Gideon Royal két évvel ezelőtt, egyetlen hiba miatt elveszítette álmai szerelmét. Azóta megcsömörlött, közönyössé vált, és belekerült a zsarolás, a szívfájdalom és a veszteség végtelen spiráljába. Amikor egyetemre került, azt remélte, mindent újrakezdhet. Ám a sors másként tervez, és ismét az útjába sodorja Savannah Montgomeryt.

Savannah úgy hiszi, nincs már visszaút Gideon árulása után.

A fiú azt reméli, téved.

Megbocsátás. Remény. Megváltás. Gideon megfogadta, hogy visszaszerzi a lányt, aki elrabolta a szívét. És ha egy Royal elhatároz valamit, a végsőkig elmegy, hogy valóra váltsa.

A szédítően népszerű Royal családban mindig történik valami.

Hagyd, hogy kiragadjon a hétköznapokból!

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2019

Írta: Erin Watt

A mű eredeti címe: Tarnished Crown (The Royals Book 3.5)

Copyright © 2018 by Erin Watt.

All rights reserved.

Cover design by Meljean Brook

Fordította: Benedek Dorottya

A szöveget gondozta: Balogh Eszter

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2064-7174

ISBN 978 963 457 721 8

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2019-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784 Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konvvmolvkepzo.hu

www.konvvmolvkepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Széli Katalin, Korom Pál

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

TARTALOM

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

MÉLTATÁSOK

1. FEJEZET

GIDEON

- MIÉRT IS MENTEM EBBE BELE? - morgolódom, ahogy körbenézek a zsúfolt szobában. Ez a buli is olyan, mint az a több száz, amin tizennégy éves korom óta részt vettem, amikor is rájöttem, hogyan nyúljam le valamelyik verdát a fater garázsából. A zene jelentősen javult, mióta normális DJ-t hívnak ezekre a bulikra, de a sör gyatra, ahogy az anyag is.

- Mert van ingyenpia és dögös csajok. Mi más motiváció kellene? - feleli Cal Lonigan, az egyik úszó csapattársam.

- Költői kérdés volt.

- Látod azokat a bigéket? Az embernek már csak attól is félig feláll, hogy rájuk néz, kivéve, ha teljesen elkorhadt a farkad. Legalább tucatnyi ok áll ott, amiért érdemes volt eljönni - int Cal egy csapat lány felé a sörösüvegével.

Én mindegyiket tök egyformának látom. Dús, beszárított haj, szűk ruha, és olyan szandál, aminek a szíja a bokájukra tekeredik. Azt hiszem, a mostohahúgomnak van rájuk valami neve. Római szandál? Görög szandál?

Á, a fenébe is, érdekel egyáltalán?

Nem. Nem érdekel.

Már egy ideje semmi sem érdekel.

Odaadom Calnek a söröm.

- Én léptem.

- Lépsz? - ismétli hitetlenkedve. - És ahhoz ott mit szólsz? Az az ázsiai lány, ott, a sarokban tornász. Azt hallottam, rohadt hajlékony, úgy tekeredik, mint valami perec.

Mégis mióta akarunk pereceket dugni?

- Pláne lépek.

- Aggódom miattad, haver. - A szája elé emeli az üveget. Gondolom, azért, nehogy a sok szájról olvasni tudó rájöjjön, mit mond. - Az a hír járja, hogy már jó ideje nem mártottad bele a vödrödet egy kútba sem. Átmeneti zsugorodástól szenvedsz?

Szólásra nyitom a számat, hogy megmagyarázzam Calnek, ilyesmi nem létezik, de aztán elvetem. Túl sok klórnak volt kitéve babakorában, ami kihatott az agyára. Ezt igazán nem róhatom fel neki.

- Még szerencse, hogy jól úszol, és csinos a képed, Cal - veregetem hátba.

- Szerinted csinos a képem? - vinnyogja. Kikerekedett szemmel körbekémlel, hogy meghallotta-e valaki. - Nézd, haver, te is jóképű srác vagy, de, tudod, én nem abban a csapatban játszom, oké?

- Oké - nyújtom el a szót. - Mindegy, én léptem. Ez a buli…

De ekkor meglátom őt.

Sötét haja egyenes és fényes. Kék szeme köré éles vonalakat és füstös festéket kent, tökéletes ívű száját kiemelte. Azóta így sminkeli magát, mióta dobott engem. Azt üzeni: dühös a világra, és kész ezt valami szegény balekon levezetni.

Fogalmam sincs, hány sráccal kavart, mióta közölte, hogy épp annyi szenvedést fog nekem okozni, mint amennyit én okoztam neki, de tudom, hogy egyiket sem élvezte.

Hogyan is tehetné, ha a teste az enyém, épp úgy, ahogy az enyém az övé?

- Ki az a szépség, akit bámulsz? - kérdezi Cal kíváncsian.

- Ha hozzáérsz, neked véged, Lonigan - mordulok rá.

Azzal eloldalgok, hogy kiderítsem, mit keres Savannah Montgomery ebben a pokol bugyrabeli egyetemi buliban, amikor épp az Astor Park Prep elsőéveseinek az álmát kéne darabokra törnie.

Egy beképzelt nagyarc megelőz. Savannah feje fölé támasztja a könyökét, és megpróbálja megkörnyékezni, még mielőtt kiléphetne az ajtón.

Megragadom a srác vállát.

- A haverod, Paul téged keres.

A galléros pólós, bárgyú képű seggfej pislogva néz rám.

- Paul?

- Vagy talán Peter? Parker? Kábé ilyen magas. - Meglengetem a karom nagyjából az államnál. - Szőke.

- Jason Pruittra gondolsz?

- Ő lesz az.

Egy kevéssé gyengéd lökéssel elhessegetem a srácot Savannah-tól.

- Jobb lesz, ha megkeresem. - A seggfej a csajomra kacsint. - De tartsd melegen a helyet magad mellett! Nemsokára visszajövök.

- Ki az a Paul? - szólal meg egy hang mellettem.

A francba, Cal!

Megpördülök.

- Mit művelsz?

- Muszáj volt megnéznem, ki vonta magára a nagy Gideon Royal figyelmét. - Azzal óriási mancsát Sav felé nyújtja. - Cal Lonigan. De szólíts csak Longnak!

Sav kezet fog vele, és jóval hosszabb ideig szorongatja a kezét, mint szeretném.

- Long? Azaz Hosszú? Ez is egy olyan becenév, ami a szomorú valóságot igyekszik leplezni?

A fogamat csikorgatom. Igazi csoda, hogy van még fogzománcom. Azóta csikorgatom a zápfogaimat, amióta találkoztunk.

- Nem. Ez a reklám a valóságot tükrözi. Royal tanúsíthatja. Egy úszócsapatban vagyunk. - Lehajol, hogy csókot adjon Sav ujjaira. - Nos, hercegnő, hová vihetem, hogy megmutathassam, mennyire illik hozzám a becenevem?

- Még kiskorú - bököm ki.

- Dehogy, te seggfej. - Sav visszarántja a kezét. - Tizennyolc vagyok. Es ebben az államban tizenhat a beleegyezési korhatár, ahogy azt te is nagyon jól tudod.

- Tűnj innen, Cal! - Nem vagyok hajlandó Longnak hívni. - Ő az enyém. Ismered a szabályokat.

Savannah tekintete éles tőrként mered rám.

- Nem vagyok a tiéd.

Cal felsóhajt.

- Oké. Oké. De a következőre én formálok jogot.

Nem veszem le a tekintetem Savról.

- Tedd azt!

- Nem egy darab hús vagyok, Gideon - csattan fel Sav. - Nem címkézhetsz fel, mint valami récét egy vadászaton.

Elengedem a fülem mellett a megjegyzését, mert valami sokkal fontosabbat kell megválaszolnia.

- Mit keresel itt?

Elmosolyodik, de inkább fájdalmasan.

Megnézem a sulit. Fontolgatom, hogy ide jelentkezzek.

Erre az egyik felem örvendezik. A másik fellázad. Már így is utálom magam - tényleg szükségem van rá, hogy keserű sorsom emlékeztetője kövessen a campusra?

- Nem gondolod, hogy fájdalmas lenne neked, ha egy suliba járnál velem?

- Miért? - kérdezi hűvösen. Ha nem ismerném annyira, talán sikerülne átvernie, de acéltekintete mögött fájdalom rebben.

- Mindketten tudjuk, miért. Kinyírnánk egymást.

Nem számít, mekkora távolság, hány ember húzódik közöttünk, akkor is vonzzuk egymást. Nem tagadhatjuk le a múltunkat és a kapcsolatunkat, mindegy, mennyire igyekszünk. De amikor összefutunk, mérhetetlen fájdalmat okozunk egymásnak.

- Én már így is halott vagyok. Te aztán tudhatnád. Te döfted a kést a szívembe.

Azzal a fullasztó forróság és a morzsolt magnóliák felhőjében elfurakszik mellettem, és nemsokára elnyeli az izzadt testüket egymáshoz dörgölő diákok tömege.

- Haver, szerintem nem igazán bír téged. - A csapattársam gúnyos képpel jelenik meg mögöttem.

- Te aztán biztos ötösre vizsgáztál viselkedéstanból, Cal.

- Csak mondom. Hol nyírtad ki először? Ha nem bánod a kérdést.

- Hol máshol? - felelem, a tekintetemmel továbbra is Savét kutatva, de túl sötét van, és nem akarja, hogy megtaláljam. - A gimiben.

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

- Utsó év, G-fiú. Jól odapörkölünk neki - kiáltja III. Hamilton Marshall, ismertebb nevén Hármas a kocsim napfénytetején kihajolva.

A barátnője, Bailey megrángatja farmere szárát.

- Ülj le, te idióta! A végén még lerepül a fejed.

Hármas vonakodva visszaereszkedik a napfénytetőtől.

- De csak miattad, bébi. Ha tényleg lerepül a fejem, életed hátralévő része kínok közt telne, és ezt nem kívánom neked. Neked sem, G-fiú.

Átnyúl az ülés fölött, és megpaskolja a vállam. Mellette Bailey felhorkan.

- Há! Csak szeretnéd. Gideonnal megvigasztalnánk egymást, és azt is elfelejtenénk, hogy valaha is léteztél.

- Mondd, hogy ez nem igaz, G-fiú! - kapja Hármas drámaian a mellkasához a kezét. - Csak nem bánnál így egy baráttal.

- A tesószabályok a síron túl is érvényesek?

Csak viccelődöm. Előbb vágnám le a kezem, mint hogy Hármas csajához nyúljak.

- Majd én megvigasztallak, szivi - szól oda Bailey-nek az öcsém, Reed az anyósülésről.

Olyan lusta, hogy még a szemét sem képes kinyitni, vagy a fejét felemelni a párnás fejtámláról.

- Azt már nem! A tesószabályok a mennyben is érvényesek, ahonnan mindhármatokat figyellek majd.

Hármas két ujját a szeméhez emeli, majd meglengeti őket felénk.

- Tehát azt mondod, azt akarnád, hogy eleied szerelme és a legjobb barátod egész hátralévő életükben szenvedjenek, c csak azért, mert olyan hülye voltál, hogy kidugtad a fejed a napfény tetőn, amikor az említett legjobb barátod százhússzal ment? - szegezi neki a kérdést Bailey.

- Százharminccal - pontosítok.

- Százharminccal - ismétli Bailey.

Hármas a homlokát ráncolja.

- Én nem ezt mondtam.

Reed gúnyosan felhorkan.

- Akkor azt akarnád, hogy megvigasztaljuk egymást. Azt akarnád, hogy Gideon életem legjobb orgazmusaival ajándékozzon meg, mert a legjobbat akarnád nekem.

Elfojtok egy vigyort. Bailey a Prada válltáskájában tartja Hármas golyóit.

- Bzzz! Időt kérek. - Hármas T betűt formál a kezével. - Itt meghúzom a határt. A legjobb barátom nem fog megdöngetni, még akkor sem, ha meghaltam. Nem élvezném a túlvilágot, ha nagy G-től nagy O-kat kapnál.

Oké, talán csak az egyik golyóját.

- Jobb lenne, ha egy idegentől kapnám?

- Naná! Ami azt jelenti, hogy Reed is kiesett a képből.

Reed beleegyezően felemeli a hüvelykujját.

- Össze kéne jönnöd valakivel, Gideon. Úgy biztonságosabb - mondja Bailey.

- Hogyhogy?

- Először is, akkor nem fokozod a versengő lányok drámáját. Épp elég, hogy most már Easton is az Astorba jár. Ti hárman megnehezítitek, hogy a női közösség tagjai bármire is rendesen koncentráljanak. Másodszor, egészségesebb párkapcsolatban élni. Nem kell aggódnod a nemi betegségek miatt, vagy amiatt, hogy valami csaj lyukakat szúr az óvszerbe, hogy magához láncoljon. Igaz, Hármas?

- Igaz, bébi. Bailey most már egy éve szedi a tablettát.

- A legtöbb lány szedi - jegyzi meg Reed. Továbbra sem veszi a fáradságot, hogy kinyissa a szemét.

- És mi van Abby Wentworthszel? - veti fel Hármas.

- Uh, ne! - ellenkezik Bailey.

- Mi a baj a Wentworth lánnyal? - kérdezem Reedre sandítva. Ő lógott vele Jordán Carrington buliján néhány héttel ezelőtt. - Kedves lánynak tűnik.

- Hát persze, neked annak tűnik. Az a típusú lány, aki mindig kedves és aranyos a srácok előtt, de ha egyedül találod, kicsinyes és manipulatív - fintorog Bailey. - És ami még rosszabb, a többi lány csak még szörnyűbbnek tűnik, ha panaszkodik rá. Mintha irigykednénk rá, vagy ilyesmi.

Hármas egy hirtelen mozdulattal Bailey tarkójára fűzi a kezét, és magához húzza egy csókra.

- Ne aggódj, bébi! Neked nincs miért irigykedned.

- Tudom - feleli Bailey, és úgy paskolja meg Hármas fejét, mintha valami kutya lenne. - És Jewel Davis? Ő tényleg rendes.

- Rohadt unalmasan hangzik - válaszolja Reed.

Ezzel egyet kell értenem.

- Nem akarok járni senkivel a végzős évemben. Megnehezíti az elválást.

- Uh! Oké.

Bailey kibontakozik Hármas öleléséből, és karba fonja a kezét. Hármas segélykérő pillantást vet rám. Utálja, ha a csaja kiakad. Felsóhajtva megkérdezem:

- Mi a terv ma estére?

Bailey felélénkül.

- Találkozzunk a Rinaldi’snál kilenckor, és fagyizzunk!

- Rendben.

- Nekem dolgom van - mondja Reed.

Dolga egy fenét. Valószínűleg lemegy a rakpartra verekedni.

- Én ott leszek - biztosítom Bailey-t, mielőtt még Hármas újabb szánalmas pillantást vetne felém.

Bailey előkapja a telefonját, és üzenetben riasztani kezdi a barátnőit.

- Valami konkrét kívánság? Emília, Sasha, Jeanette?

- Jeanette nem Dan Graberrel jár? - kérdezi Hármas. - Láttam a múlt héten, ahogy felfalják egymás arcát Conner Mill buliján a mólón.

- Komolyan? Nem is tudtam. - Bailey beír valamit a telefonjába. - És a Montgomery lányok?

- Lányok? Azt hittem, csak Shea van, és kösz, nem - borzongok meg.

- Mi a baj Sheával? - érdeklődik Bailey.

- Jordán Carringtonnal lóg. Inkább vágnám le a farkam, minthogy bármelyik barátnőjébe is beledöfjem.

- Nem is tudtam, hogy ezt gondolod Jordanről. Mármint, szerintem is egy kígyó, de nem gondoltam volna, hogy a fiúk bármi mást látnak belőle a tökéletes cicijén és fenekén kívül.

- Hé, és velem mi van? - tiltakozik Hármas. - Én meséltem neked, hogyan tapizott le tesiórán. Még mindig nem tértem magamhoz a sokktól.

Hármas százkilencvenöt centi, akkora, mint egy kétajtós szekrény. Az, hogy félne a kis Jordán Carringtontól, csak vicc. Louisville-be megy teljes fociösztöndíjjal. Természetesen Bailey is oda jelentkezett. Meg kell védenie a befektetését.

- Ezért vagyok itt neked én, bébi - paskolja meg Bailey Hármas vállát. - Oké, vissza a vendéglistára! Igen vagy nem Montgomery-ékre?

Tök mindegy. Nem izgat. - Nem mintha bármelyikükkel is kavarnék. - Hívj meg, akit csak…

És ekkor pillantom meg őt.

2. FEJEZET

SAVANNAH

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

AHOGY A FEKETE RANGÉ ROVER bekanyarodik a suli parkolójába, a nővérem karjába kapaszkodom.

- Aú! Ez fáj! - kiált fel, és elrántja a karját.

Majdnem orra bukom. Sietve kihúzom magam.

- Itt jön - rebegem, és lesimítom a hajam.

Shea elhúzza a kezem.

- Mit mondtam neked ma reggel? Csak lazán! A lányok naponta legalább százszor bepróbálkoznak Gideon Royalnál. Ha ki akarsz tűnni, úgy kell tenned, mintha észre sem vennéd, különben egy leszel a morzsákért könyörgő tömegben. - Felsóhajt. - Istenem, ez annyira ciki!

- Akkor menj! - sziszegem vissza a szám sarkából. Az, hogy itt áll és engem kritizál, cseppet sem tesz jót az amúgy is alacsony önértékelésemnek.

- Nem hagyhatlak itt. Meg kell őriznem a jó híremet, nem hagyhatom, hogy veszélyeztesd. - Azzal belém karol. - Most pedig mosolyogj, hogy mindenki azt higgye, a Montgomery család tagjai szeretik egymást!

- De hisz’ szeretjük egymást, te hülye. Különben is, én a kamerák mögé vágyom, nem eléjük - mutatok rá, emlékeztetve a rendezői és írói ambícióimra.

- Mindegy.

De azért közelebb húzódik hozzám, és ez a hallgatólagos bátorítás elviselhető szintre csökkenti az idegességemet.

Gideon vezet, mint mindig. Reed is vele van ma, de a hátsó ülésen ülő két diákot nem ismerem.

- Kik jöttek Gideonnal? - kérdezem.

- Hármas és a barátnője, Bailey - feleli Shea egy tettetett mosolyon keresztül, miközben odainteget egy csapat lánynak tőlünk balra. Néhányukkal levegőbe adott puszikat és gyors öleléseket vált - semmi túl közelit, különben összegyűrődik a ruha és elkenődik a smink.

De ezt most már én is megértem. Ma reggel egy órát töltöttem a tükör előtt, amíg felvittem az ezernyi réteget. Csak a számra három különböző árnyalatot kentem. Shea szerint a kisebbnek, édesebbnek, ártatlanabbnak tűnő ajkak most nagyon menők. Öt órán át néztem újra és újra egy YouTube-videót, hogy elérjem ezt a hatást. A külsőm miatt aggódva összeérintem az ajkaimat, amivel kiérdemlek egy erős oldalba bökést.

- Elkened a rúzsod - motyogja a nővérem.

Ellazítom az ajkam.

- Most úgy festesz, mint egy hal.

Határozott mozdulattal összezárom az. ajkaimat.

Shea felsóhajt.

- Ez sosem fog összejönni. Ó, a francba!

- Mi az? - Lenézek az egyenruhámra. Pecsétes vagyok? Lecsúszott a térdzoknim?

- Ne! Halcsali tőled jobbra. Mosolyogj! - utasít. - Jó reggelt, Jo! Tali!

- Shea! - Két lány tipeg oda hozzánk, tűsarkújuk sebesen kopog a betonon.

- Jo! Tetszik a kabátod. Csak nem… J. Crew? - kérdezi Shea, álmosolya még szélesebbre húzódik.

Talivel elhűlünk a sértésen.

Jo szeme résnyire szűkül.

- Annyi időt töltöttél köznapi ruhák között, hogy már fel sem ismersz egy tisztességes márkát? Ez Fendi! - Megragadja Tali csuklóját.

- Menjünk! Nem szeretek a kukák mellett ácsorogni.

Jo elcsörtet, és maga után húzza Talit.

- Mi volt ez az egész? - kérdezem. A szóváltás még azelőtt befejeződött, mielőtt igazán elkezdődött volna, és nem tudom, ki nyert.

- Fejeket fel! A célpont közeledik - feleli Shea. - És ezért kellett megszabadulni a konkurenciától. Jo azóta be akar jutni Gideon gatyájába, hogy rájött, mi az a pénisz.

- Ó! Öm, koszi? - Gondolom, akkor a nővérem nyert. Milyen furcsa összecsapás!

Shea elegánsan beszívja a levegőt.

- Ha a nagy halra pályázol, ki kell iktatnod a csalikat. - Aztán odainteget Gideonnak. - Jó reggelt…

De egy lány odalép Royalékhoz, még mielőtt Shea felhívhatná magára Gideon figyelmét.

- Jaj, istenem, csak őt ne! - dünnyögi megvetően.

A „csak őt ne” Jordán Carrington. Ha az Astor Park - vagy ahogy én hívom: Ászszar Park - tele van ragadozókkal, akkor Jordán jelenti itt az egyik legnagyobb fenyegetést. Shea mesélte, hogy a második tanítási napján Jordán belekötött az egyik legnépszerűbb végzős lányba, Heather Lange-be. Csúnyán összeszólalkoztak, olyan sértéseket vágtak egymáshoz, amiktől még én is összerezzentem, pedig ott sem voltam.

Heather Lange hálaadás után elment az Astorból, és sosem jött vissza. Gondoltam, az apja elveszítette az állását, és már nem engedheti meg magának a tandíjat. Egészen addig nem kötöttem össze Jordánt Heather eltűnésével, amíg apu furcsa kioktatást nem tartott nekünk Sheával arról, hogy legyünk kedvesek Jordán Carringtonhoz.

Miért?, kérdeztem akkor.

Azért, mert egy bosszúszomjas kis takony, és teljesen az ujja köré csavarta az apját.

Azóta Shea szinte nyalizik neki, és úgy tesz, mintha Jordán vízen járna, úgyhogy az ő ruhájára, táskájára, cipőjére nem fog megjegyzést tenni. És pláne nem fogja megakadályozni a piranha támadását a Royal fiúkra.

- Jó reggelt, Gid, Reed! - köszön nekik éneklő hangon.

- Mekkora ribanc! - Shea ismét megragadja a karomat, és elvonszol onnan. - Menjünk!

Megvetem a lábam.

- Ne! Miért?

- Nincs értelme magunkra haragítani Jordánt. Hagyjuk, hadd csinálja, lássuk, melyik Royalt hagyja meg nekünk!

- Nem - szabadítom ki magam. Engem nem akármelyik Royal érdekel. Én Gideont akarom.

Shea visszacsörtet.

- Ez nem valami étterem. Nem libbenhetsz csak úgy be, és kérheted az egyiküket az étlapról.

Dühösen rámeredek.

- De Jordán nem pont ezt teszi? Eldönti, hogy melyik Royalt akarja.

- Te nem vagy Jordán.

- Igaz, rohadtul nem vagyok ő, de nem azért keltem fel ötkor, és töltöttem két órát hajvasalással és sminkeléssel, hogy feladjam, még mielőtt egyáltalán bemutatkozhattam volna - fonom karba a kezem.

Shea mélyen beszívja a levegőt, mintha sarokba szorítottam volna.

- Oké, de ha Jordán emiatt kiszúr magának, nem ismerjük egymást.

Azzal felszegi az állát, megigazítja a blézerét, és magára ölti legszebb sznob mosolyát.

- Úgy festesz, mintha a Miss Bayview versenyen akarnál indulni.

- Fogd be, és mosolyogj, te hülye! - utasít szinte anélkül, hogy megmozdítaná a száját. - Erre jönnek.

Megpördülök, és majdnem eltaknyolok. Igaza van. Gideon csupán pár méterre van. Elég közel ahhoz, hogy megcsodálhassam a testére feszülő pólót az egyenruhája kigombolt inge és zakója alatt.

Hármas éppen mond neki valamit, amin jót szórakozik. A szája felfelé rándul. Hármas barátnője rácsap a karjára. Gideon az orrához emelt kezével igyekszik elrejteni a vigyorát, de Bailey meghallja a nevetését, és újra meglegyinti. Gideon megragadja és átkarolja.

- Istenem, milyen szerencsés! - sóhajtom.

- Ja - ért egyet Shea.

Nézzük, ahogy Hármas némi lökdösődéssel elrángatja Bailey-t Gideontól, miközben tettetett dühvel odaszól neki, mire Gideon ártatlanul felemeli a kezét.

Közben Jordán a társaság mellett lépked, de csak Reed méltatja némi figyelemre.

Tehát lehet, hogy Jordán mégsem jelent konkurenciát. Nem úgy tűnik, mintha Gidet szemernyit is érdekelné. Istenem, micsoda pasi! A napsugarak, mintha direkt követnék, hogy a leglélegzetelállítóbb hátteret adják neki. Egész nap tudnám…

Hirtelen egy paca úszik a látóterembe.

- Szia, Shea! - köszön a paca. - Ő ki?

A nyakamat nyújtogatva próbálok kinézni a paca mögül, de velem együtt mozdul. Összevont szemöldökkel nézek fel a végzős Aiden Crowley markáns állkapcsára, valamint két talpnyalójára, Dumbra és Dumberre.

- A húgom - veti át Shea a haját a vállán. - Savannah, ő itt Aiden Crowley.

- Igen, tudom. Helló! - Kezet nyújtok, de közben továbbra is Gideont keresem a tekintetemmel. A fenébe, a hülye Aiden miatt el fog menni mellettünk.

Alig tűnik fel, amikor Aiden az ujjai közé veszi az enyéimet, vagy amikor közelebb lép.

- Nahát! A kis Savannah Montgomery felnőtt. Amikor legutóbb láttalak, esküszöm, még volt fogszabályzód, és…Máshogy állt a hajad?

- Elképesztő, mire képes egy hajvasaló és egy kis smink. - A méreggel átitatott édes hang Jordáné.

Ledermedek, ahogy megáll előttünk. Rám villantja ijesztő, ragyogó fogú mosolyát, amit elviselek, mert Gideon is megállt.

- Kár, hogy a másodéves szagon nem segít - jegyzi meg Jordán. - Azt még egy jó parfüm sem képes elnyomni.

- Mind voltunk másodévesek - veti oda neki Bailey.

- De Jordannek mindig is rózsaillata volt, nem igaz? - mondja Aiden.

- Na persze - köhögi Gideon a kezébe.

Jordán gyilkos pillantást vet rá, majd belekarol Aidenbe.

- Ha te mondod, Addy.

Addy? Shea felé fordulva felvonom a szemöldököm, aki erre ismét az oldalamba nyomja a könyökét. A francba! Hogy húzzam ki magam méltóságteljesen, ha folyton ezt csinálja? Finoman arrébb lököm, hogy a többiek ne vegyék észre.

Fojtott horkantásra leszek figyelmes. Felnézek, és látom, hogy Gideon felénk mosolyog.

- Látszik, hogy rokonok vagytok - jegyzi meg. - A tesóimra és rám emlékeztettek.

- Hát, igen. Képtelenség velük együtt élni, de az anyád szerint nem is nyírhatod ki őket - borzolom össze a nővérem haját.

- Hagyd abba! - Shea elhessegeti a kezem, és metsző pillantást vet rám.

- Bizony, testvérek. Hát nem ők a legjobbak? - kacsint Gideon.

A szívem majd’ felrobban.

- A-a-a legjobbak - hebegem.

Shea felnyög mellettem. Mindenki más vigyorog. Kivéve Jordánt.

Ő csak a szemét forgatja, és a karját Gideon könyöke köré fűzi.

- Gyerünk, srácok! - mondja, és elvezeti tőlünk a csapatot. - Fontolgatom, hogy bulit rendezek, és azon tűnődtem, segítenétek-e eldönteni, mennyi piára lesz szükségünk. Mondtam már, hogy az apám Kendrick Lamar ügynökével dolgozik? Talán felkérhetnénk, hogy lépjen fel az őszi bálon.

Gideon erre felkapja a fejét.

- Kendrick Lamar? Az csúcs lenne, Jordán.

- Ugye? Olyan érdekes a zenéje…

A beszélgetés többi részét már nem halljuk.

- Tényleg ismeri Kendrick Lamart? - töprengek hangosan.

- Lehet. Ki tudja? - Shea elfordul, és megigazítja a blézere gallérját. - Egész ügyes voltál a végéig. Kérlek, próbálj meg teljes mondatokban beszélni Gideon közelében! Senki sem akar egy idiótával randizni.

Felforrósodik az arcom.

- Kösz, Shea.

Nem foglalkozik a szarkazmusommal, hanem megpaskolja az arcomat.

- Szívesen. Menjünk be!

Megfordulunk, hogy kövessük Jordánt és Royalékat. A lépcső aljának oldalán egyedül találjuk Jordánt, aki a telefonján pötyög.

Megjegyzés nélkül akarok elsétálni mellette. Szerintem nincs értelme meghúzni az oroszlán bajszát, de Shea megtorpan.

- Szia, Jordán!

Jordán kissé felemeli a fejét. Nem annyira, hogy ránk nézzen, de eléggé, hogy elismerje a jelenlétünket.

- Shea, mondd meg a húgodnak, hogy húzza vissza a nyelvét a szájába. A nyálcsorgatásával teljesen eláztatta Giddy cipőjét.

- Átadom neki - feleli Shea szárazon, majd felvonszol a lépcsőn, még mielőtt valami sértést vághatnék Jordán fejéhez.

- Giddy? - kérdezem hitetlenkedve, amint becsukódik mögöttünk a suli kapuja.

- Hányinger - ért egyet Shea. - De ez van. Jordán áll itt a tápláléklánc tetején. Ne szállj vele szembe, különben megkeseríti az életed!

Ászszar Park kezd épp az a rémálomszerű hely lenni, amire számítottam. Beletúrok szögegyenes frizurámba.

Ez a suli a dél legkitűnőbb családjainak pár száz gyerekével van tele. És a legkitűnőbbek alatt a pénzeseket értem.

De még itt is van hierarchia. Vannak azok a családok, akiknek olyan régóta van pénzük, hogy senki sem firtatja az eredetét. Aztán vannak az újgazdagok, akiknek a pénze legtöbbször valami kétes helyről való. És vannak az ösztöndíjas diákok, akik vagy be akarnak házasodni a pénzes családokhoz, vagy maguk akarnak újabb újgazdagok lenni. A lényeg, hogy mindenki nagyhal akar lenni, aki megeszi a kishalat.

Már az általános óta ez a helyzet. Azt hiszem, akkor jöttünk rá, hogy különbözünk egymástól az alapján, hogy ki meddig tudja visszavezetni a családfáját a Mayflowerig.

A mi családunknak az iparból lett pénze, Royaléknak meg a birtokaikból. Nem sok nagy múltú gazdag család maradt - legalábbis olyan, aminek tényleg van pénze. Szerintem ezért vannak úgy odáig a lányok a Royal testvérekért. Jól ki lehet velük fényesíteni a családfát.

Én azonban nem ezért vagyok szerelmes Gideon Royalba. És nem is azért, mert lehengerlően néz ki. Nem mintha magas, sötét hajú, szikáran izmos termete lehangoló lenne, de nem erről van szó.

Hanem arról, hogy Gideon Royal, a maga állítólagos hűvös modorával, kedves volt hozzám akkor, amikor a leginkább szükségem volt rá. Sosem fogom elfelejteni azt a pillanatot. Akkor elrabolta a szívemet, ami mindig is az övé lesz.

Most van egy közös évünk, hogy rájöjjek, hogyan nyerjem el én is a szívét.

3. FEJEZET

GIDEON

JELEN

A DIÁKSZÖVETSÉG HÁZÁNAK FÉNYEI SORRA KIHUNYNAK, MINT AZ elfújt gyertyák. A számhoz emelem a sörösdobozt. Savannah is ott van az egyik szobában, leveszi a felsőjét, fogat mos, bemászik a takaró alá. Mindig rövidnadrágban és ujjatlan topban alszik. Miután járni kezdtünk, az én ruháimat húzta magára, és kisajátította őket. Eltűnődöm, vajon most mi van rajta. Kinek a ruhájában alszik. Hány srác látta kipirult arcát és meztelen vállát. Hányan simították végig a bőrét a csípője felett, és érezték megborzongó teste rezgését.

Az este csendjét az összegyűrődő fém hangja töri meg, amikor az ujjaim szorosan ráfonódnak a sörösdobozra.

- Egész csinos szellem - jegyzi meg Cal a járdán mögöttem. Lazítok a szorításomon a dobozon, és leülök a haverom mellé a padkára.

- A legszebb.

Savannah a suli első napján magára vonta a tekintetem. De nem a külsejére figyeltem fel. Hanem az alig leplezett életörömre a szemében. Számára minden egyes nap izgalmas kaland volt. Legalábbis addig, amíg nem szakítottam vele.

- Dobott téged?

- Valami olyasmi.

Cal együttérzőn hümmög.

- Szörnyű szakítás lehetett. Ezért nem mozdultál rá itt egyik csajra sem?

Részben, és közben a szexet is megutáltam, de ebbe a történetbe nem akarok belemenni, még Callel sem. Egyszerűbb a szívfájdalomra fogni, hogy miért nem fekszem össze fűvel-fával a campuson.

- Ezért - válaszolom. Felveszek egy másik sörös dobozt, és meghúzom.

Cal felhajtja az italát, aztán ő is vesz egy újabbat a kartonból, amit a közeli kisboltban vettünk.

- Már az a hír járta, hogy meleg vagy.

- Tudom. - Az egyetemen, ha nem dugsz lányokkal minden szabad percedben, akkor már meleg vagy. Az emberek hajlamosak szélsőségekben látni másokat. - Bocs, ha csalódást okoztam.

- Á! Mindig is tudtam, hogy hülyeség. Egyszer sem csekkoltad a lehengerlő fenekemet.

- Ez nem igaz. - Megszámolom a ház ablakait, és eltűnődöm, melyik mögött lehet. - Egy csomószor megakadt rajta a tekintetem. Az egyik farpofád nagyobb, mint a másik.

- Hogy mi?! - kiált fel. - Dehogyis!

Kissé elemeli a fenekét a földtől, hogy megvizsgálja.

Belekuncogok a sörömbe.

- A bal oldalit jobban megdolgoztatod, mint a másikat.

- Ezt látnom kell. - Feláll, és a kezembe nyomja a mobilját. - Fotózd le!

- Mármint a fenekedet?

A képembe nyomja a seggét.

- Igen, azt. - Az egyik kezével megpaskolja a bal farpofáját, a másikkal felhúzza a pulcsiját. - Kizárt, hogy más méretűek legyenek.

- Nem fogom lefotózni a seggedet, Cal.

Ellököm a hátsóját a képemből. Takarja a kilátást. Újabb fény huny ki.

- Miért nem? Tudnom kell - erőlteti. - Most idegesíteni fog.

- Útban van a gatyád. A képen csak az látszódna.

- Rendben. - Azzal elkezdi kicsatolni az övét.

- Basszus, Cal! Mi a faszt művelsz? - Megragadom a farmere hátulját, és felhúzom. - Egyikünk sem elég részeg az ilyen szarsághoz.

Az utca túloldalán kinyílik a bejárati ajtó. Callel mindketten ledermedünk. Valaki kilép a kapun, mire eláll a lélegzetem. Ahogy a lány elindul, kifújom a levegőt. Nem Savannah az. Még a sötétben is látom és érzem, hogy nem ő az.

Ha ő lenne, a levegő megváltozna körülöttem. A bőröm megfeszülne, és nehezen venném a levegőt. A csillagok élénkebben ragyognának, és az éjszakai égbolt kevésbé tűnne nyomasztónak.

Nem. Nem Savannah az.

Hanem a csapattársunk, Julié Kantor.

- Beállnátok a lámpa alá? Próbáljuk felvenni a rögtönzött pornótokat, de gyenge a megvilágítás - kiált felénk, ahogy közeledik.

Cal az egyik kezével odainteget neki, a másikkal még a farmerét szorongatja.

- Julié! Szükségünk van az elfogulatlan véleményedre. - Megpördül, és megrázza felé a fenekét. Különböző méretűek a farpofáim?

Felpattintok egy sörös dobozt, és Julié felé nyújtom.

- Ha nem válaszolsz, ledobja a gatyáját, és megkér, hogy fotózd le.

- Nem állok a dolog útjába - feleli Julié vidáman, és a lányszövetség háza felé int. - De, mint mondtam, álljatok a fényre, hogy a többiek is jobban láthassanak! Mi értelme műsort adni, ha senki sem látja?

- Komolyan? - Cal egy pillanatra zavartnak tűnik.

Hevesen megrázom felé a fejem, de őrlődik. Julié meghagyta neki, hogy tolja le a gatyáját, és általában megteszi, amit mond, mert képtelen önállóan gondolkodni, amikor a csaj a közelében van. Nekik kettejüknek már rég össze kellett volna jönniük. Hármasra és Bailey-re emlékeztetnek.

- Nem, édesem - sóhajt fel Julié. Leül mellém a padkára, és megpaskolja a helyet a másik oldalán. - Rendben van a feneked. Ülj le!

Cal habozik, de ahogy arra számítani lehet, lehuppan mellé.

- Az elnökünk már hívni akarta a zsarukat, hogy jelentse a ház körül lézengő gyanús alakot, de megmondtam neki, hogy már így is kegyetlen, szokatlan büntetéstől szenvedsz - tájékoztat Julié.

- Valóban? - Hátradőlök, és próbálom megtippelni, hogy vajon az elülső ablakok valamelyik sötét téglalapja Savé lehet-e. A francba, mihez kezdek, ha jövőre tényleg ide fog járni? Valószínűleg sátrat verek, és idekint fogok élni.

- Az elmúlt fél órában idekint ültél, Callel vedelve, és vágyakozva lested az exed árnyékát.

Meg sem próbálom tagadni.

- Ami azt illeti, fogalmam sincs, melyik szobában van, úgyhogy nem az árnyékát bámultam. Segíthetnél azzal, hogy megmutatod, hol alszik.

- Miért? Azt tervezed, hogy felmászol a toronyszobába, és lekaszabolod a sárkányt?

- A sárkány a házinéni vagy az elnökötök lenne?

- Egyikük sem - nevet Julié, és belekortyol a sörébe. - Maga Savannah lenne. Tüzet okádott, amikor kijöttem.

- Csak nem? Ez tetszik.

Lazábban markolom a sörömet. Vagy talán a mellkasomat feszítő érzés enyhül.

- Örülsz, ha dühös az exed? - kérdezi Cal.

- Sav az elmúlt két évben igazi jégtömb volt. Jó hallani, hogy dühös. Azt jelenti, hogy még érdeklem.

- Ez nem egészen így működik - ellenkezik a haverom.

- Boldoggá kéne tenned, nem dühössé. A dühös emberek lelépnek, és nem jönnek össze újra. A szüleim ki nem állhatják egymást, és épp ezért váltak el. - Julié felé fordul.

- Igaz?

Julié kissé megvonja a vállát.

- Talán. A mi Gidünk vagy hallucinál, vagy azt a lányt odabent, aki a faszfej, szemétláda, önmagát szopó szarháziról hadovái, tényleg érdekli.

A két bohóc összenéz, egyszerre vágja rá, hogy „neeem”, majd nevetésben tör ki.

Amikor Cal lenyugszik, megjegyzi:

- Király lenne, ha le tudnánk magunkat szopni. Asszem, ki sem lépnék otthonról. Ettől vajon meleg lennék? Vagy vérfertőzést követnék el?

Julié a szemét forgatja, de azért átkarolja.

- Simán maszturbáció lenne.

- Ó, aha. Igaz.

A homlokomat a sörösdoboz szélének döntöm. Komolyan, a srác mellé kéne nulla-huszonnégyben egy különbejáratú felvigyázó.

- Tehát ti ketten Savannah-val a gimiben kavartatok? - kérdezi |ulie.

-Aha.

- Fogalmad sincs, hány lány könnyebbült meg ettől odabent. Azt rebesgették, hogy meleg vagy. Bár ha biszex vagy, akkor is van esélyük.

Cal lassan felemeli a kezét.

Julié felsóhajt.

- Igen, Cal?

- Ha Gid leragadt egy lánynál, akkor ez miért jelentené azt, hogy a többieknek van esélyük?

Ez tényleg jó kérdés. Oldalra billentett fejjel meredek Julie-ra, amíg válaszol.

- A többi lány úgy gondolja, hogy ha elfelejted ezt a kapcsolatot, akkor jó pasialapanyag leszel. Mindenki azt sóhajtozza odabent, hogy milyen romantikus vagy, és hogy te vagy az egyetlen, aki igazán képes szeretni egy lányt. Ritka az ilyen ábrándozó odaadás.

- Aggaszt a barátnőid érvelési technikája, ha azt hiszik, hogy tudom, hogyan kell igazán szeretni. Ha így lenne, most idekint ülnék? - intek a járda felé.

- A viszonzatlan szerelem a legromantikusabb - állítja Julié.

A feje fölött zavarodott pillantást váltunk Callel.

- Csak egyvalaki zökkenthet ki ebből - mondom Juliénak.

- Nem évekkel ezelőtt szakítottatok? Savannah azt mondta… - De az ajkába harap, és elkapja a tekintetét.

Megragadom a karját.

- Mit mondott Sav?

Julié megrázza g. fejét.

- Nem mondhatom el. Ellenkezik a szabályainkkal.

- Hülyeség - tiltakozik Cal. - Csapattársak vagyunk. A csapattársak fontosabbak, mint a lányszövetség.

- Ja - visszhangzóm. - A csapattársak az elsők. Emlékszel, hogy hagytuk, hogy újra és újra lejátszd A kis hableány zenéjét a gólyaszívató edzéseinken?

- Ne hozd fel! - nyögi Cal. - Rohadtul fülbemászó.

- Ott élnék lent, hol a sellő jár - énekli Julié, és kitárja a karját. - Nézegetném, igen nézném az úszást. Úsznék azzal a… - Az ujjával az arcán dobol, mintha elfelejtette volna a szavakat. - Micsodával is? Ó, uszony!

Cal a szájára tapasztja a kezét, mielőtt Julié folytathatná.

- Nincs elég sörünk ehhez. - Felém fordul. - Gyorsan! Kezdj énekelni valami mást!

- Nem. Jössz nekem eggyel, Julié - közlöm vele. - Mit mondott Savannah?

Julié felsóhajt, de beadja a derekát.

- Azt mondta, hogy évekkel ezelőtt szakítottatok, és ha valaki szeretne, lecsaphat rád.

Ez betalál. Ismét a házra meredek. Megrázott, hogy itt látom Savannah-t az én felségterületemen. Sosem fogja meggondolni magát, hacsak nem teszek valamit. Amikor még az Astor Park Prepen volt, én pedig itt, az egyetemen, könnyebb volt úgy tenni, mintha nem lépett volna tovább, azt képzelni, hogy majd itt csatlakozik hozzám, és az egyetem után közös életet kezdünk. De a ma este felfedett pár fájdalmas igazságot, amit eddig kerültem. Sav gyönyörű csaj, és nem kell hozzá sok idő, amíg ismét megtalálja a szívét, és odaadja valaki másnak.

Ami nem lenne helyes, mivel a szíve az enyém. Tizenöt éves korában nekem adta, és én nem adtam neki vissza. Ezt tudnia kell.

- Vedd elő a telefonod, és mondd meg neki, hogy jöjjön ki! - követelem.

Julié a szemét forgatja.

- Miért tennék ilyet?

- Azért, mert romantikus lélek vagy.

- Nem vagyok.

- Julié, folyton azt nyomatod, hogy a zoknijaidat csak a saját párjukkal lehet összetenni, mert összetartoznak, és nem köthetnek ki egy másik zokni mellett, mert az megbolygatná az univerzum egyensúlyát.

- Azt akarod mondani, hogy Savannah-val igazi összeillő párt alkottok?

Felemelem a kezem, és a középső ujjamat rácsavarom a mutatóujj amra.

- Egymásnak szánt minket a sors, de a körülmények elválasztottak minket egymástól. Már csak az a tény is ezt mutatja, hogy pont erre az egyetemre látogatott el az összes közül, ahova jelentkezhet. Ugye nem akarsz az igaz szerelem útjába állni?

Julié kifújja a levegőt, és előveszi a telefonját.

- Mit meg nem teszek értetek! - Megnyom egy gombot a telefonján. Kalapál a szívem. - Szia, Lou! Kiküldenéd a Vasszüzet? Gideon Royal új dekrétumot hozott.

Felállók, és elindulok a bejárati ajtó felé, épp amikor az kinyílik, és kilöknek rajta egy lányt. Az egyik ajtóban álló lány hessegető mozdulatot tesz a kezével, aztán az ajtó Sav arcába csapódik. Vet rám egy pillantást, majd dörömbölni kezd az ajtón.

- Engedjetek be! - üvölti. - Van itt egy szemétláda!

Karba teszem a kezem.

- Árulók. A te helyedben átkérném magam egy másik házba.

Sav nem vesz rólam tudomást, hanem tovább kopogtat. Szerencsére senki sem nyit neki ajtót. Néhány lány kikukucskál az ablakon. Barátságosan odaintegetek nekik, míg Savannah felháborodottan morog. Egy percnyi hiábavaló könyörgés után megpördül, hogy rám nézzen. A tekintetéből düh árad. A pulzusom kicsit gyorsabban és hangosabban ver. Olyan dögös így.

Felé nyúlok, de elüti a kezem.

Az út túloldalán Julié és Cal tágra nyílt szemmel, ámulva figyel.

- Rúgd tökön! - üvölti Julié.

- Neee! - kiált fel Cal, és egyszerre próbálja eltakarni a saját golyóit és Julié száját.

- Csinálhatjuk közönség előtt, vagy elmehetünk máshova - vetek jelentőségteljes pillantást az út túloldalára.

- Hülye Delták - rúg bele a bejárati lépcső fémkorlátjába. Megint dühödten mered rám, de elég okos ahhoz, hogy tudja, nem sok lehetősége van. - Hova?

A szobámba? Egy saját szigetre? A Marsra? Valahova, ahol nincs más, csak mi ketten? Ebbe nem menne bele.

- Ott van a Beán kávézó - intek a fejemmel mögé. - Az egész nap nyitva tart. - Csak nem csalódottság csillan a szemében? Felvonom a szemöldököm. - Vagy visszamehetünk hozzám.

Kapucnis pulcsija zsebébe dugja a kezét.

- Jó a Bean.

Azzal fürge léptekkel elindul a járdán. Talán csak odaképzeltem a megbánást.

Pár lépéssel utolérem, és elkapom a csuklóját, hogy a megfelelő irányba kormányozzam.

- A Bean erre van - mutatok az ellenkező irányba.

-Oké.

Lerázza magáról a kezem, és igyekszik a lehető legnagyobb távolságot hagyni kettőnk között a járdán, olyan messze megy, hogy már a füvön lépked. Zsebre vágom a kezem, hogy ne engedjek a késztetésnek, hogy megint hozzáérjek.

- Melyik házakba néztél még el ma este? - kérdezem, kötetlen beszélgetést tettetve. Minden diákszövetség év végi bulit tartott.

Sietve felsorol párat, mire a homlokomat ráncolom. Mindegyik megálló több száz kiéhezett srácot jelentett.

- Néhányban én is jártam. De nem láttalak.

Valójában egyesével átkutattam a házakat, de többször nem futottam össze vele, így végül letáboroztam a ház előtt, ahol hallottam, hogy megszállt. Mint kiderült, jó terv volt. Ezt jó jelnek veszem.

- Nem maradtam sokáig. - Elhallgat, aztán megkérdezi: - Mit mondtál Julie-nak, amitől kirúgtak a házból?

- Az igazat.

- Tessék? Azt, hogy megcsaltál? Hogy hazudtál nekem? Hogy kihasználtál?

- Hogy te vagy az igaz szerelmem.

Hirtelen megtorpan, és felém pördül. Én is megállok. Lendül a keze, és erősen pofon vág. Az arcomra simítom a tenyerem.

- Nem sajnálom - füstölög.

Lassan elmosolyodom. Ég a bőröm, de évek óta most először úgy érzem, élek. Lehet, hogy utál, de a rohadt életbe is, ez azt jelenti, hogy annak a nagyon vékony határnak a túloldalán ott a szeretet.

Megdörgölöm az arcomat.

- Jó, hogy újra itt vagy, bébi.

4. FEJEZET

GIDEON

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

- VÍSSZASZÍVOM, AMIT MONDTAM. Mindenképp hívd meg Montgomeryéket!

Végignézek a folyosón, abban reménykedve, hogy ismét megpillantom Savannah-t. De nincs itt, mert végzős vagyok, ő pedig másodéves, azaz a szekrénye az épület túloldalán van.

- Az előbb még azt mondtad, nem akarsz összejönni senkivel Jordán Carrington köréből - emlékeztet Bailey.

- Így is van.

Zavarodottan ráncolja a homlokát.

- Akkor miért… - Hirtelen elhallgat. - Csak nem Savannah-ról beszélsz? Nem fiatal ő hozzád egy kicsit?

- A fiatalok a legjobbak - jegyzi meg Hármas. Megragadja a vállam, és erősen megrázza. Nem tudja, milyen erős tud lenni. - Idomíthatod őket. Megmondhatod nekik, hogy csak a hétvégén vagy hajlandó velük találkozni, és akkor is csak akkor, ha nincs más programod. És hogy nem írhat neked, ha Észak-Karolina játszik.

Bailey megtorpan, karba teszi a kezét, és a tekintete villámokat szór Hármas felé. A srácnak beletelik pár veszedelmes másodpercébe, míg rájön, mit mondott. Amikor felfogja felelőtlen szavait és a barátnője kiborult arckifejezését, a szeme viccesen nagyra tágul.

Mindkét kezét esedezve a mellkasa elé emeli, vagy az ártatlanság, vagy a hülyeség jeleként. Hármas esetében valószínűleg mindkettő játszik.

- Nem rád gondoltam, bébi. Imádok veled lenni - jelenti ki. Majd még tovább ássa a sírját. - Én a tapasztalt lányokat szeretem.

- A tapasztalt lányokat? - visítja. - Könnyűvérűnek tartasz, Harmadik Hamilton Marshall?

A táskájával Hármas hátára csap.

- Nem, nem, nem. Nem vagy könnyűvérű. Nehéz vagy. Nagyon nehéz.

Körülöttünk mindenki döbbenten kap levegő után. Bailey céklavörös lesz, Hármas pedig úgy fest, mint aki azt kívánja, bár nyílna meg alatta a föld. Nekidőlök a szekrényemnek, és remekül szórakozom, ahogy figyelem a műsort.

Hármas megpördül, beüti Bailey szekrényének a kódját, és előveszi a könyveit a lány első óráira.

- Hadd vigyem neked ezeket a könyveket, és elkísérlek órára, bébi!

Bailey egyikből sem kér. Kikapja a könyveit Hármas kezéből.

- Nincs hétvége, bébi, úgyhogy nem kell együtt lennünk.

Azzal lerázza Hármast, és elsétál.

Hármas utánasiet.

- Bailey! Ne haragudj! Tudod, hogy szeretlek.

Bailey beszalad a termébe, Hármas pedig előregörnyedő vállal magára marad a folyosón.

Lehangoltan visszasomfordál hozzám.

- Gid! - háborog. - Miért nem húzol be egyet, amikor valami hasonló hülyeséget készülök mondani?

- Mert megfájdulna a kezem.

- Egy ütéstől?

- Nem, hanem mert egész nap hülyeségeket hordasz össze.

Hármas vág erre egy grimaszt. Átkarolom a vállát, és elvezetem a tantermünk felé. Az első óránk önálló tanulás a tanulószobában, aminek örülök, mert nem vagyok reggeli pacsirta.

- Fel a fejjel, haver! Ebédnél ismét az öledben ül majd.

- A második és a harmadik óránk közös - nyöszörög. - Végig gyilkos pillantással fog bámulni.

- Jobb, mint ha nem beszélne veled.

- Az a legrosszabb, amikor levegőnek néz - ért egyet. - Komolyan gondolod ezt a Savannah csajt? Minden viccet félretéve, tényleg fiatal, és ha kiszemeled magadnak, célpont lesz belőle.

- Miféle célpont?

- Srácoknak, akik állítani fogják, hogy nekik volt meg először. Csajoknak, akik féltékenyek lesznek rá, amiért annyi figyelmet fordítasz rá. Tudod, hogy megy ez itt - tárja szét a karját. - Az egyik oldalon kígyók, a másikon keselyűk.

- Mi melyikek vagyunk?

- A kígyók?

- Inkább lennék keselyű. Akkor legalább fent repülhetünk a levegőben.

- Értem. Még te is irányítani akarsz.

Felsóhajtok.

- Mikor lett ilyen bonyolult a randizás?

- Foglalkozz inkább a saját dolgaiddal! - tanácsolja, amikor odaérünk a tanulószobához. - Nincs értelme berángatni egy szegény másodévest az arénába, főleg ha nem gondolod komolyan.

Bent a teremben odabiccentünk pár osztálytársunknak, aztán ledobjuk a cuccunkat a sarokban álló asztalra. Dane Lovett már ott terpeszkedik. A könyvei nyitva állnak, de épp üzenetet ír valakinek.

- Lehet, hogy ma este bulit tartok. Olyan első naposat, olyan „Üdv újra a suliban!” típusút - mondja anélkül, hogy felnézne ránk.

- Mi a Rinaldi’sba megyünk - feleli Hármas.

- Uncsi - nyújtja el a szót Dane.

- Kiket hívsz meg? - kérdezem. A gondolataim ismét Savannah Montgomeryre terelődnek. Őzikeszeme beleégett a tudatomba. Nem is tudom, hogy nézett-e már rám valaki ilyen nyílt imádattal. Olyan… bájos volt.

- A szokásos bagázst. - Azzal elhadar egy adag nevet.

- Meg kéne hívnod Montgomeryéket.

Hármas felvonja a szemöldökét, ezzel kérdezve, hogy komolyan beszélek-e. Vállat vonok. Nem t’om, szeretném újra látni.

- Sheát? - bólint Dane. - Oké. - Pötyögni kezd a telefonján, majd felnéz rám. - Várjunk! Montgomeryék többes számban? Mármint több, mint egy?

- Van egy húga - kotyogja közbe Hármas.

Dane elfintorodik.

- De ő nem általános iskolás?

- Nem. Másodéves. Ma van itt az első napja.

Dane arca felélénkül.

- Ó, fincsi! Friss husi. Azt szeretjük. - Kinyújtja a nyelvét, és kacsint egyet.

Hármas végighúzza a kezét a nyaka előtt, hogy álljon le, de Dane nem veszi észre. Túlságosan leköti a gépelés.

- Nincs is annál jobb, mint elkapni őket, amíg ki vannak éhezve - folytatja. - így nincs semmi elvárásuk, azt tehetsz velük, amit csak akarsz. - Felpillant rám. - Mit is mondtál, hogy hívják a hugicát?

A kezemmel letakarom a kijelzőjét.

- Nem a tiéd.

Dane megfeszül.

- Tessék?

Ezúttal Hármas figyel karba tett kézzel, jól szórakozva. És még csak nem is érdekel. Döntöttem. Komolyan gondolom, mert a gondolat, hogy Dane egyik koszos mancsát Savannah-ra tegye, nem tetszik. Egyáltalán nem.

- Nem a tiéd. - Kihúzom a mobilt a kezéből, és leteszem az asztalra. - Keress magadnak másik lányt! Savannah Montgomery nem szabad préda.

- Mióta?

- Mostantól.

- Te? - Hitetlenkedve oldalra billenti a fejét. - Kavartál már egyáltalán nálad fiatalabb bigével? Azt hittem, az egyetemistákat csíped, mert ők tudják, mit csinálnak, és kevésbé ragaszkodók.

Megdörgölöm az orrom. Ez tényleg úgy hangzik, mint amit én mondtam.

Hármas rácsap a székem támlájára.

- Ráadásul, nem egész fél órával ezelőtt azt mondta, a végzős évben cölibátust fogad, mert nem akar zokogó lányokat vigasztalni, amikor elmegy.

Dane az arcomat fürkészi, aztán megint felveszi a telefonját. Nyilván úgy ítélte meg, hogy nem gondoltam komolyan.

- Jössz vagy sem ma este?

- Sem.

- Miért? Az előbb írtam öt embernek, hogy ott leszel.

- Mi a Rinaldi’sba megyünk - emlékezteti Hármas.

- Akkor gyertek át utána! Úgyis akkor fog beindulni a buli.

- Megkérdezem Bailey-t - mondja Hármas.

- Akkor is kikéred a véleményét, ha szarni mész? - morogja Dane.

Elkapom Hármas kezét, mielőtt az ökle találkozna Dane lehajtott fejével. A haverunk megint a telefonján pötyög.

- Mi van ebben a Savannah csajban, ami ennyire megfogott? - motyogja, ahogy az ujjai a gombok fölött járnak. - Ha Shea húga, akkor valószínűleg állati hűvös és manipulatív.

Kinyújtom a lábam, összefűzöm a karomat a tarkómon, és lehunyom a szemem, hogy felidézzem Savannah arcát. Nem volt benne semmi hűvös. Legalábbis akkor, amikor rám nézett.

* * *

Dane-ék háza körül annyi autó parkol, hogy szinte lehetetlen megközelíteni a bejárati ajtót.

- Csak állj meg a füvön! - nyögi Bailey. - Nincs kedvem sétálni. - Kidugja az egyik lábát a kartámaszok között. - Tízcentis sarkú Louboutin van rajtam. Fel fogja törni a lábam.

- Majd én viszlek, bébi - ajánlkozik Hármas. Odamanőverezek a kocsifeljáróhoz, és leparkolom a Rangé Rovert a füvön.

Hármas azonnal kipattan, és odaszalad Bailey oldalához. Nem kérdezek rá, miért olyan cipőt vett fel, amiben nem tud járni, mert úgyis azt válaszolná, hogy Hármasnak tetszik. Azóta ez a válasza mindenre, mióta elkezdtek randizni. Bár kettejük közül ő viseli a nadrágot, ez azért lehet, mert száz százalékig elkötelezett, hogy boldoggá tegye a srácot.

Hármas kihúzza őt a kocsiból. Bailey lába az egyik karján csüng, a másikban teste többi része pihen.

- A francba, bébi, olyan elképesztően dögös vagy. Fel tudnálak falni.

Orrát a lány nyakának dörgöli, aki elismerően sikongat. A hangtól különös fájdalom nyilall a mellkasomba. Farmerem zsebébe süllyesztem az öklömet, és elindulok a hátsó kapu felé. Kora ősz van, ami azt jelenti, hogy Dane medencés bulit tart.

Valóban, körülbelül százan gyűltek össze a hátsó udvaron. Rácsapok pár tenyérre, hátra, fenékre, ahogy átvágok a sokaságon.

- Kólát vagy Sprite-ot? - Dane két üveget nyom a kezembe.

Vágok egy grimaszt.

- Sör nincs?

- Ma csak kevert italaink vannak. Bocsi.

- Akkor Sprite-ot kérek.

A kóla rumot jelent, és nem szeretem az édes piákat. A kólásüveget hátranyújtom Bailey-nek. Az arcokat vizslatom, és átsuhanok azokon, amiket már százszor láttam, amíg meg nem találom a csajt, aki miatt jöttem. Még nem vett észre, épp egy sráccal beszélget, akit nem ismerek. Ami azt illeti, több fószer is legyeskedik körülötte.

Vádlón meredek Dane-re.

- Ugye nem járt el a szád, hogy érdekel Savannah?

Dane vállat von.

- Nem t’om. Lehet, hogy kicsúszott.

- Hát persze.

Seggfej.

- Figyu, a végzős év baromi uncsi lesz. Mi a rossz abban, ha gondoskodunk egy kis szórakozásról? - karolja át a vállam.

- Elég nyomorult hobbijaid vannak, Dane.

- Tudom. De már túl öreg vagyok ahhoz, hogy ezen változtassak.

Lerázom a karját, és elindulok. Savannah, Shea és a kígyó Jordán felé menet rálépek pár lábujjra. Más lányok is ülnek ott, de nem veszem a fáradságot, hogy felidézzem a nevüket.

A napozóágy végében, amin Savannah és Shea is ül, Leighton Park terpeszkedik. Megkocogtatom a vállát. Hunyorogva néz fel rám, a szájából egy füves cigi lóg ki.

- Menj innen! - utasítom.

Erre csak pislog rám, majd nagyot szív a spangliból.

- Jó itt ülni. - Megpaskolja a díszpárnát, a keze ezzel veszélyesen közel kerül Savannah fenekéhez. - Jó a kilátás.

Megfeszül az állkapcsom.

A hátamon érzem az osztálytársaim felének a tekintetét. Szóval műsort akarnak, mi? Ki vagyok én, hogy ezt megtagadjam tőlük?

Kitépem a jointot Leighton szájából, és a medencébe dobom. Erre már felpattan a napozóágyról.

- Te szemét! - kiáltja, majd, mint valami idióta, beugrik utána a medencébe.

- Mennyire szívott be? - kérdezem a lányokat.

Mindenki vállat von, kivéve Savannah-t, aki azt feleli:

- Még csak most gyújtotta meg.

Intek Dane-nek, hogy jöjjön oda.

- Ezt visszaadhatod neki, ha kivonszolja a seggét a medencéből.

Átnyújtom neki a még égő füves cigit, amit látszólag a vízbe dobtam, majd elfoglalom Leighton felszabadult helyét.

A lányok gyanakodva méregetnek, és most is csak Savannah elég tökös - nem, bögyös - ahhoz, hogy megszólaljon.

- Mindezt csak azért, hogy leülhess? Arrébb mehettem volna.

Shea az arcához kapja a kezét a húga ostobaságát hallva, Jordán pedig gúnyosan vigyorog.

- Ezért nem kéne az alsóbb évfolyamosoknak velünk vegyülnie. Még az élethez is hülyék vagytok.

Savannah szégyenkezve lehajtja a fejét. Jesszus, Jordán igazi vipera!

Legszívesebben megragadnám Savannah kezét, és elrángatnám innen, de aztán eszembe jutnak Hármas szavai. Azt mondta, ha látványosan kiválasztom magamnak ezt a lányt, azzal csak célponttá teszem, és igaza volt. A srácok máris körülötte legyeskedtek, amikor megérkeztem, Jordán pedig már ássa a gödröt, hogy belelökje Savannah-t.

A lelépés nem az én műfajom. Gideon Royal vagyok, egy bazi nagy vagyon örököse. Megszoktam, hogy megkapom, amit akarok, és amikor akarom.

De talán ezúttal előbb engedélyt kéne kérnem. Hiába fiatal, Savannah mégiscsak ebben a világban nőtt fel. Tudnia kell, ki a ragadozó, és ki az áldozat. Így úgy döntök, hagyom, hogy ő hozza meg ezt a döntést.

Rámosolygok, megfordítom a kezem, és tenyérrel felfelé leteszem.

- Unom ezt a helyet. Van kedved kocsikázni egyet?

5. FEJEZET

SAVANNAH

JELEN

- ES, ELMENTÉL VELE KOCSIKÁZNI? - kérdezi Kira az asztalnál ülve, miközben éjszakai krémet ken az arcára. A fejpántján lévő nyuszifülek fel-le járnak, ahogy beszél. Nem tudom megállni, hogy el ne mosolyodjak tőle.

- Naná, hogy el. Nem bőgne most itt, ha visszautasította volna. - Jisoo kivesz egy kis krémet, majd felém dobja az üveget.

Az egyik kezemmel elkapom a kis tégelyt, a másikat végighúzom az arcomon. Mostanáig észre sem vettem, hogy sírok, csak most, hogy Jisoo mondja, és a kezem valami nedveset tapint.

- Elmentem - erősítem meg. Sietve letekerem az üveg tetejét, és felkenek a krémből maszatos arcomra. Utálom, hogy még mindig képes így felzaklatni.

Miután felpofoztam Gideont, és elfutottam, a lányszövetség két tagja ott várt az ajtóban. Vetettek egy pillantást megsebzett tekintetemre, és feltámogattak a harmadik emeletre.

Amikor felértünk, Kira mindhármunknak öntött egy- egy pohár bort, Jisoo előkapott pár kényeztető kozmetikumot, és addig nyaggattak, amíg beszélni kezdtem. Jisoo erősködött, hogy ez majd könnyít a lelkemen. Talán így van. Most már jobban érzem magam, mint amikor először megláttam Gideont a bulin.

- Ha visszamehetnél, újra megtennéd? - érdeklődik Jisoo.

Mély, csillapító levegőt veszek, és próbálok úgy tenni, mintha már nem sírnék Gideon Royal miatt.

- Neked aztán van bor a képeden.

- Bátraké a szerencse - jegyzi meg csípősen.

Behajlítom az ujjaimat a tenyerembe.

- Az érzéseim neked csak valami játék? Olyan degenerált paraszt lettél, hogy az izgat fel, ha megnyomoríthatsz?

Felemeli a kezét, mintha egy fürtöt akarna kisöpörni az arcomból, de ellépek az érintése elöl. A keze megáll a levegőben, majd leejti maga mellé.

- Nem, ez sosem izgatott fel. Valahányszor szomorú voltál, én is az voltam. Valahányszor sírtál, én is sírtam. Odáig jutottam, hogy már képtelen voltam elviselni azt a fájdalmat, és mindenkitől elzárkóztam. Ahogy te is.

- Ne tégy úgy, mintha te lennél itt az áldozat, Gideon! Ez sosem rólam szólt. Mindig csak a saját érzéseiddel törődtél. Az a baj veletek, Royalokkal, hogy azt hiszitek, a fájdalmatok, a veszteségetek és a traumátok mindenki másénál fontosabb. Mintha senki sem érthetné meg, milyen érzés a helyetekben lenni. - Undorodva lehunyom a szemem. - Ha csak egy percre is elfogadnád, hogy nem körülötted forog a világ, akkor talán nem viselkednél így.

- A nap minden egyes percében rád gondolok. A nap minden egyes rohadt percében. Mi kell ahhoz, hogy megbocsáss?

- Semmi. - Minden. - Már nincs rád szükségem. Igen, még dühös vagyok. Igen, még fáj. De ettől még nem akarok megint veled lenni. Már nem vagyok az az ostoba lány, aki három évvel ezelőtt beléd szeretett. Ne várj rá, mert már nem jön vissza!

Megrázza a fej ét.

- Nem. Sosem ment el. Még mindig itt van. Korábban cserbenhagytalak, tudom. Mindkettőnknek sok fájdalmat okoztam, de már végeztem. Nem menekülök tovább. Nem megyek sehová.

- De még mindig fájdalmat okozol - mondom keserűen.

- Akkor miért jöttél ide?

- Mindig is így terveztem, Gid. Ezt te is tudod. Beszéltünk róla, hogy ez a legjobb suli az államban, ahol színháztudományt és filmkészítést lehet tanulni. Nem fogom hagyni, hogy egy olyan semmiség, mint egy ex jelenléte, eltérítsen az álmaimtól.

Gideon bólint.

- Értem. Akkor majd találkozunk.

Zsebre vágja a kezét, és indulni készül.

- Ennyi? - kérdezem hitetlenkedve. - Azért rúgattál ki a lányokkal, hogy aztán itt hagyj a járdán!

- Ezt nevezik taktikai visszavonulásnak. Különben is, azt hittem, hogy utálsz. - Azzal vidáman integet. - Viszlát később, Szilaj!

A szájából hallott becenevem vágyakozással tölti meg ostoba szívemet. Szúr a tenyerem, de nem a fájdalomtól, hanem mert legszívesebben újra és újra felpofoznám.

- Szeretném azt mondani, hogy visszautasítanám, ha visszamehetnék, de nem hiszem, hogy képes lennék rá. Mármint, nézzétek, mit tettem ma este! Elmentem vele. Hagytam, hogy felhúzzon. - Lerogyok az ágyra, és hanyatt fekszem.

- Áh, mind találkoztunk már fiúkkal, akik miatt idétlenül viselkedtünk - jegyzi meg Kira.

Jisoo egyetértően bólogat.

- Az első egyetemi évem tavaszi félévében teljesen belezúgtam egy srácba irodalomról. Hosszú haja volt, és ragyogó zöld szeme. Rájöttem, hogy játszik egy bandában. Rávettem Kirát, hogy vigyen be a belvárosba, ahol próbálni szoktak, de nem mentem be. Kint ültem a kocsiban, onnan fotóztam, mint valami rémes kukkoló.

- Én pedig beálltam az egyetemi flag football csapatba a Szigmákhoz, mert annyira tetszett egy srác, miközben utálom a sportot - teszi hozzá Kira.

- Ettől egy kicsit jobban érzem magam - vallom be kelletlenül.

- Azok a lányok a gimiben nagyon gonoszak voltak veled? - kérdezi Kira, és leül mellém az ágyra.

- Némelyikük. Egyesek nagyon féltékenyek voltak. Szemetet tettek a szekrényembe. Aztán mások, akik be akartak nyalni Gideon-nak, kitakarították. Nehéz volt igaz barátságokat kötni, mert nem tudtam, ki utál, és ki kedvel. De nem számított, mert ott volt nekem Gideon. És egy ideig nagyon boldogok voltunk.

Jisoo leengedi a kezét az arca elől.

- És mikor ment tönkre a dolog?

- Amikor meghalt az anyukája.

* * *

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

Gideon töprengő arcára nézek. Az elmúlt tíz percben csak bámult ki az ablakon. Egypárszor szóltam neki, de aztán feladtam. Az elmúlt hetekben ilyen volt. Shea azt mondta, ne sürgessem. A fiúk nem szeretnek beszélni az érzéseikről.

Leteszem a kanalam a félig megevett fagyim tálja mellé, és a telefonomat emelem fel helyette.

Hol vagy? - írom Sheának.

Mit gondolsz? A boszorkány házában. Bulit tartunk. Szuperül érezzük magunkat.

Egy szemforgatós emojit is csatol a szöveghez, ha esetleg nem érezném a szavaiból csöpögő szarkazmust.

Gid megint mintha itt sem lenne.

Ne kezdd! Ha beszélni akar róla, majd fog. Ne erőltesd, különben elhagy! Csak lazán, Sav!

Laza vagyok!!!

Ne felkiáltójelezz itt nekem! Ha nem tetszik a tanácsom, ne fogadd meg! Itt van Reed. Istenem, utálom ezeket a Royalokat. Mindenki nyalizik neki. Utálom, h az likükkel jársz. Épp elég szörnyű, h a banyával kell lógnom.

Elvigyorodom. Valószínűleg Shea az egyetlen lány az Astorban, aki nincs odáig legalább az egyik Royal fiúért.

- Mi olyan vicces?

Felnézek, és látom, hogy Gideon engem figyel. Felé fordítom a mobilom, hogy lássa, Sheával chatelek.

- A nővérem Jordannél van. Azt mondja, az öcséd is ott van. Át akarsz menni?

- És te? - Megkocogtatja a tálam oldalát. - Vagy inkább megennéd a maradék fagyit?

Semmi kedvem átmenni Jordanhez. De azért elmosolyodom, mert Shea szerint mindenben követnem kell Gideont. Van értelme. Hiszen végzős. Én csak egy szerény másodéves vagyok. Már két hónapja járunk, de még mindig beleszédülök, képtelen vagyok elhinni. Az oldalam már tele van kék-zöld foltokkal, annyit csipkedem magam.

- Benne vagyok bármiben, amiben te is.

Az arca egy pillanatra megfeszül, mintha valahogy csalódást okoztam volna neki, de aztán rám villantja lehengerlő mosolyát, és már olyan, mintha a korábbit csak képzeltem volna. A zsebébe nyúl, és elővesz egy köteg bankjegyet.

- Akkor menjünk át Carringtonékhoz!

Felém nyújtja a karját, és int, hogy menjek ki előtte az ajtón. Felveszem a táskámat, és teszek egy lépést előre. De ekkor felülkerekedik a bátorságom, és megtorpanok.

- Mi az? - kérdezi. - Még éhes vagy? Azt hittem, végeztél.

- Inkább az a kérdés, hogy te végeztél-e. - Olyan merész nem vagyok, hogy a szemébe nézzek, de azért kibököm.

A szemem sarkából látom, hogy az érintetlen desszertje felé néz.

- Ja. Jól bekajáltam a vacsorából.

Hirtelen lelomboz, hogy így félreértette a szavaimat, és ismét az ajtó felé indulok. Vajon direkt csinálta? Vajon csak próbálja kerülni a témát, vagy tényleg azt hitte, hogy az olvadó fagyinkra gondolok?

Repedés húzódik közöttünk. Nem számú, fizikailag milyen közel vagyunk egymáshoz, szakadék tátong közöttünk, és nem tudom, hogyan tüntessem el. Vagy talán félek kinyúlni felé, mert attól tartok, hogy elutasítja a közeledésemet. A hajamba túrok, és a végét átvetem a vállamon. Nem ezért töltök reggelenként órákat a készülődéssel? Ha Gideon meglátná az igazi énemet - borzas hajjal, smink nélkül, érzelmileg tapadósan -, gyorsan és végleg elszaladna.

- Csinos vagy ma este - jegyzi meg, amikor odaérünk az ajtóhoz.

- Köszönöm, ez kedves tőled.

Erre felnevet.

- Milyen hivatalos! Csak nem valami elit klubban vagyunk? - Átkarolja a vállam.

- Mit akarsz, mit mondjak? Hogy tudom?

- Miért is ne? - Lehajol, és a hajamhoz dörgöli az orrát. Az őszi levegő hűvös, de nem az időjárás miatt borzongok meg. - Ez lenne az igazság.

Lehunyom a szemem. Ezek miatt a pillanatok miatt megéri, hogy lenyeljem a bizonytalanságomat.

- Szia, Gideon! - Magas hang hasít a levegőbe, ami egy nagyon csinos szőke lányhoz tartozik, aki valahonnan ismerősnek tűnik. Talán végzős lehet.

Csuklóján három nehéz arany karkötő csilingel, amikor felénk integet. Vagyis nem, Gideon felé.

- Szia, Rhiannon! - köszön Gideon is.

- Jordán bulit tart. Jönnöd kéne.

A felsője egy olyan vállat nem takaró darab, ami veszélyesen lecsúszott a mellén. Irigykedve bámulom a mellkasát.

- Épp arra tartunk - feleli, és gyengéden tovább tol.

Észre sem vettem, hogy megálltam.

Rhiannon rám pillant, majd ismét Gideonra fordítja a figyelmét.

- Ha végeztél az ovisokkal, keress meg!

Lehet, hogy Gideonnal nem tudok nyíltan beszélni, de az alatt a rövid idő alatt, amióta járunk, megtanultam, hogy a többi lánynak meg kell mondanom a véleményemet, különben úgy tesznek, mintha nem is léteznék. És arra is rájöttem, hogy Gideonnak tetszik, ha kiállók magamért.

Így hát rámosolygok a lányra, és vidáman megjegyzem:

- Ha veled akarna lenni, most nem mellettem állna.

Rhiannon dühödt pillantással néz rám.

- Ugyan, kislány! Csak azért van veled, mert bármit megteszel neki, amit kér. Néhányunknak elvei vannak.

- Tényleg? - nyújtom el a szót. - Mert éppen te vagy az, aki a figyelme morzsáiért könyörög. Sajnállak. Kezdj inkább egy szingli sráccal. Akkor talán jobban megy a vadászat.

Azzal megfogom Gideon kezét, és a Rangé Rover felé húzom.

- Szilaj Savannah - suttogja nekem Gideon, amikor kinyitja a kocsi ajtaját.

Kipirul az arcom, és beleszédülök a boldogságba. Gideon telefonja megszólal, amikor beülök az autóba.

- Anyu az - mondja, és az egyik ujját felemelve jelzi, hogy várjak. Aztán felveszi a telefont. - Igen? Nincs otthon senki? - Elhallgat. - Haza tudok menni. Itt van velem Savannah is. Nemsokára ott vagyunk.

Lelkesen bólintok. Még nem jártam Gideonéknál, és majd’ belehalok, hogy átmehessek.

- Oh? Nem, talán nem - vág egy grimaszt. - Oké, hazaviszem, aztán megyek.

A várakozásom helyét csalódottság veszi át, de igyekszem egy aggodalmas mosollyal leplezni.

- Minden rendben? - kérdezem, miután leteszi a telefont.

- Aha.

Nem hangzik valami meggyőzően. Vezetés közben tűnődő némaságba burkolózik. A köztünk lévő szakadék tovább nő.

Az ölemben morzsolom a kezemet.

- Anyukád nem kedvel, ugye?

- Miért mondod ezt?

Nem tagadja.

- Miattam? Hallott rólam valamit?

Gideon legyint egyet.

- Semmiség. Ne is foglalkozz vele!

- Szerintem ha…

- Savannah - vág közbe. - Nem nagy ügy.

Az ajkamba harapok, és az ablakra szegezem a tekintetem.

- Ne haragudj! - sóhajtja Gideon. - Tényleg semmiség. Nem számít, hogy kedvel-e. Mostanában nincs túl jól. - De a teste megmerevedik, elutasításról árulkodik.

-Oké.

Megfogja a kezem.

- Ne haragudj, Savannah! De gondolj rá másképp! Ma este nem kell Jordannel lógnod.

- Igaz.

Másfél kilométer után befordul, de rossz irányba. Megkocogtatom a kezét.

- Ohm, rossz irányba kanyarodtál.

- Tudom.

- Hová megyünk?

- Hozzánk. Megnézem, hogy van anyu, aztán filmezhetünk a szobámban. Ez hogy hangzik?

- Tökéletesen.

Hirtelen izgatott leszek. Legszívesebben ujjonganék, de ellenállok a kísértésnek. Kihúzom magam, és lesimítom a hajam. Azt kívánom, bár lenne nálam hordozható hajvasaló. Az egyenes frizura magabiztosságot ad.

- Jól nézel ki - biztosít Gideon.

Jól? Én fantasztikusan akarok festeni. Kivéve, ha Maria Royal nem szereti a fantasztikusát. Akkor inkább csak jól néznék ki.

- Köszi.

Elengedi a kezem, hogy megnyomjon egy gombot, és az előttünk lévő kapu lassan kinyílik. Végiggördülünk a gyengén megvilágított kocsifelhajtón. Kétoldalt páfrányfenyők húzódnak. Royalék nem szűkölködnek. Mármint, nekünk is van pénzünk, de közel sem annyi, mint Royaléknak. Mi az első osztályon utazunk, Royalék nem is repülnek utasszállító géppel. Nekik saját repülőjük van. Az apjuk cégének a lógóját mindegyik egyedi gyártású kocsijuk bőrülésébe belevarrták. Gideon karórája annyit ér, mint a kocsija.

Sokszor érzem úgy, hogy nemcsak a külsejük, hanem a pénzük is úgy vonzza a lányokat, mint méz a méheket.

A házuk hatalmas. Három család is elférne benne. Jó, persze négy testvére van. Lehet, hogy szükségük van a térre.

Gideon leparkolja a Rovert a bejárat előtt, és komótos léptekkel közeledik a házhoz. Habozik, mintha azon tűnődne, hibát követ-e el, de aztán kinyitja az ajtót.

A hall fényes márvány, és egy friss virágokkal díszített, kerek asztal mögött óriási lépcső húzódik.

- Anyu? - kiáltja Gideon.

Balra fordulunk, amikor siető lépteket hallunk. Gideon öccse, Reed az. Amikor észrevesz minket, hirtelen megtorpan.

- Ő mit keres itt? - kérdezi követelőző hangon.

Gideon háta mögé húzódom.

- És te mit keresel itt? - dobja vissza Gideon a kérdést. - Azt hittem, Jordannél vagy.

- Anyu hívott, úgyhogy hazajöttem. - Reed a homlokát ráncolva néz rám. - Ő mit keres itt? - ismétli.

Gideon viszonozza dühös pillantását.

- Magammal hoztam.

- Nem lehet itt.

Reed felém dob valamit, amit reflexszerűen elkapok. Egy kulcscsomó az.

- Menj haza, Savannah! - csattan fel. - Elviheted a Roveremet. Most pedig tűnés!

Eltátom a számat.

- De…

Gideon kikapja a kulcsokat a kezemből. Egy pillanatra azt hiszem, azért, mert őt is annyira megdöbbenti Reed viselkedése, mint engem, de tévedek. Reed kulcsai helyett az övéit teszi a kezembe.

- Vidd az én kocsimat! Majd holnap elhozom a suliból.

Értetlenül bámulok rá.

- Gideon…

De ő csak gyors pillantást vált Reeddel, majd hátratol.

Mielőtt még észbe kapnék, odakint találom magam, és a csukott bejárati ajtóra meredek. Gideon nem kelt a védelmemre. Nem mondta, hogy maradjak. Nem szólt rá az öccsére, hogy azzal, hogy elküldött, átlépett egy határt. Hanem a kezembe nyomta a kocsikulcsát, és kilökött az ajtón.

Bő egy percig elképedten bámulok magam elé, míg végül beszállok Gideon Roverébe, és elhajtok.

6. FEJEZET

GIDEON

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

- SAJNÁLOM - mondja Reed, amint rácsukom az ajtót Savannah-ra.

- Mi történt? - kérdezem tömören. A mai este után jó, ha Sav még egyáltalán szóba áll velem, hát még ha megengedi, hogy egy ujjal is hozzáérjek tökéletes testéhez.

- Anyu. Mi más? Az ikreket eltüntettem a közeléből, de aztán Easton hazajött.

- Ó, a rohadt életbe! - De épp erre számítottam, amikor válaszoltam az öcsém hívására. - Hol vannak?

- Anyu szobájában. Sarokba szorította az ikreket a tévészobában, de Eastonnak sikerült felcsalogatnia. Ha gondolod, át tudom venni, ha ránéznél az ikrekre - ajánlja fel.

- Majd én kezelem. - A mi szárnyunk felé tolom, ahol, gondolom, az ikrek vannak. A kisöcséimnek nincs szükségük erre a szarságra. A francba is, egyikünknek sincs, de Reeddel mi vagyunk a legidősebbek. Gondoskodnunk kell a többiekről, ha már az öregünk megfeledkezett rólunk. Ha már eszembe jutott a folyton távol lévő apánk, megkérdezem: - Aput hívtad?

- Persze. Steve vette fel, azt mondta, apunak „értekezlete” van - formál Reed idézőjelet az ujjaival.

- Értem.

Azaz apu épp valami kurvát dug, és nem tudott odajönni a telefonhoz.

Kettesével szedem a lépcsőfokokat. Talán ezt az egészet fél óra alatt le tudom zárni, és aztán átvonszolhatom a seggem Savhez. Megnézhetünk nála egy filmet. Vagy elvihetem valahová. Ösztönösen tudom, hogy minél kevesebb idő telik el, amíg találkozunk, annál több esélyem van rá, hogy megbocsát.

Rossz előérzetem támad, amikor felérek a lépcső tetejére. Anyu sírását a folyosóról is hallani lehet. Megállok a kétszárnyú ajtó előtt, és mielőtt belépek, veszek egy nagy levegőt.

Anyu háttal nekem ül a kanapén, az erkélyajtó előtt. Az ablakok tárva-nyitva állnak, jéghideg van odabent. Miután gyorsan végigpásztázom a szobát a tekintetemmel, észreveszek két borosüveget anyu komódján. Átvágok a szobán. Easton ott ül a földön anyu lábánál. Az öcsém lába között ott egy harmadik üveg is, de nem a pia aggaszt, hanem szokatlan mozdulatlansága. Szerintem betépett.

- Gideon, drágám - sírja anyu. Felém emeli félig teli borospoharát. - Hát itt vagy.

- Itt vagyok - felelem. Elveszem tőle a poharat, mielőtt még a tartalmát a tesóm lehajtott fejére borítaná.

- Ne csukd be az ajtót! - kéri anyu, amikor arrébb húzom a fátyolszerű függönyt, hogy elérjem a kilincset. - Olyan áporodott itt.

- Még megfázol - ellenkezem, és becsukom az erkélyajtót.

Anyu durcás arcot vág.

- Eastonnal élveztük az óceán hangját. Olyan megnyugtató, nem gondolod?

Nem tudom, kihez intézte a kérdését, de Easton túlságosan be van állva ahhoz, hogy válaszoljon. Felemelem az állát, és az arcát fürkészem. A pupillái akkorák, mint két negyeddolláros.

- Teszek fel nektek zenét. - Felveszem a távirányítót, és bekapcsolom a nyugtató zenét.

- Én az óceánt akarom hallgatni - nyafog anyu. - Az igazit. Nem mesterséges hangokat. Nem akarok itt bent semmi mesterségeset.

Nem veszek róla tudomást, hanem visszamegyek a kanapéhoz, és leguggolok Eastonhoz.

- Jól vagy?

Felém fordítja a fejét, és megereszt egy hanyag félmosolyt.

- Ja, tesó.

A szívem összeszorul. Ez nem jó jel.

- Egy perc, és kiviszlek innen.

Üveges tekintetével nem sok mindent fog fel.

- Anyu, Eastonnak mennie kell - mondom neki.

- De nem akarok egyedül lenni.

Vékony ujjai a csuklómra fonódnak. Könnyedén lefejthetném őket magamról, de törékenysége szorosabban tart, mint bármelyik kötél.

Anyu az elmúlt hónapokban egyre mélyebbre süllyedt. Többet ivott, több gyógyszert szedett. Közben apánk lelépett, ki tudja, mit csinál, és ránk hagyta anyut, hogy mi gondoskodjunk róla.

Óvatosan lehámozom magamról az ujjait.

- Tudom. Én majd itt maradok.

Azaz ma már nem találkozhatok Savvei.

- Mindannyian maradjunk itt! Te, én és a drága Easton.

Kezét Easton fejére ejti. Az öcsém alig láthatóan összerezzen.

- Leckét kell írnia.

Anyu a szívén viseli a tanulmányainkat, és utálja, ha lógunk. Vagyis utálta, amíg még magánál volt. Meg sem várom a válaszát, felhúzom Eastont a földről. Szikár alakja egyre izmosabb lesz, és már nem olyan könnyű magam után vonszolni, mint egy éve.

- Gyerünk, öcskös!

Easton halkan elmotyogott „kösz” felelete összemosódik anyu gyenge ellenkezésével. A tesóm a vállam köré veti a karját, és kicipelem onnan, be a szobájába. Borzasztó odabent a kupi. A padlón ruhák és könyvek hevernek. A minihűtő ajtaja nyitva, a tévé bömböl.

- Baszki, de hangos! - szorítja egyik kezét a fülére.

Ledobom az öcsémet az ágyra, majd odalépek a tévéhez, hogy a rajta lévő gombbal kikapcsoljam. Fogalmam sincs, hol lehet a távirányító. Aztán leveszem Easton cipőjét, és levetkőztetem. Annyira kába, hogy még csak nem is tiltakozik. Hál’ istennek, különben ez az egész még nehezebb lenne. Betakarom, aztán kimegyek a szobából.

Megállok a folyosón, ami elválasztja a mi szobáinkat a szüléinkétől, és lenézek a lépcsőn. Végigsöpör rajtam a menekülési kényszer érzése. Foghatnám a kocsikulcsomat, és elhúzhatnék innen. Elvezethetnék az ország másik végébe, bevehetném magam a vadonba vagy a hegyekbe. Bárhova, hogy megszabaduljak a felelősségtől, ami ezzel a családdal jár, és ami vasköpenyként nehezedik rám. De ez lehetetlen. Nem hagyhatom itt a tesóimat.

Fejben jól pofon vágom magam. Keresek segítséget anyunak és Eastonnak. Csak van egy doki, aki házhoz jönne, és kikezelné őket ebből a betegségből. Gondolom, depresszió lehet.

Amikor visszamegyek anyu szobájába, még mindig a kanapén ül, és az összehúzott függönyt bámulja.

- Próbálj meg aludni egyet! - javaslom. Lejjebb tekerem a fényt, majd odalépek hozzá.

- Képtelen lennék apád nélkül aludni.

- Biztos menne. - Alácsúsztatom a karom, és gyengéden az ágyhoz viszem.

- Hallottál róla valamit? Apádról? - kérdezi.

- Nem.

- Kérlek, ne hagyj itt! - könyörög. - Nem akarok egyedül lenni ma este.

Szeméből könnycseppek csorognak. Ettől még jobban összeszorul a gyomrom.

A megfelelő szavakat keresem, hogy ne sírjon.

- Szeret téged. Csak elfoglalt, mert gondoskodni akar rólunk.

- Fontosabb az üzlet, mint én? Mint a családja?

- Nem.

De mivel nem tudom, mit mondhatnék még, a könnyei és a vádaskodásai tovább ömlenek. Odahúzok egy széket az ágyához, és előveszem a mobilomat. Miközben anyu tovább mondja összefüggéstelen gondolatait, küldök egy üzenetet Savnek.

Sajnálom a korábbit! Családi ügy. Reggel felhívlak. Holnap este majd csinálunk együtt vmit, ok?

Nem meglepő módon nem válaszol. A kezembe támasztom a fejem, és várom, hogy anyu elaludjon. Amilyen részeg, túl sokáig tart, mire megnyugszik. Végül, valamikor kettő és három között panaszos, fájdalmas hangjait halk horkolás váltja fel. Kivonszolom a fáradt seggemet a szobámig, és azonnal elalszom.

Pár órával később a telefonom pittyegésére ébredek. A biztonsági alkalmazás jelez, hogy áll valaki a bejárati ajtónál. Kómásan megnyitom az alkalmazást. A bejárati ajtónál lévő kamera szerint Steve bácsi felesége áll a lépcsőn. Egyik karomat a fejemre ejtem. Remek. Már csak ez hiányzott. Egy újabb őrült nőszemély.

Nagy nehezen kikászálódom az ágyból. A tegnapi farmer és póló van rajtam. Rám férne egy zuhany és egy borotválkozás, de előbb még ki kell derítenem, mit akar Dinah O’Halloran.

- Jó reggelt, Dinah! - köszönök, amikor ajtót nyitok.

Dinah egyszerűen belibben mellettem, friss virágillatot árasztva. Szőke haja selyemfüggönyként lebeg mögötte. Értem, miért vette el Steve. Olyan szép, akár egy modell, de van benne valami, ami nyugtalanít, hiába kedves velünk, fiúkkal. Anyu azonban nem bírja. Talán ez hat ki rám is.

- Steve keresett ma reggel, és azt mondta, édesanyád többször is hívta tegnap este. Megkért, hogy jöjjek át, és nézzem meg, hogy vagytok.

Hirtelen megfeszül a hátam. A Royal mocsok csak Royalékra tartozik, senki másra.

- Jól vagyunk.

Dinah megrázza a fejét.

- Előttem nem kell megjátszanod magad. Lényegében családtag vagyok.

Megpaskolja az arcom, majd bemasírozik a házba.

Becsukom az ajtót, és utánasietek. Nem akarom, hogy lássa anyut, azaz Dinah-nak itt kell maradnia a földszinten.

- Öm, hozhatok valamit enni vagy inni?

- Ó, édesem, ki tudom magam szolgálni. Sőt, mi lenne, ha csinálnék nektek reggelit? Mikor kelnek a többiek?

Megkordul a gyomrom. Megmasszírozom a hasam, és felpillantok a lépcsőn.

- Reed nemsokára fent lesz. A többiek egy óra múlva kelnek.

- Akkor előbb nektek kettőtöknek ütök össze valamit.

Azzal elindul a konyha felé, én pedig engedelmesen követem.

- Segítsek? - ajánlkozom.

- Nem kell. Ülj csak le! - Megpaskolja a pultnál álló egyik bárszéket. Aztán, mintha csak otthon lenne, tojást és vajat vesz elő a hűtőből, majd edényeket a sütő melletti szekrényből. - Steve-nek és édesapátoknak bizonyára sűrű estéje volt.

- Én azt nem tudhatom.

Vidám mosollyal fordul felém.

- Nem szükséges fedezned az apádat, drágám. Elég idős vagyok, ismerem a dörgést. Steve-nek mindig is gyakran elvándorolt a tekintete.

Elpirulok, nem tudom, mit válaszoljak erre, de Dinah tovább csacsog.

- De édesanyátokat sajnálom. Rá marad minden felelősség, bármiféle segítség nélkül. Ezért jöttem át. Hogy megnézzem, mit tehetek, hogy megkönnyítsem a dolgát.

Dinah a konyhában sürgölődik, kikeveri a palacsintatésztát, megsüti a szalonnát, megmelegíti a szirupot. Szinte egyik pillanatról a másikra hatalmas kupac kaját találok magam előtt. Egy pillanatra meglep, hogy egyáltalán tud főzni - mindig is elkényeztetett kis hercegnőnek tűnt. De aztán eszembe jut, hogy Dinah nem gazdag családból származik. Házasság útján lett pénze, azaz valószínűleg tudott gondoskodni magáról, mielőtt találkozott Steve-vel.

- Köszönöm, Dinah.

Összeborzolja a hajam, mintha kisfiú lennék.

- Ne hívj így! Ettől olyan öregnek érzem magam. Szólíts csak Dee-nek!

- Oké - felelem két falat között. Nem fogok ellenkezni a nővel, aki reggelit csinált nekem. - Ezek a palacsinták isteniek, Dee.

- Akkor jó. Örömmel hallom. Elképesztő, mennyit bírsz enni, és mégis megőrizni ezt a kidolgozott alakod.

Végighúzza az ujját a vállamon, amikor elmegy mellettem. Zavarba ejtő érzés, de nincs mögötte semmi, úgyhogy kussolok. Nincs értelme hőbörögni egy ártatlan érintés miatt. Különben is, most fontosabb dolgokkal kell foglalkoznom, mint például, hogy hogyan veszem rá Savét arra, hogy megbocsásson nekem. Kifújom a levegőt, majd újabb palacsintát lapátolok magamba.

- Mit csinálsz ma?

- Bocsánatot kérek - bököm ki, de rögtön meg is bánom.

- Ó, hogyhogy? Csak nem egy lánytól? Mesélj el Dee- nek mindent!

Mindkét könyökét a pultra támasztja, és felém hajol. Feltárul előttem a felsője V kivágása, és rálátok a dekoltázsára.

Elfordítom a tekintetem, és elnézek a válla felett.

- Nem nagy ügy.

- Édesem, ez a sóhajtás úgy hangzott, mintha a világ súlya nehezedne a válladra. Fiatal nő vagyok, aki nemrég még egyedülálló volt. Lefogadom, hogy tudok neked segíteni, bármilyen kínos helyzetbe kerültél is.

Nem mintha tele lennék nagyszerű ötletekkel.

- Azt hiszem, magamra haragítottam a barátnőmet - vallom be.

Dinah oldalra billenti a fejét.

- Hogyan?

- Áthívtam hozzánk, de… - Elhallgatok, mert senkinek sem akarok beszámolni a családom elcseszett helyzetéről, még Steve feleségének sem. - Tegnap este a tesómnak kellett segítenem, és őt haza kellett küldenem.

Karcsú ujjával az ajkát kocogtatja.

- A lányok szeretik a látványos gesztusokat. El szoktátok még hívni hivatalosan a lányokat a végzős bálra?

- Aha, asszem.

Néhány srác egészen extrém dolgokat talál ki, hogy elhívja a lányokat táncolni, például kincs vadászatot szerveznek nekik. Decker Henry egy hófehér lovon lovagolt végig az utcán, mögötte egy transzparenssel. A barátnője egyértelműen imádta. Annyira, hogy már a buli előtt odaadta neki a szüzességét.

- Akkor gondolkodj valami ilyesmiben! Legyen nagy és feltűnő! Imádni fogja.

Nagy és feltűnő, mi? Nem akarok lovagolni, de magamra tudom vonni a figyelmet. Bekapok még egy falatot, majd leugrom a bárszékről.

- Kösz a reggelit!

Amikor kintről meghallom Reed lépteit, szólok neki, hogy jöjjön be.

- Dinah csinált reggelit. Palacsintát, szalonnát, mindent.

Reed szeme izgatottan elkerekedik.

- Tényleg? Éhen halok.

De aztán megtorpan, mert a konyha anya felségterülete.

- Én már ettem - bátorítom.

- Klassz - ül le megnyugodva.

- Elvinnéd Eastont és az ikreket a suliba? Én Kast furgonjával megyek, mert a kocsim Savnél van.

- Persze.

Otthagyom Reedet, aki már lelkesen tömi magába a kaját, és felsietek, hogy összekészülődjek.

- Gideon!

Megfordulok, Dinah áll mögöttem.

- Ó, helló! Mi az?

Egyik karját körém fonja, és magához húz egy ölelésre. Esetlenül lapogatom a hátát, és próbálom elkerülni, hogy a melle a mellkasomnak préselődjön.

- Ezt miért kaptam?

- Úgy festettél, mint akire ráfér egy ölelés és egy puszi. - Azzal ad egy puszit az arcomra. - Hoppá! Maradt rajtad egy kis rúzs. - Az ujjával ledörzsöli a foltot. - Most már jó.

Erős késztetést érzek, hogy a kezemmel megtöröljem az arcomat, de nem akarok seggfejnek tűnni.

- Kösz még egyszer a reggelit!

- Semmiség. Bármikor át tudok jönni, hogy segítsek. Felszaladok a lépcsőn. Pillanatok alatt megmosakszom, felöltözöm, és indulásra készen állok. Az első megállóm a legközelebbi virágbolt.

- Hány rózsája van? - kérdezem az eladót.

- Az üzletben?

Előhúzom a pénztárcámat, és kiterítem a bankjegyeket a pultra.

- Az egész üzletben - felelem.

Mint kiderül, a virágárusnak több mint kétszáz rózsája van. Még egy óra, és még három üzletet kiürítek. Látványos gesztus, jövök.

7. FEJEZET

GIDEON

JELEN

- VIRÁGOT KÉNE NEKI VENNED. Apu mindig azt vesz anyunak, amikor feldühíti.

Lazítok a fogáson az erősítő szalagon.

- Már megvolt. Felvásároltam az egész virágboltot. - Vagyis négyet.

Cal megáll mozdulat közben.

- Az egész boltot?

- A rózsákat - pontosítok. - Felvásároltam az összes rózsát négy virágboltban.

- A rohadt életbe! Mennyibe került?

Néha elfelejtem, hogy az itteni barátaimnak fogalmuk sincs róla, mennyi pénzem van. Az egyetem egyik nagy előnye, hogy itt az ember beleolvad a campus tömegébe. Senkinek a múltja sem számít igazán. A gimi kitüntetései és botrányai senkit sem érdekelnek. Az számít, itt mit teszel le az asztalra. Igyekszem titokban tartani a Royal kapcsolataimat. Csak a Rangé Roverem jelzi, hogy van pénzem, de nem én vagyok itt az egyetlen, aki drága kocsival jár. Vannak itt Mercik, BMW-k, és pár kínai kölyök Lamborghinivel.

- Épp elegendőbe - felelem Calnek. - Azért vettem őket, mert felültettem, úgyhogy nem hiszem, hogy ez most beválna.

- Most mit tettél?

Ha felfedem múltbeli bűneimet Calnek, azzal kábé romba döntöm titkolózási szándékomat, de jó barát, és nem akarok neki hazudni. Már egy életre eleget hazudtam a barátaimnak.

- Megcsaltam - válaszolom őszintén, és arrébb lököm a gumiszalagot, ami nekicsapódik a csempézett falnak.

Cal szeme döbbenten elkerekedik.

- Hogy mi?

Meglepetése némi elégtétellel tölt el. Mint mondtam, az, hogy ki voltál a múltban, nem kell, hogy számítson, miután elballagsz a gimiből. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ne az az idióta legyek, aki beleesett Dinah csapdájába.

- Hosszú történet, de megtettem, és amikor Sav rájött, szakítottunk. Azután azt próbáltuk kideríteni, melyikünk tud nagyobb fájdalmat okozni a másiknak.

Felkapok egy törülközőt, és a haverom felé dobom, aki továbbra is zavarodottnak tűnik.

- Elég lehangoló játéknak hangzik.

- Szörnyű volt - bólintok. - Amikor egyetemre jöttem, leálltam vele.

De Sav nem. Az a hír járta, hogy lefeküdt Eastonnal.

Képtelen voltam miatta haragudni. Ha megtörtént, az nem azért volt, mert rákattantak egymásra. Csak fájdalmat akartak vele okozni, de szerintem a saját bűntudatuk és ön utálatuk rosszabb, mint az, amit én éreztem, amikor meghallottam a hírt.

Képtelen vagyok miatta utálni a kisöcsémet, azok után nem, aminek anyu kitette. És képtelen vagyok utálni Savét is azok miatt, amiknek én kitettem őt.

- Szerintem igazad van - mondja Cal, és a kosárba dobja a törülközőjét.

- Hogyhogy? - kérdezem, amikor elindulunk a szekrények felé.

- Mégiscsak ide jött, és nem az ország bármelyik másik egyetemére. Akar téged, haver.

Eltekerem a szekrényem lakatjának számlapját. Sav kifogásai és ellenkezései ellenére, ha tényleg utálna, távol maradt volna tőlem. Vagy csak én képzelődöm, és az, hogy idejött, csak azt bizonyítja, hogy már nem érdeklem.

Megdörgölöm az arcomat. Nem. Megütött. Egy olyan lány, akit nem érdeklek, nem vágna pofon. Még mindig érez valamit. Ez most még csak düh és fájdalom, de van esélyem rá, hogy ezen változtassak.

- Talán igazad van.

- Akkor most mit teszel?

- Még nem tudom.

Gyorsan felöltözöm, és sapkát húzok a vizes hajamra.

- Gondolkodj nagyban! - tanácsolja. - írj ki valamit az égre! „Sajnálom, hogy szemét voltam! Kérlek, bocsáss meg a hülye seggemnek!”

Felhorkantok.

- Ez ám a nyerő üzenet.

A vállunkra vetjük a hátizsákunkat. Odakint a folyosón Julié a falnak dőlve áll, és az egyik atléta sráccal beszélget, aki már időtlen idők óta fut utána. Cal megfeszül mögöttem.

- Nem bírom ezt a srácot - morogja.

- Miért nem? Ártalmatlan. Ha tetszene Julie-nak, már elfogadta volna a tucatnyi korábbi közeledésének az egyikét.

- Épp ezért nem bírom. Itt szaglászik még azután is, hogy Julié kiadta az útját. Túl közel áll hozzá. Lefogadom, hogy Julie-nak is kellemetlen. Különben is, Julié úszó. Az úszócsapathoz tartozik. - Elviharzik mellettem. - Helló, bébi!

Julié felkapja a fejét.

- Végeztetek, fiúk?

- Aha. Éhes vagy? Menjünk, ebédeljünk!

Cal hatásos mozdulattal beékeli magát kettejük közé.

A futó srác a homlokát ráncolva hátralép.

- Még csak tíz óra - tiltakozik.

- Az ebéd egy tág fogalom - jegyzi meg Cal. - Kész vagy, Jules?

Ennél egyértelműbb már nem is lehetne, de valamiért Julié mintha vak lenne Cal érzéseire. Talán azért, mert Cal még maga sem jött rá, hogy azért nem szereti, ha más srácok Julie-val beszélnek, mert saját magának akarja. Még hogy az úszócsapathoz tartozik! Inkább Cal Loniganhez tartozik.

- Jólesne egy frappuccino. - Jobbra hajol, hogy a futó sráchoz szóljon. - Majd utánanézek a dolognak. Át kell néznem a leveleimet. Biztos megvan valahol, de most nem emlékszem rá.

A srác búcsúzóul int neki.

- Tudod a számom.

Cal megvárja, amíg kiérünk az épületből, aztán nekiesik Julie-nak.

- Hogy értette, hogy megvan neked a száma? Hiszen atléta!

- És akkor mi van? Úgy beszélsz, mintha drogot árulna, vagy ilyesmi - feleli Julié, és a szemét forgatja.

Cal dühösen néz rá.

- Lehet, hogy így van.

Ideje közbeavatkoznom. Közéjük lépek, és mindkettejük vállát átkarolom.

- Cal csak azért ilyen, mert éhes. Meg kell etetnünk a fenevadat, hogy elhallgasson.

- Ja, éhes vagyok - mondja Cal, és hálás pillantást vet rám.

- Oké - von vállat Julié. - Ó, majd’ elfelejtettem. Van itt neked valami.

- Manapság mindenkinek van valamid - motyogja Cal.

Észrevétlenül sípcsonton rúgom. Cal arrébb ugrik.

- Ezt meg mi a fenéért csináltad?

Julié megtorpan.

- Mi történt?

- Megrúgtam.

- Megrúgott! - ismétli Cal vádlón.

Julié a levegőbe dobja a kezét, és ismét elindul.

- Olyanok vagytok, mint a gyerekek.

- Inkább tinédzserek - tiltakozik gyorsan Cal.

- Tessék, te óriáscsecsemő - nyom egy darab papírt a kezembe.

- Mi ez? - kérdezem, de miután elolvasom az első feljegyzést, már tudom. - Ez Sav látogatásának a programja?

- Igen, és ne mondd el senkinek, hogy tőlem van! - Julié karba teszi a kezét. - Már így is bűntudatom van, mintha megsértenék valami lányok közti fontos egyezséget.

- Hányszor kell még elmondanom? Te az úszócsapat tagja vagy. Hozzánk húz a hűség - jelenti ki Cal.

- Ne is figyelj rá! - mondom, és átölelem Julie-t.

Cal felmordul mellettem. Képtelen vagyok elfojtani a nevetést.

- Mi olyan vicces? - kérdezi Julié.

- Az élet. Az életen nevetek. - Megrázom a papírt a kezemben. - És a lehetőségen.

- Hogy fogod visszahódítani? Egyszerűen csak mindenhova követed, hátha majd ismét rájön, milyen elképesztő vagy?

- Nem, valami látványos gesztust kell tennie - tárja szét a karját Cal, és az egyikkel majdnem képen vág. - Azt javasoltam, írjon ki valamit az égre.

Julié erre vág egy fintort.

- Az ilyesmit mindig is szörnyen nyálasnak találtam. Szerintem inkább maradj a virágnál. Vegyél neki egy nagy csokrot, és ereszkedj térdre!

- Az már lánykérés, nem bocsánatkérés - vitatkozik Cal.

- Mindkettő lehet - vág vissza Julié. - És mégis mit tudsz te a látványos gesztusokról? Tettél akár egyet is az életben?

- Hé, nagyon is romantikusan hívtam el anno a kiszemelt lányt a végzős bálra - feleli Cal sértett tekintettel.

Julie-val meglepetten nézünk rá. Cal nem az a bálba elhívós típus. Az ő elképzelése a romantikáról nem terjed tovább egy hamburgerbe szúrt gyertyánál.

- Ó, erre kíváncsi vagyok - közli Julié. - Szerepeltek benne állatok? Vagy kincsvadászat? Hogy csináltad?

- Betettem egy doboz sütőtökös édességet a szekrényébe egy üzenettel, miszerint „igazi tökkelütött lennék, ha nem hívnálak el a végzős bálra”. - Cal olyan büszkének tűnik, hogy nagy nehezen magamban tartom a nevetést.

Julié a fejét rázza.

- Uh, de idióta. - Majd felém fordul. - És te? Te is csináltál ilyesmit?

- Nem. - Tizenegyedikben kihagytam a bált, végzősként pedig igazi katasztrófa volt.

- Mármint nem Savannah-t hívtad el, vagy senkit sem hívtál el?

- Senkit sem hívtam el.

- Nem volt bál a sulidban? Azt tudom, hogy magániskolába jártál - kíváncsiskodik.

- De, volt. Csak nem mentem el.

- Ezért is haragszik rád annyira ez a lány? Mert felültetted a bál estéjén? - kérdezi Cal.

- Nem. Már karácsony előtt is szemét voltam vele. Ő sem ment el a bálra.

- Aú! - vág egy grimaszt Cal. - Felejtsd el, hogy bármit is mondtam!

Julié együttérzően meglapogatja a hátam.

- Úgy hangzik, igazi seggfej voltál. Azt hiszem, Cal-nek most az egyszer igaza van. Ide valami extravagáns és látványos kell, hogy megmutasd neki, mennyire megbántad.

- Már csinált ilyesmit - mondja neki Cal. - Felvásárolt neki négy virágboltot.

Julié szeme kikerekedik.

- Komolyan? Négyet?

Négy különböző boltból vettem virágot magyarázom. - De épp ez az a látványos gesztusokkal. Azoknak valók, akik elcseszik az apróbb dolgokat. Ha jól bánsz a csajoddal vagy a pasiddal, akkor nincs szükséged ilyesmire. Egyébként is, ahogy Cal mondta, ez már megvolt. Ideje, hogy az apróságokra koncentráljak.

- Mint például? - kérdezi Julié.

- Először is el kell kezdenem odafigyelni rá.

8. FEJEZET

SAVANNAH

JELEN

- TESSÉK.

Adrián Trahern visszaadja a telefonomat. Markáns állkapcsával és ábrándos barna szemével a másodéves srác inkább illene a kamera elé, mint mögé.

Bárcsak hatna rám a külseje! Összeszedem a bátorságom, és rámosolygok.

- Köszönöm. Csak vészhelyzet esetén fogom használni.

- Akkor életemben most először kívánom valakinek, hogy sokszor kerüljön vészhelyzetbe - cukkol.

Egy normális világban Adrián karjába vetném magam, és könyörögnék neki, hogy tanítson meg mindenre. És most nem a filmkészítésre gondolok. Ehelyett azonban feszengve, bizonytalanul állok egyik lábamról a másikra.

Adrián megment.

- Tehát júniusban visszajössz?

- Igen. - A mosolyom ezúttal őszinte. Inkább megkönnyebbült, semmint flörtölős, de legalább igazi. - Izgatottan várom, de egy kicsit félek is. Akkor biztos sok vészhelyzetbe kerülök majd.

Adrián még szélesebben vigyorog.

- Akkor várom a hívásod.

Kinyitja a művészeti tanszék épületének ajtaját, és int, hogy menjek ki előtte.

Egy normális lány eszét veszítené egy ilyen dögös és elbűvölő pasi ennyire egyértelmű közeledésétől, de én csak egy gyenge mosolyt tudok kipréselni magamból. Hülye Gideon.

- Az egész filmet itt veszed fel a nyáron, vagy már kész vagy egy részével? Az itteni felszerelés nagyon szuper, úgyhogy ha már van kész jeleneted, érdemes lehet újra felvenni velük.

- Még csak a képes forgatókönyvnél tartok - vallom be.

- Szólj, ha szeretnél közösen ötletelni, vagy jól jönne még a kritika. A nyári fesztiválra készülő filmemet egy örökkévalóság volt megvágni, mert beleestem a digitális csapdába.

- A digitális csapdába? - kérdezem, és a szemem fölé emelem a kezemet, hogy blokkoljam az arcomba tűző napfényt.

- Aha. Mivel minden digitális, ugyanannyiba kerül, ha öt vagy ötven percet veszel fel, csakhogy aztán le kell ülni és megvágni azt a hosszú videót, hogy beleférjen három percbe.

- Ó, ez igaz.

- Vannak még ott jó tippek, ahonnan ez jött.

- Hát itt vagy!

Gideon enyhén megrovó hangjától megtorpanok. Leengedem a kezem, és ott találom a rettenetes exemet a járda közepén, karba tett kézzel. Ez a testtartás kiemeli a bicepszét, és áruló részem megremeg az emléktől, amikor azok a karok átöleltek.

Adrián nyurga termete megfeszül mellettem, de a hangja könnyed, amikor megkérdezi:

- Az egyik barátod?

- Nem. Nem igazán - felelem mogorván.

Gideon úgy tesz, mintha ezt meg sem hallotta volna, és kezet nyújt Adriannek.

- Sav pasija vagyok. És te?

Arrébb lököm Gideon kezét.

- Nem, nem vagy az. - A tarkóm felforrósodik a megaláztatástól, és a korábbi bizonytalan ötletem elhatározássá szilárdul. - Ami azt illeti, elfogadom a segítségedet - fordulok Adrián felé. - Szívesen átnézném veled a képes forgatókönyvemet. Átküldjek pár képet, aztán összefutunk júniusban, amikor idejövök?

Adrián rólam Gideonra, majd ismét rám néz.

- Persze. Mint mondtam, én itt leszek. Most még van egy szabad órám, ha ebédelnél.

- Szilaj velem ebédel - vág közbe Gideon.

Adrián felvonja a szemöldökét.

- Szilaj?

Ha szűzies, pirulós lány lennék, aki könnyen zavarba jön, itt helyben elájulnék a járdán.

- Menj innen! - motyogom fenyegetően.

- Rád gondol - veti oda Gideon Adriannek.

- Nem rá gondolok! - A tiltakozásom hangosan, szinte kiáltásként tör elő belőlem, és mindkét fiú meglepetten fordul felém.

- Ez a srác zaklat téged? - kérdezi Adrián halkan. - Mert idehívhatom az iskolarendőrt, ha nem érzed magad biztonságban.

- Valaki másodperceken belül nem fogja biztonságban érezni magát - morogja Gideon.

A kezembe temetem az arcomat. A színház- és filmművészeti tanszéket majdnem egy kilométer választja el az üzleti tudományok intézetétől. Meggyőztem magam, hogy a campus elég nagy kettőnknek, de látogatásom pár napja után is tudom, hogy tévedtem.

Ami azt jelenti, hogy valahogy kezelnem kell ezt a helyzetet. Fel nem oldott érzéseim Gideon iránt erősebbek, mint gondoltam. Amikor elment egyetemre, én pedig ott maradtam Bayview-ban, könnyebben el tudtam hitetni magammal, hogy már túl vagyok rajta. Azonban most, hogy újra látom, kísértenek az emlékek. A jók és a rosszak egyaránt.

- Nézd, haver, nem tudom, ki vagy, de túlléptél egy határt - vágja oda Adrián Gideonnak. - Savannah, pár perc alatt idehívhatom az iskolarendőrt.

Azzal elkapja a csuklómat, és közelebb ránt magához.

Gideon előrelendül, és a másodperc törtrésze alatt nyilvánvalóvá válik, hogyan fog ez végződni. Gideon be fog húzni Adriannek. Adrián majd visszavág, de Gideon erősebb, és van négy öccse, akikkel korábban folyton bunyózott. Az aranyos filmszakosnak esélye sem lesz, és az itt töltött négy évemet meghatározná, hogy mindenki tudná, én vagyok az a lány. Elegem van már belőle, hogy én legyek az a lány.

Kiszakítom magam Adrián szorításából, és Gideon felé vetem magam. Ahogy arra számítottam, a figyelme Adrián helyett azonnal rám irányul.

- Elég! - szólok rá halkan. - Ne rontsd el ezt nekem!

Leolvassa az arcomról, hogy komolyan gondolom, és kelletlenül bólint egyet.

- Oké. - A tenyerét felém fordítva a mellkasához emeli a kezét, és elhátrál. - Nem azért jöttem, hogy bajt okozzak. Csak el akartalak vinni ebédelni. - Kinyújtja mögém a kezét. - Gideon vagyok, és igen, Sav exe. De csak hogy tudd, azt tervezem, hogy ezen változtatok. Szóval futhatsz utána, ha akarsz, de tudd, hogy ebből harc lesz.

- Gideon - sziszegem.

- Mi az? - tettet ártatlanságot. - Egyszer azt mondtad, hogy valahányszor kinyitom a számat, hazugság jön ki rajta. Próbálom megmutatni, hogy megváltoztam. Mostantól mindig az igazat mondom.

Mögöttem Adrián megköszörüli a torkát. Már azelőtt tudom, mit fog mondani, hogy felé fordulnék.

- Nekem most mennem kell - mutat vaktában egy pontra a távolban. - Találkozom a… - Elhallgat, mert valószínűleg eszébe jut, hogy az imént hívott meg ebédelni.

Felsóhajtok.

- Köszönök mindent, Adrián. Később találkozunk.

Azaz: nem foglak felhívni, hogy szuper cikivé tegyem a helyzetet, ígérem.

Adrián bólint, aztán lelép, eleinte lassan lépked, aztán már kocog, mintha nem tudna elég gyorsan elhúzni előlünk.

Amint hallótávolságon kívülre ér, Gideon felé fordulok.

- Ez meg mi a franc volt?

- Azt akartam, hogy nyugodtan meg tudj hallgatni.

- Mit akarsz mondani?

- Mindent.

- Miért? - kérdezem őszinte érdeklődéssel.

Próbálom megérteni. Miért érdekli még mindig? Miért követ még mindig? Miért akar még mindig fájdalmat okozni?

- Mert én…

Hát persze, hogy ez is arról szól, hogy ő mit akar. Elindulok, de megállok, amikor azt mondja:

- Nem. Azért, mert te megérdemled.

Felháborodásom enyhül, és a helyét az óvatos gyanakvás veszi át.

- Mit érdemlek meg?

Arca fájdalmas grimaszba torzul. Válla előregörnyed, amitől száznyolcvannyolc centis, úszó félisten teste szokatlanul sebezhetőnek tűnik.

- Mindent - feleli halkan. - Minden igazságot a hazugságok mögött, amiket valaha mondtam neked. Ezt érdemled meg.

A szívem kihagy egy ütemet, és a félelemtől izzadni kezd a tenyerem. Minden igazságot? Elbírnék annyi igazságot? Kíváncsi vagyok rá egyáltalán? De hát nem erre vágyam mindig is? És ha végre megkapok minden választ és magyarázatot, talán túl tudok lépni Gideonon.

- Mikor találkoztál utoljára Dinah-val? - tör ki belőlem.

Szája szomorúan rándul felfelé, és újabb hazugságra számítok.

- Két hete - vallja be.

Érzem, hogy a kétszeresére tágul a szemem.

- Két hete találkoztál vele, és utána van merszed hozzám szólni? - Végeztem vele. Nagyon is végeztem. - Húzz innen! Ne is gyere a közelembe! Végeztünk. Innentől kezdve nem is ismerlek.

Elállja az utamat.

- Hazudhattam volna. Hazudhattam volna - ismétli. - Állíthattam volna, hogy hónapok, évek óta nem láttam Dinah-t, de mint mondtam, innentől kezdve csak az igazat mondom, nem számít, mennyire fájdalmas. Az őszinteség szívás, Sav, és nemcsak azért, mert az igazság általában fájdalmasabb, mint a hazugság, hanem mert sosem jár érte jutalom. Vegyük például a mostani helyzetet! Ha hazudtam volna, akkor nem akarnál elfutni. Ha hazudtam volna, nem lennél rám dühös.

Szavai tele vannak igazsággal és fájdalommal, amitől csak még dühösebb leszek. Lassan felé lépek, az arca előtt rázom az öklömet, és azt kívánom, az általa okozott fájdalomnak bár legalább egy kis szeletét rá zúdíthatnám.

- Nemcsak ezért vagyok dühös, hanem mindenért. Haragszom, mert megcsaltál. Haragszom, mert hazudtál. Haragszom, mert nemrég találkoztál Dinah-val. Annyi sérelem ért, hogy nem is tudom mindet felsorolni.

- Tudom.

- Tudod? Csak ennyit tudsz mondani?

- Nem. Hajlandó vagyok neked mindent elmondani, de mindketten tudjuk, hogy ez nem lesz mentség arra, amit tettem. Nem fogja eltörölni a múltat, de ha szeretnéd hallani, akkor el akarom mondani. - Széttárja a karját. - Kérdezz bármit! Kérdezd meg, mit keresett itt Dinah a campuson két héttel ezelőtt! Kérdezd meg, mi történt, valahányszor hirtelen ott kellett, hogy hagyjalak! Kérdezd meg, miért vagyok itt, készen arra, hogy megszégyenítsem magam előtted! Kérdezz bármit! Csak ne hagyj itt!

- Akkor mondd el… - A hangom olyan halk, hogy még én is alig hallom, a szavak szívem legmélyebb kútjából törnek elő. - Mondd el, miért őt választottad helyettem!

9. FEJEZET

GIDEON

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

- A FENÉBE, SAV! Most nem tudok átmenni. Nem hanyagollak, csak dolgom van. Nem érted?

Rászorítok a telefonra a markomban. Miért nem képes felfogni, hogy ha választhatnék, vele lennék? Mintha a négy hangos, trágár öcsémmel időzni jobb lenne, mint ott feküdni Sav édes illatú szobájában, a fátyolszerű függönyök alatt, amik a fejtámláját keretezik.

De anyu megint vedel, és nem hagyhatom, hogy Eastont is magával rántsa. Reeddel éppen próbáljuk kijózanítani a tesónkat. Ha magára hagyjuk, anyu ráveszi, hogy vegyen még neki tablettát.

- Bocsi. Nem akartalak felzaklatni.

Savannah felesleges bocsánatkérésétől szinte összeroppanok. Legszívesebben kiordítanám magamból a családom összes szennyesét, de elfojtom a késztetést, amíg a roppanáshoz vezető repedéseket befedem és eltömítem.

- Nem nagy ügy - hazudom. - Csak videójátékozom kicsit a tesóimmal.

- Videojáték. Videójátékozni fogsz az öcséiddel ahelyett, hogy velem lógnál. Jól értem?

Erőltetetten felnevetek.

- Ja, hülyén hangzik, de elfelejtettem, hogy megígértem Easton-nak, hogy játszunk.

- Szeretnéd, hogy beszéljek vele? - suttogja Dinah mögöttem, csakhogy közel sem elég halkan. Eltakarom a telefont, de túl késő.

- Ki van ott? - követel választ Sav.

- Senki.

Dühösen intek Dinah-nak, hogy menjen onnan, de ő csak a szemét forgatja.

Sav nem felel rögtön. Tudja, hogy hazudtam. Tudom, hogy tudja, mégis hallgatok. Az, hogy elfogadja a szemét viselkedésemet, furamód kihoz a sodromból. Üvölts velem!, füstölgők magamban. Vonj felelősségre a seggfejségem miatt!

De persze nem teszi.

- Rendben van, Gideon. Hívj, ha tudsz!

- Szia, Sav!

- Szeretlek - teszi hozzá, ezzel akaratlanul is még mélyebbre mártva a kést.

Én is kipréselem magamból ezt a szót, aztán leteszem. A homlokomhoz szorítom a mobil szélét, kemény borítását a halántékomba vájom, mintha ez a nyomás enyhíthetné a lüktető fejfájásomat.

- Helyesen cselekedtél - mondja Dinah. - Ha belerángatod ezt az édes, ártatlan lányt ebbe a káoszba, valahogy felelősnek fogja magát érezni, amitől csak még nagyobb lesz számodra a teher.

- Leszarom az állítólagos terhemet - dünnyögöm.

A hátam viszketni kezd a lapockáim között. Nem bírom, ha Dinah ilyen közel van hozzám, de ez a nő képtelen észlelni a határokat. Folyton benne áll a privát szférámban.

Dinah átkarolja a vállam, ujjai a bal mellizmom fölött csüngnek.

- Így védheted meg a legjobban a fájdalomtól, hogy távol tartod tőle. Ez egy önzetlen tett, Gideon. Nem sokan lennének hajlandóak megtenni. Csodállak érte.

- Nem kéne. Úgy érzem magam, mint egy nagy adag kutyaszar.

Körmei a mellkasomon kopognak.

- Ne érezd úgy! Egy nap majd mindent elmagyarázol neki, és akkor majd sajnálni fogja, hogy akár csak egy pillanatig is haragudott rád.

- Épp az a baj, hogy nem haragszik. - A zsebembe csúsztatom a telefonomat. - Olyan rohadt megbocsátó, és ettől csak még rosszabb.

Dinah csettint a nyelvével, és közelebb somfordái.

- Azért, mert olyan fiatal. Mit is mondtál, hány éves?

Áthelyezem a testsúlyomat, és próbálok arrébb lépni.

Aztán elgondolkozom, mennyit áruljak el neki. Amikor Savvei járni kezdtünk, ostobamód azt hittem, hogy tizenhat éves. De nem. Csak a jövő hónapban tölti be a tizenhatot, azaz hivatalosan még túl fiatal a szexuális kapcsolathoz, mivel én augusztusban betöltöttem a tizennyolcat. De Dinah-ról van szó, ő nem fog beköpni. Végül is vannak nagyobb és fontosabb Royal-titkok, amiket szintén kifecseghet.

- Tizenöt. Decemberben tölti be a tizenhatot.

Dinah szeme elkerekedik, majd sunyi mosoly jelenik meg az arcán.

- Nahát, Gideon! Fogalmam sem volt róla, hogy szereted a tiltott dolgokat.

- Mert nem is - vonom össze a szemöldököm. Azt hittem, idősebb.

- Hát persze - feleli búgó hangon. - Ne aggódj, liliomtipró! Én fedezlek. Lakat lesz a számon. - Két ujját elhúzza a szája előtt, mintha behúzná a cipzárt.

- Köszönöm - mondom, és ismét arrébb lépek, hogy megnöveljem a kettőnk közti távolságot.

Dinah azonban átszeli ezt a távolságot. Idegesít az érintése. Nem tűnik helyesnek, de nem tudom, hogyan állítsam le. Tudni akarná, miért kérem ilyesmire, de nem lenne rá konkrét válaszom - csak egy érzés, hogy ez a sok fizikai kontaktus nem venné ki jól magát Savannah előtt. De hogy mutassak rá arra, hogy Dinah melle a karomat súrolja, anélkül, hogy gorombának tűnnék?

Különben is, ez az egész semmit sem jelent Dinah-nak. Csak próbál segíteni. Már észrevettem, hogy ő ilyen ölelgetős, simogatós típus, és nem fogom megbántani a gyerekes viselkedésemmel, mert túl éretlen vagyok ahhoz, hogy elviseljek pár puszit egy anyafigurától.

- Én mindig itt leszek neked, Gideon - suttogja Dinah, ajka szinte súrolja a fülcimpámat.

Tudom, hogy nem akar nyomulósnak hangzani, de néha a hüllőagyam így értelmezi a viselkedését.

- Kösz. Megnézem, mi a vacsi.

Nem várom meg a válaszát, csak fejben pofon vágom magam, és elindulok a konyha felé.

Sandra serényen vagdossa a hagymát a konyhapulton. Két edény rotyog a főzőlapon, és a konyhát megtöltő illatok elképesztőek. Meg-kordul a gyomrom.

- Mit eszünk? - kérdezem, és odacsusszanok a pulthoz.

- Parmezános csirkét.

- Klassz. Szólok a többieknek. Mikorra jöjjünk le?

- Negyven perc múlva - válaszolja.

- Szuper. Te vagy a legjobb, Sandy.

Egyik karommal átölelem a házvezetőnőnket, majd a hátsó lépcső felé veszem az irányt.

Már felléptem az első lépcsőfokra, amikor Sandra megköszörüli a torkát.

- Igen? - nézek hátra a vállam felett.

Egy ideig habozik, aztán azt mondja:

- Ms. Dinah is velünk vacsorázik?

- Eszik egyáltalán? - viccelődöm.

Dinah szörnyen vékony. Nem igazán látom, hogy bármit is fogyasztana a Skinny vodkán kívül.

- Újabban többet főzök annak a nőnek, mint Ms. Mariának - panaszkodik Sandra. - Aggódtam.

Mi miatt? Hogy anyu nem eszik annyit, vagy hogy Dinah túl sokat eszik? De ha ezt megkérdezem, az olyan, mintha azt kérdezném, melyik dinamitrudat akarja előbb meggyújtani. Mindkettő sok felesleges sírással végződne.

- Próbál segíteni - kelek Dinah védelmére.

Ő hozta ide dr. Whitlockot, amikor megemlítettem neki, hogy nem szívesen vinném anyut kórházba. Anyu nagyon kiborulna, ha mindenki tudomást szerezne a gyengeségéről.

- Szóval manapság így hívják? - motyogja Sandra.

Mivel fogalmam sincs, mire gondol, elengedem a fülem mellett a megjegyzését. De odafent eltöprengek. Amikor mások Dinah-val látnak, azt hiszik, van köztünk valami? Nem, dehogy, biztosítom magam. Az a nő majd’ tíz évvel idősebb nálam. Különben is, Steve gyakorlatilag a bácsikám, azaz Dinah a nénikém. Ő számomra csupán egy kedves idősebb nőrokon, aki igyekszik átsegíteni a családunkat egy nehéz időszakon.

Igazából egyetértek Dinah-val. Ha elmondom Savnek, mi folyik ebben a házban, attól szegény csaj csak fekélyt kap. Jobb, ha egyelőre hallgatok. Amint mindent elrendezünk, mindent bevallók. Jobb megbocsátást, mint engedélyt kérni, nem?

De.

10. FEJEZET

SAVANNAH

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

- MI EZ A HOMLOKRÁNCOLÁS? - kérdezi Lydia Scully, és megigazítja a fejére kötött, ezerdolláros selyem Hermes kendőjét.

Sheával meghívtak minket Lydiához suli után. Eddig csak unalmas divattémákról beszélgettek, de most, hogy hirtelen mindenki rám figyel, már nem unatkozom, sokkal inkább kellemetlenül érzem magam.

- Ne ráncold a homlokod! Ráncos leszel tőle - tanácsolja Ginnie. Francine bólint mellette. Ők hárman alkotják Jordán Carrington bandájának a magját. Mindenki csak Pasztell lányoknak hívja őket. Szerintük azért, mert szívesen viselnek a húsvéti tojásokra jellemző színeket, ha nem az Astor Parkos egyenruhájuk van rajtuk, de valójában inkább azért, mert olyan színtelen és jellegtelen a személyiségük. Nincs igazi saját színük. Bármi ragyogás is jut nekik, azt Jordántól kölcsönzik.

- Észre sem vettem, hogy ráncolom a homlokomat - mondom félszegen.

- Hát pedig ráncoltad - tájékoztat Lydia. - Fiúügy? Ne vedd sértésnek, de nem lepne meg, ha problémád adódott volna Gideon Royallal. Bárkinek meggyűlne vele a baja, hát még egy másodévesnek.

Lemered manikűrözött kezére, mintha cseppet sem érdekelné a válaszom, de tudom, hogy fúrja az oldalát a kíváncsiság, hogy még több részletet megtudjon Gideonról.

Ahogy a többiekét is. Még Jordán is, aki épp három pasija egyikével chatel, szörnyen kíváncsi, hogyan sikerült elcsábítanom az egyik Royal fiút.

Royalék egészen eddig elérhetetlenek voltak. Az idősebb fiúknak még nem volt komoly kapcsolatuk - mostanáig. Így mindenki tudni akarja, miért éppen én. Mintha lenne valamilyen titkos módszerem, amivel befoghatok egy Royalt.

- Én magam sem hiszem el, hogy vele járok - mondom teljesen őszintén.

Fogalmam sincs, miért érdeklődik irántam Gid. És őszintén szólva attól tartok, máris kezdem elveszíteni.

Ezért ráncoltam a homlokomat.

Shea megrándul mellettem a nyugágyon, és nem a hűvös esti levegőtől. Úgy kéne tennem, mintha minden fantasztikus lenne az életemben, és azzal, hogy elismerem a bizonytalanságomat, megsértem a családi szabályokat.

Hát, úgyis hamar kiderül az igazság, ha szakít velem.

Lydia felhorkan.

- Ezt senki sem veszi be.

Az igazság fáj. Sheára pillantok, tudom, hogy ő azt akarja, hallgassak, de jól jönne némi tanács. Ezeknek a lányoknak több tapasztalata van a fiúkkal, mint amennyi nekem valaha is lesz, és most nem feltétlenül szexuális tapasztalatra gondolok. Egyszerűen többet randiznak. Ráadásul Jordán elképesztően csinos. A srácok folyton megadják neki a számukat. A minap egy lány megállította az utcán, és megkérdezte, modell-e.

Pasztellék szerint, amikor Jordán Svédországban nyaralt, egy srác, akibe szó szerint belebotlott a vonatállomáson, mindennap virágokat küldött neki a hotelszobájába. Két Astor Parkos fiú is eltörte a csuklóját, miközben megpróbálta lenyűgözni. Az egyikük elrontotta a gördeszkás trükkjét, a másikuk egy idomítatlan lóra próbált meg felugrani. Jelenleg pedig hárman csinálnak hülyét magukból miatta.

Kínos Gideonról beszélni, de már elég elkeseredett vagyok, ezért felfedem előttük az igazságot.

- Nemcsak azt nem értem, mit lát bennem, hanem azt sem tudom, hogyan tartsam meg.

Lydia szeme felcsillan. Ez szaftos pletykának tűnik, és élvezettel várja. Jordán fürgén mozgó ujjai is megállnak. Bár nem néz felém, érzem, hogy minket figyel. Shea felsóhajt.

- Szexeitek? - kérdezi Lydia.

- Az nem tartozik rád - vágja oda Shea.

- Miért nem? - feleli Lydia ártatlanul. - Tudnom kell a részleteket, hogy tudjak segíteni.

Önkéntelenül is felforrósodik az arcom. Ők itt nem a barátnőim. Csak lányok, akiiekéi együtt lógok, mert apu ragaszkodik hozzá, és mert Shea szerint jót tesz a hírnevemnek a suliban. Egyfajta pajzsot jelent, magyarázta. Jordannel senki nem kezd ki, így az ő révén én is biztonságban vagyok.

Gideon nem jelent igazi védelmet, mert ő fiú. Nincs ott a lányok öltözőjében, a mosdóban vagy a lánybulikon, ahol az igazi szóváltás zajlik.

Az embernek szüksége van egy jó lánybandára, ami fedezi, és bár Jordán köre erre a legjobb az Astorban, ez még nem jelenti azt, hogy hajlandó vagyok bármilyen intim részletet megosztani velük.

- Nem panaszkodik. - Ez a legjobb válasz, ami eszembe jut.

- Lefekszik vele - vonja le a következtetést Lydia.

Valójában nem, de nem veszem a fáradságot, hogy kijavítsam. Amúgy sem hinne nekem.

- Küldj neki egy szexi képet! - veti fel Francine. - Torin imádja, amikor ilyesmit küldök neki.

- Ez hülyeség - veti oda nyersen Shea. - Amint szakítotok, Torin továbbküldi őket húsz különböző srácnak, akik szintén megosztják a húsz barátjukkal, és az ostoba lányok mémje leszel.

- Kösz a semmit, ribanc - néz rá dühösen Francine. - Torinnal nem fogunk szakítani. Szeretjük egymást.

- Ne haragudj Sheára! - szól közbe Jordán. Rámosolyog a nővéremre, és szinte hátrahőkölök a tekintetéből sugárzó rosszindulattól. - O ezt képtelen felfogni. Emlékszel, hogy járt Dooley-val? Én sem akarnék képet küldeni senkinek, ha velem ilyen történik. De nem minden srác alázza meg úgy a lányokat, mint Dooley. Shea egyszerűen rossz döntést hozott.

Menten összeesnék, ha Jordán nekem szúrna így oda, de Shea egyszerűen visszamosolyog rá, mintha Jordán nem az imént tépett volna fel egy régi sebet.

- Talán így van - feleli Shea hűvösen -, de mi értelme kockáztatni?

A Dooley-eset két évvel ezelőtt történt. Shea kilencedikes osztály-kiránduláson volt. Matthew Dooley végzős volt. Eszeveszettül flörtöltek. Shea elküldött neki magáról egy képet Francine hajójáról, de nem vette észre, hogy áfonyalevet löttyintett az ölébe. Fehér fürdőruháján piros folt éktelenkedett, elég szerencsétlen helyen. Dooley kirakta a képet az Instagram-oldalára, a háttérbe photoshoppal beillesztett egy cápát. Képfeliratnak ezt írta: „A cápák egyetlen csepp vért is kiszagolnak az óceánban. Csak óvatosan odakint! #cápacsali #amikulásvisszavág # ne vegyélfelfehér et”.

A következő hat hónapban mindenki megszégyenítette, kigúnyolta Sheát az Astorban. Visszagondolva, akkoriban kezdett el Jordannel lógni, még mielőtt apu ezt meghagyta volna nekünk.

- Ó, hagyd már a csajt! - mondja Jordán. Elhajol Francine mellett, hogy egyenesen rám nézzen. - Az a szomorú igazság, hogy a fiúk abszolút vizuális típusok. Ha már egyszer meztelen csajt bámul, miért ne téged bámuljon? Fantasztikusan nézel ki, Savannah. Jobb, ha rólad fantáziál, mint ha Olivia Munnról, nem?

Sheán kívül mindenki bólogat. Kezdenek meggyőzni.

Jordán valahogy megérzi a bizonytalanságomat, és tovább biztat.

- Ha nem bízol annyira Gideonban, hogy megossz vele egy szexi képet, akkor nem kéne vele járnod, és pláne nem kéne lefeküdnöd vele. Nyugodtan tegyél a pasid kedvére!

- Van benne valami - helyesel Francine.

A másik két Pasztell egyetértően bólint. Sheának viszont elege lett ebből a témából.

- Ha már az össze nem illő pároknál tartunk, láttátok, hogy lihegett Abby Reed után a múltkor? - kérdezi, odavetve nekik a csalit. A cápák ráugranak, és a beszélgetés elterelődik rólam, Gideonról és a meztelen szelükről.

* * *

Shea később, a kocsiban rám zúdítja a rosszallását.

- Ne csináld! Még csak most kezdtetek járni, és ha már elkalandozott másfele, csak szánalmasnak fogsz tűnni, ha meztelen képeket küldesz neki. És mi van, ha elküldi Hármasnak, vagy valaki másnak?

- Nem tenne olyat.

Gideon nem tűnik annak a hencegő típusnak. Még az úszósikereiről sem beszél, folyamatosan lekicsinyli a győzelmeit, mondván, ez egy csapatmunka része.

Shea lebiggyeszti az ajkát, és a szemét forgatja, arra utalva, hogy ennél nagyobb ostobaságot nem is mondhattam volna.

- Ja. Mint ahogy sosem csalna meg, és sosem törné össze a szíved.

- Nem csal meg, és a szívem nagyon is rendben van, köszönöm szépen. - De közben kerülöm a tekintetét.

- Uh. Akkor megteszed, nem igaz?

- Még nem döntöttem el.

Shea túl jól ismer. A nyílt tagadás hiánya egyenlő egy igennel.

- Reméljük, apu hajlandó lesz kiperkálni neked egy svájci bentlakásos iskola tandíját, mert ott fogsz kikötni, ha a képeid kiszivárognak.

A kereszteződésnél felgyorsít.

Felsóhajtok.

- Koszi a belém vetett bizalmadat.

- Nem hallottál még a bosszúpornóról? Létezik, és ocsmány egy dolog. Most még boldogok vagytok, de amint rosszra fordulnak a dolgok, felteheti rólad a képeket az internetre, és utána örökre ott maradnak. Ha majd jelentkezel egy állásra, és valaki a cégből rákeres a nevedre, a melled lesz az első találat.

- Ez nem fog megtörténni. - De ezt nagyobb magabiztossággal mondom, mint ahogy érzem.

Vacsora után üzenet érkezik Gideontól.

Mit csinálsz?

Tanulok. - A kémiakönyvemre pillantok. Utálom a reál tantárgyakat. - Te?

A tesóimmal lógok.

És mintha megérezné a bizonytalanságomat, küld egy videót a tévészobájukról.

A vetítővásznon valamilyen játék megy. Easton a földön fekszik, és látom az ikrek tarkóját is. A rövid videó végén Reed két ujjal integet. Biztos Gideon mellett ül.

Van kedved átjönni?

Igen!, kiáltok fel magamban, de az öccseivel van, nem akarok betolakodni.

Sok a házim.

Oké. Azért hiányzol. Menjünk el vhova hétvégén! Hajózni?

Csak te és én?

A szívem őrülten ver.

OKÉ!

Válaszul egy képet kapok a felfelé mutató hüvelykujjáról. Istenem, imádom a kezét. Ezúttal más testrészeim rebbennek meg.

Küldj egy szelfit! Hiányzik a csinos arcod.

Küldj egyet te! - írom vissza.

Mindig remek képeket lő, de most meglepődöm, mert egy sötét, szemcsés fotót küld magáról. Egyik szemöldökét felvonja rajta, nyelvét a szája sarkához nyújtja. Jó ég, belehalok!

Bunkó - írom vissza. - Húzd vissza a nyelved, mielőtt megölsz vele!

Mindent +teszek, h a csajom kedvére tegyek.

Szavai önkéntelenül is visszhangozzák azt, amit Jordán mondott korábban. Jordannek igaza van. Ha képtelen vagyok bízni Gideonban, akkor nem kéne vele lennem.

Kisietek a fürdőszobába, és melltartóra és bugyira vetkőzöm. Naná, hogy nem illenek össze. Ma egy testszínű bugyit és fehér és rózsaszín pöttyös melltartót vettem fel. Mégis mit képzeltem?

Lecsatolom a melltartómat, és magam elé emelem a telefont.

Nem. Még nem állok készen egy félmeztelen képre. Apró lépések, intem magam.

Felkapok egy szűk ujjatlan felsőt és egy új bugyit, mindkettő fekete, majd visszamegyek a fürdőbe. Csinálok egy képet, és megnézem.

A vaku visszatükröződik a tükrön, és az csak nem egy fogkrémfolt a sarokban?

Ezt nem küldhetem el!

Jelez a telefonom. Újabb üzenet Gideontól.

Élsz még?

1 perc - válaszolom.

Eszeveszetten nézek körül. A szobám tiszta, és az ágy szexi hely. Ott csinálok képet.

Egymásra rakok három könyvet az íróasztalomon, aztán beállítom az időzítőt a fényképezőn. Az ágyhoz rohanok, letérdelek, és igyekszem csábítóan nézni a kamerába. Amint villan a vaku, odaugrom az asztalhoz, és megnézem a képet.

Nem elég szexi. Sőt, úgy festek rajta, mintha szorulásom lenne. Talán mosolyognom kéne?

Megint elindítom az időzítőt, és visszalépek az ágyhoz. Egyik ujjamat a bugyi alá dugom a derekamnál, és felhúzom a felsőmet, hogy látszódjon a hasam és a csípőcsontom. És mosolygok.

Most is megnézem a képet. Ez már jobb, de még mindig esetlen. Úgyhogy lövök még párat. Valamelyikhez leveszem a felsőmet. Valamelyikhez lefekszem. Néhányhoz teljesen levetkőzöm. A meztelen képeket elvetem. Nem szeretem annyira a testemet, hogy elküldjem őket, de kábé húsz szelfi közül, amit csináltam, az egyik egész jó.

A fejem nincs rajta teljesen, de így is látszik, hogy én vagyok az. A felsőm pántja lecsúszik rajta a vállamon, a bugyim a csípővonalamon látszik. Egyik karomat felemelem a hátam mögött, ahogy félresöpröm vele a hajam a nyakamról, a másikkal az ágy felé nyúlok.

Kicsit megszerkesztem a képet, és rányomok a küldés gombra, mielőtt még lebeszélhetném magam róla.

Nem érkezik azonnal válasz.

Lelombozva ülök vissza az ágyra. Talán másik képet kellett volna küldenem. Átnézem a fotókat. Több időt kellett volna töltenem a háttér elrendezésével és a fények beállításával. Vehettem volna egy különleges fehérneműt. Istenem, olyan ideges vagyok! Talán el sem kellett volna küldenem. Talán…

Megcsörren a telefonom. Gideon az.

A szívem csak úgy kalapál, amikor felveszem.

- Igen?

- Mennyi házid maradt? - kérdezi feszülten.

- Tessék?

Küldök neki egy szexi szelfit, és a leckémről érdeklődik? Mekkora lúzer vagyok! Ennyire rosszul sikerült volna?

- Mennyi házid maradt? - ismétli meg.

- Öm, egy-két oldalnyi.

- Tíz perc múlva ott vagyok - feleli.

- Tessék? - Teljesen összezavarodtam. - Miért?

- Hogy miért? Mert belehalok, ha tíz percen belül nem tehetem rá a kezem a testedre.

Aztán már csak a csend marad, mert letette. És tíz perc múlva itt lesz! Boldogságban úszva feldobom a telefont a levegőbe. Aztán hirtelen belém nyilall a felismerés. Tíz perc múlva itt lesz!

Felugróm, és kisietek a fürdőszobába. Úgy néz ki, Jordannek igaza volt. A dögös szelfik jelentik az utat egy srác szívéhez.

11. FEJEZET

SAVANNAH

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

AHOGY A SZOBÁMBAN FUTKOSOK, rájövök, hogy túl sok felesleges holmim van. Az asztalomon könyvkupacok tornyosulnak. A fürdőszobai pultomon több smink halmozódott fel, mint a Sephora üzlet mögötti kukában.

Felkapom az összes lehajított ruhát a földről, és a szekrényembe gyűröm őket. Három rúgásba telik, mire sikerül rácsuknom az ajtót. A tükrös öltözőasztalomnak csak két fiókja van, így végül minden piperémet a kádba szórom, és rájuk húzom a függönyt. Mikor fog Gideon nálam fürdőt venni, vagy kinyitni a szekrényajtót?

Magamra húzok egy rövid, szűk pizsamanadrágot és egy pár számmal nagyobb kapucnis pulcsit, amitől úgy festek, mintha alatta nem lenne semmi. A pulcsit Gideon kedvéért veszem fel, ebben a nadrágban pedig kényelmesebben érzem magam.

Megszólal a telefonom.

+jöttem - szól az üzenet.

Kirohanok a fürdőszobából, egyenesen az ajtómhoz, Épp megfogom a kilincset, amikor valaki megköszörüli a torkát mögöttem. Megpördülök. Gideon áll ott a falnak támaszkodva a két ablakom között.

Elhűlve kapok levegő után. Vagyis inkább felsikoltok.

- Hogy jutottál be? - sziszegem.

Szája széle felfelé rándul, és hüvelykujjával az ablak felé bök. Elkerekedett szemmel sietek oda és nézek ki. Mint a legtöbb nagy, ültetvényes időket idéző házon, a miénken is vannak erkélyek, de az ablakomnál lévő inkább amolyan talpnyi szélességű szerkezet, a hozzá tartozó kovácsoltvas korláttal, szóval csupán mutatóban vannak. Nem arra találták ki őket, hogy valaki ácsorogjon vagy felmásszon rajtuk.

Próbálom visszakövetni az útvonalát. Ott van a kert, az eresz, az örökzöld harangjázminnal befuttatott farács, ami cédrusból készült, de nincs rendesen odarögzítve a földhöz. A fiú, aki a füvet nyírja, folyton nekimegy, amitől megbillen. Apu minden vasárnap panaszkodik, hogy meg kell csináltatnia az egyik tartóoszlopát.

Gyanakodva nézek Gideonra.

- Csak nem?

- De - feleli önelégülten. Karját összefonta a mellkasa előtt, amitől a bicepsze ellenállhatatlanul kidudorodik. - De meg kell mondjam, könnyebb lenne, ha állna egy fa az ablakod alatt. Ültethetnél oda egyet.

- Persze. És olyan tíz év múlva használhatnád is. - Sikerül könnyedén kiejtenem a szavakat, miközben elfog az izgatottság attól, amire utal. Valóban úgy hiszi, hogy olyan sokáig együtt leszünk?

A gondolattól, hogy tíz év múlva még mindig együtt leszek Gideonnal, olyan sokáig, hogy láthatjuk, ahogy egy facsemete nagy fává növi ki magát, legszívesebben tapsolnék örömömben. De uralkodom magamon, és szédítő fantáziámat a lazaság álcája mögé rejtem. Épp elég, hogy elküldtem neki azt a szelfit. Nem kell, hogy még elkeseredettebbnek tűnjek.

- A bambusz már hat hónap alatt teljesen kifejlődik - mondja, ahogy átvág a szobán, és megáll az ágyam előtt. Lerúgja a cipőjét, lefekszik, a feje alá teszi a kezét, és úgy fest, mintha ugyanolyan otthonosan érezné itt magát, mint a saját szobájában.

Én is felmászom az ágyra, és lefekszem, de még egy embernek elegendő helyet hagyok kettőnk között.

- Anyu még azelőtt kivágatná, hogy térdig érne. A bambusz nem illik a déli stílushoz.

- Anyukád jobban szereti a delet, mint egy mosómedve a szemetet.

- Az már egyszer biztos.

Anyu Connecticutban született, de utálja, ha emlékeztetik a múltjára. Számára akkor kezdődött el az élet, amikor beiratkozott a Mississippi Állami Egyetemre. Már elsőéves egyetemista kora óta azon igyekszik, hogy eltörölje északi gyökereit. Nem mintha a nagyi hagyná apunak, hogy elfelejtse, hogy egy jenkit vett el.

Gideon megpaskolja a matracot kettőnk között.

- Vársz még valakit?

- Nem. De rád sem számítottam.

Arrébb araszolok, és elhelyezkedem mellette. Egyik karját a nyakam alá dugja, a fejemet pedig a kulcscsontja alatti kis mélyedésbe fekteti.

A teste kellemes melege üdvözöl. Átkarolja a derekamat.

- Nem tudtam tovább várni.

Jóleső szavak. A karjába gubózva azon tűnődőin, miért is voltam egyáltalán ideges. Szeret engem. Tudom, hogy így van. Nem tudna így a karjában tartani, ha nem így lenne.

- Miért nem a bejárati ajtón át jöttél be? - kérdeztem. Igyekszem laza hangot megütni, a szívemet megtöltő komoly érzelmek ellenére.

- Abban meg mi lenne a pláne?

- Jogos. - De azért zavar. Miért nem kopogott be? Bujkálni akar a szüleim elől? - A szüleim imádnak, ugye tudod? Nem bánják, ha itt vagy.

Gideon vállat von. Érzem a mozdulatot a fejem és a kezem alatt.

- Ja, de akkor adnom kéne a jófiút. Jeges teát ihatnék anyukáddal. Béna poénokat süthetnénk el apukáddal arról, hogy felkínálna valami erősebbet, de én még ugye nem ihatok. Aztán jönnének a kérdések a szüléimről, és hogy miért nem járnak el otthonról. Miattad jöttem, nem miattuk.

Megértem. Komolyan. Nem könnyű a szüleimmel csevegni, és nem kéne magamra vennem, amiért nincs kedve hozzá. Shea volt pasija mindezt megtette, és mint kiderült, igazi seggfej volt.

- Akarsz nézni valami sportot? - kérdezem.

- Nem igazán.

De felveszi a távirányítót az éjjeliszekrényről, és bekapcsolja a tévét. Megjelennek a Beverly Hills igazi feleségei képsorai.

Kicsit összehúzom magam, és elgondolkozom, nem kéne-e valami értelmesebbet néznem. Valami vagányabbat, mint a gazdag és álgazdag nők valóságshow- ját, akik folyton összetűznek.

De aztán Gideon azt mondja:

- Én inkább a New York igazi feleségeit szeretem.

Feltámaszkodom a könyökömre, és meglepetten nézek le rá.

- Komolyan?

- Aha, mint például azt a vékony nőcit. Ő okos.

- De elég gonosz.

- Ja. Szerintem azért, mert régebben ő volt közülük a legszegényebb, és mindig meg kellett küzdenie az elismerésért. Nem veszi észre, hogy most, hogy van pénze, már nem alsóbbrendű a többieknél. De még mindig így érzi, és ezért viselkedik így.

- Ó! - Ez váratlanul éles meglátás volt. - Túlkompenzál, mint anyu.

- Nem csak anyukád. Más nőknél is látom.

Nem mond többet, de egyértelmű, hogy ő együtt tud érezni ezekkel a nőkkel.

Elragadó, milyen figyelmes és nagylelkű. Igaz? Egyáltalán nem hasonlít Shea exére. Meg senki másra, ha már itt tartunk. Visszahajtom a fejem a vállára. Miközben ezeket a nőket nézzük, akik úgy tesznek, mintha ennének, sokat innának, civódnának, vásárolgatnának, és még többet innának, a hüvelykujja rátalál csupasz bőröm kis vonalára a pulcsim alja és a nadrágom gumija között.

A finom érintéstől elfúl a lélegzetem. Megfeledkezem a képernyőn lévő nőkről és a kicsinyes, de függőséget okozó csatározásaikról. Csak arra a kis bőrfelületre tudok gondolni, amit simogat. Hüvelykujja vége lassú, ismétlődő mozdulatokkal siklik oda-vissza. A testem többi része féltékeny lesz, ugyanilyen figyelemre, ugyanerre a bizsergető érzésre vágyik.

De nem él a lehetőséggel, úgy tűnik, beéri azzal, hogy ehhez a kis területhez érjen. De nekem ennyi nem elég. Többet akarok. Vele mindig többet akarok.

Lenyúlok, és félrehúzom a pulcsimat, még több terepet fedve fel neki. A tenyere rásimul a derekamra. Szétteríti az ujjait, mutatóujja túlnyúl a köldökömön, kisujja rátalál a hajlatra, ahol a combom és a hasam találkozik. A többi ujja hegye becsusszan a sortom gumija alá, hogy súrolja a csípőcsontomat.

Kiszárad a szám.

Nagyot nyelek, ahogy felforrósodik a vérem, és szétárad a testemben. Gideon szívének eddig egyenletes üteme felgyorsul a fejem alatt. A kezemért nyúl, és felhúzza a mellkasához.

- Tudod, te is megérinthetsz - suttogja.

Bizonytalanul végighúzom az ujjamat pólóval takart kulcscsontján, a végén megtorpanok, majd belemerülök a nyaka tövénél lévő mélyedésbe. A mellkasa egyetlen kemény izomtömb, amit a mindennapos edzések formáltak. Még a pólóján át is könnyen ki tudom venni hasizmának domborulatait. Bordája emelkedik és süllyed, ahogy egyik reszkető levegőt szívja be a másik után.

Mintha sűrűbb lenne a levegő. Mindketten nehezen lélegzőnk. Talán ezért keresem meg a száját, ő pedig az enyémet. Egymás oxigénje vagyunk. Édes íze van, könnyű rászokni.

A keze feljebb siklik, elhagyja a sortomat, hogy felkússzon az oldalamon, majd megáll, és hosszú, finom ujjait a mellem görbületére illeszti.

- Ez így oké? - kérdezi.

- A-ha - krákogom.

Mintha az egész testem megváltozott volna - már nem teljesen ismerős. A bőröm ráfeszül a csontjaimra, a vérem sebesen áramlik, megszédülök. Közelebb húzódom, azt akarom, hogy a testem minden centimétere hozzáérjen. A lábunk egymás köré fonódik. Bal kezem a pólóját markolja, míg a jobb rásimul a bicepszére.

Megfordul, és ezzel maga alá sodor. Így újabb pontokon érhetek hozzá. Széles háta megfeszül, amikor ujjaimat végighúzom a lapockáján, le a gerincén, egészen a farmere derekáig. A csípőcsontomnál érzem, ahogy rezeg.

Várjunk csak! Rezeg?

Bizonyára Gideon is érzi, mert felkapja a fejét. Felnyöszörgök a megszakított érintkezéstől.

- Bocsi - motyogja, majd oldalra gördül.

Bosszúsan figyelem, ahogy benyúl a zsebébe, és előhúzza a mobilját. A nyakamat nyújtogatva igyekszem leolvasni a kijelzőn megjelenő nevet, de nem tudom kivenni, mielőtt felveszi a telefont.

- Igen? - vakkantja a mobilba.

Visszahúzom a pulcsimat. Megpillantom magam az asztalom fölötti tükörben. Gideon ujjainak köszönhetően a hajam alaposan összekuszálódott. Az ajkam feldagadt a csókjaitól. A pupillám kitágult, az arcom pedig kipirult. A pulcsi szinte teljesen lecsúszott az egyik vállamról. Közben Gideon szinte pontosan úgy fest, mint amikor kiszúrtam az ablakomnál.

Rövid haja rendezett, mint mindig. A pólóján nem látszanak ráncok. És ami a legidegesítőbb, hogy cseppet sem néz ki úgy, mint aki az elmúlt tíz percben velem smárolt. Napbarnított arca kifejezéstelen, semmi sem látszik rajta.

Megigazítom a pulcsimat.

- Most nem érek rá - mondja.

Tömör mondata megnyugvással tölt el. Nem hangzik boldognak, amiért félbeszakították. Mégis felvette a telefont. Szerintem én még azt sem vettem volna észre, ha apu egyenesen besétál a szobába.

- Pont most? - A homlokán ráncok jelennek meg. - Oké. Tíz perc múlva ott vagyok.

Hogy mi?

Leteszi a telefont, és lemászik az ágyról.

- Bocsi, Sav. Mennem kell.

- Aha. - Csupán ennyit bírok kinyögni.

Belebújik a bakancsába, és szükségtelen mozdulatokkal lesimítja a pólóját.

- Nem akarok menni, de muszáj.

- Aha - mondom, és magam köré fonom a karjaimat.

Odalép hozzám, és megölel.

- Hívlak, amint tudlak.

-Aha.

Gideon a hajába túr.

- Nagyon sajnálom, bébi.

Kitörök a karjai közül, és az ajtóhoz masírozok.

- Viszlát később, Gid!

Egy pillanatig csak bámul rám, majd kissé megrázza a fejét. Hallom, hogy dünnyög valamit, ahogy elmegy, de már nem érdekelnek a bocsánatkérései.

Bevágom utána az ajtót, és az ágyra vetem magam, miközben igyekszem elfojtani a düh és csalódottság könnyeit.

Sosem lett volna szabad elküldenem azt a képet.

12. FEJEZET

GIDEON

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

- HOGY VAN?

A kulcsaimat a padra dobom a konyhába nyíló hallban, ahol Dinah az ajtókeretnek dől, és figyeli, ahogy lehúzom a bakancsomat és felakasztom a kabátomat.

- Kábán. Azt hiszem, bevett egy altatót - int magához Dinah.

- A tesóim hol vannak? - kérdezem, és átszelem a kis hallt a konyháig.

- Reed elvitte őket egy Xtreme nevű helyre.

- Az egy játékterem és lézerharcos hely - magyarázom sóhajtva. Körözök egyet a fejemmel, hogy elűzzem a feszültséget.

Dinah előrenyúl, hogy rögtönzött masszázst adjon. Igyekszem nem túl nyilvánvalóan lerázni magamról a kezét. Csak próbál segíteni, de most nem vagyok túl jó hangulatban. Savvei jól éreztük magunkat, és ahelyett, hogy most a barátnőmmel lennék az illatos ágyában, itt ragadtam egy túl sokat taperoló nővel, aki mintha nem ismerné a határokat.

Azonban mostanában sokat segít anyunak, úgyhogy várok pár másodpercet, mielőtt meggyorsítom a lépteimet, és elhúzódom tőle.

- Felmegyek, és ránézek. Kösz mindent.

- Veled megyek - ajánlja fel.

Végighúzom a kezemet a számon. Semmi sem készített fel erre a helyzetre. Arra, amikor az anyámat két lépés választja el egy teljes idegösszeomlástól, az apám nincs sehol, és az egyetlen, akire számítani lehet, az apám legjobb barátjának a kitartott felesége.

- Innen átveszem - felelem. Célzás. Célzás. Ideje hazamenned.

Dinah mintha nem venné az adást. A derekam köré csúsztatja a karját, és sovány testét az enyémhez nyomja.

- Álmomban sem hagynálak itt, Gideon.

Újabban, mintha a nagykönyvben írt összes kifogást felhasználná, hogy hozzám érhessen. Ha jobban el lennék telve magammal, azt hinném, hogy rám akar ugrani, de mindenkit fogdos, Steve-től, a férjétől kezdve egészen a szerelőnkig, akinek hiányzik a fél fogsora.

Finoman elhúzódom tőle.

- Oké. Felszaladok, és megnézem, szüksége van-e anyunak valamire. Sandra adott neked enni?

Dinah elbiggyeszti az ajkát.

- Nem. Azt mondta, a konyha most lezárt terület. Azt hiszem, nem igazán kedvel.

Én biztosan tudom, hogy Sandra nem kedveli, de ezt nem fogom a képébe vágni.

- Sandra a szokások rabja. Rendelj valamit, és írasd hozzá a számlánkhoz.

- Te kérsz valamit?

Már épp azt felelném, hogy „nem”, de aztán megkordul a gyomrom.

- Két adag húspogácsát, babbal és rizzsel. - Egyik ujjammal búcsút intek neki. - Nemsokára jövök.

Kettesével szedem a lépcsőfokokat, de amikor felérek anyu szobájába, ő már alszik. Valószínűleg beütött az altatója. Az éjjeliszekrényen számos receptre felírt üveg sorakozik. Felveszem őket, és elolvasom a címkéjüket. Zolpidem, klonazepám, indapamid, gabapentin. Fogalmam sincs, mire valók ezek. Visszateszem az üvegeket az éjjeliszekrényre, és anyura nézek.

Gyönyörű. Szorongása és depressziója nem hagyott nyomot az arcán. Álmában békés. Igazából, ha ez a sok gyógyszer segít, akkor felőlem szedje csak őket.

Felhúzom a takarót a vállára, és lehajolok, hogy puszit nyomjak az arcára. Meg sem moccan. A tabletták teljesen kiütötték.

Hirtelen elfog a bosszúság. Komolyan haza kellett jönnöm ezért? Tényleg ki kellett rúgni a tesóimat a házból azért, mert anyu bevett egy altatót? Mégis mit gondolt Dinah, amikor felhívott? Úgy hangzott, mintha anyu irányíthatatlan lenne. Ehelyett úgy alszik itt, mint egy kisbaba.

Most is ott lehetnék még Savnál. Még mindig bizsereg az ujjam attól, ahogy hasa meleg bőréhez értem. Ehelyett itt vagyok, és az alvó anyámat nézem. Gondolom, inkább a dolog jó oldalát kéne néznem. Jobb, ha anyu alszik - mindannyiunknak. Tudom, hogy beteg dolog így gondolni, de így van.

Elfojtom lázadó gondolataimat, és odahúzom a párnás puffot anyu ágya mellé. Jobb, ha itt vagyok, amikor felébred, már csak azért is, hogy kiderítsem, használnak-e ezek a gyógyszerek. Hogy az orvos, akit Dinah ajánlott, csinál-e valamit. Hogy az életünk visszatér-e még a normális kerékvágásba.

Minél hamarabb meggyógyul anyu, annál hamarabb lökhetek több időt Savannah-val.

Kinyújtom a lábam, és előhúzom a telefont a zsebemből. Szinte azonnal megnyitom az üzenetküldő alkalmazást.

Szívás volt otthagyni Savét. Tudom, hogy nem értette meg, de, a rohadt életbe is, nem akarom, hogy ez a szarság őt is érintse. Ő az egyetlen jó és tiszta dolog az életemben. A menedékem. Az én szép, bájos szigetem, távol ettől a tébolyodott rengetegtől, a Royal háztól, és ezt nem akarom beszennyezni.

Bocsi, h el kellett jönnöm. Anyu nem érezte jól magát.

Semmi baj. Remélem, minden oké.

Aha. Most alszik.

Az jó. Szeretlek.

Én is szeretlek.

Az ujjaim haboznak egy pillanatig, aztán feljebb görgetek, hogy megint megnézzem Sav képét. Rohadt dögös. Arcán félmosoly látszik, szűk, fekete felsője épp felhúzódott annyira, hogy kilátszódjon a hasa, ehhez egy fekete bugyit vett fel. Rögtön felállt a farkam, amint megjelent a kijelzőmön, és ki kellett mennem a szobából, mielőtt még kínos helyzetbe kerülök a tesóim előtt.

Ahogy végighúzom az ujjamat a kijelzőn, feltűnik, hogy mindkét keze látszik a képen. Résnyire húzom a szemem.

- Nem, megoldom. Menj nyugodtan. Úgy hallottam, néhányan a csapatból átmennek Worthingtonhoz. - Brent Reed osztálytársa, és itt lakik a parton, tőlünk nem messze. - Szerintem az a lány, Abby is ott lesz.

Reed erre vág egy grimaszt.

- Ja, nem igazán tudom, mit gondoljak róla. Azt terveztem, hogy megnézek egy filmet.

A szobája felé bök a fejével, mintegy meghívásként.

Belecsapok a tenyerébe.

- Benne vagyok.

- Hogy mennek a dolgok Savannah-val? - kérdezi, miközben a szobája felé baktatunk.

-Jól.

Reed felvonja az egyik szemöldökét.

- Komolyan?

- Miért olyan meglepő?

Kinyitja az ajtaját, és vállat von.

- Csak úgy tűnik, sokszor hagyod ott hirtelen. Azt hittem, berág rád emiatt.

Míg Reed a tévét kapcsolgatja, kiveszek pár italt a minihűtőjéből, majd leülök mellé a kanapéra, a lapos képernyő elé.

- Nem, ő nem olyan. Sav nem vágyik akkora figyelemre.

- Háh! - hangzik az öcsém válasza.

- Ez meg mégis mit jelentsen?

- Emlékszel rá még felsőből?

- Öm, nem. Majdnem három évvel fiatalabb nálam. Már elvégeztem a felsőt, mielőtt ő egyáltalán elkezdte volna. - Összevonom a szemöldökömet. - A rohadt életbe! Úgy hangzik, mintha valami perverz lennék, aki kiskorúakra bukik. Erre próbálsz meg kilyukadni?

- A fenébe is, dehogy.

Reed az asztalra dobja a távirányítót, majd átveti magát a kanapé háttámláján.

Egy ideig a komódjában kotorászik, majd előhúzza az Exordium Általános Iskola régi évkönyvét. Átlapozza a könyvet, amíg meg nem találja a keresett oldalt, és az orrom alá dugja.

- Ő itt Savannah Montgomery.

Egy kócos, fogszabályzós, zöldesbarna szemű, drótkeretes szemüveges lány bámul vissza rám.

- Komolyan?

A lány a képen cseppet sem hasonlít arra a stílusos Savre, akit én ismerek. Savnek szögegyenes, fényes, barna haja van, a szeme pedig kék. Azt tudom, hogy kontaktlencsét hord, de a látásjavító lencse az egyetlen dolog, ami közös a képben és a barátnőmben.

- Bezony. Még hogy kevés figyelmet igényel… - dünnyögi Reed, miközben végignézi az elérhető filmek listáját.

És én nem tudom, mit mondjak, mert a lány a felsős évkönyvben meg sem közelíti azt a ragyogó tökéletességet, amit Savannah Montgomery most képvisel. Zavar. Mintha nem ismerném valójában. Mintha bujkálna előlem.

És elgondolkozom. Valójában kibe is vagyok én szerelmes?

13. FEJEZET

SAVANNAH

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

- A SZÉPÍTŐ BEAVATKOZÁSOKNAK több magabiztosságot kellett volna adnia, nem elvenni belőle - jegyzi meg a nővérem a vállam felett.

Gyorsan fejjel lefelé fordítom a telefonomat.

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Azt, hogy mindaz, amin a nyáron keresztülmentél, a keratinos hajkezelés, a sminkleckék, a ruhatárad lecserélése, azért volt, hogy megmutassa, máris milyen nagyszerű vagy, nem azért, hogy elbizonytalanítson egy hülye srác, aki nem ír vissza.

Ezzel a tanáccsal Shea lehuppan a székre az asztalom mellett, és úgy tesz, mintha a telefonja kijelzője kötné le a figyelmét. Azért gondolom, hogy csak tetteti, mert egyértelműen azért jött, hogy cukkoljon. - Nem is hülye - motyogom.

- De az, ha nem veszi észre, milyen elképesztő vagy.

- Csak valami zűr van náluk otthon - felelem, de Shea szavaitól egyszerre leszek dühös és érzem magam kicsinek.

- Mint mindenki másnál is a mi korunkban horkant gúnyosan.

Megragadom az egeret, és ismét a videó felé fordulok, amit korábban szerkesztettem, mielőtt megnéztem, hogy az én hülye pasim írt-e.

- Megbecsül engem. Virágot ad a suliban. Megfogja a kezemet a folyosón, ami jóval több, mint amit más fiúk megtesznek. Nézd csak meg Bibby Harthant! A barátja gyakorlatilag inkább elszalad a másik irányba, hogy kerülje a nyilvános érintkezést.

- Mi most nem Bibbyről és a seggfej barátjáról beszélünk. Hanem rólad és a te seggfej barátodról.

Félrelököm az egeret. Képtelen vagyok így koncentrálni, hogy Shea itt piszkál.

- Te mondtad, hogy ha Gideont akarom, meg kell változnom. Te mondtad, hogy béna az ízlésem ruhák terén, és hogy a hajam úgy fest, mintha mosómedvék laknának benne.

- És? Ez még nem jelenti azt, hogy a lába elé kell vetned magad, hogy a lábtörlője legyél. - Shea leteszi a telefonját, és előrehajol. Őszinte arckifejezésétől bűntudat mardos. - Nem tetszik az, aki Gideon mellett vagy - folytatja. - Hiányzik a régi Savannah. Az, aki beszólt a srácnak, aki azt mondta neki, hogy úgy fut, mint egy lány, és közölte vele, hogy jobb, ha felköti a gatyáját, mert nemsokára meglátja, milyen gyorsan tud futni egy lány, és milyen nagyot tud ütni.

- Akkor még felsős voltam.

De… Ahogy kiejti a szavakat, elfog a vágyódás. Igaza van. Akkoriban sokkal magabiztosabb voltam. Tippeket adtam, mit csináljunk, hova menjünk. Rászóltam a fiúkra az osztálykiránduláson, hogy fogják be, mert túl hangosak, és megfájdul tőlük a fejünk. Sosem voltam az a lány, aki a telefonja mellett vár, azon reménykedve és imádkozva, hogy üzenete érkezik.

- Ez még tavaly volt.

A bűntudat egyre nagyobbra nő a gyomromban. Zavaromban a székemen fészkelődöm.

- Most is ugyanaz az ember vagyok - jelentem ki. - Csak udvariasabb. Csinosabb.

- Unalmasabb. Üresebb.

- Csak féltékeny vagy - szúrom oda. Amint kiejtem a szavakat, legszívesebben visszaszívnám őket, de már késő.

Shea felkapja a telefonját, és feláll.

- Sajnállak, Sav. Ennek nem lesz jó vége.

Megjegyzése eltiporja a megbánásomat, és visszavágok:

- Van még négy Royal fiú. Szerezz egyet magadnak, aztán majd beszélhetünk!

Beint egyet, és kimegy a szobából.

Az asztalra ejtem a fejemet. Kezdek olyan emberré válni, aki nem tetszik. Nem csoda, hogy Shea csalódott bennem. De erről nem Gideon tehet. Hanem én. Tizedikes vagyok, és a suli legnépszerűbb végzősével járok. Hát persze hogy önbizalomhiánytól szenvedek. Valahányszor felnézek, és látom, hogy visszamosolyog rám, elgondolkozom, hogy mi a fenét keres mellettem.

Nem fogok éretlen, követelőző gyerekként viselkedni, aki ugráltatja a pasiját. Az sem végződik jól. Jordán például elképesztően szép, és állandóan ostobaságokra veszi rá a fiúkat. De megtartani nem tudja őket. Ráunnak, hogy folyton a kedvére tegyenek, amikor éppen úgy kívánja.

Valóban olyan rossz, hogy ilyen megértő vagyok Gideonnal, amikor a családjának szüksége van rá? Nem hiszem. Le kell állnom azzal, hogy a nap minden percében Gid körül járnak a gondolataim, és függetlenebbnek kell lennem.

Visszafordulok a számítógépemhez, és ismét a videóra fordítom a figyelmemet. Annyira leköt a munka, hogy egy teljes óra telik el anélkül, hogy ránéznék a telefonomra. Ami azt illeti, egy hívás ránt vissza a valóságba.

Lelkesen felveszem. A szívem kissé csalódottan összeszorul, amikor meglátom, hogy nem Gideon keres.

- Szia, Francine!

- Végeztél már? - kérdezi köszönés nélkül.

- Majdnem.

Épp az ő szurkolólányos videóján dolgozom. Ezzel jelentkezik abba a főiskolai tánccsapatba, ahova szeretne beállni ősszel.

- Látni akarom.

- Átküldőm.

- Ne, hozd át a laptopodat! Tudod, milyen vagyok.

A szememet forgatom. A csaj alig bírja kezelni a telefonját. Állandóan zavarba ejtő üzeneteket küld a közös csoportunkba, mert azt hiszi, csak a barátja látja őket.

Már épp belemennék, de aztán eszembe jutnak Shea szavai, hogy hagyom, hogy mások - nos, főleg Gideon - átlépjenek rajtam. Talán Gideonnak képtelen vagyok nemet mondani, de nincs rá okom, miért ne kezdjek határozott lenni másokkal. Legalább rámutathatnék Sheának, hogy nem vagyok mindig lábtörlő.

- Át tudnál jönni hozzánk? így, ha kell valamin változtatnunk, megtehetem az itteni gépemen. Úgy könnyebb.

- Ó, aha - megy bele kelletlenül. - Most festettem ki a körmömet, úgyhogy húsz percig nem nyúlhatok semmihez.

- Gyere át, amikor szeretnél! Én itt leszek.

Egy pillanatnyi szünet, majd:

- O, Gideon nem ér rá, hmmm?

- Dolga van - felelem kimérten.

- Hát persze. Nemsokára találkozunk. Szióka, Savannah!

Dühödten meredek a telefonra.

- Tényleg dolga van, te picsa.

De Francine már letette. Egy órával később beállít. Shea elment otthonról, így egyedül mutatom meg a videót Francine-nek.

- Ó, ez nagyon jó! - közli a meglepetéstől kikerekedett szemmel.

- Azt hitted, hogy szörnyű lesz?

Kecsesen vállat von.

- Sosem lehet tudni. Mármint, nagyon fiatal vagy, meg ilyenek. És mindent a telefonoddal vettél fel. Lehetett volna szörnyű is.

- Miért kértél meg rá, ha azt hitted, hogy borzalmas lesz?

- Senki mást nem érdekelt a dolog. - Még csak rám sem néz, amikor ezt mondja. - Hogy juttassam el a sulihoz?

A francba, Sheának igaza lenne? Valamilyen gerinctelen lánnyá változtam, aki minden szarságot megtesz másoknak, akik ezt még csak nem is értékelik.

- Ráteszed egy adattároló eszközre, és elküldöd nekik. Vagy lehet, hogy fel lehet valahova tölteni. - Előhúzok egy olcsó pendrive-ot a fiókomból, és bedugom a gépbe. Két kattintás, és máris rajta van a videó. Kihúzom, és átadom Francine-nek. - Tessék.

- Mi ez?

Úgy forgatja a kis tárgyat a kezében, mintha valamilyen idegen dolog lenne.

- A videód.

Visszaadja.

- Nem tudom, mit kezdjek vele. Majd te feltöltőd.

Tátott szájjal bámulok rá. Ezt egy jelnek veszi, hogy megsürgessen.

- Rosemont College. - Int a kezével, hogy haladjak. - Gyerünk, keress rá! Biztos van valamilyen információ róla a weboldalon.

Ennyi. Megragadom a kezét, a tenyerébe ejtem a pendrive-ot, és rácsukom az ujjait.

- Meg tudod csinálni, Francine. Hiszek benned.

Apró ránc jelenik meg a homlokán.

- Tényleg nem tudom, hogyan kell csinálni.

- Akkor kérd meg az öcsédet, hogy segítsen!

- Még csak tízéves.

- Már valószínűleg több hülyeséget töltött le, mint amennyit el tudsz képzelni.

Tízévesen én már töltöttem fel videókat a netre. Rettenetesek voltak, de tudtam, hogyan kell.

- Oksi.

Kinyitja a táskáját, és belepottyantja a pendrive-ot.

Az ajtóra pillantok, egyértelmű utalásként, hogy most már ideje indulnia, de nem mozdul. Mintha a Prada cipője a szőnyegbe ragadt volna.

- Mi az? - kérdezem türelmetlenül.

- Készítesz képeket?

- Hogy mit?

- Képeket. - Francine úgy tesz, mintha fényképezne.

- Hogy készítek-e képeket? - Kezdem hülyének érezni magam.

- Igen, képeket. Szeretnék csinálni egy különleges fotóalbumot Torinnak. Talán egy videót is - pislog rám lelkesen.

Csak nem… rebegteti nekem a szempilláját? Egek, de fura csaj! Mint Shea összes barátnője.

- Miféle képekre gondolsz? - Van egy olyan érzésem, hogy már tudom a választ.

Elmosolyodik, de kissé ijesztően, még ha nem is annak szánja.

- Tudod. Magánjellegűekre.

Hátrahőkölök. Lehet, hogy nehezen mondok nemet, de azért mindennek van határa.

- Azt már nem. Ki van zárva.

Francine lebiggyeszti az alsó ajkát. Biztosra veszem, hogy ez és a szempilla-rebegtetés Torinnál működik, de rám semmilyen hatással sincs.

- Miért nem? Olyan jó vagy ebben - int a számítógépem felé. - Elképesztő lenne a videó. És én borzalmas szelfiket csinálok. Folyton útban van a karom.

- Állíts be időzítőt!

Átvágok a szobán, és kinyitom az ajtót.

- Időzítőt?

Tesz egy lépést előre.

- Aha, időzítőt. - A fenébe. Nem fog elhúzni, amíg meg nem mutatom neki. Felkapom a mobilomat az asztalról, és felé tartom. - Látod itt ezt a kis órát? Koppints rá, és lesz akár tíz másodperced is a fotóra.

- Ó, mutasd meg! - Úgy ugrál fel-le, mint valami kisgyerek.

A fogamat csikorgatva egymásra pakolok pár könyvet, és rájuk állítom a telefont. Kiválasztom az időzítő funkciót, és visszaállok Francine mellé. A készüléken villognak a másodpercek, elkészül a kép, és odalépek az asztalhoz a telefonért.

- Látod?

Végiglapozok a képeken, de elfelejtettem, hogy a Gideonnak küldött fotót még nem töröltem ki. Gyorsan elfordítom a telefont, de Francine így is kiszúrja.

- Látom, megfogadtad a tanácsomat - vigyorog. És a tiéd sokkal jobban néz ki, mint az enyém. Az időzítő, mi?

Lángoló arccal bólintok. Végre elindul az ajtó felé.

- Nincs mit szégyellned, Savannah. Egy lánynak meg kell tennie, amit meg kell tennie, hogy megtartsa a pasiját. A képek, amiket Torinnak küldök, azt jelentik, hogy sosem éhezik meg. Nem keresgél más finomságokat. Érted, mire gondolok?

Erőtlenül bólintok.

Azzal egy szépségkirálynőre jellemző integetéssel távozik.

- Nem kell kikísérned. Később találkozunk. Szióka, Shea!

Nem hiszem el, hogy nem töröltem ki azt a képet. Azt sem hiszem el, hogy Francine látta. Uh. Biztos mond róla valamit a nővéremnek. Meglepő módon azonban, amikor Shea pár perccel később bejön a szobámba, nem hozza fel a dolgot.

- Akarsz enni valamit? - csak ennyit kérdez.

Lelkesen bólintok.

- Rendelünk pizzát? Meghalok egy pizzáért.

Shea általában nem pizzázik. Túl sok benne a szénhidrát, de biztosan megsajnál, vagy így akar bocsánatot kérni, mert csak vállat von, és azt mondja:

- Persze, de margherita legyen, és akár ehetnénk ott is, és ihatnánk hozzá üdítőt.

- Jééj! - emelem fel a kezemet ünneplésként.

- Ostoba liba - korhol Shea, de közben mosolyog.

- Hozom a táskámat.

Odaszökkenek az asztalomhoz a cuccomért, amikor megszólal a telefonom. Valószínűleg Francine az, és megint segítséget kér ahhoz, hogy eljuttassa a videóját a fősulihoz. De tudja mit? Nem fogom megcsinálni helyette. Már így is órákat töltöttem azzal, hogy összerakjam azt a videót. Majd rájön a többire. Látod, Shea? Nem vagyok az a balek, akinek gondolsz.

Francine helyett azonban Gideon lélegzetelállító arca jelenik meg a kijelzőn. Buzgón felveszem. A vállam fölött sóhajtást hallok - Shea biztosan látta, ki hív.

Hátat fordítok neki, és halkan beleszólok a telefonba.

- Szia!

- Szia, bébi! - köszön. - Van kedved összefutni? Van még egy kis időm edzés előtt.

Érzem Shea levegővételét a tarkómon.

- Naná. Akarsz enni?

A gyomrom várakozón megkordul.

- Már nem ennék edzés előtt, de ha te igen, abban is benne vagyok.

- Nem. Nem. Nem vagyok éhes - hazudok. - Átmenjek?

- Lábtörlő - motyogja mögöttem Shea.

- Ne. Mi lenne, ha az Astornál találkoznánk, mondjuk negyed óra múlva?

- Oké - megyek bele, aztán leteszem. Túlságosan zavarban vagyok ahhoz, hogy Shea szemébe nézzek, amikor így szólok: - Áh, kihagyom a ma esti vacsit.

A nővérem mintha szánakozva nézne rám.

- Egy nap majd megbánod, hogy minden Royal- füttyentésre ugrottál. - Megadóan felsóhajt. - De gondolom, ezt a leckét magadnak kell megtanulnod.

- Lehet - rebegem, aztán felkapom a táskámat, és már ott sem vagyok.

14. FEJEZET

GIDEON

JELEN

- MEGGYŐZTEM MAGAM ARRÓL, hogy mivel te vagy a legidősebb testvér a családodban, nagy rajtad a felelősség. Mármint, a nővéremnek is össze kellett barátkoznia Jordannel, mert apu ezt akarta. A családodnak szüksége volt rád - mondja Savannah.

Tekintetét egy távoli pontra szegezi, ahogy feleleveníti, milyen volt, amikor együtt voltunk. Hűvös arckifejezéséből úgy látszik, bármit idéz is fel, az nem jó.

- Ha úgy érezted, hogy hazudok és bujkálok előled, miért nem mondtál valamit? — kérdezem.

Valahogy utat kell találnom hozzá, meg kell győznöm róla, hogy a múltat már magunk mögött hagytuk, és bár nem folytathatjuk onnan, ahol abbahagytuk, valami újat még létrehozhatunk együtt.

- Mert attól féltem, hogy ha szólok, még többet fogsz hazudni. Nem akartam, hogy igazam legyen. Úgy hittem, jobb, ha nem tudok semmit.

- De most már nem rejtegetek semmit. - Széttárom a karom. - Nincs több titok.

Szája rideg vonala lefelé görbül.

- Még ha meg is bocsátanám, amit tettél, nem szerettem azt, aki akkor voltam, amikor jártunk. Azt ettem, amit te akartál, akkor, amikor te éhes voltál. Rohantam, valahányszor hívtál. Ha arra kértél volna, hogy ugorjak, megkérdeztem volna, milyen magasról. Soha többé nem akarok ilyen lenni.

Nyugtalanul kifújom a levegőt. Nekem sem tetszik, hogy mindig engedett nekem. Inkább az a pimasz, szókimondó Savannah jött be, akivel első nap találkoztam, nem az az alázatos, szófogadó lány, akivé vált. De nem mintha mostanra annyit változott volna. A haja most is szögegyenes, és rózsaszín farmer miniszoknya és mintás felső van rajta, ami akár az Egyetemi Divatlap oldalain is szerepelhetne, már ha lenne ilyen magazin.

Erre rá is mutatok.

- Most is vasalod a hajad. Most is sminkeled magad. Most is úgy öltözöl…

- És? - szakít félbe türelmetlenül.

És… ezt nem miattam csináltad? Hogy megkedveljelek? - kérdezem, és fel sem tűnik, milyen hülyén hangzik ez.

Ha eddig hűvösnek találtam Savét, váratlanul ér az a sarkvidéki fagy, ami következő szavait átjárja.

- Nem. Magamért csinálom - csattan fel. - Azért töltök annyi időt a hajammal, mert jobban tetszik egyenesen. Szeretek sminket feltenni. Szeretek így kinézni - int karcsú testére. - Már nem gondolok rád, Gideon. Felőlem akár sajnálkozhatsz egész nap is a múlt miatt, és vágyódhatsz a gimis évek újraélése után, de én kész vagyok túllépni ezen.

Elkeseredettségemben kitör belőlem a kérdés:

- Nem is kérdezed meg, miért találkoztam Dinah-val pár hete?

- Gondolom azért, mert egy őrült, megszállott, mások után kémkedő nőszemély, aki szakmai segítségre szorul. - Sav rögtön folytatja is, még mielőtt reagálhatnék. - Ez egy nagy campus, Gideon. Az üzleti tanszék épületei majdnem egy kilométerre vannak a művészeti központtól. Nincs közös óránk. Belépek a lányszövetségbe, és velük fogok ebédelni. Nem lesz okunk összefutni.

Na, most ki a kétségbeesett? A távolban felcsillan a remény sugara. Nem akarna ennyire kerülni, ha nem lennék rá hatással.

- Tegnap este összefutottunk egy buliban - emlékeztetem.

- Véletlen.

- Tehát életed hátralevő részében kerülni fogsz?

- Ha lehet. - Alig néz rám, és ez furcsa magabiztossággal tölt el.

Rávilágítok erre az ellentmondásra.

- Akkor nem vagy túl rajtam. Hogy akarsz továbblépni, ha még csak a szemembe sem tudsz nézni? - vonom kérdőre nyersen. - Tudom, min mész keresztül. Mert én is ugyanazt élem át.

Erre megfeszül.

- Azért vagyok itt, hogy új embereket ismerjek meg, új dolgokat tapasztaljak meg, és rájöjjek, mit akarok az élettől.

Egyszer csak mintha egy villanykörte gyulladna fel a fejemben. Új emberek? Oké. Ez menni fog.

- Rendben van. - Kissé elfordulok, és elindulok. - Később még találkozunk. Vagy talán mégsem.

Hadd emésztgesse ezt.

Bármennyire is szeretnék hátranézni a vállam felett, hogy lássam, vajon követ-e a tekintetével, előremeredek, és kisietek a látóteréből. Amint tiszta a levegő, előkapom a mobilomat, és küldök egy csoportos üzenetet Calnek és Jules nak.

Én: Tudtok vkit, aki részt vesz a gólyák orientációs hetének szervezésében?

Cal: Kiütöttek?

Én: Asszem most 3-2 az állás. Segítség kell. Jules?

Jules: A házunkból Erica benne van, de ő nem fog segíteni. Itt egy PNG vagy.

Cal: Egy képfájl?

Jules: Persona non grata!

Én: Jules! Mit tehetek, h ezen változtassak?

Jules: Hozd helyre a dolgot Sawel!

Én: Próbálom. Mondom, mi a terv.

Elmagyarázom nekik. Cal várhatóan, mint mindig, támogat.

Cal: Veled vök, haver.

Jules azonban szkeptikus.

Jules: Szerintem vmi mást kéne tenned. Ingerülten sóhajtok.

Én: Mit? Nyitott vök a javaslatokra.

Jules: Nem t’om.

Én: Te lány vagy. Mire vágynál?

Jules: Áthajthatok rajtad a kocsimmal?

Én: Ha ez kell hozzá, akkor igen.

Cal: Uh. Nem vtok vmi szórakoztatóak. Mindegy, nálunk nincs semmi ma este. Csak a campuson. Kis csoportok a saját tanszékükön, úgyh hacsak nem vagy művészetis diák, nem juthatsz be.

Én: Nem esik ez bele a szabad művészetekbe? Mennék segíteni.

Jules: Öm, ja, de üzleti szakos vagy.

Én: És? Elkérik a személyit a bejáratnál?

Cal: Lehet, h G üzletis, de Lucas Strong nem. Egy haverom haverja. Most írtam neki. Örömmel átadja a helyét az orientációs izén ma este.

Jules: Feladom.

Én: Kösz, haver. Jövök neked 1 el.

Cal: Ugyan. Veled vök, haver.

Jules: Mindketten a pokolra juttok.

Én: Csak ha te is jössz velünk, Jules.

* * *

Délután a könyvtárban lógok, és rákeresek az ősszel kezdő látogató diákok programjára. A mai napon végigjárják a különböző tanszékeket, ahol találkoznak a diákok képviselőivel. Este pedig a cam-pus különböző pontjain vegyülnek a későbbi csoporttársaikkal, hogy amikor eljön a szeptember, már legyenek ismerős arcok a tömegben.

Én anno kihagytam a vegyülést, mert versenyem volt, és a korábbi látogatásokkor már amúgy is találkoztam a legtöbb csapattársammal. De azoknak, akik nem sportolnak, mint Savannah, nem lesz erre lehetőségük.

Rákeresek különböző csapatépítő feladatokra is, és igyekszem megtalálni a megfelelőt, ami hozzásegíthetne egy új kezdethez Savnek és nekem. Végül egy kissé elcsépelt mellett döntök, ami ennek ellenére mindkettőnknek bizonyíthatja, hogy van még alapunk, amire építhetünk.

Mire végzek, ideje elindulnom a művészeti tanszék, egy négy épületből álló komplexum felé, a campus keleti oldalán. Amikor odaérek, már jó páran várakoznak ott, és a jó pár alatt pár százat értek. Egy korombeli srácokból álló csoport felé veszem az irányt, akik piros bandana kendőt kötöttek a nyakukba, és hozzá égkék pólót viselnek. Ha ilyen göncöt kell húznom… Ó, a fenébe is, miről beszélek? Hiszen már megmondtam Jules-nak, hogy akár át is hajthat rajtam a kocsijával.

- Öm, csá! Hol vehetem át a pólómat? - kérdezem a csiptetős táblát tartó sráctól.

- Te ki vagy?

A mellkasomra hunyorog, mintha lenne rajtam azonosító kártya. A rohadt életbe, tényleg elkérik a személyit a bejáratnál! Elfojtok egy nevetést, és meglebegtetem előtte a diákigazolványomat.

- Lucas Strong. - Remélhetőleg még sosem találkozott Stronggal. Csiptetős Táblás Srác ellenőrzi a listáját, de aztán egy másik diák elvonja a figyelmét, amikor meghozza a hírt, hogy néhányan piát hoztak az eseményre. Mielőtt még kitörne valami vita, megkocogtatom a tábláját. - A pólók? - sürgetem, mire felnéz rám.

A srác bosszúsan balra int.

- Ó, igen, ott vannak. Emilyt keresd! Mondd meg neki, hogy Jamison azt mondta, szükséged van egy pólóra. Majd beosztunk a…

- Már beosztottak.

- Ó! Ki?

Odaintek pár kék pólós srác felé.

Jamison megint hunyorog.

- Klassz. Akkor menj csak!

Megyek, és megkeresem Emilyt, mielőtt még valaki faggatni kezdene. Ráhúzom a pólót az ingemre, a kendőt pedig a hátsó zsebembe gyűröm. Most már csak ki kell derítenem, melyik csoportban van Sav.

- Hová menjek? - kérdezem Emilytől.

- Andié és Törne majd eligazítanak - mutat két szőke lány felé.

Odalépek hozzájuk, és rájuk villantom a Royal- mosolyomat.

- Helló! Jamison küldött, ha esetleg el akartok ugrani a mosdóba.

- Ó, szuper, az jó lenne.

Azzal a szűk farmeres lány egy csiptetős táblát nyom a kezembe.

- Aha, köszi - teszi hozzá a másik, majd mindketten elsietnek.

Kicsit bűntudatom támad, de ez nem gátol meg abban, hogy átnézzem a listát, Sav nevét keresve. A T csoportba osztották be. Egy másik táblázatban megtalálom, hogy a T csoportért Steve Federowicz és Jaycee Lovett a felelős. Kihúzom Steve nevét, és odabiggyesztem a sajátomat, majd megkeresem Lucas Strongot. A C csoport mellett meg is találom a nevét. Átírom Steve-ére.

Az egyik szőke visszajön a tábláért.

- Kikeressem, melyik csoporthoz osztottak be?

- Nem. Jamison már elmondta.

- Szuper. Koszi, hogy tartottad nekünk a frontot.

- Nincs mit.

A falon betűk sorakoznak, amik a különböző csoportokat jelölik, és megállok a T betű mellett. Nemsokára felbukkan Jaycee Lovett. Sűrű haja és ragyogó mosolya van, és lépteinek ruganyosságából látszik, hogy alig várja, hogy eligazítson nyolc tizennyolc évest, akik úgy fognak tenni, mintha mindent tudnának, de belül valójában rettegnek.

- Jaycee vagyok - mutatkozik be. - Újságírást tanulok.

- Matek - felelem. Asszem, ez áll legközelebb az üzleti tárgyakhoz.

- Uh, az nehéz.

- Az újságírás sem hangzik könnyűnek. Írni a megélhetésemért? Nekem nem menne.

- Én imádom, és minden tantárgy csak még jobban megszeretteti velem.

- Sok sikert hozzá!

Ritka olyan diákkal találkozni, aki ennyire szereti a főtárgyát. A legtöbben vagy fél tucatszor megváltoztatják, mielőtt végeznének. Talán többször is.

Lassan befut a csoportunk. Sav az utolsók között érkezik, és gyanakodva méreget.

Jaycee bemutatkozik nekik.

- Sziasztok! Jaycee vagyok. Újságírás a főtárgyam, mellette torit tanulok. Louisville-ből jöttem, és míg a családomban mindenki más az Arizona Cardinalsnak szurkol, én ízig-vérig a mi Oroszlánjaink drukkere vagyok!

Öklével a levegőbe csap. Lelkesen megtapsolom, és a többiek követik a példámat. Kivéve Savét, akinek a tekintete villámokat szór felém.

- Lucas? - adja át a szót Jaycee.

- Lucas vagyok, de a legtöbben inkább Gideonnak hívnak. Ez a második nevem…

- Egy fenét! - köhög valaki a hátsó sorban.

Nem veszek tudomást Savról, hanem folytatom.

- Négy öcsém van, így alig vártam, hogy egyetemre jöhessek, ahol csak három másik sráccal kell osztoznom a fürdőszobán.

- Köszönjük, Lucas… mármint, Gideon - javítja ki magát Jaycee kuncogva. - Van még itt valaki becenévvel, amit szívesebben használ?

- Mi a helyzet önnel, Miss Montgomery? - kérdezem. - Nincsen különleges beceneve?

- Nincs - préseli ki összeszorított fogain keresztül.

Barátságosan bólintok.

- Oké. Remek. Akkor az első feladatunk egy bizalompróba. Kérlek, válasszatok párt, és elkezdjük! Savannah, te lehetsz az én párom - mutatok egy kis helyre tőlem balra, távol a csoporttól.

A többiek elkezdenek párokba rendeződni.

- Om… - Jaycee megkocogtatja a karomat. - Bizalompróba? A mutogatós kitalálós játékkal kéne kezdenünk.

Rápillantok a csiptetős táblájára, és felolvasom a papírjáról:

- „Kitalálós játék. A diákoknak különböző oktatással kapcsolatos szavakat kell elmutogatniuk, mint például professzor, pulpitus, tanmenet.” - Felnézek Jayceere. - Komolyan? Rávennéd őket, hogy mutogassák el a tanmenet szót?

- Persze. Szét lehet szedni két szóba. Tan és menet. Tanmenet. Érted?

Igazából egész elmés így, de mivel az én feladatomat kell játszanunk, azt felelem:

- Ők még csak nem is gólyák. Tudják egyáltalán, mi az a tanmenet? Hallották már egyáltalán ezt a szót? - Kikapom a táblát a kezéből, kihúzom a kitalálós feladatot, és beírom, hogy bizalompróba. - Ez a feladat tökéletes. Így a diákok megismerkedhetnek egymással. Ráadásul csapatépítő játék, és tudod, hogy a tanárok mennyire szeretik itt a csoportmunkákat, a gólyák pedig milyen rosszak benne.

Jaycee gondolkodás közben ide-oda rángatja a száját, mielőtt belemenne.

- Oké, de nem nekünk kettőnknek kéne egy csapatot alkotnunk?

- Nem, azt akarjuk, hogy az új diákok érezzék, semmi olyasmit nem csinálnak, amit mi sem csinálnánk meg. - Aztán hozzáteszek még valami hadováló vállalati dumát, amit az órákon tanultam. - Járj elöl jó példával, és vegyél részt a működésben!

Jaycee bólint. Magában biztosan seggfejnek gondol, de legalább nem ellenkezik. Egyszerűen csak vállat von, és megy, hogy segítsen a többieknek párokba rendeződni.

Odabaktatok a páromhoz, és kinyújtom felé a kezem.

- Szia, Savannah! Gideon vagyok. - Elhallgatok, próbálom felidézni Lucas vezetéknevét. - Gideon Strong. Örülök, hogy megismerhetlek.

- Mégis mit képzelsz, mi a fenét művelsz? - sziszegi Sav, miközben két ujjával épphogy kezet ráz velem.

- Új emberekkel ismerkedem. Új kalandokat keresek. Mi lenne, ha én kezdeném?

Azzal megfordulok, és keresztbe teszem a karom a mellkasomon. Lehunyom a szemem, és lassan dőlni kezdek.

15. FEJEZET

SAVANNAH

JELEN

HITETLENKEDVE FIGYELEM, AHOGY GIDEON DŐLNI KEZD. Egy bizalomjáték? Há! Ez egyértelműen valami játék, de nem a bizalomról szól. Megpördülök, és elsétálok. Mögöttem mozgolódás támad, hogy elkapják a zuhanó Gideont.

- Jaj, istenem!

- Kapjátok el!

- Hová mész?

Gondolom, ez a kérdés nekem szól. De én csak megyek tovább.

- Mit képzelsz, hová mész? - Az izgága, lófarkas lány elkapja a karomat. - Ezt nem teheted.

- Miért nem? Ez csak egy játék.

A lehető legkecsesebb Savannah Montgomery stílussal felvetem az állam, és látom, hogy körülöttem a többiek felháborodottan elhúzzák a szájukat. Ezt jól megcsináltad, Sav. Máris magam ellen fordítottam az embereket, pedig még fel sem vettek.

Elernyed a vállam. Ezt a látogatást nem ilyennek képzeltem. Tökéletes alkalom lenne arra, hogy új emberként mutatkozzak be. Már nem kéne annak a gőgös, érzéketlen Savannah-nak lennem. Lehetnék helyette… Hát, valaki, akire nem ilyen zavarodottan és rosszallóan néz ez a csinos másodéves.

Már épp bocsánatot kérnék, amikor…

- Az én hibám. - Gideon mellém lép, és gyengéden lefejti a lány ujjait a karomról. Leveszi a kendőjét, és a lány felé nyújtja. - Gideon Royal vagyok, és nem is lenne szabad itt lennem. Az üzleti tanszékre járok.

Jaycee szeme kikerekedik. A másik hét diák a csoportomban drámát sejtve közelebb araszol, mivel ez izgalmasabbnak ígérkezik, mint egy bizalompróba, kitalálós játék vagy más ismerkedős feladat, amit játszhatnánk.

- Nem Lucas vagy? - követel választ Jaycee.

A csiptetős táblájára mered, mintha ott találhatna valami bizonyítékot, ami megerősíti Gideon állítását.

Gideon megrázza a fejét.

- Nem. Megkérdeztem, hogy leválthatnám-e, mert látni akartam Savannah-t. A volt barátnőm…

Megfeszülök, és várom a vádakat, hogy milyen kegyetlen vagyok, amiért nem állok szóba vele, hogy milyen igazságtalan vagyok, amiért nem bocsátók meg neki.

- …aki szakított velem, mert megcsaltam. Most próbálom visszaszerezni.

A többiek arckifejezését látva majdnem kitör belőlem a nevetés. Jaycee tekintete valahol a sokk és a düh között játszik.

Az egyik lány haragosan megjegyzi:

- Ha egyszer megcsalt, később is meg fog. Én sosem fogadnám vissza.

- Már bocsánatot kért - vág vissza egy srác retró Nirvana-pólóban.

- Semmi ilyesmit nem mondott - szól közbe valaki. - Csak azt, hogy vissza akarja szerezni.

- Ez azt jelenti, hogy sajnálja - vitatkozik tovább Nirvána Srác.

- Minden félrelépő sajnálja, hogy lebukott. De ez még nem jelenti azt, hogy sajnálja, hogy megtette.

- Sajnálod, hogy megtetted? - kérdezem Gideontól, miközben jót szórakozom azon, ahogy ítéletet mondanak fölötte, még ha a bíróság csupán hét végzős gimisből és egy másodéves egyetemistából áll is.

- Életem legrosszabb döntése volt - vágja rá Gideon. Szája szomorú félmosolyra húzódik. - Tudom, hogy az életben nincs értelme megbánni a dolgokat, de teljes szívemből azt kívánom, bár visszamehetnék, és máshogy döntenék.

- Mint például? - kérdezi a lány, aki örök félrelépőnek titulálta Gideont.

- Ja, mint például? - teszem csípőre a kezemet.

- Többet beszélnék neked arról, mi történik velem. Többet kérdezgetnélek, hogy veled mi történik, így nem vonnék le ostoba következtetéseket. Kimutatnám neked, mennyire szeretlek, ahelyett, hogy csak mondogatom. - Ezt az utolsó mondatot halkabban teszi hozzá.

Gombóc nő a torkomban. Nagyot nyelek, de ott marad, megnehezíti a levegővételt és könnyeket csal a szemembe.

Gideon felemeli a kezét, és kinyújtja a kettőnk között olyan régóta létező űrbe.

- Maradjunk, és fejezzük ezt be! - kéri, tenyerét az arcom mellett tartja.

Nem ér hozzám, de így is érzem a kezéből áradó meleget. Bizonytalanul megingok, ahogy egy láthatatlan fonal egyre közelebb és közelebb húz hozzá…

- Ja, maradjatok! - kiáltja Nirvána Srác.

Hangja úgy hat, mint egy adag rám loccsanó hideg víz. Elhúzódom, és Gideon visszaejti a kezét az oldalához.

- Te idióta - sziszegi valaki.

- Miért? Mit tettem? - Nirvána Srác zavarodottan pillant egyik arcról a másikra.

- Semmit. - Gideon vállon veregeti a srácot. - Játsszunk kitalálóst?

Jaycee eleinte habozik. Szerinte Gideon valahogy megszegte a szabályokat, de képtelen rájönni, hogy pontosan melyeket. Miután a többiek győzködik egy kicsit, Gideon végül maradhat. De vele csináltatjuk meg az összes kínos feladatot.

Jaycee először megkér minket, hogy mutatkozzunk be. Aztán egy darab papírra le kell írnunk egy dolgot, aminek szomorúan intünk majd búcsút a gimi után. Gideonnak jut a feladat, hogy kitalálja, kihez melyik papírdarab tartozik.

Az elsőn, amit kihúz, az áll: a barátaimnak.

Gideon még csak felém sem néz. Valamilyen rejtélyes érzéktől vezérelve leteszi a tépett papírlapot a lány elé, aki arra figyelmeztetett, ne fogadjam vissza. Liwy Swansonnak hívják.

- Honnan tudtad, hogy én írtam? - kérdezi, és a kezébe veszi a papírt.

- Lilával írtad, ami megy a körmödhöz - mutat Gideon a kezére.

Mindannyian odanézünk.

A lány lilával, fehérrel és feketével festette ki a körmeit, de mindegyiket más minta díszíti. Az egyik ujjún csíkok látszanak, a másikon pöttyök. Többrétegű ujjatlan felsőt és a térdénél szakadt farmert visel. Szimpatikusnak tűnik. Laza a kisugárzása. El tudom képzelni, hogy barátok legyünk.

Nagy nehezen mosolyra húzom a szám. Elég esetlen érzés. Nem sűrűn mosolygok, de megéri, amikor a lány visszavigyorog rám.

- Jó tipp - mondja Gideonnak. - Igen, hiányozni fognak a barátaim. Óvodás korom óta ugyanazokkal a lányokkal lógok. Csak egyikük fog ide járni. A többiek szétszóródnak, és ez elszomorít.

- Én hétvégenként hazajárok - feleli Gideon. - És írhattok egymásnak, meg videóchatelhettek is. Nem könnyű, de annál értékesebb lesz, amikor együtt vagytok.

- Őt milyen gyakran látogattad meg? - biccent felém Livvy.

- Havonta egyszer találkoztunk, általában bulikban. - Gideon ismét a sapkába nyúl, és újabb papírt húz elő. - A családomnak - olvassa fel, majd tekintetét végigjáratja a csoporton.

Mallory Dunn, egy helyes, rövid barna hajú lány, felemeli a kezét.

Livvy rácsap.

- Neki kell kitalálnia.

- Hoppá! - kuncog Mallory, aztán összeszedi magát. - Ez én vagyok. Van két húgom, és nagyon szeretem őket. El sem tudom képzelni, milyen lesz, ha nem láthatom mindennap az édes arcukat.

- Erre ugyanaz vonatkozik, mint a barátokra. Meg kell dolgozni érte, hogy láthassátok egymást.

- Jaja. És meg is látogathatnak. Lesz családi nap né^y héttel a tanév kezdete után. Élvezni fogják a látogatást. És nemsokára ők is tagjai lehetnek az itteni családunknak - bátorítja Jaycee lelkesen.

Mások is közbeszúrják a saját tanácsukat. Amikor a beszélgetés elhal, Gideon újabb papírért nyúl, és felolvassa:

- Semminek. Készen állok az egyetemre. - Leteszi elém a fecnit. - Ez a tiéd.

Az öklömbe gyűröm a papírt, és kissé kínosan érzem magam, amiért nekem nem fognak hiányozni a barátaim vagy a családtagjaim. Felvetem az államat, és hűvösen felelek:

- Igen. Ez az enyém.

Meglepetésemre a csoport többi része is bólogat.

- Bármennyire is hiányozni fognak a barátaim, izgatott vagyok az új kezdet miatt - vallja be Livvy.

- Ezzel nincs semmi baj. Mindenkinek jól jön az új kezdet. - Gideon tekintete arra biztat, hogy szóljak hozzá én is a témához.

Átható tekintetétől kellemetlenül érzem magam, így inkább az ölembe bámulok. Már majdnem teszek valami hülye megjegyzést, hogy milyen gyerekes ez az egész, milyen bénák ezek a feladatok, de visszanyelem a szavakat. Itt mindenki olyan nyitott és őszinte, én viszont túlságosan félek ahhoz, hogy akár csak egy apróságot is felfedjek magamról.

Gideon folytatja a játékot. Befejezi a cetlik olvasását, aztán Jaycee-vei elkezdik a kitalálós játékot az új egyetemi élmény szavaival, mint például professzor, előadás, tanmenet és szombati focimeccs. Szeretnék részt venni benne. Tényleg. De végül csak ülök ott a kezemen. Livvy és Mallory belevetik magukat a játékba. Még Nirvána Srác is lelkesen ugrik fel, amikor rá kerül a sor.

Amikor nekem kéne elmutogatnom egy szót, szorongani kezdek. Izzad a tenyerem, a szívem gyorsabban ver a normálisnál.

- Filmnézés! - jelenti be egy hang a hangszórón. - A mai programokat egy rövidfilmmel zárjuk az egyetemen elérhető lehetőségekről, aztán lesz nasi és alkalmatok a vegyülésre.

Megkönnyebbülten kifújom a levegőt, de valahol mélyen mintha sajnálnám a dolgot. Amikor a fények halványulni kezdenek, Jaycee odaül mellém.

- Van megoldás arra, ha valaki nem akar leszállni rólad a campuson - suttogja. - Csak egy szavadba kerül, és elkísérlek a megfelelő szervekhez. Az egyetem nem vethet ki általános távoltartási végzést, ami a campuson kívül is érvényes. De az egyetem területén eleget kell tennie neki.

Összerezzenve felé fordulok, hogy nyílt tekintetébe nézzek.

- Tényleg?

- Igen, az egyetemnek is megvannak a saját szabályai. Ki is csaphatják, ha elegendő bizonyíték van hozzá.

Átnyújt egy darab papírt. Lenézek rá, és a nevét és a számát találom rajta. Íme az esély, hogy végleg megszabaduljak Gideontól. Ha rábólintok, Jaycee segít jelenteni a dolgot.

Gideonra pillantok, aki Livvyvel beszélget. Hát nem ezt mondogattam folyton, hogy ezt akarom? Soha többé nem kellene vele szóba állnom. Nem kellene találkoznom vele. Nem kellene elviselnem.

A torkomban lévő gombóc a gyomromba ugrik. Ahogy azt Livvynek mondta, Gideon tényleg rendszeresen hazajárt az elmúlt évben, és tényleg találkoztunk. Néha veszekedtünk. Legtöbbször igyekeztem tudomást sem venni róla, de ez sosem sikerült igazán. Titokban nyomon követtem, várva, melyik lánnyal szűri össze a levet, de sosem tett ilyesmit. És nem arról volt szó, hogy ne lett volna rá lehetősége. Végül is ő Gideon Royal. Bayview-ban minden szingli lány, és néhány foglalt is, a saját nővérét eltaposva igyekezne az ágyába jutni. Még itt is folyton lányok nyüzsögnek körülötte.

- Nem - hallom a saját hangomat. - Nem zaklat.

- Biztos vagy benne?

Erőltetettem rámosolygok Jayceere.

- Igen, biztos.

Elkezdődik a film. Később nem sok mindenre emlékszem belőle, mert egyre csak a múlt eseményeit játszom le a fejemben. Az első napomat az Astorban, amikor Gideon felfigyelt rám. Amikor elhívott randira. Amikor először csókolóztunk. Amikor először szexeltünk, ami nem sikerült olyan fantasztikusan, mint gondoltam, aztán amikor először szeretkeztünk, ami olyan elképesztő volt, hogy végre megértettem, miért írnak róla könyveket, verseket és dalokat.

Minden egyes alkalomra, amikor megbántott, egy csomó olyan jutott, amikor olyan boldoggá tett, hogy úgy éreztem, a felhők felett lebegek.

A lámpák felkapcsolódnak, és Jaycee helyett ezúttal Gideon ül mellettem.

- Hazakísérhetlek? - kérdezi halkan.

Bólintok. Talán ideje megbeszélnünk, mi lesz velünk ebben az új jövőben.

Amikor elbúcsúzunk a többiektől, Jaycee emlékeztet, hogy bármikor felhívhatom. Livvyvel számot cserélünk, aztán közelebb hajol.

- Talán mégsem olyan elviselhetetlen - suttogja új barátnőm.

Talán nem.

16. FEJEZET

SAVANNAH

JELEN

TÖBB MINT ÖTVEN LÁNY LAKIK ITT, de vasárnap reggel hétkor csak páran vagyunk ébren. Néhányan templomba készülődnek. Mások, mint Kira és én, a kávésbögréink fölé görnyedünk, és csak azért keltünk fel, mert a szobatársunk, Jisoo megszállott futó.

Ő és Kira csupán pár órával ezelőtt botorkált be az ajtón. Jisoo olyan részeg volt, hogy még az egy szótagú szavak kiejtésével is meggyűlt a baja. Ide-oda mutogatott a szobában, ezzel jelezve, mire van szüksége. A vízre például a biológia-tankönyvével utalt, aminek egy vízcsepp látszott a borítóján. Miután jó ideig a karját dörgölte a kezével, elővettünk neki még egy takarót a szekrényből. Mintha valami furcsa kitalálós játékot játszottunk volna egy néma emberrel. Egy részeg néma emberrel, aki valahogy képes volt kipattanni az ágyból és felhúzni neonnarancssárga futócipőjét, amint a nap előbukkant a horizonton.

Félórányi eredménytelen visszaalvási kísérlet után kivonszoltam a seggem az ágyból.

Kira csipás szemmel követett az alsó szintre, ahol most kávét szürcsölve ülünk, és várjuk, hogy Jisoo visszajöjjön.

- Nem sokan vannak fent - jegyzem meg.

- Holnap kezdődik a vizsgaidőszak - feleli Kira, hangja rekedt az álmosságtól. - Mindenki az utolsó buliját heveri ki, mielőtt elkezdjük magunknak vénásan adagolni a Red Bulit, hogy bírjuk az éjszakázást. Láttam, hogy tegnap az exed kísért haza. Minden rendben?

A campusról a szállásunkig vezető út a Szigma Khí ház mellett vezetett el, ahol jövendőbeli csoporttársaim buliztak.

- Megegyeztünk, hogy nem hadakozunk tovább.

- Ez most akkor végleges, vagy csak átmeneti fegyverszünet?

- Végleges. Belefáradtam abba, hogy én legyek a gonosz lány, aki folyton megutáltatja magát az emberekkel.

- Mi szeretünk. Egyébként meg tetszenek a gúnyos megjegyzéseid. Bátor vagy, hogy kimondod, amit mindenki gondol.

- Azaz elég ostoba vagyok ahhoz, hogy kimondjam, amit jobb elhallgatni.

Kira az arcomat fürkészi.

Nem tűnsz boldognak, amiért kibékültetek Gideonnal.

- Úgy érzem… mintha veszítettem volna - vallom be. - És hogy hülyeség megfeledkeznünk a rossz érzésekről.

- Miért lenne hülyeség?

A mellkasomra bökök.

- Emiatt az izé miatt itt bent. Még érez valamit Gideon iránt. - Gondterhelten sóhajtok. - Igaza van. Még biztos érdekel, ha ennyire ki nem állhatom.

- Talán nem is utálod - érvel Kira. - Talán az iránta érzett gyűlölet csak rossz berögződéseddé vált, mint a dohányzás.

- Miért is ne utálnám? Hiszen megcsalt. Ráadásul nem egy fiatalabb lánnyal, vagy egy dögös végzőssel, hanem egy idősebb nővel. - Vágok egy grimaszt. - Szerintem már majdnem harmincéves lehet.

Kira döbbenten hátrahőköl.

- Hogy mi? Azt hittem, egy másik lánnyal szűrte össze a levet a sulidból! Az egyik tanár volt? Vagy valakinek az anyja?

- Az apja legjobb barátjának a felesége.

Nem is tudtam, hogy a szem ilyen nagyra tágulhat, mint Kiráé.

- Most ébren vagyok, ugye? - kérdezi. - Nem csak azt álmodom, hogy egy Igazi feleségek részbe csöppentem?

Óvatos mosoly jelenik meg az arcomon, és örülök, hogy nevethetek ostoba, tragikus múltamon.

- Nem, és szerintem azoknak a nőknek még csak meg sem fordult a fejükben az, amit Dinah tett.

- Azta! Oké. Szaftos történetet sejtek, és nem akarom, hogy kétszer meséld el. Várjuk meg, amíg Jisoo visszaér!

Kira felveszi a telefonját, hogy megnézze, merre jár Jisoo. Mindig lekövetik egymást a telefonjukon. Aranyos, mennyire törődnek egymással.

- Ó, mindjárt itt van - tartja úgy a kijelzőt, hogy én is lássam.

És valóban, Jisoo egy percen belül kifulladva, izzadtan megérkezik. Kira még arra sem hagy időt neki, hogy igyon egy pohár vizet.

- Most azonnal zuhanyozz le!

- De szomjas vagyok - panaszkodik Jisoo, és vágyakozva néz hátra a válla fölött, amikor Kira konkrétan kilökdösi az ajtón.

- Ihatsz a zuhany alatt.

- Ú, ez undi!

- Hozz egy pohár vizet a nyafogó ribinek! - utasít Kira.

Tisztelgek neki, és a hűtő felé indulok.

- Jég is legyen benne - kiáltja Jisoo.

- Le kell zuhanyoznod.

Még civódnak egy ideig, de a hangjuk egyre távolodik, ahogy Kira feltaszigálja Jisoot a lépcsőn. Felkapom a vizet, és utánuk indulok. A folyosón félúton észreveszem a tükörképem a tükörben.

A hajam most bozontosán áll. A homlokom körül babahaj kunkorodik. Szokásos egyenes loknijaim hullámokba és spirálokba tekeredve állnak szét. Egyik kezemet végighúzom a gubancokon. Minden reggel korán keltem, hogy kivasaljam a hajam, mert úgy hittem, Gideon így szereti. Annyi időt fecséreltem el arra, hogy az legyek, akinek látni szeretne, utána pedig arra, hogy gyűlöljem őt és magamat.

Kira feje megjelenik a lépcső tetején.

- Mi a baj?

- Utálom a hajam.

- Tessék? Szuper hajad van. Nagyon szexi.

- Úgy festek, mintha valaki bedugta volna az ujjam egy konnektorba.

Kira leüget a lépcsőn, és elhúz a tükör elől.

- Nekem tetszik. Különleges. Itt minden lány ölni tudna, hogy ilyen haja legyen. Nem értem, miért vasalod ki mindennap. Miért akarsz úgy kinézni, mint mindenki más, ha másmilyen is lehetsz?

- A te hajad sem sima és egyenes - mutatok Kira pompás fürtjeire.

- Pontosan. - Egyik kezével alulról megemelgeti a haját. - Nagy és mesés. - Rám kacsint, és belök a szobába. - Kérdezd csak meg Jisoot!

- Mit kérdezzen meg? - kérdezi Jisoo.

- Tetszik Sav természetes haja, vagy sem?

- Imádom. Szörnyen irigylem. Jisoo elveszi tőlem a poharat, és int, hogy üljek le az ágyára. El kéne felejtened azt a hajvasalót.

Elhelyezkedek az ágy végében, miközben ő kiüríti a poharat.

- Vagy nem - veti közbe Kira. - Ha az egyenes frizurától jobban érzed magad, akkor csak rajta! Mármint, én például nem azért kenek fel rúzst és sminket mindennap, hogy dögösen nézzek ki egy srác előtt, hanem azért, mert így jobban érzem magam. Tetszik, amikor így nézek ki. Tehát ha jobban tetszik a hajad egyenesen, akkor vasald ki, de a göndör frizurád is elképesztő, és nem szabad félned, hogy megmutasd.

- Így van. - Jisoo leteszi a poharat, kihúzza az íróasztala székét, és rám mutat. - És most meséld el, mi történt, és hogyan tudunk segíteni.

- Mondom a rövid változatot, mert ha túl sok ideig foglalkozunk ezzel a rettenetes nővel, az tönkreteszi ezt a szép napot. Gideon apja Callum Royal. Egész életében a legjobb barátja és üzlettársa volt egy Steve O’Halloran nevű fickó. Steve gyakorlatilag Royal nagybácsi. Pár évvel ezelőtt feleségül vette Dinah-t, aki úgy néz ki, mint egy angyal, de valójában maga az ördög. Egyik este Gideon átment hozzá a lakására, és… - Mély levegőt veszek, és igyekszem nem tudomást venni a nyilalló fájdalomról a szívemben, amikor a következő részhez érek. - És lefeküdt vele. Lefeküdt Dinah-val.

- Baszki!

- Ez szörnyű. Tudom, hogy már mondtad, hogy megcsalt, de ez borzalmas.

Jisoo feláll az asztaltól, és leül mellém. Kira az éjjeliszekrénye fiókjában kotorászik, aztán odajön hozzánk. A kezembe nyom egy adag bonbont.

- Egyetek! Ez jó orvosság.

Jisoo elmar egyet.

- Hozd az egész dobozt, csajszi! Az egész felírt adagra szükségünk lesz. Mi történt ezután? Hogyan jöttél rá?

- Dinah írt nekem.

- Hogy mi? - fakad ki Jisoo.

- Mekkora ribanc! - hűl el Kira.

Bólintok.

- Igen, másnap írt, hogy bár édes lány vagyok, de akkor is csak egy lány, míg egy olyan férfinak, mint Gideon, igazi nőre van szüksége, hogy minden vágyát kielégítse.

- Pfuj!

Kira egyetértően biccent.

- Extra pfuj!

- És aztán még egy túlélőcsomagot is küldött.

- Hogy mit?

Döbbenten bámulnak rám.

Felnevetek.

- Ja, tele volt olyasmikkel, mint mondjuk húsleves, fagyi, ajándékutalvány egy wellnessközpontba, egy könyv arról, hogyan lépjünk túl a szakításon. Ismét bocsánatot kért, és győzködött, hogy mindenkinek így lesz a legjobb.

- Mit csináltál?

- Először semmit. Túlságosan ledöbbentem. Aztán felhívtam Gideont, és kértem, hogy találkozzunk. Csak úgy sütött róla a bűntudat. Nem hagytam, hogy szóhoz jusson. Kipattantam a kocsiból, és beszaladtam a házba.

- Megmagyarázta a dolgot? - érdeklődött Jisoo.

- Csak annyit mondott, hogy sajnálja, és nem akar fájdalmat okozni, úgyhogy az a legjobb, ha szakítunk.

Jisoo megpaskolja a vállam.

- Istenem, te szegény!

Kira újabb csokit bont ki, és a szám elé tartja. Hálásan elfogadom, és hagyom, hogy az édes-keserű íz szétolvadjon a nyelvemen. Jisoo karcsú testéhez húz, Kira pedig a másik oldalamról ölel át.

- De jó hír, hogy most már itt vagy velünk. Majd mi segítünk, ahogy Shea is tette. Nem vagy egyedül.

- Így van. Egy életre barátnők maradunk.

Majdnem sírva fakadok. Azt hittem, évekkel korábban elhullajtottam az összes könnyemet, de ahogy ezeknek a lányoknak a gondoskodó arcába nézek, akikkel csupán néhány napja találkoztam, felkavarnak az érzések, és kissé mérgelődöm magamon. Már a gimiben is lehettek volna ilyen barátnőim.

Ami azt illeti, Gideon mostohahúga megpróbált közeledni felém, de én azonnal eltaszítottam magamtól. Haragudtam rá, amiért ott lakik Royaléknál. Utáltam, ahogy mind úgy imádják. Feldühített, hogy nem hallgatott a figyelmeztetésemre arról a takony Dániel Delacorte-ról. Amikor megláttam vele a medenceparti házban, tudtam, mi fog történni. Még jó, hogy megtaláltam Reedet. Már attól féltem, elkéstem.

De volt egy kis idő, amíg a barátság ajtaja nyitva állt közöttünk, én viszont dühösen becsaptam. Az elmúlt pár évben a rosszindulat vezérelt, mindent és mindenkit utáltam - még magamat is.

Kezdek rájönni, milyen fárasztó így az élet. Végig kimerült voltam, mert annyi energiámat felemésztette a negatív hozzáállás.

Beledőlök új barátnőim ölelésébe, és elsimítom szívem összes megtépázott részét, hogy teret adjak valami újnak. Valami szépnek, frissnek és erősnek.

17. FEJEZET

GIDEON

JELEN

- HOVÁ VISZED?

Átpillantok a vállam felett Calre, aki az ágyamon terpeszkedik, és a telefonján játszik.

- A parkba.

A komódomban kotorászok, egy pulcsit keresek, amit kölcsönadhatok Savnek, ha fázik.

- Kicsit kijjebb eső hely, nem?

Az ágyra dobom a kapucnis felsőt, egy takaróval együtt.

- Ja, de épp ez a cél.

- Áh, értem. Egy kis természetes élvezetre vágysz a természet lágy ölén - kuncog rossz viccén.

- Valami olyasmi. Az biztos, hogy jólesne egy kis nyugalom. Mindent beletekerek a takaróba, és a vállamra vetem.

Ahogy a mobilomért nyúlok, az megcsörren. A homlokomat ráncolva rápillantok a kijelzőre. Ugyanaz a szám az, amiről korábban már kétszer hívtak. Mivel sosem veszem fel a telefont ismeretlen hívóknak, rányomok a hívásmegszakításra, és emlékeztetem magam, hogy letiltsam a számot, ha van időm.

- Este visszajössz? - kérdezi a szobatársam.

- Lehet. Savtői függ.

- Csak írj, ha szükséged lenne a szobára!

- Oké. - Az ajtónál megtorpanok. - A következő évre jó lenne új helyet keresni, nem gondolod?

Cal lehuppan az ágyról, és az enyémnek üti az öklét.

- Naná! Megnézem a kínálatot. Valami kívánság?

- Külön hálószoba és fürdő. Légkondi. Közel legyen az egyetemhez. Én szívesen vezetek, de Sav szerintem nem.

Calnek felszalad a szemöldöke.

- Jó sok mindent vársz ettől az egésztől, nem igaz? Vállat vonok.

- A kudarc érzésével nincs értelme belevágni. Savannah adott egy második esélyt. Azt tervezem, hogy jó időre magam mellé szögezem.

- Sok sikert, haver! - kiáltja utánam. Köszönetképpen visszaintegetek neki, majd egy kézzel megcsörgetem Savét.

- Most indulok - közlöm.

- Oké, nemsokára elkészülök - feleli habozás nélkül.

- Tíz perc múlva ott vagyok.

Már szinte fütyülök, ahogy a kocsimhoz közeledem. Minden a terv szerint halad. Bedobom a takarót a Rover hátuljába, és megteszem azt a kis távolságot a lányok házáig. Sav bizonyára az ablaknál várakozhatott, mert szinte még mielőtt teljesen leparkolnék, kilő az ajtón. Kiszállok az autóból, és a táskájáéi t nyúlok.

- Félsz, hogy még bemennék? - cukkolom. Tettetett irtózással megborzong.

- Rosszabb odabent, mint egy elsőbálozás előtt. Annyian akartak lefényképezni, hogy úgy éreztem magam, mint valami celeb, aki most posztolt egy szexvideót.

Majdnem megfulladok a saját nyálamban.

- Öh, ja, elég rosszul hangzik - sikerül kipréselnem magamból.

Sav oldalra billenti a fejét.

- Minden rendben?

- Aha. Csak félrenyeltem.

Kinyitom az anyósülés ajtaját, és szinte belököm rajta. Olyan sokáig őriztem Dinah zsarolásának a titkát, nincs értelme, hogy Savannah most tudomást szerezzen róla. Akkoriban igyekeztem megvédeni az egésznek az ocsmányságától, és most is tovább védelmezem. Bemászok, és elindítom a motort.

- Úgy gondoltam, elmehetnénk a parkba. Van ott pár árnyas ösvény, és egy kis tó, ahol ehetnénk. Hogy hangzik?

- Tetszik.

- Egyébként meg tetszik a hajad - jegyzem meg, ahogy kikanyarodom a járda mellől.

- Koszi.

A szemem sarkából látom, ahogy egyik kezét végighúzza vad loboncán. Először meglepő volt ilyen nagy hajjal látni Savét, de rohadt szexi. Ma valahogy másnak tűnik. Nemcsak a haja miatt, hanem a tartása miatt is. Magabiztos, merész.

Nagyon bejön.

- Valami ötlet, hogy mit ebédelnél? - dobom a mobilomat az ölébe.

- Ideadod a telefonodat? Nem veszélyes ez? - A cukkoló hangnem alatt komolyság rejlik.

- Nem. Kutakodj csak benne! Rohadt unalmas.

- Most nagyot csalódtam. Még csak jó mémeket sem teszel rá? Mivel szórakoztatod magad?

- Hagyom, hogy mások szórakoztassanak - válaszolom vigyorogva.

Nem is emlékszem, mikor poénkodtunk együtt utoljára.

Egy pillanatra csend áll be, majd Sav így szól:

- Hmmm.

- Hmmm mi?

- Hmmm, a legtöbbet használt emojid a sírva nevetős és a szemforgatós.

- Cal és Julié a legjobb barátaim. Még jó, hogy csak ezeket használom. Miért? Te miket használsz?

- Szégyellem bevallani, de a legtöbb emojimban van valamilyen szívecske. Kivéve a lila felsős, vállat vonó lánynál.

Képtelen vagyok elfojtani egy horkantó nevetést.

- Hogy mi? Ez nem az a Savannah, akit ismerek. - És szeretek, teszem hozzá magamban.

- Úgy látszik, emojiországban érzékeny és érzelmes vagyok.

- Vagy csak jó barátaid vannak, akiknek ezeket elküldheted. Most, hogy mi is chatelünk majd, van egy olyan érzésem, hogy a szemforgatós emoji is sokszor elő fog kerülni.

- Szóval chatelünk majd?

- Hát, én írok majd neked. Remélhetőleg válaszolsz is.

- Attól függ, mennyire leszel szórakoztató.

- Amint kiszállunk a Roverből, letöltők egy rakat mémet - ígérem.

- Azért nem kell túlzásba esni.

- Vettem. - Témát váltok. - Szóval mit gondolsz, tetszeni fog a filmszak?

- Aha, szuper óráik vannak. Sok a gyakorlat. - Olyan izgatottnak hangzik.

- Kíváncsi vagyok, miket válogatsz össze. Rendező akarsz lenni? Vagy producer? Nem is igazán tudom, mi a különbség a kettő között - vallom be.

Sosem beszélgettünk ilyesmikről, amikor jártunk. Nem tudom, hogy azért-e, mert nem kérdeztem rá, vagy ő nem mesélt magától. Kérdeznem kellett volna róla. Most már tudom. De annyira lefoglalt a saját drámáin.

- Ami azt illeti, vágó szeretnék lenni. Ő vágja és rakja össze a filmeket.

- Klasszul hangzik. - Ehhez képest az én üzleti szakom elég unalmas. - Felveszel más órákat is?

- Néhány irodalom- és művészeti órát, hogy segítsenek fejleszteni a történetelbeszélő készségeimet, de főleg a filmkészítő tanszéken szeretnék lenni, ha lehet. Adrián szerint minél több időt tudok beletenni a tényleges munkába, ahelyett, hogy csak olvasok róla, vagy figyelem, ahogy mások csinálják, annál jobb leszek benne.

Erősebben szorítom a kormányt.

- Adrián az a filmes srác, akivel a múltkor beszélgettél? ^

- Igen. - Úgy tűnik, jól szórakozik a dolgon. - Az, akit meg akartál verni.

A szemem sarkából gyors pillantást vetek rá.

- Észrevetted?

Erre önelégülten vigyorog.

- Royal vagy. Naná, hogy az az első gondolatod, hogy kiütöd a fickót, aki nem szimpatikus.

- Hé, az Reed - tiltakozom. - Én nem vagyok verekedés típus.

- Ó, valóban? Akkor nem te verted ki John Dávid fogát a téli bálon?

Próbálom leplezni a vigyoromat.

- Ráesett az öklömre, és kilazult a foga.

- Ha ettől a hazugságtól jobban érzed magad… Már nem is emlékszem, miért kaptad fel a vizet. Anyukád miatt?

- Nem.

- Nem fogod elmondani, ugye?

Egy hete még nem mondtam volna el.

- Azt állította, rosszul csókolsz.

- Az a seggfej! - hűl el. - Sosem csókoltam meg! Mégis miből… Miért… - hadarja. - Üthettél volna nagyobbat is.

Megfeszítem a kezem izmait.

- Lehet. Ha legközelebb összefutok vele, megint behúzok neki egyet.

- Én is - teszi hozzá felháborodottan.

Felnevetek.

- Rajta vagyok. Ennek alkalmából haza is ugorhatunk Bayview-ba.

Ő is nevet.

- Nem. Nem ér annyit. Szegény kölyök valószínűleg sosem volt elég közel egy lány szájához ahhoz, hogy megcsókolja, hát még hogy tudja, mi a jó.

A következő piros lámpánál lefékezek, és felé fordulok, hogy elteljek a látványával. A napsugarak kiemelik arca vonalát. Legszívesebben visszavenném tőle a telefonomat, hogy csinálhassak egy képet.

- Olyan kurva gyönyörű vagy, Sav.

Erre felemeli a fejét, nagyra nyílt szemekkel rám mered, vonzó ajka kissé szétnyílik, mintha meglepné, hogy így érzek.

Valószínűleg tovább bámulom, ha a mögöttünk lévő sofőr nem tenyerei rá a dudára. A lámpa zöldre váltott. Rátaposok a gázra.

- Meglepettnek tűnsz.

- Ahhoz nem voltam elég szép, hogy… - Elhallgat.

- Hogy ne csaljalak meg? - fejezem be helyette a mondatot.

Szomorúan bólint.

- Nem a külsőd miatt történt, bébi. Attól a pillanattól kezdve, hogy megláttalak, te voltál nekem a legdögösebb lány. Sajnálom, ha miattam kétséged támadt efelől.

Bár ne vezetnék, hogy láthassam az arcát! A szemem sarkából megkockáztatok felé egy pillantást, és megkönnyebbülök, mert nem dühös. Inkább csak töprengő.

- Csak el akarom felejteni az egészet - mondja.

Ez lehetséges lenne? Nem vagyok benne biztos, de benne vagyok, ha ő is.

- Oké. Szóval… ebéd?

- Most edzel? Sok kalóriára van szükséged?

- Nem. Az úszóidény a versenyekkel véget ér márciusban, de… - Ismét azt kívánom, bár ne vezetnék. - Jövőre nem úszom.

- Tessék? - kérdezi döbbenten.

- Tudom. De az egyetemi sport olyan, mintha rendes munka lenne, és apám azt szeretné, ha több időt szánnék az üzleti tanulmányaimra, mert… - Megköszörülöm a torkom. - Steve miatt.

- Ó! Hű! Mikor döntötted ezt el?

- Az elmúlt hetekben - felelem.

- És ez így jó neked? - Habozik. - Bár mindig is a család volt neked a legfontosabb, nem?

Hangjába enyhe keserűség vegyül, de ezért nem hibáztatom.

Azért titkolóztam annyit Sav előtt, mert úgy hittem, ezzel megvédhetem, de csak azt értem el vele, hogy úgy érezze, mindenki más fontosabb nála az életemben. Ezt aztán azzal tetőztem, hogy lefeküdtem Dinah-val.

- Tudom, hogy így tűnik. Azért nem beszéltem neked azokról a dolgokról, mert kikészítettek, és azt hittem, téged is kikészítenének. Fel sem merült bennem, hogy megosszam veled. - Féloldalas mosolyt villantok rá. - Azóta megváltoztam. Olyan sokat fogok mesélni, hogy már eleged lesz belőlem. A mérnek, ajándékok, szívecskés emojik között beszámolok majd arról, mit eszem, mit tanulok, mivel játszom, hányszor borotválkozom, mikor zuh…

- Oké, oké! - szakít félbe nevetve.

A szívem nagyot ugrik. Evek óta nem hallottam ennyit nevetni.

- Együnk egy szendvicset az Open House Cafeban! Az jónak tűnik. Vegetáriánus.

A hangjában kihívás csendül, mintha arra lenne kíváncsi, merek-e tiltakozni, de akár földet is ennék, ha így együtt lehetünk.

- Nagyszerűen hangzik. Nincs is jobb egy jó portobello gombánál. Várjunk csak! Most már vegetáriánus vagy? - Mennyi mindent nem tudok még róla?

- Nem. De ma valami finom salátát ennék.

- Oké. Rendeld meg, és majd arra kanyarodom, hogy átvegyük.

- Rendben.

De még mielőtt telefonálhatna, megszólal a mobilom.

- Felvennéd? - kérdezem. - Nem telefonálok vezetés közben.

Sav habozik, de aztán a füléhez emeli a mobilt.

- Valószínűleg el akarnak nekem adni valamit - mondom. - Valaki egész délelőtt hívogatott.

- Halló? Gideon telefonja - veszi fel.

Miközben a forgalomban manőverezek, a vonal túlsó végén motyogást hallok, majd Sav meglepetten így szól:

- Ó! Öm, tartsa egy kicsit!

Gyors pillantást vetek felé, mielőtt lekanyarodom az étteremnél. A kezével eltakarja a telefont.

- Ki az? - kérdezem.

Sav megnyalja az alsó ajkát.

- Steve. Most azonnal beszélni akar veled. Sőt, a parknál vár rád.

- Steve?

- Steve, a öm… Dinah férje.

- A rohadt életbe!

Mégis honnan a fenéből tudta, hogy épp oda tartunk? Talán követ engem, ahogy korábban az őrült felesége tette?

- Talán jobb, ha visszaviszel.

Savannah úgy mocorog az ülésén, mintha abban a pillanatban kész lenne kiugrani a furgonból.

- Nem - felelem komoran.

Kikapom a telefont a kezéből, és megnyomom a hívásmegszakítás gombot.

- Letetted?

-Aha.

Sav a homlokát ráncolja.

- Mit fogsz csinálni?

- Mi - hangsúlyozom ki a szót - elmegyünk az ebédünkért, aztán a parkba.

- És mi lesz Steve-vel?

Vállat vonok.

- Hát, nem hajthatok át rajta a Roverrel, úgyhogy egyszerűen csak nem veszünk róla tudomást.

Halvány mosoly húzza felfelé elképesztő ajkait.

- A fenébe Steve-vel? - jegyzi meg.

- A fenébe Steve-vel - ismétlem.

18. FEJEZET

GIDEON

JELEN

AMIKOR ODAÉRÜNK A PARKHOZ, Steve Bugattija ott áll a parkolóban. A közelében kamasz fiúk ácsorognak az apjukkal, és a kocsit bámulják. Steve a volán mögött ül, onnan élvezi a ráirányuló figyelmet. Eltűnődöm, vajon Dinah mit csinál majd az autóval, ha Steve börtönbe kerül. Valószínűleg videóra veszi, ahogy egy szikláról tüzes, drága halálába gurítja.

- Szerinted mit akar? - kérdezi Sav. Bár a hangja nyugodt, merev tartásából látom, hogy feszült, így már ketten vagyunk.

- Ki tudja?

- Nem kéne felhívni apukádat?

- Nem. Úgyis csak azt mondaná, hogy tartsam magam távol tőle. - És ez azért lenne rossz tanács, mert… ?

- Egy piknikre hívtalak meg a parkba. Nem fogjuk hagyni, hogy Steve irányítson minket.

Röviden rámosolygok, leparkolom a Rovert egy óriási terepjáró mellett, és intek Savnek, hogy várjon. Kipattanok a kocsiból, és megkerülöm, hogy kinyissam neki az ajtót. A parkoló másik végében kiszúrom, hogy Steve is kiszáll a kocsijából.

Válaszol pár kérdésre az autóról, aztán felém mutat, majd maga mögött hagyja a csalódott arcokat.

- Kivennéd az ebédünket? - kérdezem Savtól.

- Tényleg nem vagy rá kíváncsi, mit akar?

- Nem.

Nem fogom megkönnyíteni Steve dolgát. Azért jöttem ide, hogy Savvei randizzak. Neki kell alkalmazkodnia hozzám, nem fordítva.

- Az elkerülési taktika sosem működik. Hidd el! Már próbáltam, és sosem vált be, főleg nem a kitartó embereknél - mosolyodik el Sav halványan.

Én is elvigyorodom kissé, mert tudom, hogy rám gondol.

- Beismerem, bűnös vagyok, de remélem, ez az egyetlen hasonlóság bennem és Steve-ben.

Viccnek szántam, de egyikünk sem nevet rajta. Hiszen Steve kinyírt egy nőt, az ég szerelmére!

- Túl korai? - kérdezem fanyarul.

De Steve már oda is ért, mielőtt Sav válaszolhatna.

- Gideon, hogy vagy, kölyök? - Oldalra billenti a fejét.

- És ő ki?

- Savannah.

Nem veszem a fáradságot, hogy rendesen bemutassam őket egymásnak, ami elég rossz modorra vall. Ha anyu most itt lenne, biztos fejbe kólintana a viselkedésemért. De az is igaz, hogy ha anyu itt lenne, valószínűleg frissen kelt volna ki Steve ágyából, mivel mint kiderült, viszonyuk volt apám háta mögött.

- Maradj egy percet! - fordulok Sav felé. - Csak kiveszem a többi cuccot a csomagtartóból. Steve, ha kérdezni akarsz valamit, tessék, rajta!

Odalépek a Rover hátuljához, és előhúzom a tartalék pulcsit, az italokat és a kis ajándékot, amit Savnak vettem. Sok szülinapjáról és ünnepről lemaradtam, és ezt szeretném jóvátenni.

- Miért nem sétálunk egyet? - veti fel Steve. - Nincs értelme ártatlan lányokat belekeverni a családi ügyeinkbe - vet egy nem annyira ártatlan pillantást Sav felé.

Lecsapom a csomagtartó ajtaját, és határozott léptekkel Savannah mellé állok.

- Bármit akarsz is tőlem kérdezni, Sav is hallhatja. Nincs előtte titkom.

Steve felvonja a szemöldökét.

- Amikor idejöttem, nem ismertem fel, Miss Montgomery.

Sav szégyenlősen végighúzza a kezét a haján.

- Biztos a hajam miatt. Régebben kivasaltam.

Steve homlokán barázdák jelennek meg.

- Nem. Valami más lesz az. - Szája gonosz vigyorra húzódik, amitől borzongás fut végig a hátamon. - Valószínűleg összetévesztettem valakivel.

Ekkor jövök rá, hogy látta a képeket. Nem tudom, hogy Dinah mutatta-e meg neki, vagy ő szaglászott a felesége szarjai között, de tudja. Tudja, és épp elképzeli az én édes Savannah-mat ruha nélkül.

A pénztárcámban turkálok, előhúzok egy húszast, és Sav kezébe nyomom.

- Van ott egy büfé - mutatok egy kis, fehér épületre. - Vennél nekem egy vizet? Akartam hozni egy üveggel az étteremből, de elfelejtettem.

Sav lassan elveszi a pénzt.

- Kérlek! - teszem hozzá, azon gondolkozva, vajon mennyire hangzóm kétségbeesettnek.

Sav nyugtalan pillantást vet rám, aztán Steve-re.

- Oké - mondja, és végre elmegy.

Steve követi a tekintetével.

- Ha tovább bámulod a seggét, az öklöm találkozik a képeddel - morgom.

Közömbös arckifejezéssel visszafordul felém.

- Pedig olyan szép segg. De csinosabb, amikor nem takarja semmi.

Az összes cuccot a földre dobom, és a levegőbe lendítem az öklömet, de Steve elkapja, mielőtt még a közelébe érhetne.

- Azt hittem, nincs titkod a csajod előtt, de úgy látszik, hazudtál. Ne aggódj! Megértem. Én is hazudok, hogy megvédjem az embereket a fájdalomtól.

Elengedi a csuklómat. Behúzok neki egyet. Gyenge ütés, nem sok erő van benne, de elégedetten figyelem, ahogy a feje oldalra rándul.

Steve tekintete megkeményedik. Az állkapcsát masszírozva elhátrál.

- Ezt most még elnézem neked, öcsi, de ha még egyszer megütsz, a csajod issza meg a levét.

- Mit akarsz? - kérdezem összeszorított fogakkal.

- Azt, hogy tanúskodj a tárgyaláson. Tudom, mit tett veled Dinah, hogyan zsarolt az ágyába. Most is követ, még itt, az egyetemen is. Tanúskodj a tárgyalásomon, meséld el, hogyan esküdtek össze Brooke-kal, hogy tönkreteszik a családodat.

Előbb nyelnék le egyben egy kígyót, mint hogy egy tárgyalóteremben felfedjem ezeket a titkokat.

- Miért tenném?

Steve vállat von.

- Mert nálam van a csinos kis barátnőd pár képe.

A düh, a felháborodás és az indulat hulláma pár pillanatra belém fojtja a szót.

- Már betöltötte a tizennyolcat - felelem végül. - Az egész gyerekpornó vád már nem aktuális.

Szája felfelé rándul.

- Ki beszélt itt vádakról? Szerintem a nyilvános megszégyenülés, hogy az ember meztelen képei ott vannak az interneten, ahol mindegyik hülye láthatja a világon, üti a szex SMS-ek piti vádját két vággyal teli kamasz között.

Szívem szerint megint behúznék neki egyet, de a szemem sarkából látom, hogy Sav közeledik.

- Ketyeg az óra - jegyzi meg Steve. O is észrevette Savannah-t.

Magunk mögött akartuk hagyni a múltat, de úgy látszik, nem megy. Az út itt elágazik. Az egyik irányban berángatnak Steve mögé, szemetet gyűjtök és mérget nyelek. A másikban mindent elmondok Savannah-nak, nézem, ahogy ismét sérül, és ezt az árulást talán sosem rázom le magamról.

Még ha szándékosan nem is szivárogtattam ki a képeket, ott voltak a telefonomon, amikor Dinah elvette. Azonnal ki kellett volna őket törölnöm.

Tennem kellett volna valamit, hogy védjem Savét, de az, ha Steve mellett tanúskodom, nem old meg semmit. Az csak még több problémát szül. Ezt most már tudom.

- Nem. Nem segítek neked - közlöm vele.

Sav odacsusszan mellém. Megfogom sima, finom kezét.

- Ezt sajnálattal hallom. - Sav felé biccent. - Örvendtem a találkozásnak, Miss Montgomery. Gideon, ha meggondolnád magad, tudod, hol találsz.

Feszülten figyelem, ahogy távozik. A Roverem mellett megáll, és rácsap a hátsó ajtóra. Anélkül, hogy megfordulna, tisztán, hangosan így szól:

- Talán vehetnél egy új kocsit. Valamit, aminek nem ilyen leharcolt a berendezése.

Utána iramodom. Savannah a nevemet kiáltja, de már nem lehet megállítani.

Két lépéssel elérem Steve-et, megragadom a vállát, és magam felé fordítom. Öklömet a szájába vágom. A fogai keményen ütődnek az ujjaimnak. Hátrahúzom a karom egy újabb ütésre, de két kis kéz belekarol.

- Hagyd abba! Hagyd abba! - rikoltja Savannah.

Steve megrázza a fejét. A szája sarkából vér szivárog.

- Én szóltam. Csak egy dobásod volt, kölyök.

Széttárom a karom.

- Csak rajta, öreg!

Elhátrálva felemeli felém az ujját.

- Hatásosabban is lehet fájdalmat okozni valakinek, mint hogy megütöd. Ez olyasmi, amit ti, Royal fiúk nem tanultatok meg. Isten a tanúm, én próbáltalak titeket megtanítani rá, de túlságosan is az apátokra ütöttetek. - Gúnyosan elmosolyodik. - Anyád tudta, hogyan álljon bosszút. Követhetnéd a példáját.

Legszívesebben Steve-re vetném magam, hogy pépessé püföljem az arcát, de Sav visszahúz.

- Ez nem segít - motyogja figyelmeztetően.

Szavai áthatolnak a dühömön. Ahogy Steve önelégült képe is. Valószínűleg már le is fizetett egy zsarut, készen arra, hogy megvádoljon testi sértéssel. Akkor lenne még valami, amivel fenyegethet.

- Menjünk! - fogom meg Sav kezét.

Kérdés nélkül követ. Meg mernék rá esküdni, hogy nevetni hallom Steve-et a hátam mögött, de kényszerítem magam, hogy továbbmenjek.

- El kell mondanom valamit - mondom komoran.

- Úgy hiszem, Steve-hez van köze.

- Okos meglátás.

Sav habozik, aztán így szól:

- Elég ideges vagyok. Elmondanád, mi folyik itt, vagy a nap hátralévő részében vad elméleteket kell gyártanom?

Lehajolok, és felkapom a pulcsit a földről.

- Azt hiszem, két lehetőségünk van. Húsz perc sétányira van az a hely, ahova vinni akartalak ebédelni. Vagy beülhetünk a Roverbe.

Sav jobbra, majd balra pillant.

- Mi lenne, ha itt mondanád el? Nincs senki a közelben.

Körbenézek, és rájövök, hogy hozzánk legközelebb csak egy baseballpálya látszik. A játékosok épp bemelegítenek, és valószínűleg nem hallanak minket. Nem a legideálisabb hely egy ekkora vallomáshoz - túl nyitottnak tűnik. De az is lehet, hogy bárhol ilyen kiszolgáltatottnak érezném magam.

Hosszan fürkészem Savannah arcát. Tekintete aggodalmas, de nem látszik rajta az a feszültség és düh, ami a szakításunk óta szinte folyton jellemző volt rá.

Ez a legrosszabb az egészben - hogy tönkreteszem a nehezen visszanyert lelki békéjét.

Elfojtok egy sóhajtást, nekidőlök a Rover oldalának, és azon gondolkozom, hogyan kezdjek neki a vallomásnak. Ebben a csöndben Savannah a frászt hozza rám, amikor megszólal:

- Azokról a szelükről van szó, amiket elküldtem neked, és Dinah megtalált?

- Tessék? - Elhűlve bámulok rá. - Tudsz róla?

Szája széle már-már szomorú mosolyra görbül.

- Próbáltál védeni azzal, hogy titokban tartod?

Némán bólintok.

Sav átöleli magát.

- Hát, ez is valami, azt hiszem. Sokáig azt hittem, te mutattad meg neki, és így látta meg őket.

Elkáromkodom magam.

- Hülyéskedsz? Senkinek sem mutattam meg. Elvette őket.

Sav oldalra billenti a fejét, és egy hosszú pillanatig az arcomat vizslatja. Bizonyára levont valamilyen következtetést, mert bólint egyet, és így szól:

- Kezdett összeállni a dolog, miután Ella könyörgött, hogy ne beszéljek a képekről.

- Várjunk csak! Ella tud a képekről? - Aztán végiggondolom a dolgot. - Miért vagyok egyáltalán meglepve? Naná, hogy Reed elmondta neki. - Összevonom a szemöldökömet. - De… Ella honnan tudja, hogy te tudod?

- Nem szoktál vele beszélgetni? - Apró ráncok jelennek meg égkék szeme sarkában, mintha jót szórakozna a tudatlanságomon.

Nem veszem magamra. Nevethet rajtam, amennyit csak akar.

- Nem igazán. Nem ér annyit, elég idegesítő tud lenni.

Igazság szerint Ella mindig is bosszantott. Belibbent az otthonunkba, és kifordította magából a tesómat.

- Reed valamelyik nap sarokba szorított a suliban, és közölte, hogy tévedek veled kapcsolatban - mondja Sav. - Hogy soha nem okoznál nekem fájdalmat. És ostoba mód azt feleltem neki, hogy ha nem akartál volna fájdalmat okozni, akkor nem teregetted volna ki a magánéletünket.

Kifújom a levegőt, amit addig bent tartottam.

- És rájött, hogy a képekről beszélsz, mert meséltem neki Dinah fenyegetőzéséről, amikor rájöttem, hogy lefekszik Brooke-kal.

- Kész katyvasz - sóhajt fel ő is. - De azt még mindig nem értem, miért hallgattál erről. Miért nem mondtad el? Azt hittem, utálsz. Hogy kinevetsz a hátam mögött.

Nagyot nyel, és tekintetét a lábára szegezi. Keserűség szorítja a torkomat.

- Nem akartam, hogy bíróság elé kerülj azért, mert elküldted nekem azokat a képeket. Ki kellett volna törölnöm őket. De nem tettem. Mindet megtartottam. Bűntudatom volt, hülyének éreztem magam, és hagytam, hogy Dinah manipuláljon. Sajnálom. Istenem, kurvára sajnálom.

Nem kell látnom az arcát ahhoz, hogy tudjam, könnyek gyűltek a szemébe. Hallom a hangjában.

- Steve is látta őket, ugye? Erre utalt, amikor azt mondta, be kéne szerezned valami kevésbé használtat.

- Igen.

Egy könnycsepp gördül ki lehunyt szemhéja alól.

- Sajnálom. - Létezik ennél haszontalanabb szó?

- Hogy láthatta őket?

- Nem tudom. Mostanáig azt sem tudtam, hogy tud róluk. Arra kért, tanúskodjak mellette. Cserébe nem teszi fel a képeidet a netre.

Sav torkából szívszorítóan, a gyomromat összerántóan szörnyű hang szakad fel. Két újabb könnycsepp követi az elsőt.

Felé nyúlok, és a vállát masszírozom. Megkönnyebbülten fújom ki a levegőt, amikor nem húzódik el. Sav vesz pár mély, csillapító levegőt, és kihúzza magát.

Remegve, félénken elmosolyodik.

- Nem lett volna szabad hagynom, hogy behúzz neki.

-Ja.

Röviden felnevet. A tekintete szomorúságról és bosszúságról árulkodik, de nem érzem úgy, hogy ez felém irányulna.

- Hogyhogy nem vagy rám dühös? - kérdezem.

- Te mutattad meg azokat a képeket Steve-nek?

- Nem.

Addig nem is beszéltem róluk Reednek, amíg kérdőre nem vont, hogy miért fekszem le Dinah-val. A zsarolása elmosódott, részeg vallomásként hangzott el.

- Akkor jó. Nem hibáztatlak azért, mert felelőtlenül bántál a telefonoddal, hiszen én is felelőtlen voltam, hogy elküldtem a képeket. - Sav megfogja a kezem. Nem azért, hogy ellökjön magától, hanem hogy közelebb húzzon. - Különben is, már belefáradtam abba, hogy állandóan dühös legyek.

Úgy eláraszt a megkönnyebbülés, hogy legszívesebben leheverednék a földre. De erre most nincs időnk. Steve veszélyes, de van még egy megoldás azon kívül, amit javasolt.

- Ha akarod, tanúskodom mellette, de örökké fenyegetni fog minket ezzel.

Sav felnéz rám.

- Van másik terved? -Van.

És elmondom neki, mi jutott eszembe.

19. FEJEZET

SAVANNAH

JELEN

GIDEON TERVE EGYSZERŰ. Elkérjük Ellától Steve és Dinah lakásának a kulcsát, és átkutatjuk, amíg meg nem találjuk, hol tartja Steve a képeket.

- A saját fegyverével vágunk vissza neki - összegzi Gideon.

- Azaz meztelen képeket csinálunk Steve-ről, és feltesszük őket az internetre? - kérdezem lassan és zavarodottan. - Mert ez borzalmasan hangzik. Nem akarom lefotózni, főleg nem ruha nélkül.

Már a gondolattól is felfordul a gyomrom.

- Nem, nem akarjuk megfertőzni az internetet - feleli szárazon. - De Steve ezt nem gondolta végig. Mivel magyarázza majd, hogy nála vannak a képek? Hiszen kiskorú voltál. Ha kikerülnek, és hozzá vezethetők vissza, az csak azt erősíti, hogy milyen undorító mocsok. Azért fenyegetett meg, hogy tanúsítsam, milyen rendes fickó, aki még a légynek sem ártana. Arra gondoltam, a képekkel rávesszük, hogy beismerje, hogy ellopta és fel akarja használni őket. Ezt felvesszük, és ellene fordítjuk.

- Miért kellenek ehhez a képek?

- Hogy nyomást gyakoroljunk rá. Ha nálunk vannak, kénytelen lesz róluk nyíltan beszélni, nem olyan homályos utalásokkal, mint ma.

- Nem is tudom - felelem. - Nem tűnik valami okos dolognak megzsarolni egy zsarolót. A bosszú csak bosszút szül. Dinah megpróbált végezni Steve-vel, aki ezért megpróbált végezni Dinah-val, de végül a legjobb barátnőjét ölte meg. Mi hol végezzük, ha ebbe belekezdünk? - Felsóhajtok. - Nem fogok hazudni. Steve megrémít.

Az tűnik a legokosabbnak, ha távol tartjuk magunkat tőle.

- Nem hagyom, hogy bántson - fogadkozik Gideon. - Tudom, hogy nem ez a legfantasztikusabb ötlet, de úgysem tüntethetjük el az összes képet. Digitálisak, tehát még ha ki is törlünk egy adagot, teljesen nem szabadulhatunk meg minden másolattól.

- Ettől most nem lettem nyugodtabb.

- Tudom.

A hangja elgyötört, mélyről jövő, fájdalmas. Ha tudtam volna, hogy ennyire megviselte ez az egész, vajon hamarabb megbocsátok neki? Nem hiszem. A fájdalom megsüketít, elhomályosítja a tekintetet, lezárja a szívet. Korábban még nem álltam volna készen rá.

A karjára teszem a kezem.

- Semmi baj.

Megszorítja a kezem.

- Helyrehozom neked.

És mert okosabb vagyok annál, semhogy eltérítsek egy konok Royalt az úttól, amin máris elindult, csak annyit válaszolok:

-Oké.

Gideon megkönnyebbült mosollyal néz rám.

- Először is felhívjuk Ellát. Nála van a kulcs Steve-hez.

Vágok egy fintort. Ellával sosem jöttünk ki jól, kivéve azt az egy alkalmat, amikor bosszút álltunk Dániel Delacorte-on, azon a lányokat erőszakoló szemeten, aki most valami katonai iskolába jár. Szerintem ez túl enyhe büntetés neki, de legalább így távol tartja magát a lányoktól. Kínos, hogy Ella tud a képekről. Főleg azért, mert ha igazán őszinte akarok lenni, csodálom Ellát.

Tökös, merész csaj. Amikor az egyik osztálytársunk meg akarta szégyeníteni azzal, hogy alig takaró fehérneműt adott neki egy rendes táncos egyenruha helyett, Ella felvette a tangát és az átlátszó melltartót, és bevonult a focistákkal teli tornaterembe.

Én nem voltam ott, de azt hallottam, minden szem rászegeződött. Szinte meztelen volt, de nem érdekelte. Vagy legalábbis nem érdekelte annyira, hogy hagyja, hogy számítson. Követnem kellene a példáját.

- Akkor menjünk!

Felállók, és leporolom a fenekemet.

Gid egyik kezében a pulcsit fogja, a másikban a kezemet. Együtt odasétálunk a Roverhez. Amikor beszállunk, rögtön felhívja Ellát.

Ella azonnal felveszi.

- Helló, Gid! - szól a telefonba. - Mit tehetek érted?

- Nem hívhatom fel csak úgy a kishúgomat? - viccelődik Gideon.

- Nem. Mert sosem tettél ilyesmit. A beszélgetéseink során inkább csak igyekeztél távol tartani Reedtől.

Ugye? Tökös. Merész. Elfordítom a fejem, hogy Gideon ne lássa a vigyoromat.

- Úgy látszik, sok hibát követtem el a múltban, amit helyre kell hoznom - feleli neki Gideon.

- Igen? Oké. Hát, már kiszemeltem magamnak egy új AA sugárhajtású gépet, ami most gurul ki a gyárból. Légyszi, az enyémben fehér bőrborítás legyen, rózsaszín szegéllyel.

- Rendben - vágja rá Gideon.

- Csak viccelek.

- Én nem.

- Gideon! - bokszolok bele a karjába.

- Mi az?

- Ez Savannah? - kérdezi Ella.

- Igen, én vagyok. Azért hívtunk, hogy segítséget kérjünk.

- Látod, ezért nem vicceltem - mondja Gid. - Különben is, ismerek valakit az Atlantic Aviationnél. Szerintem tudok szerezni kedvezményt.

- Hahaha - jegyzem meg szarkasztikusán.

- Mivel Savannah-ról van szó, ingyen megteszem - mondja Ella.

Meglepetten vonom fel a szemöldökömet. Fogalmam sincs, miért mondja ezt - nem voltam hozzá valami kedves. Ezt meg is mondom neki.

- Valahogy meg kéne hálálnom, mert én még semmit sem tettem érted.

- Dehogynem - ellenkezik.

- Mikor?

- A Dániel dologban - segít ki Gideon.

- Aha - erősíti meg Ella. - Reed elmondta, hogy megkerested. Ha ezt nem teszed meg, elég durva dolog történt volna velem. Sajnálom, hogy előtte nem hallgattam rád. Szóval jövök neked eggyel, és ha nem hagyod, hogy visszafizessem, akkor életem hátralévő részében bűntudatom lesz. Talán így akarsz bosszút állni?

- Dehogy - nevetek. Ella heccelődése oldja közös múltunk fagyos hangulatát.

- Épp itt lazulok a medencénél, Gid kedvenc helyén, úgyhogy nyomassátok azt a szívességet!

- Az csak a második kedvenc helyem - pontosít Gideon. Megfogja a kezem, és a térdére húzza. - Az első Sav mellett van.

Elpirulok az elcsépelt, nyálas kijelentéstől.

- Óóóóó! - cukkol minket Ella. - Milyen édes! És romantikus. Nem is tudtam, hogy ilyen romantikus vagy, Gid.

Gideon vállat von, amit Ella nem láthat, és röviden rám vigyorog. Ezek ketten egyáltalán nem ismerik egymást. Előredőlök, és támogatásként megszorítom farmerbe bújtatott térdét.

- Gid minden fiú közül a legromantikusabb - állok ki mellette. - Csupa látványos gesztus.

- Komolyan? - döbben meg Ella.

- Nem hallottad még a sztorit, amikor az Astor Park folyosóit rózsákkal borította, hogy bocsánatot kérjen, amiért lemondta a randinkat?

- Komolyan? - ismétli Ella. - Nem. Sosem hallottam.

Gideon elpirul mellettem. Megköszörüli a torkát.

- Hát, majd később elmeséljük. Elég, ha most annyit mondok, hogy sokáig hülye voltam, és ezt egyre látványosabban kellett helyrehoznom.

- Ezúttal mit tettél Savannah-ért?

- Miből gondolod, hogy tennem kellett érte valamit?

- Az előbb mondtad, hogy állandóan hülyén viselkedsz, és őszintén szólva ez tipikus Royal-vonás.

Nevetésben török ki.

- Ez igaz - felelem kuncogva, és Ella is jót nevet rajta.

Gideon csendben tűri. Nyilván úgy gondolja, jobb két lány könnyed tréfájának célpontja lenni, mint hogy ismét rosszban legyünk.

- Savannah, tetszik az egyetem? - kérdezi Ella.

- Ó, aha.

- Úgy irigylem, hogy te egy évvel korábban végzel. Nem is tudtam, hogy lehet ilyet.

- Sav már a gimi első évétől gyorsított tempóban végezte az Astort. - Gideon hangjából büszkeség árad, amitől elvörösödöm.

- Fel kell vennem pár órát a West-Marks Academyn - magyarázom. - így tudnak korábban felvenni.

- Akkor is, ez nagyon menő, Savannah.

Szinte ragyogok a dicséretétől. Ella nagyon belevaló csaj, amiért korábban megvetettem, és jó érzés, hogy azt mondja, én is belevaló vagyok.

Ella megköszörüli a torkát.

- Bármilyen vicces is Gidet gúnyolni, úgy hiszem, nem ezért hívtatok.

Erre azonnal lehervad a mosoly az arcomról.

- Nem. - Rögtön a tárgyra térek. - Steve letámadta Gideont itt, a suli közelében.

- Na neeee…- Szavai elég elgyötörtén csengenek, és mintha némi szégyenkezést is kihallanék belőlük. Eltűnődöm, vajon Ella felelősnek érzi-e magát az apja tetteiért. Pedig nem kellene. Steve felnőtt ember, ő döntött úgy, hogy gyilkol.

- Ja, azt akarja, hogy tanúskodjak mellette arról, hogy milyen jó ember, aki még a légynek sem ártana - mondja Gideon. A hangja tele van megvetéssel. - Cserébe nem tesz fel Savról képeket az internetre.

- Ó, édes istenem! Annyira sajnálom, Savannah.

- Nem a te hibád. Én küldtem el azokat a képeket.

- De Steve az apám - erősíti meg, amit sejtettem.

- És talán te vetted rá ezekre a szörnyűségekre?

- Oké, igazad van. Nem én vettem rá, de valamiért akkor is bűntudatom van. Ami azt illeti, Dinah előttem égetett el mindent, az összes bírósági iratot, képet meg mindent, amije volt a család ellen. Azt hiszem, így akarta megköszönni, hogy megmentettem az életét. De a digitális képeknek mindig lehet több másolata. - Nagyot sóhajt. - Mit szeretnétek, mit tegyek?

- Szeretnék bejutni a lakására, és átkutatni - válaszolja Gideon. - Valahol tárolnia kell a digitális másolatokat is.

- A rendőrség minden gépét és cuccát lefoglalta.

- Tudod, mit találtak rajtuk?

- Callum ügyvédje szerint nem sokat - vallja be Ella.

- Új telefonja van.

- Ez igaz.

- És valószínűleg néhány új bankszámlája is.

- Lehet.

- Túlélt hat hónapot egy szigeten, és valahogy visszajött ide anélkül, hogy használta volna valamelyik számláját, különben értesítették volna apát.

- Azt akarod mondani, hogy valaki segített neki? Steve azt állította, hogy a helyi bennszülöttek segítették, akik rátaláltak.

- Mert Steve annyira őszinte volt velünk mindenben!

- Igaz.

Csend áll be a vonalban, ahogy Ella ezen elgondolkozik.

- Mit nyerünk azzal, ha átkutatjuk a lakását? - kérdezem. - Még ha meg is találjuk, amit keresünk, ahogy mondtad, Gid, valahol mindig lesz belőle másolat.

- De ha megtaláljuk, és letöröljük, azzal már előrébb vagyunk.

- Vagy inkább aggódjunk amiatt, amit irányítani tudunk! Az én esetemben például csak azt irányíthatom, hogyan reagálok erre az egészre. Ha felteszi a képeket, kérvényt írok, hogy szedjék le. Akkor még kiskorú voltam, legálisan nem lehetnek fent.

- Akkor is lesznek oldalak, amik kiteszik - mutat rá Gideon.

- És? Talán szégyenkeznem kellene a külsőm miatt?

Felforrósodik az arcom.

- Nem. Egyáltalán nem. Mindegyik fotón elképesztően nézel ki. Szerinted miért tartottam meg őket? - mondja Gideon bűntudatosan.

- Gyönyörű vagy, Savannah. Fantasztikus a lábad, és a testedért ölni tudnék. Mindig is irigyeltem - veti közbe Ella.

- Na, tessék! - jegyzi meg Gideon önelégülten. - A hat Royal közül ketten is egyetértenek abban, hogy te vagy a legdögösebb a Mojave-sivatagon innen.

- Reed és Easton nevében is szólhatok - teszi hozzá Ella. - Mindketten gyönyörűnek találnak.

Easton neve hallatán összerándulok, mivel az egyik bulin kavartunk. A szemem sarkából Gideonra pillantok, de úgy tűnik, nem dühös, inkább szórakoztatja a dolog.

- Na, látod? Hatból négy. Elképesztő többség.

- Hát, ha Royalék többsége egyetért, akkor biztos így van.

Mostanra már azt sem tudom, miben is értünk egyet.

- Most leteszem, mert ez a beszélgetés elérte a csúcspontot - mondja Ella. - Hívjatok, ha szükségetek van még valamire!

Miután elbúcsúzunk tőle, Gideon a kormányon dobol az ujjaival.

- Tényleg nem akarsz tenni semmit?

Gondolkodás nélkül felelem:

- Még ha találunk is Steve-nél valamit, amin rajta vannak a képek, kétlem, hogy ezzel megszűnne a fenyegetése. Csak úgy enyhíthetjük a problémát, ha már nincs fölöttem hatalma. Úgyhogy nem, nem akarok tenni semmit.

- Még kicsinyes bosszút sem akarsz állni?

Kicsinyes bosszút?

- Abban benne lennék. Mire gondoltál?

- Steve vagyonát befagyasztották, és nem repülhet, így az egyetlen szórakozási lehetősége a Bugattija. - Gideon felvonja az egyik szemöldökét. - És nekem van otthon egy baseballütőm, amit neki tartogattam…

- Ezért le is tartóztathatnak - mutatok rá.

- Akkor nem vagy benne?

A biztonsági övért nyúlok.

- De. Csak azt mondom, le is tartóztathatnak. De majd kifizetem az óvadékot. - Rávigyorgok. - Talán én is rásuhintok párat arra a kocsira.

20. FEJEZET

SAVANNAH

JELEN

- DAYVIEW IGAZI BÖRTÖN STEVE-NEK. Ha nincs itt, azt hiszi, minden szarságot megúszhat - magyarázza Gid, ahogy végigvezet egy széles, kikövezett úton, amit mindkét oldalon hatalmas, kőből épült kúriák határolnak.

- Hol vagyunk? - forgolódom az ülésemen, hogy körülnézzek ebben a városrészben, ahol eddig még nem jártam. Kevés autó jár erre, sok a zöld, és mindenfelé többméternyi kerítések húzódnak.

- Ott, ahova a jó cuccért járnak - feleli Gid rejtélyesen.

Bevesz még két kanyart, aztán csigatempóra lassít.

- Félek rákérdezni, honnan ismered a helyet - jegyzem meg, és a szélvédőn át kipislogok a sötét, szűk sikátorra.

- Pár srác az Alfa Zéta szövetségből járt itt múlt ősszel. Szerintem csak próbáltak felvágni előttem és Cal előtt.

- Akarom tudni, mi van odabent?

- Valószínűleg nem - vallja be. - De ez pontosan az a hely, ami tetszene Steve-nek. - Azaz bizonyára tele van mocskos, elfajzott dolgokkal. - Sőt, már itt is van - mutat balra.

Ahogy elgurulunk mellette, sikerül kivennem a sötétben Steve baromi drága sportkocsijának a körvonalait. Gideon továbbmegy a sikátorban, majd leparkol egy sor sövénnyel rejtett felhajtóra.

- Várj egy kicsit! - mondja, és hátranyúl a csomagért, amit idefelé vettünk.

- Tehát a párizsi nem vacsorára van? - kérdezem keserűen.

- Ha marad belőle, az mind a tiéd lehet. - Előhúz egy fekete sapkát a hátsó ülésről. - Tessék!

Elveszem, és megforgatom a kezemben.

- Ez lenne az álruhánk?

A fejére húzza az enyémhez hasonló másik sapkát.

- Aha. Itt hátul nincsenek kamerák, de a biztonság kedvéért jól jöhet. Ráadásul állati dögösen festesz baseballsapkában.

Felém villant egy vigyort, majd kipattan a Roverből. A fejemre igazítom a sapkát, és a táskámban kotorászok haj gumiért. A nagy, drótszerű frizura hátránya, hogy folyton útban van. Mire felfogom a hajam, Gideon kinyitja az ajtót.

- Készen állsz?

- Igen - válaszolom, és elfogadom kinyújtott kezét.

Szorosan tartja a kezem, a csípőjével becsukja az ajtót, és elindulunk a csendes sikátorban.

Ahogy egyik drága autót hagyjuk el a másik után, felülkerekedik bennem a kíváncsiság.

- Muszáj tudnom. Pontosan mit csinálnak itt az emberek?

Gid vállat von.

- Minden csak attól függ, mennyi pénzed van, és mire vágysz.

A képzeletem mindenféle vad képeket vetít elém, de nem kérdezek többet, mert odaérünk Steve kocsijához.

Gideon előveszi a pillanatragasztót és egy kis hámozókést. Lehajol a jobb elülső kerékhez.

- Tessék, fogd ezt meg! - mondja, és a kezembe nyomja a ragasztó tubusát.

Izzadt tenyerembe veszem, és figyelem, ahogy letekeri a szelep tetejét, és a fémillesztéshez nyomja a kés hegyét. A levegő sziszegve ereszt ki a kerékből.

- Kiengedem a levegőt, aztán a pillanatragasztóval visszaerősítjük a szelepek tetejét - magyarázza.

- Mire kell a párizsi, a sajt és a mogyoróvaj?

Komoly kérdések merültek fel bennem, amikor ezt a sok mindent bepakolta a kosárba a boltban, de úgy döntöttem, megvárom, amíg kiderül, mit tervez.

- A sajtot a kipufogócsőbe tesszük. Vezetés közben majd megolvad, és bebüdösíti az egész kocsit. A párizsiban foszforsav van, ami leszedi a festéket, hasonlóan a mogyoróvajhoz.

- És a majonéz?

- Az a szélvédőre lesz.

- Szóval ilyesmiket tanítanak az egyetemen?

Sóhajtva veszem át tőle a szelep tetejét, és adom oda helyette a ragasztót.

Visszailleszti a szelep tetejét, és továbbmegy a következő kerékre.

- Callel egy részeg estén rákerestünk a különböző élelmiszerek pusztító felhasználására. Volt egy cikk arról, hogyan lehet bombát építeni a reptéren kapható dolgokból, és ebből igazi vita alakult ki arról, hogy lehet-e robbanóanyagot készíteni a bioboltokban található ételekből.

- Milyen egészséges vitatéma - viccelődöm.

- Ugye? Csupa értelmiségi.

Amíg befejezi a kerekeket, és elintézi a kipufogócsövet, én nekilátok a majonéznek. Egész szórakoztató majonézt kenni a szélvédőre. Dudorászva nyomom ki a doboz tartalmát az ablaktörlőkre, majd visszamegyek a szatyorhoz, hogy kivegyem belőle a mogyoróvajat. Mire Gideon odalép mellém, már a két ajtót, a szélvédőt és a motor-háztetőt is bekentem.

- Tádám! - mutatok két karommal a kocsira.

Gid elismerően bólogat.

- Szép munka.

Kuncogás szakad fel belőlem.

- Egész jó érzés a vandalizmus. Mi van, ha rászokom?

- Elég szép summa van a bankszámlámon. Szerintem ki tudom fizetni az óvadékot.

Megfogja a kezem, és visszasietünk a Roverhez.

- Lehet, hogy azután is bajba keveredem - figyelmeztetem.

A szája mosolyra húzódik, miközben az üres flakonokkal teli zacskót a hátsó ülésre dobja. Arckifejezésének melegsége egész télen melegen tartana. Mély levegőt veszek, de szinte rögtön el is akad a lélegzetem.

Gideon megfogja a csuklómat, és közelebb húz.

- Mint mondtam, gondoskodom az óvadékodról.

Megingok a lábamon. A bokám elgyengül, és a gravitáció Gidhez húz.

- De hányszor?

- Ahányszor csak kell - suttogja a számhoz közel. Érzem a mentolt a leheletén, ahogy melegen cirógatja az arcomat. - Ameddig csak szükséged van rá.

Keze feljebb csúszik a csuklómról, továbbhalad a könyökömön, fel a vállamon, hogy az arcomra simítsa. Lélegezni sem bírok. A levegő túl nehéznek tűnik. Túlságosan félek, hogy a legapróbb mozdulattól is eltűnik, mint oly sokszor korábbi álmaimban.

- Savannah! - súgja.

A hüvelykujját végighúzza az államon, majd alsó ajkam közepének nyomja.

Érintését bensőm legmélyén is megérzem. Ujjait a tarkómra fűzi. Lassan közelebb von, időt hagy, hogy elhúzódjak.

Valóban megmozdulok. Lábujjhegyre állok. Közelebb hajolok. Elég közel ahhoz, hogy a legkisebb távolság se maradjon közöttünk. Elég közel ahhoz, hogy ajkam üdvözölhesse az övét. Elég közel ahhoz, hogy érezzem mellkasának emelkedését és süllyedését, ahogy levegőért kap. Elég közel ahhoz, hogy eltöröljem a múltat, a fájdalmat, a megbánásokat.

Elég közel ahhoz, hogy csak őt érezzem.

Szívverése a fülemben dobol. Gyengédsége édes íz a nyelvemen. Úgy csókolózunk, mintha nem az utca közepén állnánk, egy olyan kocsi közelében, amit az imént vágtunk gajra.

Úgy csókolózunk, mintha soha össze sem vesztünk volna. Mintha soha egy rossz szót sem szóltunk volna egymásra. Mintha sosem lettünk volna külön.

Erősebben szorít magához - mintha attól félne, ez csak egy álom, és ettől elmosolyodom, bátorságot ad. Hozzányomom magam, hátratolom, míg a feneke a Rover oldalának ütközik. Átkarolom a nyakát, és közelebb hajolva visszacsókolom, amíg már alig kap levegőt.

Elkapja a combomat. Érzem, ahogy pózt vált, szétveti a lábát, két kezét a fenekem alá csúsztatja, és szorosan magához húz. Annyira hiányzott.

Ujjaim lerebbennek a pólója aljára, majd alá, hogy kitapintsák a medencében és az edzőteremben töltött órák alatt kidolgozott hasizmát.

Gideon megpördülve kinyitja a kocsi ajtaját, és háttal leejt a finom, puha bőrre. Kemény testével rám ereszkedik, és elhelyezkedik a kissé szűkös helyen, ami egyszerre ismerős és idegen. Száját a nyakamra tapasztja, keze az oldalamra simul.

- Le vele! - rángatom meg a pólóját. - Vedd ezt le!

Áthúzza a fején, és egy pillanatra megcsodálom Gideon Royal felsőtestét, ami igazi műalkotás. Isten túl nagylelkűen bánt Giddel. Nemcsak az arca vonzó - erős állkapocs, egyenes orr, telt ajkak -, de a teste is olyan, hogy még egy szobor is megirigyelhetné.

Várakozón megnyalom az ajkam.

- Szép.

Intek neki, hogy jöjjön megint közelebb, és szó nélkül engedelmeskedik.

Felhúzza a felsőmet, én pedig segítek neki levenni. Száját a kulcscsontomra helyezi, a csipkemelltartóm fölé, majd pajkos csókokat nyom a hasamra. Aztán lejjebb vándorol. Segítek neki a gombjaimmal, a cipzárammal és a cipőfűzőmmel, majd az ő gombjaival, cipzárával és az alsógatyájával.

Es aztán csak mi ketten létezünk, kitöröljük a múltat, enyhítjük a fájdalmunkat, és minden rossz emléket új, értékes pillanatra cserélünk.

- Savannah - suttogja, úgy elnyújtva ezt a három szótagot, hogy már egész refrént alkotnak. Az arcomat csókolja, orrát az államnak dörgöli, csókot lehel a két mellem közti felforrósodott mélyedésbe. - Savannah - ismétli. - Hiányoztál.

Szavaiból igazi magányosság árad, olyan őszinteség, amiről nem tudok nem tudomást venni.

- Ezúttal ne engedj el! - duruzsolom verejtéktől síkos bőrének.

- Nem foglak. Soha. Szeretlek, Savannah. - Megtámasztja magát fölöttem, karja remeg az erőfeszítéstől. - Attól a pillanattól fogva, hogy megláttalak, a szívem a tiéd. Kérlek, mondd, hogy visszafogadsz!

Felnyúlok és magamhoz húzom, meleg bőrünk egymáshoz ér.

- Visszafogadlak. Én is szeretlek, Gideon. Próbáltam neki ellenállni, de lehetetlen. Sosem szabadulsz tőlem.

De ez nem fenyegetés, hanem ígéret. Szeme boldogan csillog, és lehajtja a fejét, hogy ismét az enyémhez érjen. Közelebb, mélyebbre húzom. Addig, amíg a bűnnel teli sikátorban meg nem tisztítjuk a sötétséget, és tiszta, édes szerelemmel helyettesítjük.

Később, sokkal később, Gideon mellettem fekszik. A hűvös levegő beszűrődik a kitámasztott ajtón. Gideon túl magas ahhoz, hogy teljesen beférjen. Ettől a védtelen helyzettől ódzkodnom kéne, de inkább csak nevetek. Már egy csomóan elhaladhattak az autó mellett, és még csak nem is tudtam róla.

- Mi az? - kérdezi Gideon heccelve.

- Semmi. - De felülök, kisöprök egy nedves hajtincset az arcomból. - Mennünk kéne.

A felsőmet keresve körülnézek.

Gideon megfeszül.

- Hogy ne lézengjünk a tetthely körül?

A kezébe nyomom a pólóját.

Ez a kettes számú szabály a Bonnié és Clyde kézikönyvben.

- És mi az egyes számú?

Rávigyorgok.

- Mindig együtt kövessétek el a bűntényt!

21. FEJEZET

GIDEON

JELEN

- VIGYÁZZ HAZAFELÉ!

Megpuszilom Savannah homlokát, és egyik tincsét a füle mögé simítom. Ma szögegyenes. Még nem tudom, hogy a selymes haj vagy a vad lobonc tetszik-e jobban. Mindkettőt imádom.

Sav feszülten, idegesen rám mosolyog.

- Jövő hétvégén hazajössz?

Érzem a szorongását, még ha minden tőle telhetőt meg is tesz, hogy elrejtse. Közelebb hajolok hozzá, remélem, ki tudja olvasni az őszinteséget a tekintetemből.

- Igen. Pénteken dél körül végzek, úgyhogy még az óráid vége előtt odaérek. Aztán már csak három hét, és egész nyáron otthon leszek.

Még egyszer megszorítom, majd felemelem kis bőröndjét.

- A nyári szünetből mennyit leszel Bayview-ban?

Kinyitja a Mercedese hátsó ajtaját, és várja, hogy berakjam a táskát.

- Még nem tudom. Mindent elintéztél, amit akartál?

Húzom az időt, és azon tűnődöm, merre lehet már Julié.

- Aha. Bejártam a filmes tanszéket, megnéztem, hol lesz az óráim nagy része, találkoztam a későbbi tanácsadómmal. - Az ajtón dobol az ujjaival. - Reggel felhívtam Sheát, pár órán belül várnak haza.

Kelletlenül elhelyezem a táskáját a hátsó ülésen. Sav becsukja az ajtót, majd hirtelen körém fonja a karját.

Annyira megdöbbenek, hogy majdnem elfelejtem visszaölelni. Már rég nem kezdeményezett köztünk testi kontaktust. Már el is felejtettem, milyen jó érzés. Bármikor máskor felkapnám, és a legközelebbi vízszintes felülethez cipelném. Tegnap este még csak annyira sem tudtam uralkodni magamon, hogy megvárjam, amíg visszaérünk a szobámba. Mégsem bánom egyeden percét sem.

A fejét a mellkasomra vonom, és körbenézek, hogy vajon hol lehet az átkozott barátom.

- Öm, ez így egy kicsit szoros - mozgolódik Sav a karomban.

Lassan elengedem.

- Bocsi. Nem vagyok hozzászokva, hogy mást ölelgessek.

- Pedig azt hittem, Callel minden este összebújtok. Persze te lennél a kis kifli - cukkol.

- Kizárt. Mindig Cal a kis kifli. Emlegetett szamár…

Elönt a megkönnyebbülés, amikor kiszúrom a két barátomat, ahogy felénk sietnek. Ha nem bukkannak fel, az éj közepi tervemnek lőttek volna.

- Bocsi! Bocsi! - kiáltja Julié, ahogy közeledik. - Anyám hívott, és egy örökkévalóságig tartott, amíg leráztam. - Megragadja Sav karját. - Vissza kell jönnöd egy kicsit. Részt kell venned egy lányszövetséges izén, mielőtt elmész.

- Ó, de azt mondtam a nővéremnek, hogy…

- Odabentről felhívhatod - szakítja félbe Julié, majd gyakorlatilag elvonszolja az értetlen Savét.

Mosolyogva integetek utánuk, amíg Sav biztonságban eltűnik a házban. Aztán homlokráncolva rátámadok Calre.

- Ezt nagyon kicentiztétek, nem igaz? Mégis mit csináltatok?

A pír tűzként terjedve kúszik végig Cal arcán.

- A rohadt életbe! - csattanok fel, egy pillanatra eltérítve a tervemtől. - Hogy történt?

Cal vállat von, egyszerre tűnik szégyenlősnek és elégedettnek.

- Nem t’om. Vártuk a hívásod, és elkezdtünk szerelemről meg ilyen hülyeségekről beszélgetni. Egyik dolog követte a másikat. Talán említettem, hogy érzek iránta valamit. - Egy pillanatra elfordítja a tekintetét, mintha eluralkodna rajta egy érzelem. Talán zavarban van, talán túl boldog. Várom, hogy összeszedje magát. A következő pillanatban már kihúzza magát, és egyenesen a szemembe néz. - Na mindegy, azt mondta, ő is érez irántam valamit, és a madarak és virágok dolgot már nem kell elismételnem, ugye?

Nem, bár egy részem eltűnődik, vajon Calnek mit tanítottak.

- Ez klassz, haver. Örülök nektek - csapok vigyorogva a vállára.

Ő is mosolyog.

- Kösz. Mondjuk, ki ne vonzódna hozzám, nem igaz? Jobb vagyok, mint egy „egyél, amennyit bírsz” sültkrumpli-ajánlat.

- Naná. De egyébként madarak és méhek.

Cal megvakarja a fejét.

- Biztos vagy benne?

- Aha, teljesen.

- Szerintem tévedsz, haver - csóválja meg a fejét komolyan. - Apu és a nagybátyám is madarakkal és virágokkal mesélték.

Előhúzom a kulcsot a zsebemből.

- Szívesen vitatkoznék veled erről egész nap, de oda kell érnem Bayview-ba. Gondoskodj róla, hogy Sav még egy óráig ne induljon el!

- Egy óráig? - vakkantja. - És ezt mégis hogy érjem el?

- Magyarázd el neki a madarak és virágok történetét! Az eltart legalább addig.

Beugróm a Roverbe. A visszapillantó tükörben látom, hogy Cal beint, de én csak vidáman integetek neki, és elindulok Bayview felé. Még egy csomó szarságot el kell intéznem, mielőtt Sav hazaér.

* * *

- Ne aggódjon, Mr. Montgomery! Vigyázni fogok Savannah-ra.

Rámosolygok Sav apjára, és elrakom a zöld dossziét, amit a családi széfből vett elő.

Velem szemben, az asztal túloldalán Shea a homlokát ráncolva néz rám.

- Mint ahogy azt a múltban is tetted? - jegyzi meg rosszindulatúan.

- Nem, annál sokkal jobban - biztosítom.

Sheának minden joga megvan rá, hogy dühös legyen rám. Ami azt illeti, én az ő helyében be sem engedném magam ebbe a házba. Szerencsére az apja kedvel - vagyis inkább a vezetéknevemet.

- Shea, a fiatalember bocsánatot kért. Keresztényi módon kötelességünk megbocsátani neki.

Sav nővére erre alig hallhatóan motyog valamit, ami gyanúsan úgy hangzik, mint a „még mit nem”. De én csak mosolygok rá. Hiszen Sheával életünk hátralévő részében közel állunk majd egymáshoz. Nincs értelme tovább bosszantani.

- Köszönöm, uram - felelem Mr. Montgomerynek. - Hálás vagyok a jóindulatáért.

- Ez csak természetes. Helyesen cselekedtél, hogy eljöttél bocsánatot kérni - vereget hátba. - De mi mást is vártunk volna Callum Royal fiától?

- Apám bizonyára örömmel hallja majd, hogy ilyen nagyra tartja, uram.

Direkt hízelgek neki, hiszen csak úgy, mint Sheával, Mr. Montgomeryvel is sokáig leszek kapcsolatban. Az kell, hogy kedveljen.

- Remek. Nos, most magatokra hagylak titeket, gyerekek. A dolgozószobámban leszek, ha kellek.

Ismét megpaskolja a vállam, majd kimegy a szobából.

Alig kerül hallótávolságon kívülre, Shea a torkomnak ugrik.

- El sem hiszem, hogy még van képed idejönni - sziszegi. - Ha lenne igazság a földön, agyoncsapott volna egy villám, amikor először megálltál a felhajtónkon.

- Igazad van.

- Te… tessék? - torpan meg a szitokáradata.

- Igazad van. Semmit sem érdemlek Savtői, tőled, vagy a családodtól. Minden jogod megvan rá, hogy életünk végéig utálj.

- Hol a csapda? Hol marad a de magyarázat?

- Nincs ilyen - tárom szét a kezem. - Igazad van.

Annyira megdöbben, hogy nem tud mit válaszolni, vagy legalábbis képtelen megformálni a szavakat. És még mielőtt előállhatna egy újabb kifogással, Savannah belibben a Montgomery konyhába.

- Szia, Shea! Apu azt mondta… - Elhallgat, amikor észrevesz. - Gid! Mit keresel itt?

- Én is pontosan ezt kérdeztem tőle!

Shea füstölögve felpattan, megkerüli az asztalt, és védelmezőn megáll a húga mellett.

- Megkértem Julie-t, hogy tartson fel, hogy én érjek ide előbb.

Aztán széles mozdulatokkal előhúzok és átnyújtok neki egy borítékot.

Sav gyanakodva méregeti a papírdarabot.

- Ez meg mi?

Shea kikapja a kezemből.

- Egész júniusra el akar vinni Svájcba.

Előhúzza az útlevelet, és meglengeti Sav arca előtt. Sav tekintete óvatosról meglepetté változik.

- Ki akarsz vinni az országból?

- Csak ha te is menni szeretnél - felelem gyorsan. - Arra gondoltam, tegyük emlékezetessé az egyetem előtti utolsó nyarat. Az egyik Royal géppel utaznánk, néhány hetet az Alpokban töltenénk, aztán kocsival leugranánk Velencébe. Az egyik barátomtól kölcsönkértem a hajóját, így a hónap hátralevő részében körbejárhatjuk a Földközitengert.

Sav állkapcsa szinte a földnek csapódik.

- Komolyan?

- Igen.

- Miért?

- Már beszéltünk egy közös utazásról, és mindent meg akarok neked adni, amit ígértem, de eddig még nem került rá sor.

- Mint például a hűséget? - veti fel gúnyosan Shea.

Sav gyilkos pillantást vet a nővérére, de én bólintok.

- Igen, mint például a hűséget. Őszinteséget. Szeretetet. - Teszek egy lépést Savannah felé. Egy dolog mindenfélét megígérni neki a bayview-i újságban, amit most elé dobok, és más mindezeket komolyan betartani. - Isten és mindenki előtt.

Az újság nyitva pottyan az asztalra, és megjelenik az egyoldalas, színes hirdetés, amiért annyit könyörögtem, esdekeltem, és végül kisebb vagyont fizettem - amiből akár az egész hülye lapot is megvehettem volna.

- „A legokosabb, legbátrabb, legszebb…” - kezdi olvasni Shea, de Sav a szájára tapasztja a kezét, és csendben olvassák tovább.

Én közben felidézem magamban a levelet.

…és legnagylelkűbb embernek a világon. Gratulálok előrehozott érettségidhez és felvételedhez az egyetemre! Szerencsések, hogy hozzájuk járhatsz, de nem annyira szerencsések, mint én.

Amikor három évvel ezelőtt először megláttalak, fogalmam sem volt, mennyire beléd esem majd. Teljesen levettél a lábamról, és azóta is a tiéd vagyok.

A kapcsolatunk nem volt mindig könnyű. Az idő nagy részében seggfej voltam. Szeszélyes, türelmetlen és tapintatlan vagyok. Elfogadtál és megbocsátottál, pedig nem érdemlem meg. Minden este azzal a gondolattal fekszem le, hogy vajon milyen fantasztikus dolgot csinálhattam előző életemben, hogy a mostaniban kiérdemeltelek.

Bármilyen külsővel szeretlek, legyen az göndör vagy egyenes haj, cseresznyevörös, rúzsos ajkak vagy természetes színek, kisestélyi vagy pamut melegítőnadrág.

Ősszel elkápráztatod majd az egyetemet, ahogy engem is elkápráztattál az elmúlt három évben. Ismét gratulálok! Alig várom, hogy a következő évet, hátralévő életünkből az elsőt, együtt töltsük.

Szeretettel a barátod,

Gideon Royal

- Ezt meg mikor intézted el? - suttogja Sav, és rám emeli döbbent tekintetét.

- Az éjszaka közepén. Felhívtam apát, aki felhívta a tulajt, aki belement, hogy ezt kinyomtassa nekem.

Az árról nem teszek említést, ahogy arról sem, hogy az öregember fél órán át üvöltött velem, amiért kiugrasztottam az ágyból egy „olyan kapcsolat hülye szerelmi vallomása miatt, ami még annyi ideig sem tart majd, amíg ő a budin trónol”.

Shea megköszörüli a torkát.

- Most felmegyek. De egy percig se hidd, hogy nem tartom rajtad a szemem!

Felé villantok egy vigyort.

- Szavadon foglak, hugi.

- Hugi? - tátogja hitetlenkedve.

- Menj már! Menj! - Sav az ajtó felé lökdösi a nővérét, és aztán végre kettesben maradunk. - Ó, a látványos gesztusok Gideonja - jegyzi meg sóhajtva, és lecsusszan az egyik székre.

- A kurva nagy baklövésekhez nagy bocsánatkérés dukál. - Odahúzok hozzá egy széket, és két lábam közé veszem a térdét. - Szóval, készen állsz egy ballagás utáni utazásra?

- Igen. - Felkuncog. - Mivel vetted rá aput, hogy belemenjen?

- Apám felhívta - ismerem be.

- Csak mi ketten megyünk?

Vállat vonok.

- Hacsak nem akarsz hozni még valakit.

- Komolyan? - néz rám meglepetten. - Hagynád, hogy hozzak valakit?

- Nem lelkesednék érte annyira - vallom be őszintén -, de azt akarom, hogy boldog légy.

- Tehát, ha hozni akarnék egy másik srácot, részedről oké lenne?

A kezem ösztönösen ökölbe szorul a gondolatra, hogy valaki más ér Savhez, de kényszeredetten bólintok.

- Ha ezt akarod.

Sav nevetésben tör ki.

- Úgy festesz, mint aki citromba harapott. Ne aggódj! Nem hívok meg senki mást.

A vállam megereszkedik a megkönnyebbüléstől.

- Nem repestem a gondolattól. - Ellazítom az ujjaimat, és a kezére teszem az enyémet. - De az tesz igazán boldoggá, ha boldoggá teltetlek.

Felfelé fordítja a kezét, hogy összefűzze az ujjainkat.

- Nem akarok senki mást. Sosem akartam. Mindig is ez volt az igazi baj.

Felé döntöm a fejem, amíg összeér a homlokunk.

- És most?

- És most… Most minden rendben. Olyan sok mindenen mentünk keresztül, de ismét egymásra találtunk. Igazi csoda, nem?

A szempilláit kis gyémántok pettyezik, ahogy nem várt könnycseppek törnek a felszínre. Feltörlöm az egyiket, majd még egyet.

- Te vagy a csoda - suttogom, és megcsókolom.

Isten és mindenki előtt.

MÉLTATÁSOK

„Annyira imádtam! Annyira édes volt, és végül hatalmas vigyorral az arcomon fejeztem be.”

- Shannon, goodreads.com

„Szuper volt látni, mi történt valójában Gideon és Savannah között. Mindig is érdekelt Gideon, örülök, hogy az ő történetét is megkaptuk. Mindig imádok a Royal fiúkról olvasni! Pörgős olvasmány, üdítő része a sorozatnak.”

- Christy, goodreads.com

„Ha Reed a gondolataiba révedő Royal fiú, Easton pedig a jó fej, akkor Gideon az abszolút „elalélok tőle” típus. (…) a Megkopott koronában végre meg is kapjuk az IGAZI Gideont, akit IMÁDTAM!”

- Melanie (mells view), goodreads.com

„Amióta csak elolvastam a Royal család trilógiát, kíváncsi voltam Gideon és Savannah történetére. És ahogy arra számítottam, a történetük tele van drámával, árulással, talpnyalással és kamasz feszültséggel.”

- bookworm.365, amazon.com

„A mellékszereplők és az egyetemi körbevezetés szórakoztató volt. Aranyos volt látni Gideon és Savannah civódásait, miközben a barátaik is megosztották a saját gondolataikat és érzéseiket a kapcsolatukról vagy annak hiányáról.”

- MissSmoak, amazon.com

„A két írónő nagyon szépen átvezette a kötet történéseit a korábbi kötet(ek)ével, remélem ezt a jó szokást a továbbiakban is megtartják.”

- konyvmolyblog, moly.hu