mutatta meg neki, mennyit haladt… Mert Cath semennyit sem haladt.

Mert annyi minden más történt. Ott volt Wren. Levi. Baz. Simon. Apa… Tulajdonképpen nem is aggódott annyit érte, amennyit szokott. Ez volt az egyik jó abban, hogy Wren hazament minden hétvégén. A hétvégeken, amikor Wren otthon volt, annyira unta magát, hogy folyamatos blogolással tájékoztatta Cathet, állandóan küldve az sms-eket és az e-maileket. „apa arra kényszerít, h egy lewis&clark{46} dokumentumfilmet nézzek! mintha ő maga akarna BELEHAJSZOLNI az ivásba!” Wren nem is tudott Cath kreatív írás dolgozatáról.

Cath fontolgatta, hogy – újra – közli Piper tanárnővel, menynyire nem alkalmas ő a kreatív írására, szó szerint fóbiája van tőle. De ahogy most ránézett Piper tanárnő reménykedő, bizakodó arcára…

Sose tudna kitálalni. Inkább elviseli ezeket az idegtépő egyeztetéseket, semhogy bevallja az igazságot, vagyis hogy kizárólag akkor gondol a feladatra, amikor itt ül, ebben a szobában.

– Csodálatos – mondta a professzor. Előrehajolt az asztalról, hogy megpaskolja Cath karját, és pontosan úgy mosolygott, ahogyan azt Cath szerette. – Annyira megkönnyebbültem. Már attól féltem, tartanom kell egy újabb „vér, erőfeszítés, veríték és könynyek’’-szónoklatot, és nem tudtam, van-e most bennem ennyi.

Cath mosolygott, és arra gondolt, hogy micsoda aljas teremtmény is ő.

– Hát akkor beszélj róla! – kérte a professzor. – Elolvashatom, amit eddig írtál?

Cath túl gyorsan rázta a fejét, de aztán normális ütemre lassított. 

– Nem, akarom elmondani, még nem, én csak… még nem.

– Rendben – Piper tanárnő mintha gyanakodott volna. (Vagy talán csak Cathnek volt üldözési mániája.) – Azt elmondhatod, hogy miről írsz?

– Ja – felelte Cath.

Persze. Amiről írok, az… Elképzelt egy nagy, forgó kereket. Mint amilyet a Szerencsekerékben használnak. Ahol az földet ér, ott lesz – az lesz az, amiről írnia kell.

– Amiről írok, az…

Piper tanárnő mosolygott. Mint aki tudja, hogy Cath hazudik, de akkor is azt akarja, hogy végezze el ezt.

– Anya – mondta Cath. És nyelt egyet.

– Az anyád – ismételte a professzor.

– Ja. Illetve… nála kezdem.

A professzor majdnem bohókásan nézett rá. – Mindnyájan ott kezdjük.

– Sasbérc – mondta Cath. – Ez az.

Levi az ágya fejtámlájának támaszkodott, Cath az ölében ült, a térdeivel átfogva a fiú csípőjét. Mostanában sok időt töltött Levi ölében. Szeretett felül lenni, mert ettől azt érezhette, hogy elmehet, amikor akar. (Szinte sosem akart.) Szintén sok időt töltött azzal, hogy nem gondolt semmi másra, ami megtörténhet Levi ölében; Levi öle Cath számára tiltott terület volt, fehér folt a térképen. Ha konkrét gondolatai támadtak Levi öléről, lemenekült az ágyról, és összekucorodott a kanapén.

– Mi az a sasbérc? – kérdezte a fiú.

– Sasfészek.

– Ó – Levi bólintott. – Értem – beletúrt a hajába. Cath is beletúrt a hajába, hogy érezze a selymességét. Levi úgy mosolygott rá, mintha Cath olyasvalaki lenne, aki most rendelt egy borsmentás lattét.

– Minden rendben? – kérdezte a lány.

Levi bólintott, és megpuszilta Cath orrát.

– Persze. – amikor ismét elmosolyodott, csak a szája mozgott.

– Mi baj? – Cath kezdett volna kikászálódni az öléből, de a fiú visszatartotta.

– Semmi. Semmi fontos. Csak… – behunyta a szemét, mintha fájna a feje. – Csak ma visszakaptam egy dolgozatom. Nem volt jó, még hozzám képest sem.

– Jaj. Tanultál?

– Láthatólag nem eleget.

Cath nem tudta biztosan, hogy Levi mennyit tanult. A fiú soha, egyetlen könyvet sem nyitott ki, viszont mindenhova fülhallgatóval járt. Folyton valamilyen előadást hallgatott, amikor a lány lejött a teherautójához. Akkor vette le a fülhallgatót, amikor Cath bemászott a fülkébe.

Cath arra gondolt, hogyan tanult a fiú Reagannel: az egész szobát beterítették a kártyák, kérdés kérdés után… – Miattam, ugye?

– Nem – Levi a fejét rázta.

– Közvetve – mondta a lány. – Nem tanulsz mással.

– Cather. Nézz rám. Soha életemben nem voltam ilyen boldog.

Nem látszol boldognak.

Nem úgy értettem, hogy ebben a pillanatban – elmosolyodott; fáradt mosoly volt, de őszinte. Cath szerette volna mozdulatlanra csókolni a kis rózsaszín száját.

– Tanulnod kell – mondta, és beleöklözött Levi mellébe. 

– Oké.

– Reagannel. Az összes lánnyal, akiket kizsákmányolsz.

– Jó.

– Velem, ha akarsz. Segíthetek.

Levi megfogta a lófarkát, elkezdte kihúzni belőle a gumit.

Cath hátraszegte a fejét.

– Van neked épp elég házi feladatod – mondta a fiú –, és Simon Snow-rajongók ezrei csüngnek minden szavadon.

Cath a mennyezet repedéseit nézte, miközben Levi kiszabadította a haját.

– Ha ez azzal jár, hogy itt vagyok, a sasbércen, veled – mondta –, ahelyett, hogy másutt lennék másvalakivel, akkor boldogan meghozom ezt az áldozatot.

Levi előrehúzta a lány haját, amely közvetlenül a válla alatt ért véget.

– Nem tudom eldönteni, hogy engem szeretsz-e – mondta –, vagy ezt a szobát.

– Mindkettőt – felelte Cath, aztán felfogta, hogy milyen szavakat használt Levi, és elvörösödött.

A fiú úgy mosolygott, mintha sikerült volna beugratnia.

– Oké – mondta, a lány hajával játszadozva. – Többet fogok tanulni – feljebb húzta a térdét, közelebb húzta magához Cathet.

– Vedd le a szemüveged.

– Miért? Azt hittem, tetszik a szemüvegem.

– Szeretem a szemüveged. Különösen azt a percet szeretem, amikor leveszed.

Kell tanulnod ma este?

Á. Most bőgtem le egy dolgozattal, nincs mit tanulnom – még közelebb húzta magához a lányt.

Cath a szemét forgatta, és levette a szemüvegét.

Levi elvigyorodott.

– Milyen színű a szemed?

Cath akkorára nyitotta a szemét, amekkorára bírta.

– Látni látom – mondta Levi –, de nem tudom eldönteni, milyen színű. Mi van a jogosítványodban?

– Kék.

– Ez nem kék.

– De az. Kívül.

– És középen barna – felelte Levi. – És a szélén szürke, és a kettő között zöld.

Cath vállat vont, és lenézett a fiú nyakára. Volt rajta egy szemölcs, közvetlenül a füle alatt, és egy másik a nyaka tövén. Most sápadtabb volt, mint amikor először találkoztak. Akkor olyan barna volt a naptól, mint egy kis kölyök, aki a szabadban játszott egész nyáron.

– Mit fogsz csinálni a nyáron? – kérdezte.

– Dolgozok a ranch-on.

– Foglak látni?

– Igen.

– Mikor?

– Majd összehozzuk – megérintette a lány arcát.

– De nem így…

Levi körülnézett a szobában, aztán a tenyerébe fogta Cath arcát.

– Nem így – ismerte el.

Cath bólintott, majd előrehajolt, hogy megcsókolja a bőrt a fiú füle alatt.

Biztos, hogy nem kell tanulnod?

Neked?

– Nem – mondta a lány. – Péntek van.

Levi csak az előbb borotválkozott, amitől az állkapcsa és a nyaka egészen különleges lett: puha és mentolos. Cath addig csúsztatta lefelé a kezét a flaneling elején, amíg az ujjai meg nem akadtak az első gombnál – és rögtön elhatározta, hogy kigombolja.

Levi mélyen beszívta a levegőt.

Cath rátalált a következő gombra.

Miután a harmadikkal is végzett, Levi elhúzódott tőle, és a fején át lerántotta magáról az inget. Aztán a pólót. Cath úgy nézte a mellkasát, mintha még sose látott volna ilyet. Mintha még sose járt volna uszodában.

– Vékonyabbnak látszol felöltözve – csodálkozott, és a fiú vállán húzogatta az ujjait.

Levi felnevetett.

– Ez egy bók?

– Ez egy… Nem vártam, hogy ilyen erősnek látszol.

A fiú próbálta megcsókolni, de Cath hátradőlt még nem akarta másfelé fordítani a tekintetét. Levi nem volt feltűnően izmos: nem olyan, mint Jandro, még csak olyan se, mint Abel, ám ruganyos és formás teste volt, a vállán, a karján és mellén duzzadtak az izmok.

Cath vissza akart menni az időben, hogy átírja az összes jelenetet, amit valaha írt Baz vagy Simon mellkasáról. Laposnak, inasnak, keménynek írta le őket. Levi-é csupa lágy mozgás és pihegés volt, hajlatok és meleg völgyek. Levi melle élt.

– Gyönyörű vagy – mondta.

– Mármint te.

– Ne vitatkozz velem. Te vagy gyönyörű.

Levi pólóját levenni olyan inspiráló ötlet volt, hogy Cath azon gondolkozott, leveszi a sajátját is. Levi is erre gondolt. Eljátszott a póló szélével, alácsúsztatta az ujjait, miközben csókolóztak. Csókolóztak. Cath szerette ezt a szót. Ritkán használta a fanficjában, mert olyan hatalmasnak érezte. Kimondani is olyan volt, mint csókolózni. Gratulálok, angol nyelv!

Levi az állkapcsával és az alsó ajkával csókolt. Cath még nem sok fiúval csinálta, ezért nem tudhatta, hogy ez különleges e, de annak érezte. Levi csókolta, és közben húzogatta az ujjait a pólója széle alatt. Ha most felemelné a karját, Levi biztosan lehúzná róla a pólót. Számíthat rá, hogy a fiú megcsinálja. Nem emlékezett rá, hogy mire vár, mitől fél ennyire…A házasságra vár? Ebben a percben olyan nehéz volt túllátni Levi-on… akivel fényévekre voltak a házasságtól. Ettől a ténytől csak még jobban kívánta a fiút. Mert ha végül nem hozzá megy férjhez, akkor nem férhet hozzá egész életében Levi melléhez, ajkához és ahhoz az akármihez, ami az ölében történhet. Mi lesz, ha mindketten mással házasodnak össze? Valószínűleg addig kell szexelnie vele, amíg megteheti.

Téves következtetés!, rikoltotta az agya. Szánalmas vagy! Egyáltalán honnan tudhatod, mikor kerülsz közel a házassághoz?, töprengett Cath. Idő kérdése? A távolságé?

Csengett a telefonja.

Levi úgy nyalogatta a száját, mintha az utolsó csepp lekvárt akarná eltüntetni Cath szájáról.

Megint csengett a telefon.

Valószínűleg nem fontos. Wren. Panaszkodik apára. Vagy az apjuk panaszkodik Wrenre. Vagy most viszik kórházba valamelyiket. ..

Elhúzódott, lefogta Levi kezét, és igyekezett levegőhöz jutni. – Hadd nézzem meg – kérte. – Wren…

Levi bólintott, és levette a kezét a pólóról. Cath megállta, hogy ne úgy csússzon le a fiú lábszáráról, mint egy lóról. (Jó érzés lett volna, de végleg elveszthette volna vele a méltóságát.) Inkább kábán lekászálódott a fiúról, és kinyúlt az ágyról a telefonjáért.

Levi utánakúszott, és a válla fölött próbált beleolvasni az üzenetbe.

Wren, „szia, el kéne jönnöd omahába! jandro itt van, táncolni megyünk a guaca mayába, gyere!”

„Nem lehet – írta vissza Cath. – Levi-idő.”

A padlóra ejtette a telefont, aztán megpróbált rátalálni a viszszaútra Levi ölébe, ám a fiú már az ágytámlának dőlt, és felhúzta a térdét. Az öle hozzáférhetetlen.

Megpróbálta eltávolítani az útból Levi térdét, de a fiú nem engedte. Úgy nézett rá, mintha még mindig azt találgatná, milyen színű a lány szeme.

– Minden rendben? – kérdezte Cath, miközben a fiú előtt térdelt.

– Ja. Nálad? – állával a telefonra bökött.

Cath bólintott.

– Persze.

Levi bólintott.

Cath újra bólintott.

Azután a magasba emelte a karját.

Agatha szerencsétlenül tördelte a kezét a köpenye alatt. (De még így is kecses volt. Agathának még a könnyes arca is szép volt.) Simon meg akarta nyugtatni, hogy nincs semmi baj, felejtse el az egész jelenetet Bazzal az erdőben… Áll Agatha a holdfényben, két tenyere közé fogva Baz halvány kezét…

– Mondd el nekem – kérte reszkető hangon.

– Nem tudom, mit mondjak – sírt Agatha. – Itt vagy te. Jó vagy. És igaz vagy. És aztán ott van ő… és ő más.

– Ő egy szörnyeteg – Simon szögletes állkapcsa megfeszült. Agatha csak bólintott.

– Talán.

Simon Snow és a hetedik tölgy, 18. fejezet  copyright© 2010, Gemma T. Leslie

HARMINCNÉGY

Beléptek a liftbe, Cath megnyomta a kilencest.

– Nem hiszem el, hogy tizenöt percet vitáztunk azon, hogy Simon Snow a kardjához vagy a varázspálcájához kapjon-e egy vacak fanficben!

Nem hiszem el alatt Cath ezt értette: Nem hiszem el, hogy milyen boldog vagyok! Wren jött fel vele a szobájába, és most a Folytasd…!-on fognak dolgozni, amíg Levi nem végez a munkában. Ez lett a szokásos eljárás. Cath szerette a szokásos eljárásokat.

Kipirult a szerotonintól.

Wren meglökte.

– Nem vacak. Ez fontos.

– Csak nekem.

– És nekem. Meg mindenkinek, aki olvassa. Mellesleg elégedett lehetnél magaddal. Majdnem két évet dolgoztál rajta. Ez az életműved.

– Istenem, de kúl!

– Mármint az eddigi életműved, ami roppantul lenyűgöző. Akkor is az lenne, ha nem lenne több ezer rajongód. Jandro el sem hiszi, mennyi olvasód van! Úgy gondolja, hogy meg kellene próbálnod pénzt keresni vele… Igazából nem érti a fanficet. Próbáltuk megnézni A mágus örökösét, de elaludt rajta.

Cath felhördült, és ez csak félig volt tréfa.

– Sose mondtad, hogy nem hívő!

– Azt akartam, hogy előbb ismerd meg. Levi-jal mi a helyzet?

Nyílt a liftajtó, kiszálltak Cath emeletén.

– Ő szereti – felelte Cath. – Simon Snow-t, a fanficet, mindent.

Felolvastatja velem az írásaim.

– Nem utálja, hogy homokos részek vannak benne?

– Nem, ő Zen. Miért? Jandro utálja?

– Ja.

– Utálja a melegeket?

– Nem… Jó, talán. Inkább a gondolatot, hogy heteró lányok meleg fiúkról irkálnak. Deviánsnak tartja.

Cathnek vihognia kellett. Wren is csatlakozott hozzá.

– Engem tart deviánsnak! – mondta Cath.

– Fogd be! – Wren újra meglökte.

Cath megtorpant. Egy fiú állt a szobája előtt.

Nem a megfelelő fiú.

– Mi van? – Wren is megállt. – Elfelejtettél valamit?

– Cath! – mondta Nick, és néhány lépést tett feléjük. – Szia!

Rég várok rád.

– Szia – mondta Cath. – Szia, Nick.

– Szia – ismételte a fiú.

Cathet száznyolcvan centi választotta el a szobájától. Nem akart ennél közelebb menni.

– Mit keresel itt?

Nick összevonta a szemöldökét, és nyitva volt a szája. Cath látta, ahogy a nyelve végigsiklik a fogain.

– Csak beszélni akartam veled.

– Ez a könyvtáros pasid? – kérdezte Wren, és úgy nézett Nickre, mintha nem élő ember lenne, hanem egy kép a Facebookon.

– Nem! – felelte Cath, elsősorban a te szóra válaszolva.

Nick egy pillantást vetett Wrenre, aztán úgy döntött, levegőnek nézi.

– Figyelj, Cath…

– Nem lett volna egyszerűbb telefonon? – kérdezte Cath.

– Nem volt meg a mobilszámod. Próbáltalak hívni a szobádban, benne vagy a főiskolai telefonkönyvben, és hagytam egy csomó üzenetet.

– Nekünk van hangpostánk?

Az ajtó felpattant, kinézett Reagan.

– A tied? – kérdezte Cathtől, és Nick felé biccentett.

– Nem! – felelte Cath.

– Nem is gondoltam. Mondtam neki, hogy kint kell várnia.

– Igazad volt – mondta Wren, nem is túl halkan. – Nagyon régimódinak látszik…

Reagan és Wren nem tudták, mi történt Nickkel, hogyan használta ki Cathet. Annyit tudtak, hogy Cath nem akar beszélni róla, és nem hajlandó betenni a lábát a Love Libraryba. Ahhoz túlzottan szégyellte magát, hogy bárkinek is elmondja a részleteket.

Most, mikor ránézett a fiúra, már nem szégyellte magát, csak dühös volt, amiért meglopták. Írt valami jót Nickkel, és most már sohasem kapja vissza. Ha egyetlen sorát, egyetlen viccét is megpróbálná használni, mindenki azt mondaná, hogy Nicktől lopta. Mintha bármit is ellopna Nicktől, kivéve a mintás sálját; az a sál mindig tetszett neki. Egyébként Nick megtarthatja a vacak egyes szám második személyét, az örökös múlt időben. És az összes vézna lányszereplőjét, a nikotintól sárga ujjaikkal. (Ezek a lányok most Cath vicceit mondják! Őrjítő!)

– Nézd, csak beszélni akarok veled – mondta a fiú. – Nem tart sokáig.

– Akkor beszélj – utasította Wren.

– Ja – tette hozzá Reagan, és az ajtófélfának dőlt. – Beszélj.

Nick olyan képet vágott, mintha azt várná, hogy Cath kimentse a szorult helyzetéből, de neki nem volt hozzá hangulata. Azon gondolkodott, hogy elvonul, és otthagyja Nicket Reagannek és Wrennek, akik nem könnyű természetűek, és sokat undokoskodnak még azzal is, akit bírnak egyébként.

– Hát akkor halljam – mondta. – Figyellek.

– Oké… – Nick krákogott. – Hm. Na jó. Azért jöttem, hogy közöljem veled, hogy közöljem Cathtel… – a lányra nézett – …hogy a sztorimat közölni akarják az Ekhós Szekérben. Az a főiskola irodalmi újságja – mondta Wrennek. – Hihetetlen megtiszteltetés egy alsósnak.

– Gratulálok – mondta Cath, és megint úgy érezte magát, mint akit kihasználtak. Mintha Nick újból meglopta volna, ezúttal pisztollyal fenyegetve.

Nick bólintott.

– Ja. Na jó… Piper tanárnő, izé, hm… – idegesen körülnézett a folyosón, aztán röviden, bosszúsan fújt egyet. – Tudja, hogy besegítettél a sztorimba, és arra gondolt, úgy lenne elegáns, ha kettőnk neve alatt jelenne meg.

– Az ő sztorija…! – Wren a nővérére nézett.

– Elegáns? – kérdezte Cath.

– Az egy tekintélyes lap – mondta Nick –, és egyenrangú szerzőként szerepelnénk. Akár ábécé sorrendben. A te neved lehetne az első.

Cath érezte, hogy valaki ráteszi a kezét a hátára.

– Szia! – mondta Levi, és megcsókolta a feje tetejét. – Korábban szabadultam. Szia! – mondta ragyogó arccal Nicknek, és nyújtotta Cath mögül a kezét. – Levi vagyok!

Nick zavartan és értetlenül kezet rázott vele.

– Nick.

– Nick a könyvtárból! – mondta ugyanolyan barátságosan Levi, és átkarolta Cath vállát.

Nick visszafordult a lányhoz.

– Na, mit szólsz hozzá? Jó lesz így? Megmondod Piper tanárnőnek, hogy jó lesz?

– Nem tudom – felelte Cath. – Én csak… Csak, csak, csak!

– Azok után, ami történt, nem tudom, hogy jólesne-e… Nick belefúrta tengerkék pillantását.

– Igent kell mondanod, Cath. Akkora lehetőség ez nekem. Tudod, milyen borzasztóan akarom.

– Akkor fogadd el – válaszolta halkan a lány, és igyekezett úgy tenni, mintha nem állna itt, és nem hallgatózna életének öszszes fontos szereplője. – A tied lehet, Nick. Nem kell megosztanod velem.

Nick is megpróbált így tenni.

– Nem lehet – mondta, és még egy lépéssel közelebb jött. – Ő, mármint Piper tanárnő, azt mondja, hogy vagy a kettőnk nevén jelenik meg, vagy sehogy. Cath! Kérlek!

Nagyon nagy csend lett a folyosón.

Reagan úgy nézte Nicket, mintha a legszívesebben egy sínre kötözné.

Wren úgy nézett rá, mintha ő is az egyik menő csaj lenne Nick írásaiból. Áradt belőle a megvetés.

Levi mosolygott. Ugyanígy mosolygott a részeg hapsikra a Muggsy’sban. Mielőtt rábeszélte Jandrót, hogy húzzon be egyet.

Cath megint úgy tett, mintha nem lennének ott a többiek. Nick sztorijára – az ő sztorijukra? – gondolt, mindarra, amit belerakott, és az esélyre, hogy valamit visszakaphat belőle.

Aztán arra gondolt, ahogy ül Nick mellett a raktárban, és hiába próbálja visszaszerezni tőle a jegyzetfüzetet.

Levi megszorította a vállát.

– Bocs, de nem akarom, hogy szerepeljen a nevem – mondta Cath. – Neked volt igazad. Ez a te sztorid.

– Nem! – Nick összeszorította a fogait. – Ezt nem szalaszthatom el!

– Majd lesz másik lehetőséged. Kiváló író vagy, Nick – mondta őszintén Cath. – Nincs szükséged rám.

– Nem, ezt nem szalaszthatom el! A tanársegédi állást már elvesztettem miattad!

Cath hátrált egy lépést, egyenesen neki Levi-nak.

Reagan szélesebbre tárta az ajtót, Wren átnyomakodott Nick mellett, betolta Cathet a szobába.

– Nagyon örülök, hogy megismerhettelek – mondta Levi, és nagyon jól kellett ismernie Levi-t annak, aki ebből érezte, hogy most nem szívből beszél.

Nick nem mozdult. Mintha még mindig azt hitte volna, hogy addig dumálhat, amíg Cath mégiscsak segít rajta.

Reagan berúgta az ajtót a fiú orra előtt.

– Te tényleg ezzel az alakkal jártál? – kérdezte, amikor még be sem csukódott egészen az ajtó. – Ez volt a könyvtári fiúd?

– Írótársam – mondta Cath. Mindenkit kikerülve az asztalhoz ment, és letette a hátizsákját.

– Micsoda szemét – dünnyögte Reagan. – Tuti, hogy a mamámnak van egy ilyen sálja.

– Ellopta a sztoridat? – kérdezte Wren. – Azt, amin együtt dolgoztatok?

– Nem. Nem egészen – Cath sarkon fordult. – Nem számít – mondta annyi erővel, amennyi kitelt tőle. – Oké?

Végignézett a három emberen, akik mind készen álltak arra, hogy felháborodjanak a nevében, és rájött, hogy csakugyan nem számít. Nick – Nick, aki nem tudta megírni a saját anti-love sztoriját nélküle – már lejárt lemez.

Rávigyorgott Levi-ra.

– Jól vagy? – kérdezte Levi, és visszavigyorgott, mert nem tehetett mást. (Legyen áldott az örökkévalóságig és azon is túl.) – Prímán – felelte Cath.

Wren még mindig őt tanulmányozta.

– Szuper – mondta, mintegy döntésre jutva valamiben. – Oké. Zsír. – Levi-hoz fordult, belebokszolt a karjába. – Na jó, Starbucks hadnagy, ha már itt van, akár el is vihet a FarmHouse-ba.

Ezen kívül útközben akár vehet is nekünk fehércsokoládés mokkát.

– Akkor akár mehetünk is – felelte sportszerűen Levi. – A tűzoltóknak fenntartott helyen parkolok.

Cath megint fölkapta a hátizsákját.

– Azt pedig tudatni akarom mindkettőtökkel – folytatta Levi, kitárva az ajtót, melyen Cath kikukkantott, hogy Nick biztosan elment-e már –, hogy tudom, hogy ez a Csillagközi Rombolóból való.

– Ja, ja, ja! – mondta Wren. – Első osztályú geek vagy.

Jandróék klubjánál Levi újból kiszállt, hogy lesegítse Wrent. Cathnek most már csak néha segített a ki- és a beszállásnál, mert Cath általában ki- és beszállt, mielőtt Levi-nak alkalma lett volna segíteni. Miután Wren kimászott a teherautóból, Cath kelletlenül átcsúszott a sofőrülésből az anyósülésbe, és becsatolta a biztonsági övét.

Levi úgy indított, és váltott sebességet, hogy nem nézett közben a lányra. Azóta nem nézett rá, amióta kijöttek a szobából.

– Minden rendben? – kérdezte Cath.

– Ja, csak éhes vagyok. Te nem vagy éhes? – még mindig nem nézett rá.

– Nick miatt? – kérdezte Cath. Rádöbbent, hogy szeretné, ha Nick miatt lenne.

– Nem – válaszolta Levi. – Kellene? Úgy néztél ki, mint aki nem akar erről beszélni.

– Nem is – mondta Cath.

– Oké. Éhes vagy?

– Nem. Féltékeny vagy?

– Nem – Levi úgy rázta a fejét, mintha magáról akarna lerázni valamit, azután Cathre nézett, és elmosolyodott. – Akarod, hogy az legyek? – felvonta az egyik szemöldökét. – Nagy hisztit tudok csapni, ha szereted az ilyesmit.

– Nem szeretem – mondta Cath. – De azért kösz.

– Helyes. Túl éhes vagyok a dühöngéshez. Nem bánod, ha megállunk valahol?

– Nem – felelte a lány. – Vagy pedig készíthetek neked valamit, ha akarod. Tojást.

Levi felragyogott.

– Mi az, hogy! Nézhetlek közben?

Cath elmosolyodott. – De vicces vagy!

Levi omlettet akart. Kivette a sajtot és a tojást a hűtőből, Cath keresett egy serpenyőt és vajat. (Ez a konyha szinte már nem is emlékeztette a szőke lányra. Annak a lánynak nem volt hatalma a maradáshoz.)

Éppen a harmadik tojást törte fel, amikor Levi megrángatta a lófarkát.

– Hé.

– Mi van?

– Miért nem bír engem a tesód?

– Téged mindenki bír – mondta Cath, miközben felverte a tojást.

– Akkor miért csak olyankor lógsz vele, ha nem vagyok ott?

Cath hátranézett a fiúra. Levi a mosogatónak támaszkodott.

– Sajt – biccentett a fiú felé. – Reszelj.

Amikor Levi csak bámult, hozzátette:

– Talán mert szeretlek kisajátítani.

– Talán… – Levi beletúrt a hajába. – Vagy talán szégyellsz engem.

Cath beleöntötte a tojást a serpenyőbe, és ő maga nyúlt a sajtreszelőért.

– Mit szégyellnék rajtad? A nyakigláb jóképűségedet vagy az ellenállhatatlan egyéniségedet?

– Alejandro Region-ösztöndíjas – mondta mögötte halkan Levi. – A családjáé a fél Sand Hills.

– Egy pillanat! Mi van? – Cath mindent letett, és visszafordult a fiúhoz. – Te komolyan azt hiszed, hogy én szégyellek téged?

Levi szelíden mosolyogva vállat vont.

– Nem vagyok én dühös, szívem.

– Nem, te bolond vagy. Még csak nem is tudtam Jandróról ezeket a dolgokat, és különben is, kit érdekel? – megmarkolta Levi fekete pulóverét. – Jajistenem, Levi, hát nézd már meg magad. ..

te olyan…

Nem voltak szavai arra, hogy micsoda Levi. Barlangfestmény. A piros léggömb. Lábujjhegyre állt, és olyan közel húzta magához Levi arcát, hogy egyszerre csak egy szemét lássa.

– Varázslat vagy – mondta.

Levi úgy mosolygott, hogy majdnem eltűnt a szeme. Cath megcsókolta a szája szélét. A fiú megmozdult, hogy elkaphassa az ajkával a lányét.

Amikor Cath meghallotta a tojás sercegését, elhúzódott, de Levi megragadta a derekát.

– Akkor miért? – kérdezte. – Wren utál! Mert azt látom, hogy nem akarod, hogy ott legyek, amikor ő is ott van.

Cath ellökte magától. Visszament a tűzhelyhez, sietve reszelte a sajtot a tojásra.

– Semmi köze hozzád.

Levi most már közvetlenül a tűzhely mellett támasztotta a pultot, hogy bekerülhessen Cath látóterébe.

– Mire gondolsz?

– Csak… semmi. Ez bizarr – mondta a lány. – Más lenne, ha velünk együtt nősz fel, vagy egyszerre ismertél volna meg mindkettőnket. ..

– Mi lenne más?

Cath vállat vont, és az omlett alá nyúlt egy fordítókanállal.

– Akkor biztos lennék benne, ha lenne elég információd engem választani.

Levi behajolt a tűzhely fölé, megint a lány pillantását keresve.

– Húzódj odébb – szólt rá Cath. – Még megégeted magad.

A fiú hátrált, de csak pár centit.

– Hát persze, hogy téged választottalak.

– De nem ismerted Wrent.

– Cath…

A lány nem bánta volna, ha több dolga is lenne a tojással, mint hogy csak figyeli.

– Tudom, hogy szépnek tartod…

– Tudod, hogy azért, mert téged tartalak szépnek.

– De azt mondtad, hogy szexi! – A fiú egy pillanatra zavarba jött, és gyönyörű ívben felhúzta az egyik szemöldökét. – Szuperdögösnek nevezted!

– Cather! – Levi már emlékezett. – A te figyelmedet próbáltam fölkelteni. Azt próbáltam mondani, hogy szexi vagy, anélkül, hogy konkrétan kimondanám.

– Hát, mellélőttél.

– Ne haragudj – megint meg akarta fogni a lány derekát. Cath mereven az omlettet nézte.

– Tudom, hogy tetszem neked – mondta.

– Tudod, hogy szeretlek.

Cath tovább bámult a serpenyőbe.

– De ő sok mindenben olyan, mint én. Még a legjobb barátaink se mindig tudnak megkülönböztetni bennünket. Ha pedig igen, akkor azért, mert Wren volt a jobb. Mert többet mosolygott vagy beszélt, vagy csak jobban nézett ki.

– Én nagyon jól meg tudlak különböztetni benneteket.

– Hosszú haj. Szemüveg.

– Cath… ugyan már, gyere ide – Levi a farmerét rángatta.

Cath megfordította az omlettet, mielőtt engedett volna.

– Én meg tudlak különböztetni benneteket – mondta a fiú.

– Egyforma a hangunk. Nagyjából egyformán beszélünk. Egyforma az összes gesztusunk.

– Az igaz – bólogatott Levi, és fölemelte Cath állát –, de épp ettől lesznek még hatásosabbak a különbözőségeitek.

– Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy a testvéred időnként mond olyanokat, amiket fura a te hangodon hallani.

Cath bizonytalanul nézett rá. Levi szeme nagy és komoly volt.

– Például?

– Most nem jut eszembe semmi konkrétum – felelte a fiú. – Például… többet mosolyog nálad. Ugyanakkor valahogy keményebb. Zárkózottabb.

– Én vagyok az, aki sose teszi ki a lábát a szobából.

– Nem jól magyarázok… Kedvelem Wrent – folytatta Levi – mindazok alapján, amiket tudok róla. De ő… erélyesebb, mint te. – Magabiztos.

– Részben. Talán. De inkább… kifacsar egy helyzetből mindent, amit akar.

– Nincs abban semmi rossz.

– Tudom, hogy nincs – mondta Levi –, de az nem te vagy. Te nem gázolsz át minden pillanaton. Odafigyelsz. Mindem magadba szívsz. Ez tetszik benned. Ez az, amit jobban szeretek.

Cath behunyta a szemét. Érezte, ahogy az arcán peregnek a könnyek.

– Tetszik a szemüveged – folytatta a fiú. – Tetszenek a Simon Snow-pólóid. Tetszik, hogy nem mosolyogsz mindenkire, mert amikor énrám mosolyogsz… Cather. – megcsókolta Cath száját. – Nézz rám.

Cath ránézett.

– Nekem nem kell senki más.

Cath görcsösen beszívta a levegőt. Megérintette a fiú állát.

– Szeretlek, Levi.

A fiú szája fülig szaladt, mielőtt megcsókolta volna. Pár másodperccel később elhúzódott… – Mondd ezt még egyszer.

Cath kénytelen volt egy újabb omlettet sütni.

– Tudod, mi a legkiábrándítóbb a varázslásban?

Penelope a fejét rázta, és a szemét forgatta; ebben a két dologban együtt irtó jó lett az évek során.

– Ne butáskodj, Simon. A mágiában nincs semmi kiábrándító.

– De van – erősködött a fiú, még csak nem is teljesen bosszantásból. – Mindig úgy képzeltem, hogy mára megtanulunk repülni.

– Ugyan már – legyintett Penelope. – Repülni mindenki tud.

Mindenki, akinek van egy barátja.

Simon elé tartotta a gyűrűs kezét, és vigyorgott.

– Fel, fel és el!

Simon alól elsodródott a lépcső. Folyamatosan kacagott, amíg csinált egy lassú szaltót. Ahogy ismét függőleges helyzetbe került, Penelopera mutatott a pálcájával.

Simon Snow és az öt penge, 11. fejezet  copyright© 2008, Gemma T. Leslie

HARMINCÖT

– Csak nézd meg őket! – Reagan megértően csóválta a fejét. – Hogy felnőttek!

Cath a gabonapelyhes pult felé fordult, és figyelte a két nagyon másnapos, elsős lányt, ahogy ügyetlenkednek a kanalaikkal.

– Máig emlékszem az estére, amikor hazajöttek az első My Little Pony-tetkójukkal – mondta Reagan.

– És a reggelre, amikor észrevettük, hogy a tetkók fertőzöttek! – tette hozzá a paradicsomlevet iszogató Cath. Ezért fog hiányozni a kolesz. Négyféle ivólé, köztük paradicsom – hol máshol kaphatna paradicsomlét? Reagan látni se bírta, amikor issza.

– Mintha vért innál – mondta –, ha a vér olyan sűrű lenne, mint a mártás!

Reagan még mindig a másnapos lányokat nézte.

– Kíváncsi lennék, hány ismerős arcot látunk jövőre. Minden évben új szállítmány érkezik, és a többség nem jön vissza a második fordulóra.

– Jövőre nem esek bele a túlzott kötődés hibájába – jelentette ki Cath.

Reagan felhorkantott.

– Be kell adnunk a papírt, ha jövőre is ugyanezt a szobát akarjuk.

Cath letette a poharát.

– Hoppá… azt mondod, hogy velem akarsz lakni jövőre is?

– Hogy a francba ne, amikor sose vagy itthon. Végre csak az enyém a szoba!

Cath elmosolyodott, meghúzta a paradicsomlevet.

– Hát… majd gondolkozom rajta. Van még több szexi ex fiúd?

Wrennek igaza volt.

Nyaggatta Cathet, hogy minden áldott este posztoljon egy fejezetet a Folytasd, Simon!-ból.

– Különben sose körözöd le A nyolcadik táncot!

Azt tervezték, hogy elmennek a megjelenés örömére tartott éjféli buliba az omahai könyvesboltba. Levi is menni akart.

– Jelmezbe öltözünk? – érdeklődött előző este odafent a szobájában.

– Nyolcadikban vettünk fel utoljára jelmezt – Cath a kétszemélyes kanapén ült a laptopjával. Most már tudott írni akkor is, ha Levi a szobában volt; annyira csak a Folytasd…!-ra összpontosított, hogy egy cirkuszban is tudott volna írni.

– A fenébe! – mondta Levi. – Én jelmezben akartam lenni!

– Ki akarsz lenni?

– A mágus. Vagy talán az egyik vámpír – Vidalia gróf. Vagy Baz. Nem ébresztene benned őrült vágyakat?

– Én már így is őrült vagyok a vágytól.

– Mondja ezt a szoba túlsó végéből.

– Bocs – Cath megdörzsölte a szemét. Levi egész este húzta. Ugratta. Próbálta kicsalogatni az alkotásból, hogy menjen vele játszani.

– Már csak ezzel a fejezettel kell végeznem, hogy Wren átolvashassa, mielőtt elalszik.

Olyan közel járt a Folytasd…! végéhez, hogy minden fejezet különösen fontos lett. Ha most valami butaságot ír, nem hozhatja helyre később. Minden fejezet lezárt egy szálat, vagy az utolsó nagyjelenetet biztosította valamelyik szereplőnek. Cath azt akarta, mindenkinek olyan vége legyen, amilyet megérdemel. Nemcsak Baz, Simon, Agatha és Penelope, de a többiek is: Declan, a kelletlen vámpírvadász, Eb, a kecskepásztor, Benedict profeszszor, Mac edző.

Próbált nem foglalkozni a kattintásai számával – attól csak nőtt benne a feszültség, de tudta, hogy rekordot döntenek, bőven benne járnak az öt számjegyű tartományban. Olyan sok kommentet kapott, hogy Wrennek kellett foglalkoznia velük. Cath profilját használva mondott köszönetet a kommentelőknek, és válaszolt a kérdésekre.

Cath nem lógott a főiskoláról sem, de csak annyit dolgozott, amennyit muszáj volt. Minden más feladatot akadálynak érzett, amiken át kell ugrania, ha el akar jutni Simonhoz és Bazhoz.

A rengeteg írás azzal járt, hogy az agya sose zökkent ki igazán a mágusok világából. Ha leült írni, nem kellett visszaugrania a történetben, várva, hogy újra megszokja az ottani hőmérsékletet. Mindig ott volt. Egész nap. Az igazi élet valahol a látómezeje szélén zajlott.

A laptop csattanva lecsukódott: épp idejében rántotta el az ujjait. Észre sem vette, hogy Levi odaült a kanapéra. Elvette a lánytól a számítógépét, óvatosan letette a padlóra. 

– Reklámszünet.

– A könyvekben nincs reklám.

– Nem vagyok könyvmoly – mondta Levi, és az ölébe húzta Cathet. – Akkor szünet?

A lány nem olyan nagy kedvvel kapaszkodott fel rá: még mindig az utolsó dolog járt az eszében, amelyet írt, nehezen bírt elszakadni tőle. 

– A könyvekben szünet sincsen.

– Hát mijük van?

– Végük.

Levi megfogta a lány csípőjét.

– Oda fogsz érni – mondta, és az orrával bökdöste Cath pólójának a nyakát. Haja csiklandozta Cath állát, és megtörte a lány fejében a varázslatot. Vagy lecserélte egy újra.

– Oké – sóhajtotta. Megcsókolta Levi fejét, befészkelte magát a fiú hasára. – Oké, szünet.

– Adnod kell Penelopenak egy saját fejezetet – mondta Wren. Pocsolyákban tapicskolva mentek visszafelé a koleszba. Wren sárga gumicsizmát viselt, és folyton beleugrált a tócsákba, jól eláztatva Cath lábszárát és bokáját.

– Hova tehetném be? – fújtatott Cath. Olvadt a hó, de még mindig látta a leheletét. – Két hete kellett volna megírnom. Most erőltetettnek tűnne… Az igazi írók ezért várják ki, hogy meglegyen az egész könyv, mielőtt bárkinek is megmutatnák. Ölni is hajlandó lennék, csak hogy visszamehessek az elejére, és átírhassam!

– Igazi szerző vagy – jelentette ki Wren tapicskolás közben. – Olyan, mint Dickens. Ő is részletekben írt.

– Úgyis felgyújtom azt a csizmát.

– Irigykedsz? – Wren beleugrott egy újabb pocsolyába.

– Nem irigykedek. Pocsék a csizmád. Mibe, hogy izzad benne a lábad.

– Kit érdekel, senki sem veszi észre.

– Majd én észreveszem, ha ott leszel a szobámban, és leveszed. Undorító.

– Jut eszembe – mondta Wren. – Épp ezt akarom megdumálni veled.

– Mit?

– A szobádat. A szobákat. Szobatársságot… Arra gondoltam, hogy jövőre összeköltözhetnénk. Lakhatnánk a Poundban, ha akarod; nekem mindegy.

Cath megállt, az ikertestvére felé fordult. Wren ment még egy másodpercig, aztán észbe kapott, és ő is megállt.

– A szobatársam akarsz lenni? – kérdezte Cath.

Wren idegesen vonogatta a vállát.

– Ja. Ha akarod. Ha nem haragszol még mindig… mindenért.

– Nem haragszom – felelte Cath. Eszébe jutott az a nap tavaly nyáron, amikor Wren közölte, hogy nem akar közös szobában lakni vele. Cath még sose érezte annyira elárulva magár. Szinte soha. – Nem haragszom – ismételte, ezúttal őszintén.

Wren mosolyogni kezdett, és beleugrott kettejük közé a pocsolyába. 

– Akkor jó!

– De nem tehetem – mondta Cath.

Wren arca megnyúlt.

– Hogy érted ezt?

– Hát, már megmondtam Reagannek, hogy szívesen lakok vele újra.

– De hát Reagan rühell téged!

– Mi? Nem, nem rühell. Miért mondasz ilyet?

– Olyan hülye hozzád.

– Neki csak ilyen a modora, de azt gondolom, hogy igazából én vagyok a legjobb barátnője.

– Ó – Wren olyan kicsinek, elárvultnak látszott. Cath nem tudta, mit is mondjon…– Nekem te vagy a legjobb barátnőm – szólalt meg félszegen. – Te is tudod. A beépített. Egy életre.

Wren bólintott.

– Ja… Nem, nincs semmi bajom. Gondolnom kellett volna rá, hogy megint együtt akartok majd lakni.

Elindult. Cath utánament.

– Mi van Courtney-val?

– Átköltözik a Delta Gamma házba.

– Ó. El is felejtettem, hogy tagjelölt.

– De nem ezért kérdeztelek meg – Wren ezt úgy mondta, mintha fontos lenne, hogy kimondja.

– Költözz ide a Poundba. Lakhatnál a mi emeletünkön, és ez komoly.

Wren mosolygott, kiegyenesedett. Már kezdett magához térni. – Jah – mondta. – Oké. Miért ne? Közelebb van a campushoz.

Cath beleugrott a következő nagy pocsolyába, combig átáztatva Wrent, aki ugrott egyet, és visított. De megérte. Cath lába már így is vízben ázott.

– Morgana kegyelmére, Simon, nyugodj már le! – Penelope a fiú elé tartotta a kinyújtott karját, hogy megállítsa, és körülnézett a lidérces fényben úszó udvaron. – Nem csak egy módon juthatsz át egy lángoló kapun!

Simon Snow és a harmadik kapu, 11. fejezet  copyright© 2004, Gemma T. Leslie

HARMINCHAT

Cath már négy órája írt, és amikor hallotta, hogy valaki kopogtat, úgy érezte magát, mintha egy tó fenekén állva nézne föl a napra.

Levi volt az.

– Szia! – mondta Cath, és föltette a szemüvegét. – Miért nem küldtél sms-t? Lementem volna.

– Küldtem – felelte Levi, és megcsókolta a lány homlokát. Cath elővette a zsebéből a telefont. Két sms-t és egy hívást szalasztott el. Le volt némítva.

– Bocs – mondta a fejét csóválva. – Csak hadd pakoljak be. 

Levi elterült az ágyon, körülnézett. A látvány, ahogy a falnak támaszkodik, olyan sok emléket és gyengédséget idézett fel benne, hogy Cath felmászott az ágyra, és összecsókolta az arcát.

Levi elvigyorodott, átölelte hosszú karjával.

– Sokat kell még írnod?

– Ühüm – felelte Cath, és a fiúéhoz dörgölte az állát. – Még több mérföldet elalvás előtt!

– Megmutattál már belőle valamit a tanárnődnek?

Cath, aki éppen elkezdte harapdálni Levi állát, visszahúzódott, és a fogai nyomát nézte.

– Hogy érted ezt?

– Részletenként adod be neki az írást, vagy vársz, amíg elkészülsz az egész sztorival?

– Én a… én a Folytasd…!-on dolgoztam.

– Azt tudom – Levi mosolyogva megsimogatta a lány haját. – De most a kreatív írás feladatod érdekel. Szeretném, ha felolvasnád nekem, ahogy elkészültél.

Cath hátrahőkölt az ágyon, de Levi így sem engedte el a fejét és a csípőjét.

– Azt… azt nem csinálom meg – jelentette ki.

– Nem akarod felolvasni? Túlságosan bizalmas, vagy hasonló?

– Nem, nem az. Csak… Nem fogom megcsinálni.

Levi mosolya elhalványult. Még mindig nem értette.

– Nem írom meg – magyarázta a lány. – Hiba volt megígérnem, hogy igen.

Levi most mind a két kezével az ő kezét szorította.

– – Nem, nem volt az. Miről beszélsz? El se kezdted?

Cath még hátrébb csúszott az ágyon, hogy leléphessen róla. Elkezdte elpakolni a laptopját. 

– Hibáztam, amikor azt mondtam a tanárnőmnek, hogy meg tudom csinálni. Mert nem tudom. Nincs ötletem, egyszerűen túl sok ez nekem. Még abban sem vagyok biztos, hogy a Folytasd…!ot befejezem-e.

– Hát persze, hogy befejezed.

Cath szúrósan nézett rá.

– Már csak kilenc napom maradt!

Levi még mindig értetlennek látszott. És talán sebzettnek is kissé.

– Még tizenkét napod maradt a félév végéig. És körülbelül tizennégy nap múlva visszamegyek Arnoldba, de ahogy látom, a Folytasd…! megírására ott az egész életed.

Cath arca megkeményedett.

– Te ezt nem érted – mondta. – Egyáltalán nem.

– Akkor magyarázd el.

– Kilenc nap múlva kijön a Simon Snow és a nyolcadik tánc! Levi vállat vont.

– És?

– És két éve dolgozok ezért.

– Hogy elkészülj a Folytasd…!-dal?

– Igen! És be kell fejeznem, még mielőtt vége lenne a sorozatnak!

– Miért? Gemma Leslie kihívott versenyfutásra?

Cath berakta a hátizsákjába az összegöngyölt csatlakozókábelt.

– Te ezt nem érted.

Levi hangosan felsóhajtott, beletúrt a hajába.

– Igazad van. Tényleg nem értem.

A lány keze remegett, amikor fölvette a kabátját, egy irhabélésű, vastag, csavart mintás darabot.

– Még mindig nem értem, hogy vagy képes eldobni ezt a tárgyat másodszor is – bosszankodott Levi. – Nekem meg kellett küzdenem minden egyes osztályzatomért. Ölni tudnék, ha bármelyik tárgyamból kaphatnék még egy esélyt! Te pedig csak úgy elszalasztod ezt a feladatot, mert nem tetszik, mert kitűzted magad elé ezt az önkényes határidőt, és semmit sem látsz azon kívül.

– Nem akarok beszélni erről – mondta a lány.

– Semmiről sem akarsz beszélni.

– Igazad van. Most nincs időm arra, hogy veled vitatkozzak.

Ezt kár volt mondania. Levi sebzetten nézett föl rá. Cath törte a fejét, mit mondhatna, de minden választás rossz volt.

– Talán itt kellene maradnom éjszakára.

Levi végigmérte, olyan egykedvűen, amire a lány sose tartotta képesnek. Két mély ránc volt a szemöldöke között.

– Jó – felállt. – Viszlát kilenc nap múlva.

Már az ajtón kívül volt, mielőtt Cath elhaboghatta volna:

– Mi van?

Ő nem akart kilenc napos szünetet; ő csak a mai estét akarta megúszni, mert nincs ideje arra, hogy lelkifurdalása legyen a kreatív írás miatt. Elég volt rágondolni arra a buta novellára, hogy úgy érezze, mintha felhasítanák és szétnyitnák.

Ledőlt az ágyára, és sírni kezdett. A párnája nem őrizte meg Levi szagát. Egyikük szagát sem őrizte meg.

Levi nem érti!

Ahogy kijön az utolsó Simon Snow, mindennek vége. Mindennek. Vége az elképzelés és az újraképzelés éveinek.

Gemma T. Leslie-é lesz az utolsó szó, és kész. Abból, amit Cath épített az elmúlt két évben, alternatív valóság lesz, hivatalos apokrif…

A gondolattól bele kellett nevetnie a párnába. Szánalmas. Mintha számítana, hogy előbb ér be a célba, mint GTL!

Mintha elérhetné, hogy Baz és Simon boldogan éljenek, míg meg nem halnak, egyszerűen azzal, hogy kimondja! Bocs, Gemma, méltányolom, amit csináltál, de azt hiszem, mindnyájan egyetérthetünk abban, hogy ennek így kellett volna végződnie.

Ez nem versenyfutás. Gemma T. Leslie azt se tudja, hogy Cath létezik. Hála Istennek!

És mégis… ha behunyta a szemét, csak Bazt és Simont látta.

Csak azt hallotta, ahogy a fejében beszélnek. Az övéi voltak, mint mindig. Azért szerették egymást, mert Cath hitte, hogy szerelmesek egymásba. Szükségük volt rá, hogy helyrehozza nekik a világot. Szükségük volt rá, hogy a célba jutassa őket.

Baz és Simon a fejében. Levi a gyomrában.

Levi valahol. Levi elment.

Kilenc nap múlva vége lesz. Tizenkét nap múlva. Cath nem lesz többé gólya. És tizennégy nap múlva… Úristen, mekkora hülye volt!

Hát ő már mindig ilyen buta lesz? Az egész nyomorult életében?

Addig sírt, amíg a sírás értelmét nem veszítette. Akkor lekászálódott az ágyról, hogy hozzon egy pohár vizet. Kinyitotta az ajtót, és Levi ott ült a folyosón, felhúzott térdére hajtva az állát.

Felnézett, amikor a lány kilépett az ajtón.

– Olyan hülye vagyok – mondta.

Cath berogyott a fiú két térde közé, és átölelte.

– Ezt nem hiszem el, hogy én ilyet mondtam – folytatta Levi. – Még kilenc órát se bírok ki úgy, hogy ne lássalak.

– Nem, neked volt igazad – tiltakozott Cath. – Én viselkedtem úgy, mint egy dilis. Ez az egész dolog egy őrület. Meg csak nem is valóságos.

– Nem arra értettem, az valóságos. Be kell fejezned.

– Aha – felelte Cath, és csókolni kezdte Levi állát, megpróbálva felidézni magában, hogy hol hagyta abba. – De nem ma. Igazad volt. Van időm. Megvárnak – bedugta a kezét a fiú kabátja alá.

Levi megfogta a vállát.

– Azt teszed, amit tenned kell – mondta. – Csak hagyd, hogy itt legyek. A következő két hétben, oké?

A lány bólintott. Tizennégy nap. Levi-jal. Utána függöny erre az évre.

– Talán nem az a megoldás, hogy harcolunk ellene – vélte Simon.

– Mi van? – Baz egy fának támaszkodott, és lihegett. A haja síkos csimbókokban lógott, az arca mocskos volt a sártól s a vértől. Simon valószínűleg még rosszabbul festett. – Most nem adhatod fel! – Baz elkapta Simon köpenyének csatját, és vadul maga felé rántotta a fiút. – Nem engedem!

– Nem adom fel – mondta Simon. – Csak… Talán nem a harc a megoldás. Nálad sem az volt.

Baz felvonta elegáns szemöldökét.

– Talán le akarod smárolni Humdrumot? Ez a terved? Ugyanis tizenegy éves. Továbbá pont olyan, mint te. Az pedig egyszerre hiúság és perverzió, Snow, még tőled is.

Simonnak sikerült kierőltetnie magából egy kacajt. Fölemelte a kezét, keményen megragadta Baz tarkóját.

– Nem tudom, mit fogok tenni, de végeztem a harccal, Baz. Ha így folytatjuk, senki sem marad, akivel harcolhassunk.

Folytasd, Simon! (részlet)  szerző: Magicath  FanFixx.net, 2012. április

HARMINCHÉT

– Cather!

– Mmmm.

– Hé! Ébresztő!

– Nem.

– Igen.

– Miért?

– Munkába kell mennem. Ha nem indulunk hamarosan, elkések.

Cath kinyitotta a szemét. Levi már le is zuhanyozott, és felvette gót Starbucks szerelését. Olyan volt az illata, mint az ír tavaszé.

– Én maradhatok? – kérdezte a lány.

– Itt?

– Ja.

– De akkor itt rekedsz egész napra.

– Szeretek itt. Különben is csak írok.

A fiú elvigyorodott.

– Oké, persze. Hozok majd vacsorát… Te csak írd le az összes szót – mondta, és megcsókolta Cath homlokát. – Üdvözlöm Simont és Bazt.

A lány azt hitte, vissza tud aludni, de nem sikerült. Felkelt, lezuhanyozott (most olyan szaga volt, mint Levi-nak). Nagy örömére senkit sem látott a folyosón. De legalább egy lakótárs itthon volt. Hallotta a zenét.

Visszakapaszkodott a lépcsőn Levi szobájába. Meleg volt az éjszaka, nyitott ablak mellett aludtak el. De azóta megváltozott az idő: most túl hideg volt, főleg vizes hajjal. Megfogta a laptopját, és bebújt a patchwork takaró alá, amit kettéhajtott, mert nem akarta becsukni az ablakot.

Bekapcsolta a gépet, és várta, hogy felébredjen. Utána megnyitott egy Word-dokumentumot, és figyelte a villogó kurzort. Látta magát az üres monitor tükrében. Tízezer szó, és egynek sem kell jónak lennie, mert csak egyetlen személy olvassa el őket. Az sem számít, honnan indul, az a lényeg, hogy befejezze. Gépelni kezdett…

Kint ültem a hátsó lépcsőn.

Nem…

Kint ült a hátsó lépcsőn.

Minden szó súlyos volt és fájdalmas, mintha egyenként vésné ki őket a gyomrából.

A magasban elszállt egy gép, és ez rossz volt, nagyon rossz, és a testvére tudta ezt, mert úgy szorította a kezét, mintha mindketten eltűnnének, ha nem tenné.

Nem jó, de ez már valami. Bármikor változtathat rajta. Ez a szép a szavak halmozásában: minél több van belőlük, annál olcsóbbak. Jólesik majd visszajönni és megnyirbálni ezt, miután végzett valami különb munkával.

A gép olyan alacsonyan szállt, olyan lomhán húzott át az égen, mintha azt keresné, melyik a legmegfelelőbb háztető a leszálláshoz. Hallották a motort; közelebbinek hangzott, mint a házban ordítozó hangok. A testvére úgy nyújtotta ki a kezét, mintha megérinthetné a gépet.

Mintha elkaphatná.

A lány megszorította a testvére másik kezét, próbálta a lépcsőnél tartani. Ha elmész, gondolta, veled megyek.

Van, amikor olyan az írás, mint lejtőnek lefelé futunk: az ujjaink mögöttünk pattognak a billentyűkön, úgy, mint a lábunk, mert nem bírnak lépést tartani a nehézkedéssel.

Cath rohant és rohant lefelé, durva szavak és rossz hasonlatok nyomvonalát hagyva maga után. Időnként remegett az álla. Időnként megtörölte a szemét a pulóverével.

Amikor szünetet tartott, azt hitte, éhen hal, és annyira kellett pisilnie, hogy épp csak leért a harmadik emeleti mosdóba. Levi hátizsákjában talált egy fehérjeszeletet, visszabújt a fiú ágyába, és addig írt, amíg meg nem hallotta, hogy Levi fut fölfelé a lépcsőn.

Lecsukta a laptopot, mielőtt kinyílt volna az ajtó – és Levi mosolyától még a torkát is égették a könnyek.

– Hagyd abba az ugrálást! – förmedt rá Wren. – Kockának látszunk miattad.

– Úgy van – mondta Reagan. – Attól látszunk kockának. Az ugrálástól.

Levi lemosolygott Cathre.

– Bocs, de kezdek kikészülni ettől a légkörtől.

Cath piros FOLYTASD! pólóját viselte egy hosszú ujjú, fekete póló fölött, és az egymást néző Simon és Baz valamilyen okból vérforralóan szexinek tűnt rajta.

– Semmi baj – nyugtatta meg Cath. Ő is kezdett kikészülni a légkörtől. Több mint két órája álltak sorban. A Simon Snowfilmek kísérőzenéje ment a könyvesboltban, ahol rengetegen voltak. Cath fölismerte néhányukat a tegnap éjféli premierről: mintha ugyanannak a klubnak a tagjai lennének, amely kétévente találkozik.

Az eladók kezdték kirakni a könyvesdobozokat. Különleges dobozok voltak, sötétkékek, aranycsillagokkal. A boltvezető köpenyt és stílustörő, csúcsos boszorkánykalapot viselt. (Watfordban senki sem viselt csúcsos kalapot.) Felállt egy székre, és megkopogtatta az egyik pénztárgépet egy olyan varázspálcával, amilyet legfeljebb Csingiling tündér használhatott. Cath a szemét forgatta.

– Kíméljetek meg a cirkusztól – mondta Reagan. – Holnap vizsgázom.

Levi megint ugrándozott.

A boltvezető szertartásosan beütötte a gépbe a sor élén álló személy vásárlását, mire a boltban mindenki tapsolni kezdett. A sor előbbre ugrott – és pár perccel később Cath állt ott a pénztárnál, és az eladó átnyújtott neki egy legalább hét centi vastag könyvet! A borítónak olyan tapintása volt, mint a bársonynak!

Cath elhúzódott a pénztártól, hogy ne legyen útban. Két kézzel markolta a könyvet. A borítón Simon nyújtotta a csillagos ég felé a Mágusok Kardját.

– Jól vagy? – kérdezte valaki, talán Levi. – Hé… csak nem sírsz?

Cath simogatta a borítót, a dombornyomású aranybetűket.

Aztán valaki nekirohant, a melléhez nyomva a kötetet. Két kötetet nyomva a melléhez. Mire Cath felnézett, Wren már át is karolta.

– Ezek sírnak – hallotta Reagan hangját Cath. – Látni se bírom őket!

Cath kiszabadította az egyik karját, hogy átölelhesse a nővérét.

– Nem hiszem el, hogy tényleg vége – suttogta.

Wren szorosan átkarolta, és a fejét rázta. Tényleg sírt ő is.

– Ne melodrámázz már, Cath – rekedten fölnevetett. – Ennek sosincs vége… mert ez Simon.

Simon közelebb lépett Humdrumhoz. Még sosem jutott ennyire közel hozzá. Szinte túl sok volt a hőség és a húzás; úgy érezte, Humdrum kiszippantja a mellkasából a szívét, a fejéből a gondolatait.

– Az éhségemből teremtettelek téged – mondta. – A varázslatra való éhségemből.

– A tehetségeddel teremtettél – válaszolta Humdrum.

Simon vállat vont, amihez herkulesi erőfeszítés kellett Humdrum jelenlétében és nyomása alatt.

Simon az egész életét – jó, az élete elmúlt nyolc évét – azzal töltötte, hogy próbált hatalmasabb lenni, próbált megfelelni a végzetének, próbált olyasfajta varázsló lenni, sőt talán az egyetlen varázsló lenni, aki legyőzheti Insidious Humdrumot.

És annyit ért el vele, hogy felszította Humdrum étvágyát.

Simon megtette az utolsó lépést.

– Már nem vagyok éhes.

Simon Snow és a nyolcadik tánc, 27. fejezet  copyright© 2012, Gemma T. Leslie

HARMINCNYOLC

Ez volt az utolsó péntekje a Pound Hallban.

Egy fiú volt a szobájában.

Cath ágyán ült, sokkal több helyet foglalva el, mint amennyi megillette, és most ette meg Cath maradék mogyoróvaját.

Kihúzta a kanalat a szájából.

– Beadtad?

– Becsúsztattam az ajtaja alatt. De a biztonság kedvéért elküldöm neki e-mailben is.

– Felolvasod nekem?

– Pfö! – Cath kivette a hátizsákjából A nyolcadik táncot, és az ágyra ejtette. – Fontossági sorrend is van a világon – mondta. – Csinálj helyet.

Levi fintorgott, és megpróbálta lenyalni a mogyoróvajat a fogáról.

Cath meglökte a vállát.

– Csinálj helyet! – mire Levi elvigyorodott, a lány párnájának dőlt, és megveregette a lábát a felhúzott térdei között. Cath bemászott, Levi átkarolta, és magához szorította. Cath érezte az orrát a tarkóján.

– Te mogyoróvajat köpsz a hajamra?

– Óvintézkedés. Ha majd rágógumit köpök rá, nem fog beleragadni.

Cath fellapozta a könyvet, és keresni kezdte, hol hagyták abba. Súlyos könyv volt. Két napja olvasták, szüneteket tartva a tanulás meg a vizsgák között, de még mindig maradt négyszáz oldal. Már csak egy közös hétvégéjük volt, és Cath addig akarta olvasni, amíg bírja szusszal.

– Ezt nem hiszem el, hogy még nem hallottam egyetlen spoilert sem – mondta. – Ma Wrennel ebédeltem, és négyszer is majdnem bepróbálkozott. Nem merek fölmenni az internetre, mert a Fanfixxen másról sincs szó.

– Kiraktam egy papírt a kötényemre: NE MONDJATOK EL, MI TÖRTÉNIK SIMON SNOW-VAL!

– Nekem talán a homlokomra kellene írnom – vélte Cath.

– Azt vállalnám…

– Nem emlékszel, hol hagytuk abba? Kiejtettem a könyvjelzőt.

– Háromszáztizenkilencedik oldal. Humdrum ráuszította az iskolára a sellőfarkasokat, és most összevissza mászkálnak, vonszolják maguk után az uszonyaikat, mindent bevizeznek, és a fogaikat csattogtatják a kissrácokra, és aztán Penelope Bunce, történetünk hőse, megigézte a felhőket, hogy ezüst eső essen …     – Nekem úgy rémlik, hogy Baz csinálta.

– Ja, de Penelope őrködött. Nagyon hatékonyan.

– Háromszáztizenkilencedik oldal – mondta Cath. – Felkészültél?

Levi elfordította, néhányszor megcsókolta a lány nyakát, aztán megharapta. A térdei közé ékelte Cathet, és megszorította a derekát.

– Fel.

Cath elképzelte, ahogy Levi szeme lecsukódik, azután megköszörülte a torkát.

Az ezüst, amely higanyként pattant le Simon bőréről, undorítóan beleragadt a sellőfarkas bundájába. Acélszürke vonalak jelentek meg a dúvad sárga szemében. Elernyedt, loccsanva zuhant a földre.

Miután Simon kilihegte magát, körülnézett a pázsiton. Az összes sellőfarkas elterült, és Penelope éppen visszafelé terelgette a kisebb kölyköket az erőd viszonylagos biztonságába.

Basil hosszú léptekkel közeledett Simonhoz a füvön át, miközben az ezüstöt söpörte le a fekete köpenyről. Annyi fáradságot sem vett, hogy elrejtse az agyarait. Simon messziről látta őket.

Fogást váltott a Mágusok Kardján, és figyelmeztetően fölemelte.

Baz megállt előtte, és felsóhajtott.

– Pihentesd már, Snow.

Simon magasabbra emelte a kardot.

– Tényleg azt gondolod, hogy harcolni akarok veled? – kérdezte Baz. – Most?

– Miért lenne más ez a nap, mint életünk összes többi napja?

– Mert ma háborúzunk. És vesztésre állunk. Te állsz vesztésre… most az egyszer. Ami korántsem olyan jóleső, mint azt mindig is hittem.

Simon vitatkozni akart – azt akarta mondani, hogy ő nem áll vesztésre, ő nem engedheti meg magának, hogy veszítsen ebben a küzdelemben –, de nem volt bátorsága hozzá. Félt, rettegett, hogy Baznak van igaza.

– Mit akarsz, Baz? – kérdezte fáradtan, és leengedte a kardot.

– Segíteni akarok neked.

Simon fölnevetett, és a kabátja ujjába törölte az arcát. Vér- és ezüstcsíkok maradtak utána.

– Valóban? Remélem, megbocsátasz, ha nem foglak szavadon, tekintve, hogy nyolc éve igyekszel megölni, satöbbi.

– Nem gondolod, hogy mostanra megölhettelek volna, ha igazán akarom? – Baz felvonta sötét szemöldökét. – Nem vagyok én olyan tehetségtelen, tudod. Leginkább csak meg akartam keseríteni az életed… és el akartam lopni a barátnőd.

Simon ujjai megszorultak a kardmarkolaton. Baz egyet lépett felé.

– Snow, ha most vesztesz, mindnyájan vesztettünk. Talán vágyakozhatok egy olyan világ után, amelyben nem vagy benne – és nincs benne az a zsarnok apád. De nem akarok olyan világot, amelyben nincs varázslat. Ha Humdrum győz…

Simon figyelmesen nézte Baz sápadt, komoly arcát, izzó, szürke szemét.

Voltak idők, amikor azt hitte, jobban ismeri azt a szempárt a sajátjánál...

Levi felvihogott.

– Pszt! – szólt rá Cath. – Ezt nem hiszem el!

…olyan idők, amikor azt hitte, jobban tud olvasni ellensége arcában, mint bárkiében, Agathát is beleértve.

– Hadd segítsek – mondta Baz. Volt valami a hangjában, amit Simon nem ismert. Talán őszinteség. Sebezhetőség.

Simon gyorsan döntött. (Ez volt az egyetlen alkalom, amikor ezt tette.) Bólintott, és a hüvelyébe lökte a Mágusok Kardját. A farmerjébe törölte a kezét, majd előrenyújtotta.

Baz olyan ádázul meredt rá, ahogy szokott. Simon nem is tudta, leküzdhetik-e azt a hatalmas rosszindulatot, ami felgyűlt közöttük. Vajon nem történt-e velük túl sok minden ahhoz, hogy átléphessenek rajta, vagy félretolják?

Az a rengeteg átok.

Az a rengeteg rontás.

Az a rengeteg alkalom, amikor a földön hemperegve kapkodtak egymás torka után, ököllel és varázspálcával csépelve egymást. Aztán Baz megfogta a kezét.

Kezet rázott a két varázsló, akik immár ifjak voltak, és megosztották egymással a pillanatot, amelyben nem volt más – hogyan is lehetett volna? –, csak megértés.

– No és Agatha? – kérdezte Simon, miután elszállt a pillanat, és a két kéz elengedte egymást.

Baz elvigyorodott, aztán elindult a meredek lejtőn a kastély felé.

– Ne hülyéskedj, Snow. Sose mondok le Agatháról.

Ha a testvérünkkel bújócskázunk, azzal az a gond, hogy időnként megunja, és nem keres tovább bennünket.

Mi pedig ott vagyunk – az ágy alatt, a szekrényben, a lilaakác mögött lapítva –, és nem akarjuk abbahagyni, mert lehet, hogy a nővérünk csak kivár. De az is lehet, hogy elcsámborgott… Talán odalent nézi a tévét a maradék chips mellett.

Mi pedig várakozunk. Addig várakozunk, amíg elfelejtjük, hogy várakozunk, amíg elfelejtjük, hogy számunkra más is létezik, nem csak a mozdulatlan hallgatás. Egy hangya mászik a térdünkön, de nekünk a szemünk se rebben. Most már az sem számít, hogy meg fog-e keresni minket a testvérünk, mert nekünk elég a bujkálás. (Akkor győzünk, ha senki sem talál meg, még akkor is, ha eleve nem kerestek.)

Amikor kijövünk a fa mögül, azért tesszük, mert mi akarjuk így. Ez az első lélegzetvétel a hosszú merülés után. Ágak csapkodják a lábunk, a világ melegebb és fényesebb. Aki bújt, aki nem, jövök!

Aki bújt, aki nem, itt jövök.

Cather Avery: Ottfelejtve (részlet) 

Az Alsóéves Kreatív Írás Pályázat díjnyertes novellája  Ekhós Szekér, 2012, őszi kiadás

Rainbow Rowell   Fangirl

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm, köszönöm, köszönöm mindenkinek, aki jó volt hozzám, miközben ezt a könyvet írtam, de mindenekelőtt köszönöm:

Bethanynek, aki remek, fáradhatatlan tesztolvasó és csodálatos barátnő – aki jártában-keltében csak úgy jobbá teszi az életet és az internetet.

Forestnek, aki úgy beszél ezekről a szereplőkről, mintha húsvér emberek lennének, és Jade-nek, aki sose unja meg őket.

Szerkesztőmnek, Sarának, aki valóban szédületes.

És mindenkinek a St. Martin’s Pressnél, akik olyan keményen megdolgoztak azért, hogy a könyveimnek olvasóik legyenek, és segítettek az olvasóknak megtalálni a könyveim.

Köszönet neked, Christopher, te fehér holló az ügynökök között.

Nektek, Rosey és Laddie, akik boldoggá tesztek.

És Kai-nek, aki azt mondja, hogy csak írjam le az összes szót.

Továbbá: akkor határoztam el, hogy megírom ezt a könyvet, miután elolvastam egy rakás (egy nagy rakás) fanficet. Fanficet olvasni az átváltozás élményét hozta el nekem – megváltoztatta a felfogásom az írásról és a mesélésről, segített mélyebben megértenem saját szenvedélyes kapcsolatom a kitalált világokkal és alakokkal. Vagyis köszönet mindnyájatoknak, amiért megírtátok őket.

Insidious Humdrum = szó szerint Álnok Egyhangú

Campus = amerikai egyetemi vagy főiskolai negyed a városon kívül, a hatalmas zöld területen álló karok épületei (melyeket mind külön névvel illetnek), diákszállókkal, sportpályákkal.

Taco truck = átalakított teherautóból mexikói ételeket áruló mozgóbüfé.

Az Egyedülálló nő megosztaná című film szereplője beleőrül a bűntudatba, hogy az ikertestvére halva született

Diákklub (fraternity) = főiskolai diákklub, melynek tagjai brotbernek és sisternek szólítják egymást, közös jelképeik, szertartásaik, beavatási rítusaik vannak. A főiskolai évek alatt együtt is laknak az általuk fenntartott házakban a campuson.

Phi-Kappa-Weird-Looking O = utalás a legrangosabb diákklubra (Phi-Beta-Kappa), ahová csak a legkiválóbb diákokat veszik be

Ellis Island = kis sziget a New York-I kikötő bejáratánál, ahol a 19. század végétől egészen az 1950-es évek végéig fogadták a százezresével érkező bevándorlókat

Diákszövetség [Student Union) = a főiskolai hallgatók választott önkormányzata, körülbelül mint Magyarországon a hallgatói önkormányzat (HÖK).

Fandom = egy adott regény (sorozat) vagy film (sorozat) vagy együttes rajongótábora.

Az USA-ban 21 éves kor alatt nem lehet szeszes italt vásárolni és inni. Ezt a törvényt komolyan be is próbálják tartani.

Snowflakes = ifjúsági tévésorozat a kétezres évek elején.

Gym, Tan, Laundry = utalás a Jersey Shore amerikai reality show-ra.

Rakétasiló = ballisztikus rakéták tárolására szolgáló, nyitható tetejű, függőleges henger alakú, föld alatti építmény, melyben a rakéta függőlegesen áll.

Utalás az egykori bakelitlemezek fordulatszámára. A lemezjátszón mindig be kellett állítani, hogy milyen fordulatszámú az adott lemez.

ACT = American College Testing, sztenderd felvételi teszt, melyen 36 pont az elérhető legmagasabb pontszám.

A Wren név kiejtésénél a w néma.

Clark Kent a képregények Supermanja, aki hétköznapi életét ezen a néven éli.

Jackie Kennedy meglehetősen furcsa rokonainak hamptoni háza.

Girls Gone Wild = pornófilmeket gyártó cég. 

A Virágok a padláson Virginia C. Andrews regénye, melyből film is készült, és amelyben testvérszerelem is előfordul.

Encyclopedia Brown = Donald J. Sobol regénysorozata egy nyomozó kisfiúról.

Az amerikai filmekben gyakran látott az autópálya menti pihenőben lévő étterem.

Quinceaneara = Latin-Amerika határain túl is őrzött hagyomány: a lányok tizenötödik születésnapjára tiszteletére tartott, eredetileg nővé avatási ünnepség.

Annie = árvaházban játszódó musical.

Jacob Have I Loved = Katherine Paterson ifjúsági regénye.

John Henry = afroamerikai népi hős, aki a legenda szerint egyszer megnyert egy vasútépítési versenyt egy gőzzel hajtott géppel szemben, majd a kalapáccsal a kezében ott halt meg a célvonalban. Számos irodalmi és zenei mű örökíti mega történetét. Az amerikaiak számára a gépek túlzott hatalmától való félelmet is megtestesíti.

Susan Eloise Hinton: Kívülállók, fordította: László Áron Márk.

A Szép remények Charles Dickens regénye.

Az Aranyfürt és a három medve-show = egész estés amerikai 3D-s számítógépes animációs film.

Oily oily oxen free = szólás, melyet több játékban szoktak a gyerekek mondogatni.

Mary Sue az idealizált nőtípus a fanfic műfajban.

Az arizonai Phoenixben tartott Fiesta Bowl a főiskolai amerikaifoci-csapatok bajnoksága.

Milyen kár, micsoda szégyen, édes Jézusom! (spanyol) 

Luau = hagyományos hawaii ünnep.

Presto change = itt: elkészültél (spanyol).

Frankie Avalon – a hatvanas évek mozijának kamaszbálványa.

Az USA Mezőgazdasági Minisztériuma által támogatott, 1902-ben alapított ifjúsági mozgalom.

Honey don’t play = Esham amerikai rapper lemeze.

Tó Hölgye (Lady of the Lake) = Artúr király legendájának egyik alakja.

Egy amerikai gyerekkönyv-sorozat főszereplője.

A spanyolban a j-t h-nak ejtik.

AA-gyűlés = anonim alkoholisták gyűlése.

Célzás a Grease című musicalre.

Stephen King A ragyogás című könyvéből készült filmben ikerlányok kísértenek.

Zack és Cody egy amerikai tv-sorozat ikerhősei.

Lewis & Clark expedíciója – Thomas Jefferson elnök megbízásából a 19. század elején Meriwether Lewis és William Clark feltérképezték a leendő Louisiana államot, melyet akkor vásárolt meg az USA Franciaországtól.