EMMA STRAUB

NEM VAGYUNK MÁR
GYEREKEK

Budapest, 2021

Fordította

SZABÓ OLIMPIA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Emma Straub: All Adults Here

Copyright © 2020 by Emma Straub

“No One’s Easy to Love” written by Sharon Van Etten.

Excerpt from EVERY TIME THE SUN COMES UP written by Sharon Van Etten.

© 2014 Big Deal Beats (BMI), Paperweight Music (BMI)

The author gratefully acknowledges permission to quote lyrics from

“You Love to Fail” written by Stephin Merritt.

Published by Gay and Loud Music.

Lyrics reprinted with permission of Stephin Merritt.

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Helfrich Judit

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-568-033-7

Szüleimnek, akik mindent megtettek értem,
és gyermekeimnek, akikért mindent megteszek

„Ha egy érzést kimutatsz,
bumerángot hajítasz…”

ABBA

„Senkit sem könnyű szeretni,
ne bánkódj, kedvesem, csak mondd, hogy megpróbáltad!”

Sharon Van Etten

„Neked a csalódás a mindened.”

The Magnetic Fields

1. fejezet

A gyors halál

Astrid Strick soha, negyvenéves ismeretségük során egyetlen napig sem kedvelte Barbara Bakert, de amikor Barbarát a városi körforgalom keleti oldalán, a Fő utca és a Morrison sarkán halálra gázolta a megengedettnél gyorsabban hajtó, üres iskolabusz, Astrid tudta, hogy megváltozott az élete, és az efölött érzett döbbenete nagyon hasonlított a megkönnyebbülésre. Eleve zsúfolt nap állt előtte – délelőtt kertészkedett, tizenegy harmincra a fodrászhoz volt bejelentkezve, majd az unokája, Cecelia érkezik két bőrönddel és nulla szülővel (ott nem iskolabusz-baleset történt, csak környezetváltozást tartottak szükségesnek), és ő fog kimenni elé a claphami vasútállomásra, hogy hazavigye a Nagy Házba.

A busz nem sokkal tizenegy után ütötte el Barbarát. Astrid a körforgalom belső sávjában, a városközpont zöld körén parkoló autójában ült, és a haját igazgatta. Mindig ez van, nem? Az ember haja mindig akkor néz ki a legjobban, amikor elő van jegyezve vágásra. Otthon nem szokott hajat mosni, kivéve, amikor az óceán partján jártak, vagy klórozott vízben úszott, vagy véletlenül idegen anyaggal (festék, ragasztó) került kapcsolatba. Nem, Astrid haját Birdie Gonzalez mosta minden hétfőn immár ötödik éve, előtte pedig Nancy ugyanabban a fodrászatban, az Örök Szépségben, amely a körforgalom délkeleti oldalán helyezkedett el, a Claphami Hitelunió és a Susan könyvesboltja közötti negyedkörben, Spiro palacsintabüféjével átellenben, ha az ember átkukucskált a körforgalom füvesített közepén álló fehér filagória nyitott oldalain. A szakszerű hajmosás igénye az anyja nemzedékétől maradt rá, noha az anyja nem élt ezzel a luxussal, tessék, ő viszont igen. Nem lehetett költséges szeszélynek nevezni, ha egy tisztességes hajbalzsam árával hasonlította össze. Birdie minden nyolcadik vasárnapon vágott is Astrid hajából. Nancy egy kicsivel szebben vágott, Birdie viszont ügyesebben samponozott, és Astrid soha nem volt hiú, csak gyakorlatias. Nancy különben is nyugdíjba ment, és nem hiányzott Astridnek. Birdie texasi volt, a szülei mexikóiak, és Astrid úgy találta, hogy olyan, mint a napsugár: ragyogó, meleg, néha kíméletlen, de mindig jót tett a kedélyállapotának.

Közeledett a nyár vége, vagyis Claphamet nemsokára megint hétfőtől péntekig visszakapják az állandó lakosok. A gyerekek megint iskolába járnak majd, a nyaralók megint csak hétvégén jönnek, és az élet visszazökken a nyugodtabb ritmusába. Astrid szemügyre vette a bőrét, nem jelentek-e meg rajta foltok. Aki a Hudson völgyében a szabadban tartózkodik, kiváltképpen, ha elmúlt huszonöt éves, két dologtól tarthat: a kullancsoktól és a bőrráktól. Astrid a visszapillantó tükörben figyelte a város délelőtti jövés-menését: elcsigázott nők vánszorogtak ki a városháza épületéből, hónuk alatt föltekert jógaszőnyeggel; tehetős nyaralók sétáltak a járdán, nézték, mit vásárolhatnának, ami az elmúlt három hónap során valamiképpen elkerülte a figyelmüket; helyiek kávéztak Spirónál és a Croissant City pultjánál, ahol a hét minden napján reggel fél nyolckor újsággal a kezükben ott ültek a hatvanöt éves claphami férfiak. Frank, akié a barkácsbolt volt, ahol az ablakventilátortól kezdve a friss tojáson és a szárazelemeken keresztül egy kisebb DVD-gyűjteményig mindent kapni lehetett, a napellenzője alatt ácsorgott, kamasz fia pedig éppen megállt a kocsijával a vaskapu előtt. A kisebb üzletek, amelyek CLAPHAM feliratú pólókat és pulóvereket árultak, csak délben nyitottak. A Fő utca legelegánsabb üzlete, a Satöbbi butik, amelynek a nevét Astrid stilisztikai és filozófiai tekintetben is irritálónak találta, szintén délben nyitott, amit azért tudott, mert nem szívesen ugyan, de ott vásárolta a ruhatára zömét.

Tekintete az értelmezhetetlen, trapéz alakú szörnyűségre vándorolt, amely minden claphami lakosnak szúrta a szemét, akár egész évben ott lakott, akár csupán jöttment volt. Az épület egy éve állt üresen, belül, a hatalmas térben semmi, csak amit a legutóbbi bérlő benne hagyott: egy létra, két doboz festék és három jól megtömött szemeteszsák. A kirakatába ELADVA táblát tettek egy telefonszámmal, amely már rég nem működött. A megyei nyilvántartás szerint, amelyhez bárki hozzáférhetett, akit érdekelt – és Astridet érdekelte –, az épületet egy évvel azelőtt valóban eladták, csak senki sem tudta, kinek; de akárki vette is meg, nem kezdett vele semmit, csupán a porcicák szaporodtak benne. Pedig fontos lett volna tudni, mi költözik oda: ha egy nagyáruház vagy egy országos hálózat, abból háború lesz. Kongathatják a lélekharangot a városért, úgy meg fog változni. Amikor bejött a Rite Aid gyógyszertárlánc, még csak nem is magába Claphambe, hanem a külterületére, ahol tényleg szükség volt patikára, elszabadult a pokol. Astrid a mai napig megtartott egy TÁMOGASD A HELYIT! transzparenst a postaládája mellett a földbe szúrva. A táblákat a saját költségén csináltatta, és szétosztogatta őket. És ha a központba költözött volna? Ezt Astrid elképzelni sem tudta. Ha az, aki ezt a trapéz alakú épületet megvásárolta, nem hallott róla, vagy nem érdekelte az egész probléma, akkor itt utcai zavargások várhatók, és a legnagyobb vasvillát Astrid fogja vinni.

Mivel az épület a körforgalom keleti oldalát foglalta el, és az autók többsége abból az irányból hajtott be Claphambe, a látogatókat szégyenszemre egy nagy, üres kirakat köszöntötte. Sal pizzériája, a közvetlen szomszédjában, szerencsére mutatós volt, a falakat piros-fehér csempével burkolták, az elviteles dobozokra a bajuszos tulajdonos arcképét nyomták.

Barbara a járdán állt, az Örök Szépség előtt lévő postaládánál. A kocsija, egy ferde hátú, zöld Subaru, a lökhárítóján A MÁSIK KOCSIM EGY MACSKA feliratú matricával, a városháza előtt parkolt, ahol egyebek mellett a polgármesteri hivatal, egy szövetkezeti óvoda, egy jógastúdió és a téli termelői piac üzemelt. Vajon feladott egy levelet, és éppen vissza akart szállni a kocsijába? Vagy az ELADVA táblát nézte a túloldalon, hátha megtud valami újat? Most már sosem derül ki. Astrid látta, ahogy Barbara a kocsija első lökhárítója előtt az úttestre lép, ekkor érkezik a Claphami Általános és Középiskola hatvannégy üléses sárga busza, telibe kapja és nesztelenül ledönti a lábáról Barbarát, ahogy Astrid unokái a játék katonáikat. Astrid felcsapta a napellenzőt, és kipattant az autójából. Mire átért az úttesten, már féltucatnyian odagyűltek. Folyt a vér, máskülönben nem volt semmi gyomorforgató, amit egy tizenkét éves ne láthatott volna a tévében. Astrid látott már közelről halálesetet, de ilyet még nem, hogy az utcán, mint egy mosómedvét…

– Üres volt – állította Randall. Az ő tulajdonában volt a benzinkút, ennélfogva járműügyekben szaktekintélynek minősült. – Csak a sofőr volt rajta. Gyerekek nem.

– Letakarjam? Nem szabad letakarni, ugye? Ugye? – kérdezgette Louise, aki a jógaórákat tartotta; egy kicsit butuska, de aranyos lány, aki sose tudta, melyik a jobb meg a bal oldala.

– Hívom a rendőrséget – mondta egy idegesnek látszó férfi, és természetesen ez volt a helyes teendő, noha két sarokra esett a rendőrőrs, és a rendőrség itt már nem tehetett semmit, legalábbis Barbaráért nem. – Halló – mondta a telefonba, és elfordult, mintha ezzel megkímélné a látványtól a többi bámészkodót. – Baleset történt.

– Ó, jóságos ég! – kiáltott fel Birdie, amikor kilépett a fodrászatból. Észrevette Astridet, és félrehúzta. Egymás könyökébe kapaszkodva, némán álltak, amíg a rendőrség meg nem érkezett; akkor Astrid felajánlotta nekik, hogy megadja Barbara férjének a telefonszámát és lakcímét. Mindig naprakészen vezette a telefonszámos füzetét, pontosan az ilyen esetekre, mert sosem lehet tudni. A mentősök fölnyalábolták és hordágyra tették Barbara testét. Amikor a mentő elhajtott, Birdie gyengéden a fodrászat ajtaja felé taszigálta Astridet.

Az Örök Szépség előnyére változott az évek során, modernizálták egy kicsit. Keret nélküli tükröket és ezüst alapon szürke geometrikus mintás tapétát választottak, hogy elegánsabbá tegyék a fodrászatot, de nemigen lett az. Birdie nem bírta magát rávenni, hogy eltüntesse a poros potpourrit a vécéből, sem a hímzett párnákat a bejáratnál lévő padról. Ha valaki előkelőbb fodrászatba óhajt járni, csak tessék, keressen magának.

– Nem tudom elhinni – mondta Astrid. Táskáját a padra tette. Üres volt a fodrászat, mint minden hétfőn, mert ilyenkor zárva tartott a nagyközönség előtt. – Nem tudom elhinni. Sokkot kaptam, biztos, hogy sokkot kaptam. Ide figyelj! Nem működik az agyam. – Elhallgatott. – Aneurizmám lett?

– Nem lett aneurizmád. Akkor már meghaltál volna. – Birdie gyengéden, a könyökénél fogva a hajmosóhoz vezette. – Próbálj megnyugodni! – Birdie Heron Meadowsba, a Clapham határában lévő idősotthonba is eljárt hajat vágni, és sztoikus nyugalommal viszonyult a földi szenvedéshez. A végén mindenki csoszog. Astrid leült, hátradőlt, és nyakát a hajmosó hideg porcelánjának támasztotta. Lehunyta a szemét, és hallgatta, ahogy Birdie megnyitja a meleg vizet, és a kezén ellenőrzi a víz hőmérsékletét.

Ha Randall jól látta, és valóban üres volt a busz… Ez fontos. Astridnek három gyereke és három unokája volt, de ha egy sem lett volna, egy gyermek elvesztése a legszörnyűbb tragédia, rögtön utána a fiatal szülő jön, aztán a rákkutatók, a hivatalban lévő elnökök, a filmcsillagok és mindenki más. Az ő – Astrid és Barbara – korosztályuk túl öreg már ahhoz, hogy a halálukat tragédiának lehessen nevezni, és tekintve, hogy Barbarának nem volt gyereke, inkább áldásnak fogják tartani, mármint úgy értve, hogy a busz nem valaki mást ütött el. Bár ez nem igazán tisztességes Barbarával szemben. Férje volt, macskái voltak. Évtizedekkel korábban az általános iskola előtti zebránál volt önkéntes felügyelő. Ó, micsoda fintora a sorsnak! Legalább nem azon a sarkon történt, gondolta Astrid, és sóhajtott egy nagyot, miközben Birdie a fejbőrét vakargatta rövid körmeivel.

Mi járhatott Barbara fejében, amikor száguldott felé a busz? Miért ott parkolt, miért nem a túloldalon? Milyen elintéznivalókat írt össze aznapra? Astrid felült, hajából a víz a nyakába és a blúzára csöpögött.

– Jól vagy? – kérdezte Birdie, törülközőt terítve Astrid vállára.

– Nem – felelte Astrid. – Nem hiszem. Még csak nem is… Tudod te is… Még csak nem is szerettem Barbarát. Egy kicsit, hogy is mondjam, meg vagyok rendülve.

– Ebben az esetben – mondta Birdie, és megkerülte a széket, aztán leguggolt, hogy egy vonalban legyen a szemük – menjünk hátra! – Birdie szája egyenes vonal volt, rezzenéstelen, mint egy katolikus tanítónőé. Ő mindig tudott megoldást.

Astrid lassan bólintott, és nyújtotta a kezét. A hajmosó mögött húzódó félfalat megkerülve abba a részbe mentek, ahol egy Jessica nevű, szemöldök nélküli fiatal nő a hét három napján mások testszőrzetét gyantázta le, és egymás mellé feküdtek a széles matracon, Astrid a hátára, Birdie a könyökére feltámaszkodva. Astrid behunyta a szemét, hirtelen kimerültnek érezte magát. Idővel kialakult a dolgoknak egy bizonyos ritmusuk és sorrendjük, és Birdie szokás szerint először csak az arcát, a fülét és a nyakát csókolgatta gyengéden, a száját nem, de az a nap más volt, mint a többi, Astrid tehát felnyúlt, és a szájára húzta Birdie száját. Nincs veszteni való idő, rövid az élet. Mindig jöhet újabb iskolabusz. Hány figyelmeztetés kell még? Ebből most értett. Astrid hatvannyolc éves volt, özvegy. Jobb későn, mint soha.

2. fejezet

Taxitévé

Cecelia a szülei között ült a hátsó ülésen egy taxiban, amelyet átitatott a kiszellőztethetetlen testszag. Az Amtrak mindenféle elvárásokat támasztott a kísérő nélkül utazó tizenhárom és tizenöt év közötti fiatalokkal szemben, és az egyik ezek közül az volt, hogy egy felnőtt kísérje fel őket a vonatra. Elméletben azért kellett elutaznia, hogy jól érezze magát, Cecelia azonban átlátott a szitán. Tizenhárom éves volt, használta az internetet. Lényegében tanúvédelmet kapott. Nem rúgták ki az iskolából, legalábbis hivatalosan. Csak megbeszélték, hogy szünetet tartanak, mint a tévében a szülők az elkerülhetetlenül bekövetkező válás előtt. Cecelia futólag tett egy megjegyzést, amikor arról beszélgettek a szüleivel, hogy most akkor mi legyen, hogyan oldják meg a problémát az iskolával. Igazából viccnek szánta. „Lehet, hogy egy évre a Nagyihoz kéne költöznöm.” Csakhogy másnap reggel a szülei olyan vérágas szemmel ültek az apró konyhaasztalnál, mint akik vacsora óta el sem mozdultak onnan, és azzal fogadták, hogy írtak az iskolájának, beszéltek Astriddel, és igen, ezt fogják csinálni. Cecelia nem tudta volna megmondani, kire haragszik jobban – a szüleire, amiért ide-oda rángatják, vagy az iskolájára, amiért engedi, hogy rángassák. Ez nagyon nem volt tisztességes. Sőt, pont az ellentéte volt a tisztességesnek. Szar helyzet volt, még akkor is, ha egy kis lakásból egy nagy házba költözhetett. Ennek minden előnyét durván ellensúlyozta az apokaliptikus léptékű kudarc és a mérhetetlen igazságtalanság nyomasztó érzése. Cecelia mindent ezerszer elmagyarázott már, mégis itt kötött ki, szóval az igazság többé nem számított. Így járt.

– Ilyenkor nyár végén tulajdonképpen a Nagy Házban meg a völgyben a legjobb. – Cecelia apja, Nicholas Strick, Nicky Stricky a legkisebb gyerek volt a családjában, a tizennyolcadik születésnapja előtt lelépett otthonról, és csak ünnepekre meg különleges alkalmakra látogatott haza, amiért már hónapokkal előre furdalta a lelkiismeret. Nem minősült megbízható forrásnak. A taxi ráfordult a Flatbush Avenue-ra, és a Manhattan híd felé tartott. Cecelia úgy gondolta, hogy az ő apja lehetne a legjóképűbb apa a világon, ha leborotválná a szakállát, levágná rövid, csapzott lófarkát, amelyben többnyire a tarkóján fogta össze a haját, vagy rendes ruhát vásárolna, amit nem állattenyésztőknek vagy cowboyoknak szántak. Mindig úgy nézett ki, mint aki jóképű is lehetne, ha akarna, de hatékonyan megakadályozta benne a szakáll, a ruha és a haj.

– Nagyinak remek az ízlése, és mindenkit ismer – mondta Juliette. Cecelia anyja francia volt, és tudta, mi a jó ízlés, mindenki ezt mondta. Juliette jobban szerette Astridet, mint a férje. Sőt, az is lehet, hogy jobban szerette Astridet, mint a férjét. – Nagy, tiszta uszodáik vannak, és csak azért kell várnod néha, mert valaki lassan úszik, és nem azért, mert százan vannak előtted. Clapham pazar hely, chérie, hiszen tudod. Mindig szerettél ott lenni, pedig kisgyereknek rémálom az a ház, egyfolytában rettegtem, hogy nekiszaladsz valami éles peremnek. Különben is jobb vidéken, több oxigén jut a véredbe.

Cecelia nem volt meggyőződve róla, hogy ez így van, de nem akart vitatkozni. Viszont ha mégis igaz, akkor hogy képzelték a szülei, hogy az elmúlt tizenhárom évben megtagadták tőle a maximális oxigénbevitelt?

– Már beleegyeztem, hogy legyen így. Jó lesz, tényleg. – Cecelia bőröndjei a csomagtartóban voltak. Így hárman együtt – Cecelia és a szülei – teljesen megtöltötték az autót, mint csúcsforgalomban a gyorsmetrót az ingázók.

– D’accord – mondta Juliette, megpaskolva Cecelia combját. Megvonaglott az arca, és az ablak felé fordult. – Jól van.

– Biztos, hogy egyedül akarsz menni? Elkísérhetnénk, segítenénk berendezkedni. – Nicky még sose ajánlotta fel magától, hogy Claphambe megy; lehet, hogy ez már haladás. A szakállát dörzsölgette.

– Apa, jó így. Majd elolvasom újra a Harry Potter és a Halál ereklyéit. Csak két óra.

– Mit gondolsz, fogsz boldogulni a két bőrönddel? Van mozgólépcső. – Juliette táncosnő volt, gyakorlatiasan viszonyult az emberi testhez. Ez jó tulajdonságnak számít egy anya esetében. Ha Cecelia gyerekkorában elesett vagy megsebezte magát, Juliette felhúzta a saját nadrágszárát, és mutatott neki egy forradást. Cecelia ezeket igyekezett felidézni magában, amikor gondolatban egyre nagyobbra dagasztotta magában a szüleiből formált bokszzsákot. Nem az ő hibájuk volt, de nem is Ceceliáé, és a szülők dolga lett volna, hogy közbelépjenek, és mindent helyrehozzanak. Az ő szülei azonban sose csináltak ügyet semmiből. Az anyja, a táncosnő eljátszotta, hogy nem cigizik. Az apja hippi volt, aki füvet meg kristályt árult fiatalabb hippiknek a neten. A családban a quinoasalátájáról, az öblösen recsegő fingásáról és a vicces, rögtönzött dalairól volt híres, a családján kívül viszont azért, mert a Jake George élete és kora című filmben eljátszotta a jóképű középiskolást, amikor maga is jóképű végzős gimnazista volt. Annyira megviselte a kamasz lányok rajongása, hogy buddhista lett, és a rá következő évben elvonult egy tibeti kolostorba. Szóval nem ahhoz a típushoz tartoztak, amelyik bárki érdekében kiabálna és kiverné a balhét, még a saját lányuk kedvéért sem.

– Menni fog, Anya. – Fa formájú légfrissítő lógott le a visszapillantó tükörről, előre-hátra himbálózott, és Cecelia azt figyelte, miközben áthajtottak a hídon. Juliette a hüvelykujjával kinyomta a harsogó taxitévét. Ideális nap volt – felhőtlen kék ég, nulla forgalom. Cecelia már-már sajnálta, hogy el kell utaznia, de eszébe jutott, hogy ha szeptemberben visszatérne az iskolába, a legjobb barátnője nem állna szóba vele, és mivel most elmegy, mindenki azt hinné, hogy ő volt hibás. Hogy megszégyenülne! Cecelia Raskin-Strick, aki tizenkét éves koráig, még a múlt évben is az American Girl babáival aludt! És még csak nem is lágy műanyagból készültek! Aztán már nem volt szomorú, legalábbis amiatt nem, hogy el kell mennie. Szülei az út hátralévő részében kibámultak az ablakon, Cecelia pedig a sofőr válla fölött előrenézett, és remélte, hogy jó felé mennek.

3. fejezet

Eau de Kecske

Porter fürdőszobájában azért volt kecskeszag, mert Porter is kecskeszagú volt. Nem mindig érezte magán, főleg akkor nem, amikor a kecskékkel volt, de amikor hazajött, és beállt a zuhany alá, a gőzben kinyíltak a pórusai, és az egész helyiség kecskeakollá változott. Rosszabb volt, amikor sajtszaga volt, leginkább azért, mert az emberek a sajtszagot általában a testszaggal azonosították, ha viszont kecskeszaga volt, akkor azért nyilvánvalóan a kecskéket lehetett okolni.

Porter lediplomázott a Hampshire Főiskolán, és olyan gyorsan visszaköltözött Claphambe, ahogy egy ellőtt befőttesgumi átrepül a szobán. Akkor már két és fél éve nem élt az apja, és nagy hülyeségnek tartotta, hogy Massachusettsben járjon főiskolára, de az anyja ragaszkodott hozzá, hogy maradjon. „Mi értelme volna?” – kérdezte az anyja. Mit csinálna Claphamben, egész nap csak ülne és gyászolna? Porter azt gondolta, hogy ha valahol, valamilyen formában megtalálhatja az apját, az csakis otthon lehetséges. Tehát hazajött, és hamar visszatért a kamaszkori szokásaihoz, de a családja egy része lehasadt róla, mintha az apját csak álmodta volna. Mint amikor fél lábon kell megtanulni járni – eleinte nehéz, de aztán úgy megszokta, hogy nem is emlékezett már, milyen volt két lábbal élni.

A gimnáziumban dolgozott helyettesítő tanárként, aztán a Clay Depot nevű drága kerámiaüzletben, a Fő utcán. Amikor a harminchoz közeledett, gyerekkori barátnője, Harriet organikus gazdasággá alakította a szülei birtokát, kecskéket vettek, elolvastak néhány könyvet a fermentációról, és most, majdnem nyolc évvel később, a Mek-mek Claphami Kézműves Kecskesajt kapható volt New York City üzleteiben, Clapham mindegyik éttermében és az ország sajtkülönlegességeket árusító boltjaiban. Harriet a birtokot és a maga kecskéit (két tucat volt összesen) eladta Porternek, és Oregonba költözött a férjével, így a gazdaság immár Porter tulajdonát képezte.

Talán a kecskék miatt nem tűnt olyan ijesztőnek az ötlet, hogy egyedül vállaljon gyereket. Nem jelentett számára újdonságot az asszisztált reprodukció, hogy besegítenek az élet létrehozásába, bár addig csak a kecskéknél ismerte. Spermabanknak ott volt a tenyészbaktelep, és világéletében elég gazda vette körül, szóval tudta, hogyan lesz a kiskecske. Tulajdonképpen a fősodorhoz tartozó heteronormatív párok viselkednek furán, nemde, amikor mi alapján is választanak maguknak partnert? Hogy milyen a humora? Hová járt főiskolára? Mit csinál csókolózás közben a nyelvével? És aztán a gyerek… Miért nem úgy van ez, hogy mindenki eldönti, kivel szeretne összeházasodni, aztán külön kiválasztja magának a spermát? Az apa végül is meghalhat, bárki meghalhat, miért olyan nehéz ezt megérteni? Nem várható el egyetlen személytől, hogy mindent magára vállaljon, mert ezt a személyt el is lehet veszíteni. Idővel el is fogja veszíteni. Nyilvánvalóan azt tartaná ideálisnak, ha lenne majd egy partnere, aki segít, amikor a gyerek megszületett – nem volt bolond, tudta, hogy csak két keze van –, de nem akart negyvenéves koráig várni. Talán ha egy nagyobb településen élne, ahol szélesebb választékból meríthet, nem érezné ilyen sürgősnek. Csakhogy Claphamben mindenkit ismert, akivel szóba jöhetett a szex, és a szerencsés nyertes nem volt köztük.

Több olyan pasival is járt, aki a gyereke apja lehetett volna: Jeremy, a középiskolai barátja és első szerelme, aki feleségül akarta venni, amikor Porter tizennyolc éves volt, és most szintén itt lakott a városban vidám feleségével és két iskolás gyerekükkel; Jonah, a főiskolai barátja, aki több füvet szívott, mint amennyi ételt megevett, és aki Vermontba költözött, és a jelek szerint a hivatásának tekinti, hogy Bernie Sanders mellett korteskedjen a Facebookon; Hiro – egyszer feküdt le vele a füvezővel folytatott kapcsolat ideje alatt –, egy japán diák, aki nem volt fenn semelyik közösségi platformon, és kiguglizhatatlan nevet viselt, úgyhogy neki nyomát vesztette Porter. A szex nem volt jó vele. De hát mi a jó szex? Attól még lehetett volna jó férj, jó apa. Ki tudja? És valószínűleg az is, valaki más oldalán. Aztán ott voltak azok a pasik, akikkel a főiskola után feküdt le: Chad, az ügyvéd, akit szexinek, ám unalmasnak talált, mint egy baseballmeccset; Matthew, a túlképzett pincér, akivel járt néhány hónapig, és akinek volt egy másik barátnője is, ennek ellenére éjszaka néha üzeneteket küldözgetett, állandóan üres kis beszédbuborékok jelentek meg és tűntek el azután, hogy „Szia, rád gondolok…”; Billy Wisconsinból, akivel egy Puerto Ricó-i nyaraláson ismerkedett meg, és Porter mérget mert volna venni rá, hogy fehér jegygyűrűcsík van a gyűrűsujján; és aztán Ryan, a legutóbbi barátja, a főiskola óta az egyetlen, akit bemutatott a családjának, és aki valószínűleg nem szerette, gyereket pedig végképp nem akart tőle. Történnek balesetek, de Porter tizenegyedikes kora óta fogamzásgátlót szedett, és vele azóta nem történt ilyesmi. Mindeközben a barátainál és barátnőinél vég nélkül zajlottak az eljegyzések, esküvők, babavárók, szülések; kis holdrakétákként távolodtak tőle, mint a gyerekdalban. Mindkét testvérének voltak gyerekei, és közülük legalább az egyik, az unokahúga, Cecelia a legszuperebb gyerek volt, akit a föld a hátán hordott. Most már Porter is szívesen kilőtt volna a maga rakétájával, és nem volt kedve tovább várni a pilótára.

A sperma kiválasztása az online randizás végső formája, ott minden szükséges adat rendelkezésre áll papíron. Porter nem nagyon bízott az önéletrajzokban – azokban mindenki megszépíti az igazságot –, ezért inkább a tényekre szorítkozott. Ő magas, ezért nem volt fontos, hogy a donor magas legyen; nem zsidó, ennélfogva nem lehet belőle baj, ha a donor az, mármint a Tay–Sachs-kór és egyéb „zsidóbetegségek” szempontjából, magyarázta a reprodukciós endokrinológusa. Porter szeretett volna olyasmiket, amik belőle hiányoztak – motoros koordináció, zenei hallás. Legjobb volt nem elképzelni, ahogy ezek a férfiak egy pohárba önkielégítenek. Nem tudta eldönteni, melyik lehangolóbb: ha egy férfi azért adományoz spermát, mert pénzt kap érte, vagy ha azért teszi, mert kedvére van a gondolat, hogy rengeteg idegen nőnek tőle születik gyereke. Porter nem is gondolt rá. A sperma csak alapanyag, ilyenformán tehát eldönthette, milyen tortát akar sütni. A gyerek egyedül az övé lesz, és ehhez segítette hozzá az, ami a pohárban úszkált. És most kislányt várt. Működött a tudomány, és történtek csodák. A kettő nem zárta ki egymást.

Porter elzárta a zuhanyt, és nézte a lába körül felgyülemlő szappanos vizet. Mindig kis melle volt, és akkor sem indult növésnek, amikor a korral terebélyesedni kezdett a teste. Most viszont kikerekedtek és megkeményedtek a keblei, már nem maroknyi zsírszövet volt a helyükön. Puhán párnázott csípője és hasa még őrizte a titkát. Ez szakmai ártalom volt, és Porter úgy gondolta, hogy aki sajttal dolgozik, az ne legyen sovány. Találkozott néha ilyenekkel, leginkább a kiskereskedelmi oldalról, és mindig távolságot tartott tőlük. Fontos, hogy az ember élvezze a terméket. Hála istennek, az ő sajtja pasztörizált.

Most, hogy félidőben járt, és kezdett látszani rajta az állapota, lassan közhírré kell tennie. De előbb a testvéreinek kell elmondania. És mielőtt a testvéreinek elmondja, az anyjának kell elmondania. A legtöbb nő el sem tudná képzelni, hogy ne ossza meg az anyjával, minek néz elébe – számtalan felnőtt nőt látott a reprodukciós endokrinológusa várótermében, akik az anyjuk kezét szorongatták. Astrid Strick azonban nem ilyen anya volt. Ő minden foltot kiszedett a fehér ingből. Meg tudta nevezni a kertje növényeit, felismerte a fákat és a madarakat. Bármit megsütött nulláról. Viszont melegszívűnek nem lehetett nevezni, nem olyan volt, mint más anyák, akik megengedték a gyereküknek, hogy az ő ágyában aludjanak, ha rosszat álmodtak, vagy hogy bevizezzék a hajukat a strandon. Astrid mindig – a férje halála előtt is, és utána is – rendet tartott az életében. Megvoltak a maga szabályai és minden időjárásra a megfelelő ruhadarabjai, nem úgy, mint Porternek, aki sem az előbbivel, sem az utóbbival nem rendelkezett. Ez is szerepet játszott a döntésében, nyilvánvalóan. Ő minden este meg fogja engedni a lányának, hogy vele aludjon, ha ez a kívánsága. Meg fogja csócsálni az ételt, és a szájába fogja köpni, ha a baba ezt igényli. Porter szíve olyan meleg lesz, mint egy kályha. Ezt fogja megmondani az anyjának.

Russell Strick szerette az Alkonyzóna című sorozatot, és Porternek most az jutott eszébe, hogy az apjának talán így mondta volna el – megkérte volna, hogy képzeljen el egy olyan részt, amelyben előállítanak egy csecsemőt a laborban, és az ő, Porter testébe helyezik. Nem igazságos, hogy a legtöbb embernek még mind a két szülője él, és a gyerekeiknek vannak nagyszüleik, meg cuki beceneveik. Porter hozzászokott ehhez az igazságtalansághoz – A diplomaosztóján, a testvérei esküvőjén, az anyja ötvenedik születésnapján, a hatvanadik születésnapján, az összes jeles napon, a rohadt életbe! –, de ettől még nem lett könnyebb. Az apja továbbra is halott volt, így lemarad Porter jeles napjairól is, nem csak a fiaiéról. Örült volna neki, hogy Porter babát vár, talán (furcsa módon, amiről a családban senki nem is akart volna beszélni) még annak is örült volna kicsit, hogy a baba életében ő lesz az első számú férfi, ha a nagybácsikat nem számítjuk. Hogy ő, Nagypapi a legfontosabb. Nagypapus. Nagypapó. Papi. Papci. Nem tudni, melyik lett volna, milyen muris becenevet ragasztott volna rá Cecelia, amit aztán a többi unoka is átvesz. Porter azt álmodta egyszer, hogy valami időutazással keveredő csoda folytán az apja volt a gyereke apja is, de azok nélkül a zavaró konnotációk nélkül, amelyekkel az ilyesmi a való életben meg van terhelve – álmában az apja valahogy egyszerre volt az ő nagyapja meg apja, és a baba apja, kortalan szellem, és a család nőtagjai végeztek minden munkát. Olyan volt az egész, mint egy Brad Pitt-film, amelyen annak ellenére bőg az ember, hogy a kritika szörnyen lehúzta.

Porter átlépett a fürdőkád peremén, és törülközőt tekert maga köré. Kezével letisztogatta a tükröt annyira, hogy lássa benne magát.

– Felnőtt vagy – mondta magának. – Felnőtt nő vagy, akiben egy magzat cseperedik. Ez a te életed. – Oldalt fordult, és a tenyerét alulról a hasára fektette. – Szia! Én vagyok az anyukád, és esküszöm az istenre, hogy minden rendben lesz. Kilencvenöt százalékig biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz. De legalább hetven százalékig. Esküszöm. Ó, a francba!

Aznap elmondja az anyjának. Vagy másnap. Legkésőbb másnap elmondja az anyjának.

4. fejezet

Kísérő nélkül utazó kiskorú

Csak négy megálló volt vonattal – Yonkers, Croton, Poughkeepsie, Clapham. Cecelia az ablaknál ült, de a könyvébe temetkezett. A kalauz egy speciális csuklópántot adott neki, amelyre ezt írták: KÍSÉRŐ NÉLKÜL, de akár az is lehetett volna rajta, hogy ELHAGYOTT LELENCGYEREK VAGYOK, KÉRLEK, VIGYÉL HAZA, ÉS ADJ EGY SZENDVICSET. Az összes anya a vonaton – Cecelia meg tudta állapítani, kik azok, bár alig néhány utazott a gyerekével – szánakozó pillantásokat vetett rá, és olyan értelmetlenségeket kérdezett, hogy például: „Ugye milyen szép a táj?”, mire ő elmosolyodott, és egyetértőleg bólintott. Az apáknak vagy volt annyi eszük, hogy ne szólítsanak meg egy kamasz lányt, akit nem ismernek, vagy jobban ki tudták kapcsolni az agyuknak azt a részét, amelyik az idegen gyerekeket észreveszi.

Más lányok – akikkel nem is olyan régen még jóban volt, akik kiitták a hideg kávét a szüleik konyhaasztalon hagyott bögréjéből, vagy néha akár a fagyasztóban tartott vodkásüveget is meghúzták – egy alkalmas pillanatban talán bezárkóztak volna a vécébe, és aztán leugrottak volna egy olyan helyen, amelynek izgalmasabban hangzik a neve, például Rómában (még akkor is, ha ez a Rome itt van New York államban) vagy a Niagara-vízesésnél (bár nem hozott magával esőkabátot, és ilyen fiatalon nem próbálkozhatott szerencsejátékkal), de nem akarta, hogy a szülei aggódjanak. Pláne most. Mi történne, ha nem szállna le a vonatról? Nemigen tudta elképzelni – Astrid minden bizonnyal pontosan tudná, mi a teendő ilyenkor, hogyan lehet megállítani a vonatot, hogyan kell átfésülni a peront a következő tizenkét állomáson. Valószínűleg van a lomosfiókjában egy adóvevője, amelyen rögtön személyesen a kalauzzal tud beszélni. És Cecelia akkor megnézhetné magát, a szüleinek meg együtt föl kellene pattanniuk a következő vonatra, veszekednének, aztán megérkeznének a Nagy Házba, és tovább veszekednének, hogy kinek a hibájából történt az egész, de az a lehetőség persze meg sem fordulna a fejükben, hogy ők a hibásak érte, ha jobban megnézzük. Mindenesetre csak negyven dollár volt nála, meg egy hitelkártya, amely a szülei bankszámlájához tartozott, szóval még ha nem zavarná is, hogy a frászt hozza mindenkire, akkor sem jutna messzire. Nem neki való a szökevényélet.

A claphami vasútállomás csak egy hosszú peron volt, sínekkel a két oldalán, egy fogszabályzós száj. Mellette a Hudson folyó hömpölygött. Cecelia a kalauz segítségével a peronra tette hatalmas bőröndjeit, és majd elsüllyedt szégyenében, amikor a kalauz a nagyanyja nevét kiabálta, és dörgő hangja túlharsogta a vonat zúgását, az elhaladó autók zaját és a madarak csiripelését. Az állomáshoz hosszú, ingatag lépcső vezetett le, fent volt a váróterem fapadokkal. Ott lehetett most Astrid. Senkit sem látott. Egyes emberek félnek a nagyvárostól, de őket megtévesztik a statisztikák vagy a Batman-filmek. Semmi ijesztő sincs ott, ahol állandóan száz ember vesz körül – valaki mindig a közeledben van, és meghallja, ha sikítozol. Cecelia tudta, mert modern lány volt, hogy a bőrszínének és a társadalmi helyzetének köszönhetően valaki nemcsak hogy meghallja majd, ha sikítozik, de nagy valószínűséggel segíteni is fog neki. Az is az igazsághoz tartozott, hogy mivel lány volt, a szülei megtanították neki, hogy a lakáskulcsát mindig az ujjai között tartsa, mint Rozsomák, biztos, ami biztos.

A kalauz megint a Nagyi nevét kiabálta – „Ast-rid Stri-ick!” –, mintha a Nagyi a „Ki akar gondot viselni erre a kiskorúra?” játék egyedüli versenyzője lett volna. Cecelia idegesen nevetgélt, mert pontosan tudta, hogy a nagyanyja még soha életében nem késett el sehonnan.

– Biztosan az emeleten van, lehet, hogy kiment a mosdóba. – Cecelia karba tette a kezét. Időközben mindenki leszállt, és boldogan ügettek fel a lépcsőn a szeretteik ölelő karjaiba, vagy az autójukba, vagy Spiro palacsintabüféjébe, amely egy sarokkal feljebb volt a folyótól.

A kalauz nem mosolygott. Ehelyett az órájára pillantott.

– Feltartjuk a szerelvényt, asszonyom.

Cecelia éppen meg akarta kérdezni tőle, hogy miért szólít „asszonyomnak” egy tizenhárom évest, amikor meglátta a nagyanyját a lépcsőn lefelé rohanni. Úgy lifegett mögötte a retikülje, mint egy világosbarna bőrklepetus.

– Ott van, ott van! – mondta Cecelia, és úgy megkönnyebbült, hogy kis híján sírva fakadt. Astrid leért a peronra, és egészen addig integetett mindkét karjával, amíg oda nem ért az unokájához, amikor is megragadta a bicepszénél, és homlokon csókolta. Most már nagyjából egyforma magasak voltak, sőt az unoka kicsivel túl is nőtte a nagymamát.

– Most már elengedheti, uram – mondta Astrid. – Küldetés teljesítve.

A kalauz egy biccentéssel sarkon fordult, aztán a vonat dohogva kihúzott az állomásról.

– Szia, Nagyi! – mondta Cecelia.

– Szia, édesem! – köszönt vissza Astrid. – Ma láttam, ahogy valakit elütött a busz.

Ceceliának elkerekedett a szeme.

– Egy embert?

– Egy embert. Egy velem egykorú nőt. Majdnem egész életemben ismertem. Úgyhogy egy kicsit zaklatott vagyok. Nem tudsz véletlenül vezetni? – Astrid egészen a feje búbjára tolta föl a napszemüvegét. Egy kicsit tényleg zavaros volt a tekintete, és Cecelia egy pillanatig szívesebben lett volna a peron másik oldalán, hogy visszautazhasson oda, ahonnan jött.

– Tizenhárom vagyok.

– Tudom, hány éves vagy. Apád tizenegy éves volt, amikor megtanítottam kézi váltós autót vezetni. – Astrid mutatta: – Ott gyakoroltuk a párhuzamos parkolást, a szomszéd utcában, a folyó mellett. – Úgy csinált, mintha a töltésen vezetne lefelé, és belecsúszna a vízbe. – Ha! Placcs! – Nicky a legkisebb gyereke volt, és mindent korán kezdett. A családi legenda szerint ha Elliot, a legidősebb valamit hatévesen csinált, akkor azt Nicky háromévesen, Porter pedig valamikor a kettő között. A középső gyereknél senki nem emlékezett semmire, csak ködös képek maradtak, jóformán annyi, hogy Porter is ott volt. Cecelia néha a saját szüleinél is ezt tapasztalta, bár nekik csak egy gyerekük volt, és nem kellett mással foglalkozniuk, mármint persze önmagukon kívül.

Cecelia megszeppent.

– Nekem nincs autóm. Nyilván. Még a szüleimnek sincs autójuk. – Meleg volt, túl meleg ahhoz, hogy a tűző napon álldogáljanak. Brooklynban mintha nem lett volna ilyen hőség. Cecelia hosszú ujjú felsőt viselt, és örömmel levette volna, de így is volt már két bőröndje plusz a hátizsákja, és nem akart még több holmit cipelni. – Kit ütöttek el? Meghalt?

– Barbara Bakert, ki nem állhattam, és igen, meghalt. Onnan, ahol ültem, úgy láttam, hogy azonnal meghalt, és hát isten a megmondhatója, mind erre vágyunk. Nem baj, majd én vezetek. De akkor legyen ez a mi kis feladatunk, rendben? Minden nő tanuljon meg vezetni. Sose tudhatod, mikor lesz rá szükséged. Gyere, én hozom az egyiket, te a másikat. – Astrid megmarkolta a kis bőrönd fogantyúját, elindult vele, és fokonként rángatta fel maga mögött a lépcsőn. Cecelia fogta a másik bőröndöt, és ment Astrid után.

Öt perc az út a Nagy Házba, de mivel a körforgalom le volt zárva, nyolc lett. Astrid tíz óra tíz percnél fogta a kormányt, amikor nem sebességet váltott. Cecelia az ölében utaztatta a hátizsákját, magához ölelte a kis tornazsák babát. Astrid bekapcsolta a rádiót, amely szokás szerint a WCLP-re, az országos közszolgálati rádió claphami adására volt hangolva, a helyi hírek szólt Wesley Drewesszal, akit Cecelia mindig úgy képzelt el, mint egy felhőt, amelynek szeme van, figyeli az egész várost, és rázoomol, amire kell.

– Mikor megy vissza apád Új-Mexikóba? – Astrid nem titkolta, hogy helyteleníti az ötletet.

– Nem tudom pontosan. Azt hiszem, pár nap múlva.

– Tény, hogy szeret ott lenni. Fel nem foghatom, mit élvez a jurtákon és a skorpiókon, de Nicky már csak ilyen… Tudtad, hogy mivel a mogyoróvajat mindenki szerette, ő nem? Megjátszotta, hogy allergiás rá. Hogy van az a szépséges anyád? – A kérdésben nyoma sem volt gúnynak és rosszindulatnak. Juliette már kamasz lányként divatmodell volt, miután Clignancourt-ban egy tehetségkutató ügynök megállította őt meg az anyját a táncstúdiója előtt a járdán. Az egész életét ez jellemezte: véletlenül pont jött valaki egy ötlettel, és megnyitott előtte egy ajtót. Juliette akkor belépett az ajtón, még ha az a süllyesztőbe vezetett is. Cecelia inkább az apjára hasonlított a hullámos orrával és a világosbarna hajával, amely szőkének látszott, ha nem egy igazi szőke mellett állt.

– Hát, ugyanúgy. Vajjal eszi a retket, meg hasonlók. – Clapham széles utcái fölött a fák levelei megszűrték a napsütést. Cecelia itt tanult meg biciklizni, úszni, igazi baseballkesztyűvel labdát elkapni, minden olyasmit, ami New York Cityben nehezebb volt, legalábbis az olyan szülőkkel, mint az övéi. Az anyja rákényszerítette, hogy táncórákra járjon vele, ám az ügyetlenségéből fakadó közös szégyenkezésüknek köszönhetően viszonylag hamar abbahagyhatta. – Azt hiszem, leginkább szomorú.

– Senki sem örül, ha el kell küldenie a gyerekét – mondta Astrid. – Vagyis de, biztosan van, aki igen. Van, aki bentlakásos iskolába adja, amint lehet. Anyádnak is szabad szomorkodnia. Minden rendben lesz.

– Igen. – Cecelia nem tudta, mennyit mondtak el a szülei a nagyanyjának arról, ami Brooklynban történt.

– Képzeld, nálunk is szóba került, hogy Elliotot egy New Hampshire-i bentlakásos középiskolába küldjük, ahol összehaverkodhat a szakma jövendő fejeseivel. De Russell, a nagyapád soha nem egyezett volna bele. „Mások az iskolák miatt költöznek Claphambe! – mondta. – Mi miért küldenénk el a fiunkat? Mi értelme gyereket vállalni, ha már azelőtt megszabadulunk tőle, hogy bármi érdekeset tudna mondani?” – Cecelia a nagyanyja profilját nézte. Astrid gyakran volt bőbeszédű, ugyanakkor személyes témákat nemigen érintett. Cecelia ellenőrizte, hogy bekapcsolta-e a biztonsági övét, mert soha nem lehet tudni. – Egyébként hány érdekes dolgot mond egy kamasz fiú? Bár a te apád érdekes gyerek volt, tényleg érdekes. Valahányszor fogadóórára mentünk a tanárokhoz, egyfolytában áradoztak róla, kínos volt hallgatni azt a dicshimnuszt, mintha soha nem láttak volna kedves gyereket. – Astrid könnyedén megpaskolta Cecelia hátizsákját. – Amikor az ember megözvegyül, az olyan, mintha egyszer csak letépnék rólad a ragtapaszt, miközben egészen mással foglalkozol. Egy özvegynek nincs választása. Huszonöt évig voltunk házasok. Szép volt, de ha jobban belegondolok, összességében mégsem. Ha Barbara és Bob kapcsolatához hasonlítom. – Astrid megállt egy jelzőlámpánál – összesen kettő volt a városban –, és előredőlt, fejét a kormánykerékre hajtotta. – Illene felhívnom Bobot. – A lámpa zöldre váltott, ám Astrid nem mozdult, ezért nem is vette észre. Cecelia hátrafordult az ülésében, hogy megnézze, állnak-e mögöttük. Álltak.

– Nagyi – szólalt meg. – Zöld a lámpa.

– Ó – mondta Astrid kiegyenesedve. – Persze. – Leeresztette az ablakát, kidugta a kezét, és intett a mögötte állóknak, hogy kerüljék ki. – Muszáj ülnöm egy kicsit, ha nem bánod. És anyád valami olyasmit említett, hogy probléma volt a barátnőddel.

– Igen. – Ceceliának búgott a hátizsákja, elővette a telefonját. Az anyja írt neki: „Szia, drágám, csak kérdezem, h kiment-e eléd Nagyi + minden oké-e. Hívj, ha hazaértetek a Nagy Házba. <3” Cecelia visszadugta a telefont a hátizsákba, amit aztán leeresztett a két lába közé. – Akár egész nap itt ülhetünk, ha akarod. – Valóban volt probléma a barátnőjével, mármint bizonyos értelemben, bár igazából az volt a probléma, hogy ez a barátnő abban a hitben ringatta magát, hogy egy videójátékban él, felnőttként, aki következmények nélkül megtehet bármit, nem pedig gyerek, akinek egyelőre nem fejlődött ki teljesen az ítélőképessége. A probléma az volt, hogy Ceceliát sokan lelki szemetesládának használták, pedig nem volt se ügyvéd, se terapeuta. Gyerek volt még, akárcsak a barátnője, de úgy vette észre, hogy ez rajta kívül senkinek sem tűnt fel. A probléma az volt, hogy a szülei rögtön feladták, amikor nehézségbe ütköztek, mint amikor a rosszkedvű gyerek először játszik Monopolyt. Megfutamodtak. Őt pedig cserben hagyták.

Astrid odanyúlt, és megfogta a kezét. – Köszönöm, drágám. Hálás vagyok érte. A legtöbb ember állandóan rohan.

– Én nem – mondta Cecelia. – Én nem rohanok sehová. – Lehunyta a szemét, és Wesley Drewest hallgatta, aki az időjárást ecsetelte.

5. fejezet

Spiro palacsintabüféje

Elliot Olympiától, Spiro palacsintabüféjének a vezetőjétől hallotta, mi történt Barbara Bakerrel. Olympia nem volt szemtanúja az esetnek, de hallotta a mentőt meg a felfordulást, és elővette a messzelátót a pénztárgép alól. Látta Astridet az úttest túloldalán, és hála istennek, mondta Elliotnak, hála istennek, mert ő pontosan tisztában van azzal, mit kell ilyenkor csinálni. Mindenki tudja, hogy Astridnek vészhelyzetben is helyén van az esze. Aztán Olympia azt látta, hogy a mentők hordágyra teszik Barbara testét. Elliot kinézett az ablakon, miközben Olympia ezt mesélte, és elképzelte a jelenetet.

– És anyám pont ott volt? – mutatta a villájával. – Pont ott?

Olympia bólintott. Spiro unokája volt, és mivel annak idején ő bébiszitterkedett a Strick gyerekek mellett, mindig személyes kérdéseket tett föl, és még jó ideig az asztalnál téblábolt azután is, hogy kitöltötte a kávét, Elliotnak azonban jobban ízlett az étel Spirónál, mint a városban bárhol másutt, ezért ez sem riasztotta el. Mit keres egy messzelátó a pénztárgép alatt? Elliotot nem lepte meg – Clapham már csak ilyen, egy ennyire kicsi városban magánszféra nyomokban sem létezik.

– Pont ott. Valószínűleg még a szele is megcsapta, tudod, annak, ahogy a busz elszáguldott mellette. Éreztél már ilyet? Amikor ülsz, elmegy melletted egy kamion, és az egész utca beleremeg.

Elliot önkéntelenül megborzongott.

– Istenem – mondta. – Őt is elüthette volna… Akár anyámat is elüthette volna.

Olympia beszívta az ajkait, és meghajtotta a fejét.

– Tragédia.

– Most árva lennék – tűnődött Elliot.

Olympia a vállára tette a szabad kezét, ott tartotta néhány pillanatig, majd a többi vendégnek szentelte a figyelmét.

Elliot hetente legalább kétszer eljátszotta, hogy reggel helyszíni megbeszélésen kell részt vennie, így korábban elindulhatott otthonról, és egyedül költhette el a reggelijét. Otthon az étkezések gyakran felértek egy katasztrófával, zabkásadarabokat talált olyan helyeken, amelyeknek még csak a közelében sem fogyasztott senki zabkását, és szivacsos rántottafalatkák úsztak a kávéjában. És ez azokon a napokon fordult elő, amikor az ikrek rendesen viselkedtek. Ő soha nem visított úgy, ahogy Aidan és Zachary – Astrid ki is tette volna a szűrét a bejárati ajtó elé a lépcsőre. Elliot és Wendy valamit nyilvánvalóan rosszul csináltak, de nem tudta, mit tehetnének máshogy. Kettejük közül Wendy volt türelmesebb. És ez nem szexizmus. A fiúk biztosan kinövik valamikor az őrületüket, és Elliot megint el lesz tőlük ragadtatva, mint amikor megszülettek, és ő azt gondolta, hogy a fáradozásaira a születésük tette fel a koronát, s hogy ő is kivette a részét a teremtésükből – igaz, néhány orvos is besegített, és természetesen szükség volt hozzá Wendy testére is, hogy megfoganjanak, aztán kihordja és megszülje őket. Talán áldásként kell felfogni, hogy a legtöbb ember nem sokra emlékszik az ötéves kora előtti időszakból – mi értelme lenne felidézni a vad kisgyerekkort, amikor hírből sem ismerték a civilizált viselkedés szabályait? Mintha egyetlen élet során fejlődnének majomból emberré. Senki nem kíván visszagondolni a dzsungelre.

Még olyankor is, amikor ebédelni jött ide, mint aznap is, a pulthoz ült le, és mindig ugyanazt rendelte – császárszalonnás tükörtojást búzakenyér-pirítóssal, krumpli nélkül. Olympia vizet töltött a poharába, és rögtön utánatöltött, ha ő belekortyolt; az ezüstszínű kancsóról hideg verejtékcseppek hullottak Elliot mellett egy kupac papírszalvétára. A büfé rádióján a közszolgálati adó ment, mint mindig, és a Helyi hírek Wesley Drewesszal-ról éppen a Tapsolj, ha már hallottad-ra váltott, ami egy kvízjáték volt, és Jenna Johansson vezette, aki egy időben Nickyvel járt. Claphamre ez is jellemző volt – mindenki valakinek a középiskolai szerelme volt, esetleg az anyja, vagy egy unokatestvér legjobb barátja egy táborban. Elliot általában elégedett volt azzal, hogy innen származik, és hogy még mindig itt lakik, néha azonban olyasmiről ábrándozott, hogy ugyanolyan az élete, mint most, csak nincs felesége, se gyerekei, és egy egész nap eltelik úgy, hogy nem fut össze hat emberrel, akiket gyerekkora óta ismer, de nem tudja előre, pontosan hol és mikor fog találkozni velük. Összességében azért úgy találta, hogy minél hosszabb ideje ismer valakit, az illető annál nagyobb eséllyel fog vele üzletet kötni, pláne, ha még a családját is ismeri, egyszóval Clapham volt a legjobb hely, ahol élhetett.

– Nagy mogyorós kávé négy cukorral, sok tejszínnel – sorolta Olympia. – Ez volt Barbara. Úgy tíz évvel ezelőtt egy kis ideig a tojásfehérje volt a kedvence, aztán már nem. A bátyám azt mondta, hogy a buszt a városon kívül, a vásártér után állították meg. Odaálltak két járőrkocsival, és nekik is hajthatott volna, de nem így történt. Szépen lelassított.

– És a rendes sofőr vezette? Az iskolabusz sofőrje? – Elliot megforgatott egy darab szalonnát a tojássárgájában. Továbbra is azon tűnődött, hetente hányszor szoktak a körforgalomban parkolni, ő is, az anyja is, a felesége meg a húga is, és milyen könnyen megtörténhetett volna, hogy az anyját vasalják laposra. Amikor az apja meghalt, Elliot még fiatal volt, nem tudott eredményeket felmutatni – egy lárva volt, végtelen lehetőségekkel. Tragédiának érezte, hogy mennyi mindennek nem lehet már tanúja az apja. De ha aznap meghal az anyja, az másképpen lett volna tragédia. Mire jutott időközben? Tény, hogy felesége volt, gyerekei, cége, háza, azonban úgy érezte, hogy a negyvenes éveire még többet mondhat majd a magáénak. A középkorúvá válásban az a legkegyetlenebb, hogy az ember saját ifjúkora után következik, nem egy másik, jobb ifjúkor után, és akkor már késő újrakezdeni.

– Ki más lett volna? – Olympia nagyapja Görögországból érkezett, de ő maga már Claphamben született. Tíz évvel volt idősebb Elliotnál, és neki is voltak gyerekei, az egyik most érettségizett, amit Elliot csak onnan tudott, hogy a kalapos-taláros fényképe ott függött kitűzve Olympia feje mögött. Elliot legalábbis úgy gondolta, hogy Olympia lánya lehet. Nagy család voltak, Olympiának volt néhány lánytestvére, ezt tudta Elliot, a ballagó bármelyiküké lehetett. Illett volna tudnia, de nem tudta.

– Lehetett volna akárki, aki csak úgy ellopta a buszt, hogy száguldozhasson vele, akár egy gyerek is. Egy drogos, mit tudom én! Nem gondoltam volna, hogy maga a sofőr volt. – Elliot egy fél pirítóst gyömöszölt a szájába. – Ez kurvára ijesztő, bocsánat a szóért. Néhány hét múlva az unokahúgom fog utazni azzal a busszal, egyszer a gyerekeim is fognak. Sőt, én is jártam vele.

Olympia könnyedén keresztet vetett, aztán megcsókolta az ujjai hegyét. – Akkor már más lesz a sofőr – mondta. Kikiabált valaki a konyhából, és Olympia Elliot tányérjára nézett. – Kérsz még pirítóst? – Elliot bólintott, mire Olympia a lengőajtón keresztül hátrament a konyhába.

Spiro büféje ötven éve működött, vagy talán még régebb óta. Néhány évvel azelőtt, a nagyapja halála után Olympia kicserélt hátul egypár bokszot, valamivel később pedig a pultnál lévő székeket és magát a pultot is. A zenegép ugyanaz maradt, amelyik már Elliot gyerekkorában is itt üzemelt, csakúgy, mint az őskori ezüst turmixgép, amely úgy nézett ki, mint egy óriási fém vécépumpa, de vitán felül a város legjobb turmixai és egyéb italai készültek vele. Wendy, Elliot felesége soha nem kedvelte különösebben a helyet, szerinte ugyanis koszos volt, a helybéliek többsége azonban elismerte, hogy a város életének egyik központja, maga Elliot pedig gyakran itt találkozott az ügyfeleivel, bizonyítandó, hogy tősgyökeres claphami.

Van, aki elvágyik a szülővárosából, hogy máshol bizonyítson. Efölött eljárt az idő, ma már nem kerekedik fel az ember gyalog a nagyvárosba, hogy aztán Rolls-Royce-szal térjen haza. Elliot ennek éppen az ellenkezőjét gondolta. Mit számítana a siker, ha máshol érné el? Azt akarta, hogy tanúi legyenek. Amikor tehát a sarki épületet megint meghirdették, ő megvásárolta. Ő, Elliot Strick. Az utolsó centig a saját pénzéből fizette ki, és Wendy szüleinek egyik cégén, annak a kaliforniai címén keresztül intézte a tranzakciót. Az övé lett hát, ő találhatta ki, mi legyen vele, mivé alakítsa át. És amikor ez majd megvalósul, mindenki értesülni fog róla. Belefájdult a gyomra, ha csak rágondolt is.

Elliot körbefordult a székén, ahogy gyerekkorában. Jártak hozzájuk bébiszitterek, akik nem figyeltek rájuk, és nem törődtek velük, jobban érdekelte őket a nassolnivaló a spájzban vagy a kábeltévé. Olympia viszont szigorú volt. Bizonyos értelemben megkönnyebbülten vették tudomásul, hogy nála vannak határok és szabályok, éppen úgy, mint az anyjuknál. Elliot barátai közül némelyiknek az anyja mezítláb járkált, vagy a zuhanyfüggöny rúdjáról lógatta le a selymes melltartóját, vagy égve hagyták lent a gyertyákat, miután fölmentek aludni, és Ellioton ettől olyan szorongás vett erőt, hogy ezekhez a barátaihoz többet nem tudott elmenni.

Rezgett a telefonja a pulton, megfordította. A húga, Porter. „Csak érdeklődöm, jössz ma Cecehez? Amúgy szia, kakaszagod van.” Elliot forgatta a szemét, de önkéntelenül elnevette magát. Visszaírt: „Kötelező elmenni a Nagy Házba üdvözölni? Ügyféllel találkozom, a fiúknak meg cselgáncs van. Wendy nem hagy békén.”

Elliot figyelte, ahogy a három pont megjelenik és eltűnik, mintha a húga elkezdené, majd újrakezdené az írást. Nem mondhatni, hogy különösebben kedvesek lettek volna egymáshoz – szokás az egyáltalán a felnőtt testvéreknél? Akkor találkoztak, ha az anyjuk rájuk parancsolt. Elliotot nem zavarta, neki jó volt így. Porter végül ezt írta: „Tinédzser, és hidd el, leszarja, hogy eljössz-e. Hétvégén is jó lesz. Ha tovább vársz, Astrid legyilkol álmodban.”

Elliot nem reagált. Olympia visszajött a lengőajtón, és egy takaros halom vajas pirítóst csúsztatott Elliot jórészt kiürült tányérja mellé. Egyszer, amikor Elliot hét- vagy nyolcéves lehetett, Olympia rajtakapta, hogy csal a Monopolyban, és kizavarta a hátsó kertbe, mint egy bolhás kutyát. Elliot akkor kicsit belezúgott.

– Azt hallottam, hogy megint eladták a sarki épületet, te is hallottál róla? – Olympia a nyakát tekergette, hogy a vendégei feje fölött kilásson az ablakon a körforgalom túlsó felére. – Akárki vette meg, jó lenne, ha minél előbb nekilátna már. Mert így mi értelme, nem? Vegye meg, csináljon belőle bankot vagy akármit, ne halogassa, nem? – Megcsóválta a fejét.

– Nem örülnél, ha bank lenne. Te mit szeretnél oda? – kérdezte Elliot.

– Én egy igazán jó mexikói étteremnek örülnék, azt hiszem. Vagy japánnak. De tulajdonképpen mindegy, csak ne büfé legyen.

– Nem kell még egy büfé – állapította meg Elliot.

– De nem ám – mondta Olympia, és kacsintott.

Elliot kiitta a kávéját, és csak üldögélt. A találkozójáig még volt fél órája, és aznap délután Wendy vitte a fiúkat oda, ahová menniük kellett. Kint a szokott módon zajlott a forgalom. Csupán néhány órája történt, hogy Barbarát a busz… Elliot nézte az autókat a körforgalomban; ő nem sietett sehová.

6. fejezet

A Nagy Ház

A Nagy Ház hangzatos elnevezés volt, ha még nem látta az ember, máskülönben tudta, hogy csak kedves becenév, mint téglarakásnak vagy kalyibának hívni egy házat. 1890-ben épült, háromszintes terméskő kúria volt, egyike a tucatnyinak, amelyek a folyó menti magaslatokon a Hudson völgyét pettyezték. Mivel voltak a környéken hasonló házak, és az ára sem jelentett gondot, Astrid és Russell nem érezték rendkívülinek, amikor 1975-ben megvették. Elég nagy volt kettejüknek és Elliot babának, meg a többi gyereknek, akiket még terveztek. A hektárnyi, széles udvar egészen a folyóig lejtett, bár csak nagyjából harminc méterig lehetett használni, mert utána túlságosan meredek lett. Elég sok játékuk ért ott szomorú véget, amikor azon versenyeztek a gyerekek, hogy ki tudja messzebbre hajítani a katonát, és hallanak-e csobbanást. (Soha nem hallottak csobbanást.)

Astrid segített Ceceliának felvinni a bőröndjeit a szobájába, aztán magára hagyta, hogy berendezkedhessen. Otthon talán ez is problémát jelentett, mármint hogy kevés tér jutott Ceceliának, mivel egymás hegyén-hátán éltek, mint Charlie Bucket a nagyszüleinél, ahol mind egy ágyban aludtak. Astrid a konyhába ment, és kinyitotta a hűtőszekrényt. Olyan rég volt gyerek a háznál, hogy napokon át mást sem csinált, csak bevásárolt, sütött, főzött. Cecelia táplálása, az ereje forgott kockán. Sütött diós-cukkinis muffint, egy hatalmas adag csőben sült sajtos makarónit, pulykahúsgolyókat, csokoládédarabos sütit, kövér mazsolákkal telehintett granolaszeleteket. Vett nyolc banánt. Volt annyi paradicsom, hogy egész télre befőzhetett és lefagyaszthatott volna belőle levesnek és spagettiszósznak. Mogyoróvaj, mandulavaj, háromféle lekvár. Ha Cecelia olyan, mint amilyen az apja volt gyerekkorában, vagy a nagynénje vagy a nagybátyja, mindezek ellenére kinyitja majd a hűtő vagy a spájz ajtaját, és sóhajtozik, hogy nincs mit enni. Astrid azonban megtette a kötelességét. Nagyszülőnek lenni azért áldás, mert az ember már tisztában van az összes teendőjével, és van is ideje arra, hogy elvégezze őket. Egyes barátnői azon a véleményen voltak, hogy a plusztürelem a korral jön meg, de természetesen nem erről van szó. Egyszerűen nincs annyira beosztva az idejük. Astrid nem értette félre a helyzetét. Nicky nem azt mondta neki, hogy: „Ó, Anya, légy szíves, beszélj meg mindent Ceceliával! Kérlek, segíts!” Hanem azt kérdezte: „Odaköltözhet hozzád?” És ő igennel válaszolt. Astrid rátermett nő volt, aki menedéket nyújthatott. Nicky nem azt díjazta benne, hogy annak idején jó szülő volt, hanem hogy nem haltak éhen a gyerekek. Astrid tudta, hogy a gyerekei közül Nicky bízott a legkevésbé az anyja döntéseiben. Első helyen nem az anyját választotta, és elég komoly lehetett a helyzet, ha egyáltalán fontolóra vette a lehetőséget.

Astrid föl akarta hívni Bob Bakert. Végtére is ott volt, látta, mi történt. Nem tőle akarná hallani a férj? Astrid még soha nem hívta föl. Írhatna neki egy részvétkártyát, vihetne neki egy tányér sült csirkét. Majd arra is sort kerít. De ahogy ott állt, immár nem is egyedül a nagy házában, csak Bob járt az eszében, aki hirtelen magára maradt. Astrid a fali telefonhoz ment – Ó, hogy gúnyolta Elliot a tárcsás, krémszínű telefon miatt, ami olyan nehéz volt, mint egy tégla! –, és tárcsázott. Bob rögtön fölvette, és Astrid akkor döbbent rá, hogy azt a helyzetet nem képzelte el, amelyben Bob fölveszi a telefont. Hiszen aznap volt még, az a nap, amikor történt, és Astrid a saját megözvegyüléséből tudta, mennyi tétel szerepelhet most Bob azonnali tennivalóinak a listáján, csupa olyasmi, ami korábban valószínűleg eszébe sem jutott: kórház, halottasház, temetkezési vállalat, a rokonság értesítése. Astrid ismert menthetetlen rákbetegeket (mind gyakorlatias nő volt), akik részletes riadóláncot dolgoztak ki telefonszámokból, pontosan úgy, ahogyan a váratlan hóhelyzet miatt elrendelt iskolaszüneti napokra készülve tették az e-mail előtti időkben, hogy amikor üt az óra, mindenki értesüljön a halálukról. Bobnak nem volt riadólánca. Valamiért otthon tartózkodott. Astrid egy pillanatra megrémült, hogy talán még nem is tud róla, és neki kell közölnie vele.

– Szervusz, Bob, Astrid Strick vagyok. – Gondolkozott, mikor került sor közöttük többre egy futó bólintásnál. Talán amikor Bob mögött állt a sorban a claphami bioboltban, vagy amikor szomszédos kutaknál tankoltak? De még az is csak udvarias csevegés lehetett, nem tartalmasabb, mint amit egy idegennel folytat az ember. Alighanem megvan már vagy harminc éve is, hogy igazán beszélgettek, még a dinoszauruszok idején, amikor Astrid fiatal volt, és azt képzelte, hogy a kor elegendő alap a barátkozáshoz.

– Szervusz. – Bob várt. Nem hallatszott a hangján, hogy meglepődött volna. Persze. – Úgy tudom, ott voltál, amikor történt.

– Ott voltam, Bob. – Astrid az ujja köré tekerte a telefonzsinórt, nézte, ahogy rózsaszínbe fordul és kidudorodik a húsa. – Rettenetes volt, és fogadd őszinte részvétemet. Barbara jobb sorsot érdemelt volna

– Így van. – Bob nem eresztette bő lére.

– Most itt van az unokám, Bob, de a napokban átvinnék neked valamilyen ételt, nincs ellene kifogásod? Tudod, valamilyen egytálételt, amit könnyű megmelegíteni. Hogy egy gonddal kevesebb legyen, jó?

– Köszönöm, Astrid. – Bob olyan sokáig hallgatott, hogy Astrid már azt hitte, esetleg le is tette a telefont. De aztán hosszan, érdesen felsóhajtott, szinte horkolásnak hallatszott. – Hát, az utóbbi hónapokban az anyjánál lakott. Heron Meadowsban. Úgyhogy már elég jól ellátom magam. Azért örülnék az ételnek, ne érts félre; csak gondoltam, szólok.

Astrid balra billentette a fejét.

– Ne mondd! Igen, enni muszáj. Majd beugrom valamikor. Köszönöm, Bob. És még egyszer fogadd részvétem! Ott voltam. Szörnyű eset, nagyon sajnálom. – Határozott kattanás hallatszott, ahogy Astrid a helyére tette a kagylót, aztán rögtön kétrét görnyedt a nevetéstől, aminek az okát nem is nagyon értette. A lábujjaiból indult, végighullámzott a hasán, és úgy bukott ki a száján, mint egy gázos böffenés, és hosszú perceken keresztül nem bírta abbahagyni. A szeme megtelt könnyel, aztán patakokban folyt le az arcán, elhomályosult a világ, és Astrid elbotorkált a fürdőszobába, ahol magára zárta az ajtót, ha Cecelia netán éppen akkor jönne le a lépcsőn, és meglátná. A gyerekei sosem látták sírni. Leült a csukott vécé fedelére, és próbált mélyeket lélegezni. Amikor Russell meghalt, elkísérte a holttestét a ravatalozóba, aztán hazafelé jövet beugrott a tisztítóba az ingeiért. Astrid legnagyobb erőssége mindig is a kőből lévő könnycsatornáiban rejlett. Russell halálakor úgy uralkodott, mint egy királynő, vagy mint egy törpeállam diktátora. Minden idejében elkészült, minden el volt intézve. Ami Barbarával történt, azt még elképzelni is kegyetlen volt: adott egy nő, aki végre a kezébe vette az irányítást, hogy úgy menjenek a dolgok, ahogyan ő szeretné. Őt, Astridet is elkaphatta volna a busz lökhárítója, vagy akár Birdie-t is, és akkor mi történt volna? Most mindketten egy barátnőt gyászolnának. Astrid gyerekei nélküle sántikáltak volna tovább. Ez is az elevenébe vágott – ha a gyerekeire gondolt, hogy egyedül maradnak, amikor a három közül egyik sem nőtt fel igazán, még most sem! Astrid az ő korukban már matuzsálem volt. Nem találta ezt viccesnek, a legkevésbé sem találta viccesnek. Úgy érezte magát, mintha ételmérgezést kapott volna, mintha valami undorítót, romlottat evett volna, amit így vagy úgy, de ki kell vetnie a testéből. Az orrán keresztül lélegzett be és a száján ki, mint a repülőgépen, amikor légörvénybe kerülnek. Amikor megnyugodott végre, fogta a telefont, és felhívta Birdie-t a mobilján, majd annyi időt sem hagyott neki, hogy beleszóljon.

– Birdie, te kis kígyó, nem is mondtad! – Azzal megismételte, amit Bobtól hallott.

– Nem kérdezted! Egyébként sem tartozik rám! – mondta Birdie. Nem volt pletykás fajta, Astrid ezt tudta is. Birdie valószínűleg mindenfélét látott Heron Meadowsban, a sokféle megszégyenülést, amit a kor hoz magával, de soha nem mesélt róluk. Astridbe belenyilallt az éles vágy – szerette volna, ha Birdie most rögtön átjön; szerette volna az ölébe hajtani a fejét, és sírni vagy nevetni, esetleg mindkettőt. Szerelem ez, vagy társfüggőség, ez a mindent elsöprő vágyakozás egy másik személy után, aki nélkül nem képes normálisan létezni? Birdie a heti rendes utánrendelését állította össze a fodrászatban, és felajánlotta Astridnek, hogy kimegy vele az állomásra, onnan pedig haza, ahogy szeretné, Astrid azonban visszautasította. Nyilvánosan továbbra is körültekintően jártak el, de igazság szerint nem körültekintőbben, mintha egy férfi szeretőről lett volna szó. Astrid nem támogatta az érzelmek nyilvános helyen való kimutatását, leszámítva a bosszankodást, ha valaki nem tartotta magát a szabályokhoz, például nem állt meg, csak lelassított a stoptáblánál, vagy nem takarított fel a kutyája után. Egy kisvárosban nehéz titkot tartani, de mint Astrid megtanulta, minden könnyebb, ha az ember nő, és elmúlt ötvenéves. Ezért sírtam az előbb, ébredt rá Astrid. És ezt Barbara is tudta.

7. fejezet

August a purgatóriumban

August a szülei autójának hátsó ülésén ült. Mint mindenből, amijük volt, autóból is szándékosan régit választottak, mintha az, hogy valami elég régóta létezik már, növelné az értékét, nem pedig levonna belőle. Egy vintage ruha- és bútorüzletet üzemeltettek Régiből Újat néven, ezért August arra jutott, hogy ezek szerint igazuk van, hiszen több pénzért adtak el holmikat, mint amennyit értek, de ezt akkor furcsállta. Az autó viszont valóban különleges darab volt, a szakállat és színezett üvegű napszemüveget viselő fiatalok „Óó!”-ztak meg „Áá!”-ztak is rendesen, amikor Claphamben leparkoltak vele az utcán. Hatalmas volt, akkora, mint egy óceánjáró, és olyan szögletes, mint a kartonpapírból hajtogatott reklámautók. Haroldnak hívták. Nem működött benne a légkondicionáló, ezért August teljesen leeresztette az ablakát, és úgy fújta a szél a haját az arca körül, mintha egy mosógépben forogna.

– Édesem? – szólalt meg az anyja, arcát a hátsó ülés felé fordítva. Alig lehetett hallani a hangját a szélben, olyan volt, mint a szakadozott, sercegő rádióadás.

– Hmm – hümmögött August a mellettük elszaladó fákat nézve. Félúton jártak hazafelé, és nemsokára megállnak majd ebédelni Great Barringtonban, mint mindig, amikor a táborból mennek haza.

Egy hét volt még hátra a tanítás kezdetéig. Nyolcadikba megy. August annak örült volna, ha a tábor a tanév kezdete előtt öt perccel ér véget. Az iskola tele volt olyanokkal, akiket August nyáron el akart felejteni, és ez néha olyan jól sikerült, hogy ősszel megrökönyödve látta őket viszont, mintha holtukból tértek volna vissza. Nem mintha mind kibírhatatlanok lettek volna – csak néhányan voltak kibírhatatlanok, például azok a lányok, akik részt vettek az évenkénti szüreti felvonuláson, minden évben más csapat, és a csuklójukat forgatva integettek, mintha a Miss America döntőjére készülnének –, egyszerűen érdektelenek voltak a számára, és olyasmi ne foglalja a helyet, amire az embernek nincs szüksége.

A szülei nem így látták a dolgokat. Ők természetüknél fogva megoldó, rendbe hozó típusok voltak, és úgy vélték, ha valami nem megy elsőre, akkor neki kell veselkedni újra, nulláról.

– Édesem? – fordult hátra megint August anyja, és intett Augustnek, hogy húzza fel az ablakát, amit az vonakodva meg is tett, zsuff, kizárva a menetzajt.

– Igen? – Most már hallotta, milyen zenét hallgatnak elöl a szülei, Paul Simont, a világ liberális szülőinek hivatalos előadóját. August néha elgondolkodott, létezik-e vajon egy kézikönyv, amit akkor adnak az embernek, amikor szülővé válik, hogy megtudhassa belőle, mik azok a zenék, könyvek és filmek, amiket szeretnie kell (Aretha, Chabon, dokumentumfilmek), meg hogy milyen ételekről kell váltig állítani, hogy finomak, amikor pedig nem azok (házi készítésű hummusz, vöröslencseleves).

– Szeretnél beszélni róla? – Az apja hátrafordult, és megmarkolta a fejtámaszt.

– Miről? – August a füle mögé simította a haját.

– Azóta sírsz, hogy elhoztunk – válaszolta halkan az apja. Jót akart – mind a ketten jót akartak. Nem az ő hibájuk volt.

– Észre sem vettem – mondta August, és így is volt. A felnőttek, még a kedves felnőttek is, mint az ő szülei, akik felfogták, hogy a gyerek önálló lény, nem pusztán az ő kedvükre létrehozott robot, nem emlékeztek már, milyen érzés. Tessék, egy rövid lista, hogy milyen érzés (létezni): „Mint pucéran állni a Times Square közepén. Mint pucéran állni a menza közepén. Mint remeterákként az óceán fenekén sipircelve új páncélt keresni. Mint bébiteknősnek lenni egy hatsávos autópálya közepén.” És ezek még csak megközelítőleg sem írták le, hányféle módon érezte magát August mindennap bizarrnak, furának és helytelennek.

– Ó – mondta az anyja. Hátranyúlt, és August térdére tette a kezét. – Szeretlek, kicsim. – Akkor August megint letekerte az ablakát, és ebédig békén hagyták.

Ha a tábor a mennyország volt, otthon lenni pedig a pokol, akkor Great Barrington a purgatórium, és megfelelő hely a vécézésre. Jó szendvicseket árultak, a sarkon túl pedig a jónál is jobb fagylaltot. August kelletlenül egy tölcséres fagyit kért mentás csokoládédarabokkal és szivárványszórással, mert nem létezett annyi édesség, amennyi a szomorúságán enyhíthetett volna, és egyébként is arra vágyott, hogy szomorú lehessen még egy ideig. Ültek bent a négyzet alakú kis asztalnál, és mind a hat térdük összeért.

– Jövőre még visszamehetsz – mondta az anyja. Gondolatban megkezdődött a visszaszámlálás. Augustnek egy nyara maradt, mielőtt kiöregszik a táborból. Mint a plüssállatnak egy kamasz ágyán, meg voltak számlálva a napjai. Lehetőség szerint kerülték a témát, és amikor August anyja szóba hozta az idő múlását, mintha egy illemszabályt szegett volna meg – August ezek szerint rengeteget sírhatott, ha az anyja máris megígérte neki a jövő nyári tábort, noha még két óra sem telt el.

August anyjának, Ruthnak hosszú, barna haja és egyenesre vágott frufruja volt, mint a kamasz lányoknak az 1970-es években. Szűk farmert hordott, fogai bájosan kuszák maradtak, és világéletében nagy népszerűségnek örvendett. August sokszor megfigyelte, amikor másokkal beszélgetett – fagylaltárusokkal, barátokkal, idegenekkel az élelmiszerüzletben –, és eltűnődött rajta, hogy milyen lenne az élete, ha ő is ilyen lehetne. Az anyja minden évben azzal biztatta, hogy idén végre nemcsak a táborban, hanem az iskolában is megtalálja majd a maga társaságát. Augustnek nem volt szíve elárulni neki, hogy ennek körülbelül akkora a valószínűsége, mint hogy valakit villámcsapás ér, miközben tekebábukkal zsonglőrködik. Voltak olyanok az iskolában, akiket elviselt, akiket felhívhatott, és megkérdezhette, hogy mi a házi feladat, ha betegség miatt hiányzott, de ők nem voltak a barátai, csak a kollégái a hetedik osztály túlélésének a bizniszében. August a legszebb, legkedvesebb fantáziáiban tizenöt éves korában megszerzi az érettségit, és rögtön főiskolára megy New Yorkba vagy San Franciscóba, nyaranta táborokban felügyelősködik, és csak ünnepnapokon látogat vissza Claphambe. Ám az anyjának ezt nem mondhatta el. Az anyja abban a tévhitben élt, hogy a fia még gyerek.

– Tudom – mondta August. Az apja megdörzsölte a szakállát.

A fagylaltozó tele volt, és az asztaluk közvetlenül egy nagy hirdetőtábla alatt állt, amelyen a rátűzött házilagos készítésű üzenőcédulákon kutyasétáltatást és gitárórákat reklámoztak, valamint eltűnt macskák fényképeit tették közzé.

– Ó! – szólalt meg Ruth, és rámutatott az egyikre, amelyen hagyatékvásárt hirdettek. Augustnek ezzel telt az egész gyerekkora, ment a szülei után halott emberek cuccával teli nyirkos házakban.

– Okvetlenül – mondta John. Először Ruthba szeretett bele, aztán a régi holmikba. Amikor a claphami középiskolába járt, ő volt a teniszcsapat kapitánya, ízig-vérig úrifiú a hullámosra ondolált hajával. August anyja lassan átalakította a ruhatárát, a pasztellszínű gyapjú ruhadarabokat ezek elődeire cserélte, és az apja most ugyanolyan rémesen nézett ki, mint az anyja, olyan egészen rövid rövidnadrág volt rajta, mint amilyenben az apák 1980-ban mentek a gyerekeikért a táborba. Amikor a szülei új ruhát vásároltak, valahogy még az is úgy nézett ki, mintha régi volna.

– Nem bánod, édesem? – kérdezte tőle Ruth. De igazából nem kérdés volt. Sullivanék ebből éltek. Mázsaszám vették a régi holmit, és gondos munkával kívánatos, új tárgyakká alakították őket. August örült volna, ha a szülei őt is újjá tudják varázsolni.

Kis ház volt, kék színe kifakult a naptól, mint a hajó, ha évtizedeken át lebeg a sós vízben. A garázs előtt álldogáltak néhányan, bámészkodtak, de nyoma sem volt annak az őrületnek, amit néha a tehetősebb környékeken lehetett látni, amikor a szüleihez hasonló komolyabb vevők nyújtogatták a nyakukat, hátha találnak valami drága dolgot, amit kitehetnek a kirakatukba. Ez csak egy kisváros kis háza volt, amelyet mindenféleképpen ki kellett üríteni. August belépett a szülei mögött a bejárati ajtón. Ismerte már a menetrendet.

Először a bútorokat nézik meg, mert azok érnek a legtöbbet, és az értékesebbek (egy pohárszék a múlt század közepéről, antik tükrök, tejüveg lámpák) gyorsan gazdára találnak. Utána jönnek az egyéb holmik, a ruhanemű és a műtárgyak, ebben a sorrendben. Hihetetlen, mennyi pénzt hajlandók fizetni egyesek egy kézzel faragott fakacsáért. A szülei különváltak, az egyikük az emeletre ment, a másik maradt a földszinten, és térdmagasságban pásztázott a szemük. August az emeletre ment az apjával, és betévedt az egyik hálószobába.

Mesélt ezekről az utakról a táborbéli barátainak, akik egyhangúlag kijelentették, hogy ez kurvára gáz. Jó téma volt olyan éjszakákon, amikor a csapatuk egy erdei tisztáson vert sátrat, és körülülték a tábortüzet, nyárson pillecukrot sütögetve.

– A lakók már meghaltak, ugye? – kérdezte a legjobb barátja, Emily.

– Nagyon meghaltak. Legalábbis gondolom. Máskülönben csak egy sima garázsvásár lenne, kint ülnének a hasitasijukkal, és megmondanák, hogy mennyit kérnek a gyümölcscentrifugájukért.

– Miért nem kezd valamit a cuccukkal a férjük, a feleségük vagy a gyerekük? Ez így olyan szomorú, hogy kinyitják az ajtót, és vihet mindenki, amit akar. – Quinn a fejét rázta.

– Biztos így dolgozzák fel a veszteséget. És van, akinek nincs férje, felesége vagy gyereke, érted? Vagy, mondjuk, messze laknak. – Ettől aztán bénult csend telepedett rájuk.

– A francba! – mondta végül Emily.

– De azért találnak jó cuccokat? – kérdezte Quinn.

– Néha. Például félszemű babákat. Anyukám imádja őket.

Emily belebokszolt Augustbe, aztán August hasába temette a fejét.

– Jaj, istenem, most rosszat fogok álmodni!

A hálószoba, ahová August betévedt, majdnem teljesen üres volt, a falon kopott, rózsaszín virágos tapéta. Egy kis ágyon egymásra rakott, dohos ágytakarók – az anyja le fog csapni rájuk. Az ablak mellett nagy, házilag barkácsolt babaház állt, August letérdelt hozzá. Az anyjának ez is kell majd – a miniatűr vécében egy tekercs miniatűr vécépapír volt. Az anyja imádta az ilyen dolgokat, amiket valakinek a nagymamája készített. A kis emberek már nem voltak meg, de az nem számított. Kis embereket mindig találni. August az ujjával meglökte a picike lengőajtót, és nézte, ahogy leng előre-hátra. Aztán fölegyenesedett.

Léteztek bentlakásos iskolák, de azok még rosszabbak voltak. August olvasott róluk könyvekben: drogok, étkezési zavarok, gyilkosság. Lehetett volna magántanuló, csakhogy se az apja, se az anyja nem értett a matekhoz. „És a gimnázium biztosan jobb lesz, nem? Segít majd a kamaszok lázadása, nem?” És művészsulik is voltak a Hudson-völgyben, magániskolák, amelyeket a szülei is megengedhetnének maguknak, ha mindennap eladnának ezer babaházat. Volt egy lány, akinek a blogját August szerette, ő valahogy meggyőzte a szüleit, hogy vegyenek egy Winnebago lakóautót, amellyel az érettségi előtti évben bejárták Mexikót. August anyja bekukkantott a szobába, és felsikoltott a gyönyörűségtől. Az ő szülei csak azért járják be a környéket, hogy újabb holmit szerezzenek, ami röghöz köti őket. August elhúzta a poros függönyt, és kinézett az ablakon. A táborban önmaga lehetett, és a többiek, az ott lévők szerették azt az Augustöt. Az iskolában álruhát kellett hordania.

Az anyja szortírozni kezdte a takarókat az ágyon, kupacokba rendezte őket a neki tetsző színek és minták szerint, azután széthajtogatta mindet, hogy megnézze, nincs-e rajtuk pecsét. Teljesen belemerült, tapogatta a kemény pamutnégyszögeket, nyilvánvalóan azt számolgatta, hogy mennyit fog fizetni, és mennyit fog majd kérni értük az üzletben, miután hazavitte őket. August a gardrób felé fordult, amely nyitva volt, mintha a lány, aki a szobában lakott, éppen öltözködött volna, mígnem egyszer csak elvitték az angyalok.

A gardrób nem volt tele; körülbelül tucatnyi ruha lógott csak a vállfákon, és kicsit megmozdultak, amikor August megérintette őket. Végighúzta rajtuk az ujjait, érezni akarta az anyagukat. Könnyen meg lehetett állapítani, hogy valami jól meg van-e csinálva, hogy érdemes-e pénzt adni érte, és ez vajmi kevéssé függött a belevarrt címkétől. Egy fehér madeiraruhánál megállt a keze, és kifordította, hogy teljes hosszában láthassa.

– Csinos – mondta az anyja a válla fölött odanézve. – A nyár utolsó napjaiban? El tudjuk adni. Még a munka ünnepe után is. – Kiegyenesedett, és a melléhez ölelt egy kisebb halom ágytakarót.

– Azt hittem, rám gondolsz – mondta August, és megrebegtette a szempilláit.

– Az csak természetes – mondta erre az anyja, és csókot dobott neki. August jobban hasonlított az anyjára, mint az apjára, ami mindig is örömmel töltötte el. Ő is csókot dobott, arca az anyja arcát tükrözte, aki rámosolygott, majd a babaháznak szentelte a figyelmét, és nagy hűhót csapott körülötte, ahogy August várta.

8. fejezet

Vicces történet

Porternek volt kulcsa a Nagy Házhoz, bár többször átkutatta a zsebeit, mert nem emlékezett, hogy elhozta-e. Megállapította, hogy a terhesség nála amnéziát okoz: gyakran elfelejtette, hogy mosott-e már fogat, hajat, és volt, hogy a biztonság kedvéért végül kétszer-háromszor is megcsinált valamit, vagy délben jött rá, hogy se fogat, se hajat nem mosott. Az ajtóban lerúgta a cipőjét, és belépett.

– Anya? Cecelia? Van itthon valaki? – Néhány gyerekkori barátja mesélte, akik elkerültek a városból, hogy ha a szüleikkel vannak, vagy a gyerekkori szobájuk falai, Marilyn Monroe vagy Joey McIntyre tapétára ragasztott képei között, úgy érzik, hogy visszautaztak az időben, és megint kamaszok. Könnyű volt hazajönni és újra gyereknek lenni, mert az év többi háromszázhatvan napján feltehetőleg felnőtt módon éltek. Ha viszont az ember rendszeresen visszajár a gyerekkori otthonába, nehezebb szétválasztania a múltat és a jelent – a nosztalgia csak bizonyos távolságból működik.

Porter örült, hogy viszontláthatja Ceceliát, aki a második legjobb dolog volt, amit az öccsének köszönhetett, azután, hogy Nicky, noha ő volt a fiatalabb, megtanította rendes spanglit sodorni, amikor Porter középiskolába járt. Nicky mindig is ilyen volt – természetfeletti módon bízott a képességeiben. Elképzelhető, hogy órákon keresztül gyakorolt a sötétben, Porter mindenesetre nem látta. Megfordult a fejében, hogy az öccsének esetleg elmondja a terhességét – Nicky örülne neki a legjobban a családban, ezt biztosra vette –, de, noha Porter élénken emlékezett arra a napra, amikor Cecelia megszületett, az öccse tapasztalata most távoli kontinensnek tűnt, túlságosan messze esett az ő növekvő hasától ahhoz, hogy egy nyelvet beszéljenek. Nicky huszonhárom éves volt akkor, maga is gyerek még. Az általa átélt élmény semmiben sem hasonlított Porteréhez. Ugyanez vonatkozott Elliotra, akinek felesége volt, terve, listája, így a huszonötödik héttől az ajtó mellett állt a kórházba menéshez összekészített táska. Egyszerűbb volt titokban tartani.

Látta az anyja hátát a konyhapultnál, két könyökével a konyhaszigetre támaszkodott, a telefont a vállával szorította a füléhez – mint egy tinédzser az 1950-es évekből. Suttogott.

– Anya – mondta megint Porter, és amikor közelebb ért Astridhez, könnyedén megérintette a hátát. Nem akarta megijeszteni – Astrid majdnem hetven volt, és noha mindig erősnek és jó karban lévőnek látszott, már-már örök életűnek, Porter Wesley Drewestól megtudta, mi történt Barbara Bakerrel, így a hirtelen halál lehetősége most közelebb került, ámbár statisztikailag éppen, hogy távolabb. Porter mindenesetre aggódott.

Astrid megpördült.

– Ó, szia! Szia. Jó – mondta a telefonba. – Figyelj, éppen most jött meg Porter, majd még beszélünk, jó? Rendben. Igen. Én is. Nagyon köszönöm, igen. Szervusz.

– Hol van Cecelia? – kérdezte Porter, és egy doboz süteményt tett a konyhaszigetre. Astrid megfordult maga körül, és visszaakasztotta a telefont a falra.

– Fönt van, zuhanyozik, azt hiszem. Figyelj, ezt nem fogod elhinni, felhívtam Bobot. Ugye hallottad, mi történt Barbarával? – Porter bólintott. – Felhívtam Bobot, hogy részvétet nyilvánítsak, mert ott voltam, amikor történt, és tudod, mit mondott nekem? – Astrid szája elnyílt, és úgy nézett ki, mint a halloweeni faragott tök szája, a nagy, széles nyílás. – Barbara elhagyta, és elköltözött az anyjához Heron Meadowsba! Az anyjával élt! Az öregek otthonában! Szegény anyja teljesen elhülyült már, biztosan azt hitte, hogy Barbara az új ápolónője. Őrület, soha nem hallottam még ilyet! – Astrid az orrán keresztül fújta ki a levegőt, akaratlanul horkantott.

Porter kinyitotta a dobozt, és nekilátott az egyik süteménynek, felfelé fordított tenyerében fogva föl a morzsákat.

– Szerinted ez vicces?

Astrid legyintett az arca előtt.

– Semmi sem vicces, minden vicces! Ilyen az élet! Végül úgy hozza a sors, hogy a demenciás – Így mondják? Demenciás? – mindegy, szóval a vén anyád társaságát jobban elviseled, mint a férjedét, akivel harmincöt évet töltöttél házasságban, és aztán elgázol az iskolabusz! Biztos éppen a válóperes papírjait adta postára, nem gondolod? Meg kell majd kérdeznem Darrellt. Ő hordja ki a postát az Örök Szépségbe, fogadni mernék, hogy ő tudni fogja. Az a postaláda az ő körzete lehet.

– Anya, úgy beszélsz, mint aki megbolondult.

– Hát, igen – Astrid megigazította a haját. – Kíváncsi vagyok.

– Van valami, amit szeretnék elmondani neked, Anya – mondta Porter. Kinyitotta a hűtőszekrényt, és érezte, hogy kezd libabőrössé válni a karja. Behunyta a szemét, és azt képzelte, hogy a tojásokhoz beszél. Ha itt volna az apja, most dörzsölné a kezét, izgatottan várná, mit fog mondani Porter. Ha itt volna az apja, ő túl fiatal lenne ahhoz, hogy várandós lehessen.

– Porter! Szia! – Cecelia libbent be zokniban a konyhába.

Porter megfordult, és széttárta a karját, hogy Cecelia belevethesse magát. Elliot gyerekei igazi kis szörnyetegek voltak, akik idővel kétségkívül alattomos és gonosz fehérgalléros bűnözőkké válnak majd, Cecelia viszont alighanem egy személyben felelős azért, hogy Porter babát akart – hogy legyen egy ilyen okos, vicces, figyelmes gyerek az életében, aki köteles őt az idők végezetéig szeretni. Nem tudta eldönteni, hogy klónozni vagy adoptálni akarja, esetleg azt, hogy ő maga változzon Ceceliává. Talán mind a hármat.

– Hogy utaztál? Hogy van a lökött öcsém? – Porter két oldalról megpuszilta Ceceliát, ahogy Juliette szokta.

– Megvan. Jól utaztam. Eljutottam odáig, hogy Harry meghívja magukhoz Hermionét, és egy nő kígyóvá változik. Ettem egy pulykás szendvicset nyálkás salátával és undorító paradicsommal, szóval biztos, hogy ételmérgezést kaptam. – Cecelia vállat vont, aztán nekidőlt a pultnak, előrehajolt, és a felsőtestével a gránitlapra feküdt. Az utolsó találkozásuk óta eltelt hónapokban Cecelia belépett a tinédzserkorba, és már közönyösen viszonyult a dolgok többségéhez, úgy, ahogy kell. Amikor utoljára a városban járt – csak nyolc hónapja, karácsonykor –, még nem ilyen volt, és most, hogy egy mogorva tinédzsert látott abban a konyhában, ahol maga is mogorva tinédzser volt valamikor, Porternek lángra gyúlt a szíve.

– Anya, elviszem ebédelni ezt a gyermeket. – Porter kézen fogta Ceceliát. – Úgy örülök, hogy látlak, Csirke.

– Légy szíves, ne szólíts Csirkének! – mondta Cecelia, de mosolygott.

– Porter – mondta Astrid, aki időközben ismét szigorú önmaga lett. – Tele van a ház ennivalóval! De nem bánom. Én is szeretnék elmondani neked valamit. – Birdie nem fog haragudni érte. Birdie odalesz az örömtől.

– Nem fontos – mondta Porter. Cecelia oldalra billentette a fejét, mint egy kutya. Pontosan olyan volt a helyzet, mint amikor a szülei próbáltak nem előtte veszekedni, csak kinyitották és becsukták a szájukat, mint a partra vetett halak.

Cecelia kiemelte az egyik almás bélest a dobozból, és beleharapott.

– Négyszemközt akartok maradni? Felmehetek a szobámba. – Astridre nézett, aztán Porterre.

– Fantasztikus vagy – mondta Porter. – Komolyan. Mikor lettél ilyen fantasztikus és érett? Igen, szuper. Van kedved bekapni valamit a városban? Néhány perc múlva? – A terhes nők és a kamasz lányok bármely nap bármely pillanatában tudnak enni, olyan keményen dolgozik a testük valami újnak a létrehozásán.

– Aha – mondta Cecelia. Astrid tányért tolt az almás béles alá, azzal Cecelia felsietett a lépcsőn. Porter és Astrid kivárták, hogy eltűnjön szem elől, aztán kattanjon az ajtaja – Porter valamikori szobájának ajtaja –, és csak azt követően szólaltak meg.

– Arra gondoltam, meghívhatnánk Elliotot és a családját a hétvégén egy késői reggelire – mondta Astrid. – Te eljönnél? Meghívom Birdie-t is. Ugye ismered Birdie-t? És természetesen Cecelia is itt lesz.

– Terhes vagyok, Anya, és persze hogy ismerem Birdie-t, évek óta ő vágja a hajadat, és minden hétfőn együtt ebédeltek – mondta Porter.

– Micsoda? – kérdezte Astrid.

– Terhes vagyok – ismételte meg Porter. – Vagy arra gondolsz, amit rólad és Birdie-ről mondtam, hogy együtt szoktatok ebédelni?

– Ne vedd rossz néven, Porter – mondta Astrid –, de én még ott tartottam, hogy ennek nem áll fenn a veszélye. Én felvilágosítottalak, jól emlékszem rá, és Johnson nővér is tartott egy nagy tál óvszert a rendelőben. Micsoda botrány lett belőle a képviselő-testületben, istenem, azok a bolondok! Tudom, régen volt már, de az alapokra csak emlékszel… Mi történt? Mesélj! – Astrid lesimította cipzáras pulóvere elejét. Feltolta a haját, és úgy lapogatta, mint egy kiállításra vitt kutyát. Mindig sötét színű volt a haja, újabban azonban fénylő ezüstre festette, olyan lett, akár egy kifényesített harang. Nem ilyennek szánta – megint Barbara Baker jutott eszébe, aki olyan hosszú ideig időzött a tudata peremén. Egy pillanat alatt vége lehet. De ő megváltozhat; még volt rá idő. Astrid Birdie-re gondolt, arra, hogy milyen érzés kettesben lenni vele. Másmilyen anya akart lenni, mint amilyen addig volt. Miért olyan nehéz ezt kimondani? – Sok nővel megtörténik.

– Igazából nem véletlenül estem teherbe. Babát várok. Egyedül. – Porter teste melegedni kezdett, a mellkasában kezdődött, onnan haladt kifelé gyorsan terjedő erdőtűzként. Lábát szilárdan megvetette a konyhapadlón, tenyerével a hűvös gránitlapra támaszkodott, és elmondta, amit begyakorolt a fürdőszobai tükör előtt. – Régóta gondolkodtam már rajta, és számomra ez a helyes döntés. Tudom, te nem így csináltad volna, de én ezt választottam, és reménykedem benne, hogy támogatni fogod. Lesz még egy unokád.

Ez mintha egy szappanoperában hangzott volna el, de hát nem lehetett máshogy elmondani. Lakott egy baba a testében, akit ő tett oda. Ez volt a másik hátránya annak, ha az ember a szülővárosában marad: a szülők nem dermednek borostyánba abban az állapotukban, mint amilyenek akkor voltak, amikor a gyerekük elköltözött, nincs egyértelmű választóvonal szülő és gyerek között. Porter nem látott különbséget a mostani Astrid és a között az Astrid között, aki az anyja az ő gyerekkorában volt. Lehet, hogy Nicky észrevette az eltérést, ahogy Porter is látta Cecelián a változást – a távollét egyértelművé tette a kontrasztot. Most már persze nem számított: Porter is, az anyja is felnőttek voltak. Félelmetes volt belekezdeni a beszélgetésbe, most viszont már sínre került a vonat, haladt, és nem ugorhatott le róla. Porter az orrán fújta ki a levegőt.

– Ki az apa? Megint együtt vagytok Ryannel? Ugye nem Jeremy Fogelman az? – Astrid nem kedvelte Porter barátait, senki sem kedvelte őket. Rázta a fejét, mintha elhessegethetné a hírt, ha elég erősen tiltakozik ellene. – Még csak harmincnyolc éves vagy. Próbálok együttérezni veled, szeretném megérteni. Segítesz, hogy megértsem? New Yorkban a lányok még férjhez sem mennek ez előtt a kor előtt, nem vagy nagyon lemaradva. Meg fogsz ismerkedni valakivel, és akkor mi lesz? Mostohaapa lesz? Jaj, istenem! – Astrid fejszámolást végzett. – Hányadik hétben vagy? Biztos, hogy meg akarod tartani? Nem arról van szó, hogy maradi volnék, Porter, csak hát történetesen három gyereket neveltem föl, és jól tudom, hogy ez nem egy egyszemélyes elfoglaltság. Miért nem beszélted meg velem előtte? Mióta tervezted?

– Anya. Persze hogy megtartom, fizettem érte, hogy létrehozzák és belém tegyék ezt a babát. És az apa egy személy. Egy férfi. Valahol a világban. Ha a gyerek betölti a tizennyolcat, felveheti vele a kapcsolatot a spermabankon keresztül, aztán meg… nem tudom, majd meglátjuk. Tisztában vagyok vele, hogy ez nem a te ízlésed szerint való, de ez van. – Porter mély lélegzetet vett. Ezért várt vele, hogy elmondja az anyjának. Astrid mindenki elé ugyanazokat a követelményeket állította, amiket önmaga elé, így kiküszöbölődött a hiba lehetősége. – És miért hozod egyáltalán szóba Jeremy Fogelmant? Ez abszurd. Ezért nem mondtam el neked előtte; tudtam, hogy így fogsz reagálni, és nem akartam, hogy lebeszélj róla. Ez jó hír, érted?

Astrid rámeredt.

– Tudod, mindig is ilyen voltál. Mindig mindennek úgy kellett lennie, ahogy te akartad. Emlékszel, amikor szüreti királynő voltál, és mindenkit leküldtél az alsóbb szintre, hogy te legyél a legmagasabb? – Astrid leült a székére a konyhaasztalnál, és kivett a kosárból egy keménytojást. Erősen az asztal pereméhez ütötte, és nekilátott, hogy megpucolja. – Azt hiszed, menni fog egyedül, és lehet, hogy így is lesz.

Porter nézte, ahogy az anyja takaros halomba gyűjti a tojáshéjat.

– Ezerszer elmagyaráztam már neked, hogy eleve így építették meg a kocsit, abban az évben csak egy embernek volt hely a legfelső szinten. – A téma a Studio 54 nevű éjszakai klub volt.

– Mm-hmm – mondta Astrid. Megsózta a tojás sima, fehér tetejét, és aprót harapott belőle. – Nekem tetszett, hogy legfelül voltál, úgy néztél ki abban a zöld ruhában, mint a Szabadság-szobor.

– Köszönöm…? – Ha Astrid bármelyik fiúgyerekével beszél így, azok egyszerűen faképnél hagyták volna. Porter szerint talán az lehetett a magyarázat, hogy mivel ő az egyetlen lány, mindig mások kedvére akar tenni, arra idomította a külvilág, hogy kedvesen és mosolyogva fogadjon bármit, hacsak nem bántani akarják. Fontos volt, hogy kijöjjenek egymással, és Astridnek megvoltak a módszerei. Nicky elmenekült előle, Elliot pedig csupán olyan akart lenni, amilyen az apja volt az emlékeiben, amilyennek egy huszonéves látott egy felnőtt férfit, egy Ken babát, akinek számlákat kellett fizetnie. Maradt tehát Porter és az anyja.

– Van orvosod? Kihez jársz? – tudakolta Astrid.

– Dr. Beth McConnellhez, a Northern Dutchessban – felelte Porter.

– Ismerem Betht – mondta Astrid. – Tavaly az éves munkaebédünkön ő tartott előadást a kórház igazgatótanácsának.

– És hihetetlen, hogy nem hívott fel. – Porter a szemét forgatta. Cecelia ledübörgött a lépcsőn, és széles ívben pörgette a hátizsákját. Astrid felpillantott a tojásáról, és megfenyegette az ujjával. – Majd még beszélünk róla – mondta Porter. – Szia, Anya!

– Szervusz, drágám! Csatold be a biztonsági öved! – Azzal Astrid felállt, a tojáshéjdarabokat a tenyerébe söpörte, és fél csókot dobott a szabad kezével. Ilyen spontán szeretetmegnyilvánulást Porter a születésnapja óta nem tapasztalt tőle. Kezdetnek nem rossz.

9. fejezet

Pirosbúbocskák

A Northern Dutchess Kórház egy várossal északabbra, Rhinebeckben volt. Az 1980-as években építették, az üvegtéglái is bizonyítják. Porter megállt a fedett parkolóban, s besétált az előtérbe, amelyet különböző pasztellárnyalatokkal festettek ki, és nem érződött olyan kórházszerűnek, mint a kórházak többsége, inkább olyan volt, mint egy nemsemleges babaváró buli helyszíne. A szülészet–nőgyógyászat a második emeleten volt. Porter már járt a szülőszobákban, amelyek mindegyike a parkolóra nézett, talán azért, mert ott úgysem töltöttek sok időt a páciensek, és aligha panaszkodtak a szép kilátás hiányára, amikor ott volt nekik a kisbabájuk, akit nézegethettek. Porter tíz perccel korábban érkezett, és a sarokban ült le egy székre.

Az olyan várószobában, ahol csupa terhes meg teherbe esni vágyó nő ül, több a kód, mint egy kém aktatáskájában. Porter a telefonjába jegyzetelt, elméletben azért, hogy emlékezzen majd az élményre, de leginkább azért, mert mindig egyedül érkezett, a többiek viszont túlnyomórészt a partnerükkel, és Porter el akarta foglalni magát valamivel. Igazából csak azok nem törődtek a látszattal, akiknek már volt otthon egy-két gyerekük, ezért állandóan hívogatta őket a bébiszitter, hogy sütievésről meg az iPad használatának a szabályairól kérdezősködjön, és akik úgy pakolták szét a holmijukat, mintha legalábbis egy wellnessközpontba jöttek volna, és örültek, hogy senki sem ér hozzájuk, nem kell popsit törölniük, sem titokzatos módon összekoszolódott ujjakat tisztogatniuk. A szerelmükkel megjelenő fiatal nők úgy simogatták a hasukat, mintha óriási gyémántgyűrű volna, és a partnerük lelkesedése csillapította le az idegeiket. Mindenféle bőrszínű és – az emberi szaporodóképesség határain belül – mindenféle korú nő képviseltette magát. Néha szégyellős kamaszok is jöttek, úgy fogták egymás kezét, mintha elég lenne csak megnyomniuk egy gombot, és máris a mozi előtt állnának sorban egy hétköznapi randin, nem pedig párnázott széken ülnének arra várva, hogy őket szólítsa az orvos. Olyan is előfordult, hogy egy-egy pár némán veszekedett, a nő arca eltorzult a dühtől, és Porter ilyenkor azzal szórakoztatta magát, hogy azt találgatta, mit mondhatott a férje vagy a barátja. Ezeket a párokat szerette a legjobban.

Aztán jöttek nők egyedül is, mint ő, akik szemlátomást az első gyereküket várták. Ők idegesebbek voltak, rágták a körmüket, és aggodalom felhőzte a homlokukat. Porter mindig megnézte az ujjukat, van-e rajta gyűrű, és általában volt. Amikor nem volt, tüzetesebben szemügyre vette őket. Fiatalabbak nála, vagy idősebbek? Van már akkora a hasuk, hogy az egész testük puffadni kezdjen, az ujjaikat is beleértve? Olyanok is akadtak persze köztük, akiknek átmenetileg le kellett venniük a gyűrűiket, annyira megvastagodtak az ujjaik. Porter ilyenkor azt nézte, van-e nyakláncuk. Pedig nem akart ilyesmikkel foglalkozni. Minden erejével azon volt, hogy ne foglalkozzon ilyesmikkel. Létezett egy ÉN DÖNTÖTTEM EL, HOGY EGYEDÜL VÁLLALOK BABÁT csoport, az orvosa hívta föl rá a figyelmét, továbbá dúlákat és gyermekorvosokat is ajánlott, Porter azonban még csak futólag csekkolta őket a Google-ön. Terhessége majdnem öt hónapja alatt mindössze három nőt látott, aki az övéhez hasonló helyzetben volt.

Az ölébe húzta a válltáskáját, és tapogatózva kereste benne a könyvét. Próbált olyan nő lenni, akit maga is elfogadna az anyjának – tájékozott, nyitott gondolkodású, ilyesmi. Harriet tagja volt egy könyvklubnak Oregonban, és mindig küldött neki javaslatokat. Ez a mostani regény egy párizsi könyvesboltról szólt, ahol a nácik elől menekülő zsidó gyerekeket bújtattak, és szerepelt benne egy mágikus beszélő madár. Porter mindezt Harriet e-mailjéből tudta – ő maga még csak az ötödik oldalon tartott, tulajdonképpen már jó ideje. A könyv hatszáz oldalt tett ki – ha ebben a tempóban halad, akkor fogja befejezni, amikor a még meg sem született gyermeke leérettségizik.

Kijött egy nővér, és mondott egy nevet. A váró másik végében az egyik összebújós pár felállt, és elindult, miközben úgy ragyogott az arcuk, mintha megütötték volna a főnyereményt. Porter a szemét forgatta, valaki elnevette magát. Ő odakapta a fejét, a várószoba kicsit félreeső sarka felé, ahol általában a legszomorúbb nők szoktak ülni (egy szülészeti–nőgyógyászati váróban mindig azok szomorúak, akiknek nincs nagy hasuk, még egy korábbi nagy has leeresztettkosárlabda-maradványa sem, akik továbbra is cifrákat mondtak magukban a vécén, amikor megjött a menstruációjuk). Egy nő magában nevetgélt.

– Láttam – mondta a nő. – Szia, Porter Strick! – Körülbelül akkora hasa volt, mint Porternek. Ahogy szélesen mosolygott, elülső fogai között rés látszott.

– Szent isten, Rachel, mit keresel te itt? – Porter gyorsan állt föl, könyve a padlóra esett. Lábával félretolta az útból, és ott hagyta.

Rachel hetediktől tizenegyedikig a legjobb barátnője volt. Háromszor viseltek egyforma halloweenjelmezt (Pirosbúbocska, M&M’s drazsé, vámpírlány). Tizenegyedikben Rachelék Chicagóba költöztek, így megszakadt köztük a kapcsolat. Ez még az internet előtti időkben történt; egyikük sem volt hibás. Rachel néhány éve visszaköltözött, Porter tudott róla, de nem találkoztak egymással. Mindkettejüknek megvolt a maga baráti köre, a maga élete, és mindig akadtak kifogások. Vagy inkább nem láttak rá okot, hogy bonyolult barátságukat felújítsák.

– Szerinted mit keresek itt, úgy mégis? – Rachel felállt, hogy megölelje Portert, és jólesőn egymásnak koccantották a hasukat. – Hadd nézzelek! – Porter két kezét fogva hátralépett, hogy szemügyre vehesse. – De jól nézel ki! Nagyon jól. Hány hetes vagy?

– Húsz!

– Én is! Illetve huszonegy. Ikrek… mármint mi! Nem ikreket várok, hála istennek. Egyébként imádom! Olyan izgalmas! Hol laksz most, az anyukád közelében? Én, vagyis mi az északi részen, Clapham-domb felé, csak messzebb a folyótól. Bard felé. – Rachelnek rózsaszín volt az arca. Fleetwood Mac-es pólót viselt, egy kicsit slamposnak látszott, mint akin valószínűleg felemás zokni van, de nem szándékosan, és Portert rögtön elöntötte a régi, mintegy izommemóriából egy csapásra megújult szeretet.

– És a férjed, ő mit is csinál? – Porternek derengett valami a Facebookról – egy Rachelhez hasonlóan alacsony, sötét hajú férfi, de semmilyen részlet nem maradt meg benne.

Rachel föltartotta a kezét – Porter eddig nem nézte meg –, és megmozgatta gyűrűzetlen ujjait.

– Jelen pillanatban mások társaságát élvezi, ha jól sejtem. Szóval nem tudom. – Azzal ömleni kezdtek a könnyei, hangos, meg-megcsukló zokogása visszhangzott a váróban. Nem ártana ide a hangszigetelés, gondolta Porter, ahogy Rachelt magához ölelte. Biztos gyakran megtörténik.

A vizsgálatuk után beültek a kórház büféjébe, és egy sajtos makaróniból, jégsalátából és burgonyachipsből álló közepes minőségű lakoma közben az utolsó találkozásuk óta eltelt időről beszélgettek. Néhány évet gyorsan összefoglaltak egy-két mondatban – Chicagóban hideg volt, de jó, Rachel a Vassarra járt, az öccse megnősült, és Oaklandben lakik, maga Rachel angoltanár a Claphami Általános és Középiskolában, és többnyire szereti („Ó! Akkor lehet, hogy tanítani fogod az unokahúgomat, Ceceliát!” – vetette közbe tapsikolva Porter) –, a közelmúlt azonban több időt vett igénybe.

Mint Rachel elmondta, Joshsal, a férjével öt évig voltak hol együtt, hol nem, mielőtt összeházasodtak, aztán elég hamar neki is láttak, hogy összehozzanak egy gyereket. Rachel először elvetélt, majd másodszor is, míg végül kiderült, hogy – az ő szavaival élve – „sajátságos méhe” van, és ez meg Josh alacsony spermaszáma megnehezítette számára a teherbe esést. Jött az IUI, de hiába, utána az IVF, ebből három menet. Porter ezt ismerte – rengeteg tű, rengeteg vérvétel, rengeteg kicsi pohárba pisilés. Együttérző hangokat hallatott. Amikor Rachel végre teherbe esett, megkönnyebbült, boldog volt, és elcsigázott, a nap minden percében aludt, amikor nem az iskolában volt, ahogy a lelkére kötötték. Aztán egy nap belenézett a férje telefonjába, és azt látta, hogy oldalakat töltenek meg az üzenetváltásai egy olyan nővel, akit Rachel nem ismert.

– Milyen üzenetek voltak? – kérdezte Porter.

– Nem kimondottan jófajták. Nem olyanok, hogy „Ó, te nő vagy!” meg „Barátom, segíts, mit vegyek a feleségemnek a születésnapjára?”. Rosszfajták. Hogy: „De imádnám nyalni a segglyukadat, miközben az arcomon ülsz…”

– Neeeeeeeeeeee! – mondta Porter fintorogva.

Rachel egy marék burgonyachipset tömött a szájába.

– Ó – mondta rágás közben. – Igen. És még csak le sem tagadhatta, mert mit csinált volna, kitépi a kezemből a telefont, és teletöm azzal a kómásító gyógyszerrel, amit vastagbéltükrözés előtt adnak az embernek? Hát aligha.

– És akkor most? – Rachel megfordította az asztalon a chipseszacskót, hogy Porter is tudjon venni belőle. Jó anya lesz. Porter két édes-sós burgonyaszirmot tett a nyelvére, és összecsukta a fogait, mint egy szörny, amikor összezúzza, ami a csapdájába esett. Egy egészen kicsit felvillanyozta a történet. Nem szép dolog, szégyenletes dolog, de akkor is élvezte.

– Kirúgtam. Az idióta barátjánál lakik Kingstonban. Anyám eljött, és segít, itt lesz akkor is, amikor a baba megszületik. Itt marad hat hónapig, talán, nem tudom. Ez most túl sok nekem. Biztonságban akarom érezni magam, boldog akarok lenni, fel akarok készülni. Mit tökörésszek? Nem úgy képzeltem el, hogy egyedül fogom végigcsinálni. Ne vedd zokon!. Na, én is kérdezhetek?

Porter lesöpörte a morzsát a kezéről.

– Kérdezz! – Nem tudta volna elképzelni, hogy Astrid odaköltözzön hozzá. Azt igen, hogy megadja Porternek egy jó hírű bébiszitter-ügynökség telefonszámát, vagy egy olyan nőét, aki segít a babának, hogy megtanuljon aludni, de hogy odaköltözzön hozzá, nem, azt semmiképp sem. És még ha egy párhuzamos világegyetemben odaköltözne is, mit csinálna? Felhívná a figyelmét az összes dologra, amit Porter rosszul csinál, a szobában szanaszét hagyott, üres teásbögrékre, amelyek mintha egy kincskereső játék tartozékai volnának? Hogy Porter akkor egyen, amikor a baba eszik, és akkor aludjon, amikor a baba alszik? Astrid mindig jobban tudta, mit hogyan kell csinálni, és ez kimerítő volt.

– Ki az apja? Vagy spermabankba mentél? Nagy bunkóság ilyet kérdezni? – Rachel elkerekedett szemmel nézett rá, konkrétan és általánosságban is kíváncsi volt. Porter tisztán látta a jövőt: Rachel mindenféléket kézműveskedik majd csomagolópapírból és kartondobozokból, és elefánt formájú palacsintát süt. Nem számít, mekkora pöcs a férje. Rachel szuper anya lesz.

Porter az anyján kívül senkinek sem mondta el. A nőgyógyásza tudta. A reprodukciós endokrinológusa is tudta. Tudták az ápolónők is. De más nem. A terhesség vicces módon azzal járt, hogy hihetetlen számú ember előtt tárta fel az intim testtájékait és információit, és ezek az emberek ráadásul idegenek voltak. Nehezebb volt olyannak elmondani, aki az élete egyéb részleteit is ismerte. – Nem bunkóság, te vagy az első, aki megkérdezte. Spermabankon keresztül lett.

– Hát, tudod, őszintén mondhatom, hogy ez ebben a pillanatban nagyon is jó megoldásnak hangzik. Nem azért, semmi bajom a férjem génjeivel; jóképű, szeretem a szüleit, érted… De azt nagyon bírnám, ha mindez úgy lehetne az enyém, hogy többet egy szót sem kell beszélnem vele. – Rachel fölemelte az ásványvizes palackját.

Porter elpirult, nem is gondolta, hogy ennyire meg fog könnyebbülni, ha elmondja valakinek, akinek ad a véleményére, és az pozitívan reagál. A palackját Racheléhez koccintotta.

– Kösz. Majd meglátjuk. Biztos komoly beszélgetések várnak rám valamikor a gyerekkel, de hát azt nem ússza meg senki… Akik örökbe fogadtak, akik elváltak, akiknek azt kell elmondaniuk, hogy a nagymamát elütötte az iskolabusz. Nekem ez így jó, és most jött el az ideje. Tudod, mi a vicces? Mivel mi hárman vagyunk testvérek, mindig azt hittem, hogy nekem is három gyerekem lesz, de nem tudom elképzelni, hogy vállalok még egyet. Persze nem zárható ki, csak nem tartom valószínűnek.

– Hű! – mondta Rachel. – Ja. Én is mindig azt hittem, hogy lesz pár, most viszont már nem vagyok benne olyan biztos. Istenem, igazából nem is gondolkodtam még rajta.

– Csak ne terjeszd, jó? Bár nyilván nem fogod. Légy szíves, ne. Jó? Még senkinek nem mondtam, hogy terhes vagyok. Meg a donort se. – Porter tartott tőle, hogy szégyenkezés vagy feszengés hallatszik a hangjából. Egyiket sem érezte, csak előre gondolkodott. A baba még titokként rejtőzött a testében, és őt is, önmagát is óvni akarta a külvilágtól, akárhogy alakul is az időjárás.

– A lányokra, akik elintézik maguknak – mondta Rachel. Jól meghúzta a buborékos vizét, majd kieresztett egy diszkrét kis büfit. – Legközelebb alkohollal. Ó, tudod, kit láttam valamelyik nap a szupermarketben? Jeremyt. A pasidat.

– Az még a gimiben volt. – Porternek égett az arca.

– Jó, de akkor is. Nem tudom, lehet, hogy a hormonok vagy mik az okai, mert jelen pillanatban utálom az összes férfit, de rögtön egy tölcséres fagyi jutott róla eszembe. Mindig is egy seggfej volt, de helyes seggfej.

– Igen – értett egyet Porter. – Tényleg helyes. Mindig is az volt. Helyes felesége meg helyes gyerekei vannak. Helyes kutyája. Valószínűleg még az egereik is helyesek a padlójuk alatt. – Lelki szemei előtt megjelent a félmeztelen Jeremy. Hallott róla, hogy a terhes nők jobban kívánják a szexet, eddig a pillanatig azonban nem tapasztalta ezt magán, mert csak a savkötőt és a sós krékert kívánta. De Jeremy Fogelman, az első szerelme ott volt a fejében, szexuálisan olyan meghatározó módon, mint Phoebe Cates, amikor a Változó világban kijön a medencéből, vagy mint egy Judy Blume-regény. A felnőtté válás nagyrészt arról szól, hogy az ember elhatárolja magát a gyerekkori élményeitől, és úgy tesz, mintha nem is számítanának, utána pedig lassan ráébred, hogy pedig csakis ezek a fontosak, mert kilencven százalékban ezek határozzák meg, ki ő. Ha nem emlékszik, hogy érezte magát tizedikben abban a „Felelsz vagy mersz?” játékban, akkor ki ő? Portert jó érzéssel töltötte el, hogy nem tűnt el örökre az a bizsergő érzés a testéből. És az igazsághoz hozzátartozik az is, hogy ha valaki a szülővárosában maradt, akkor vele maradtak azok is, akik emlékeznek mindenre, amit csinált. Mintha egy agyaghadsereg venné körül, de mindegyik katona őrá hasonlít – amikor hányt a diáknapokon, amikor matekórán átvérezte a nadrágját, amikor rajtakapták a drogériában, hogy óvszert lop.

– Milyen kár! – mondta Rachel. – Legközelebb martinizunk.

– Legközelebb whiskey-zünk és martinizunk – mondta Porter. – Menjünk!

10. fejezet

PLSZ

Astrid azt szerette volna, ha tizenegyre mindenki megérkezik, de Elliot ikrei délben aludni szoktak, így a villásreggelit előrehozták tízre. Aidan és Zachary fáradhatatlanok voltak, és Astrid tudta, hogy Wendy számára kincs az a néhány óra napközben, amikor alszanak. Astrid mindig úgy gondolta, hogy a három gyereke közül Elliotnak lesz igazi nagy családja, részben, mert őróla tudta a legkevésbé elképzelni, hogy aktívan kivegye a részét a mindennapi gyereknevelésből, és akkor már mit számít, hogy egy gyereke van, vagy öt, csak az étkezések alatti decibelszint magasabb; de harmincnyolc éves volt, amikor az ikrek megszülettek, és Astrid eléggé biztosra vette, hogy Wendy ezzel befejezte a gyerekszülést, mert valamikor vissza akart menni dolgozni, és mert a fiúk olyan pokoli rosszak voltak, hogy bolond lett volna újabb gyereket vállalni.

Néha, amikor egynél több gyereke ugyanabban a helyiségben tartózkodott, Astrid szinte várta, hogy belép az apjuk – az apjuk, az ő férje, Russell, aki nem érte meg a huszonegyedik századot, akinek nem volt mobiltelefonja. Astrid időnként ezen is elgondolkodott, hogy Russell az otthona és az irodája között, egyik vezetékes telefontól a másik vezetékesig ingázott, és lehetetlenül ósdinak tűnt az egész. Természetesen élete nagyobb részét Astrid maga is mobiltelefon nélkül élte le – Cecelia születéséig egy összecsukható telefonja volt, és átérezte, milyen jó az, ha az embernek állandóan van a zsebében egy fényképezőgép –, Russell viszont soha nem vett mobilt a kezébe, nem, Astrid nem emlékezett ilyen esetre. Russell egyik főiskolai barátjának, egy gazdag, nagyképű alaknak, akit időnként meglátogattak Kaliforniában, akkora kocsitelefonja volt, mint egy cipősdoboz, sokat nevettek rajta, ezen a nagymenő tuskón, aki azt képzelte magáról, hogy olyan fontos, amit mond, hogy még az autójában is elérhetőnek kell lennie. Egyszer azt álmodta, hogy Birdie-vel ül egy étteremben, és odakint egyszer csak Russell halad el, ő kiszalad az ajtón, de mire kiér, Russell már eltűnt, és akkor észreveszi, hogy egyébként is mezítláb van, aztán eltűnik az étterem is, és gyalog kellett hazamennie. Az álmok semmit sem jelentenek. Nicky szerint jelentenek, de Nicky mindig is olyan jóképű volt, hogy mindenfélében hitt, amiben a kevésbé jóképűek nem hihettek, mert kinevették volna őket. A szívdöglesztő fehér férfiakat senki nem nevette ki. Ez az univerzum gyári hibája.

Astridnek már Barbara halála előtt is megfordult a fejében, hogy mesél Birdie-ről a gyerekeinek, de tulajdonképpen nem tartotta fontosnak. Most eljött az ideje. Itt volt az idő. Felnőttek voltak a gyerekei is, meg ő is. Ki tudja mondani a szavakat.

Tíz óra húsz volt, és még senki sem érkezett meg. Még Cecelia sem jött le a szobájából, bár Astrid hallotta, hogy járkál.

Talán nem szép, hogy összehasonlítja a menyeit, ahogy a fiait sem fair összehasonlítani, de Astrid nem bírta megállni. A gyerekek maradtak ugyanazok az emberek, akik kezdettől fogva voltak, és eltekintve néhány társasági illemszabálytól (nyilvános helyen történő orrban turkálás, kakáról kántálás), a kisgyerekkoruk után ritkán változtak meg gyökeresen. Nicky mindig falevél volt a folyóban, elégedetten lebegett. Jól érezte magát a bőrében, és ez egész életében ellenállhatatlanná tette mások szemében. Elliot éppen az ellentéte volt – annyira erőlködött, hogy elég nagy, elég okos, elég lefegyverző legyen, hogy a háromból egyik se jött össze. A tökéletesség eszményét hajszolta. Kisfiúként azért nyafogott, hogy az övé legyen a legnagyobb játék, a legnagyobb fagyi, hogy a képességeitől függetlenül kezdőjátékos legyen a középiskolai kosárcsapatban. És Nicky is, Elliot is megtalálta a hozzá illő társat. Ők legalább találtak maguknak társat, nem úgy, mint szegény Porter.

Kicsit olyan érzés volt látni a felnőtt gyerekei vágyait, és azokat, akik ezeket a vágyakat teljesítik, mintha az özvegyen maradt férje és az új felesége házában kísértene. Nicky egy buliban ismerkedett meg Juliette-tel, és rá két hétre már össze is házasodtak a városházán, állandóan össze- meg szétfűzték az ujjaikat, úgy néztek ki, mint a párzó pókok. Juliette határozott volt, és céltudatos, bár önpusztító, francia, és amikor Astrid megismerkedett vele, látta előre: a viszonyt, a nem tervezett gyereket, a halálugrást a normalitásba, a fokozatos elszakadást, a véget. Jósnak érezte magát, és rossz véget vizionált. Nem számított, hogy még házasok – erdei szertartáson, egy kristály útmutatásai alapján kutyult könnyed fantazmagóriában próbáltak élni. Humbug volt az egész, mindenki tudta, csak ők nem. Elliottal pont fordított volt a helyzet. Elliot is, Wendy is annak élt, hogy kipipálják a felnőtt lét kritériumait. Eljegyzést tartottak. Az esküvőn kétszáz vendég vett részt, akiknek a három negyedét Wendy hatalmas kínai családja tette ki, és a lagzi felénél a menyasszony átöltözött. Tartottak babaváró bulit, „Lány lesz, vagy fiú?” bulit, és Elliot meg Wendy ugyanúgy, szélesen és hamisan mosolygott mindegyiken, a kezüket könnyedén egymás hátára tették, és Astrid azt gondolta: Mi a fene? Úgy vélte, hogy Wendy bizonyos tekintetben pontosan olyan, mint ő, perfekcionista, és hízelgett neki, hogy Elliot tulajdonképpen az anyját kereste benne, ahogy a görögök is megmondták. Wendy perfekcionizmusa azonban egészen más tőről fakadt, mint Astridé – Wendyt a tápanyag érdekelte, nem az íz. A kalória volt a fontos, nem a testmozgás. Az anyós viszont nem számít egy házasságban, hacsak nem mint ellenpont.

Russell Strick egy árva szót sem értett abból, amit Astrid anyja mondott, mert az asszony erős román akcentussal és torokból beszélt angolul, de a gerslis tésztáját szerette. Russell anyja csendes volt, egy kisegér, és Russell örült, hogy az ő felesége viszont nem fél megszólalni. Az anyák szülőként nem képezték a mindennapi életük részét. Nem ültek zokniban a szőnyegen, nem játszottak a gyerekekkel, ahogy a nagyszülők manapság, ahogy Astridtől is elvárták a gyerekei. Kettejük közül Russell volt a lágyszívű. Ő engedte volna, hogy Cecelia teleragasztgassa az arcát matricával, engedte volna, hogy az ikrek rajta ugráljanak. Mit szólna hozzá, hogy Birdie lett az utódja Astrid ágyában? Szimpatikusnak találta volna Birdie-t, és a kezébe nyomta volna a piszkos tányérját, hogy vigye a mosogatóba. Semmit nem értett volna. Russell az a fajta férfi volt, aki ha találkozott egy nővel, aki ötven éve egy másik nővel élt, azt gondolta: Ó, milyen remek, lakótársak! De Astrid maga is megváltozott az elmúlt húsz év során – nyilván Russell is megváltozott volna. Szomorú talány: Hogyan őszült volna a szőr a mellkasán, mit szólt volna a nemsemleges vécékhez, kedvére lett volna-e Donald Trump? Astrid egyes napokon úgy találta, hogy ő ugyanaz maradt, aki a férje halálakor volt, de ezt a személyt többnyire távoli rokonnak érezte, egy másik időzónában létező unokatestvérnek, akit régi fényképeken látott divatjamúlt ruhákban.

Egyszerű menüvel készült: palacsinta, császárszalonna, rántotta, pirítós, lekvár, frissen facsart gyümölcslé, gyümölcs. Az ikrek gluténmentesen táplálkoztak, csakúgy, mint Wendy, ezért csinált egy kis adag gluténmentes palacsintatésztát is. Az ikrek születése előtt még csak nem is hallott olyat, hogy gyerekek gluténérzékenyek lehetnek, és nem arról volt szó, hogy nem hitte el – ismert cöliákiásokat, igaziakat –, hanem arról, hogy az ikrek egyszerűen nem is voltak azok, ahogy az anyjuk sem. Wendy táplálkozási rendellenességeket kreált, és Elliot szó nélkül hagyta ezt. Elliot olyan volt, mint a család kutyája, amely étkezésekkor jelenik meg lógó nyelvvel, lihegve. Mindkét palacsintatésztás tál a pulton állt, mindkettőben merőkanál. A császárszalonna egy hosszú, ovális tányéron hűlt. Astrid felcsippentett egy szeletet, és megette.

Csengettek, úgyhogy Astrid kisietett az előtérbe, bár nyilvánvalóan senki sem várta volna meg, hogy ajtót nyisson. Amikor az ajtóhoz ért, és az továbbra is csukva maradt, kinézett a mellette lévő üvegfalon. Birdie állt ott egy műanyag fóliával letakart tálat ölelve. A gyümölcssaláta.

Astrid kinyitotta az ajtót.

– Te vagy az első vendég! Mindenki késik.

Birdie előrehajolt, és megpuszilta Astrid arcát.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt! – mondta Astrid, máris ellágyulva.

Birdie beljebb tuszkolta Astridet.

– Biztos, hogy fel vagy rá készülve?

– Akár igen, akár nem, meglesz. Ki tudja, mikor fordul be a sarkon a következő iskolabusz? – A konyhába mentek, ahol Birdie az asztalra tette a gyümölcssalátát.

– Sokféle módszer létezik. Egyszerre csak egy embernek, vagy mindenkinek egyszerre. Én huszonöt éves koromban mondtam meg a szüleimnek, bár szerintem tudták tizenkét éves korom óta. Levélben írtam meg, amire azt válaszolták, hogy nagyon sajnálnak, amiért pokolra fogok jutni, és többet nem beszéltünk róla. És ez tökéletesen megfelelt nekem. – Birdie fölemelt egy epret, és megvizsgálta.

– Hát, szerintem meg rettenetes – mondta Astrid. – Mindenkinek egyszerre mondom meg, és aztán sírhatnak, vagy megszaggathatják a ruhájukat, ha akarják, de túlesünk rajta, és jöhet a palacsinta. – Megborzongott, mert nem akart ugyan izgulni, mégis izgult. Mindig az érzelmekkel van a probléma – Astrid úgy vélte, ha a gyerekei véleményét kérdezik, ők minden bizonnyal azt válaszolnák, hogy Astrid hírből sem ismeri az érzelmeket, persze az alapvetőeken kívül. Az irányítás is érzelem? Nyári fény töltötte meg a konyhát, sárga csíkok húzódtak keresztben a keményfa padlón. Meleg lesz, de még nem volt az.

Astrid és Birdie barátsága gyorsan szövődött, és váratlanul. Öt évvel azelőtt Birdie átvette Nancy helyét a fodrászatban, és Astrid el sem akarta hinni, hogy Birdie és Russell ugyanabban a városban éltek, hogy mind a ketten megérintették az ő testét, ugyanazt a testet. Birdie olyan sokkal Russell halála után lépett be az életébe, hogy már nem voltak frissek a sebek, hónapokig nem is beszéltek róla. Megérintette Russell valaha is Astrid haját? A talpát többször megmasszírozta. A testét megérintette, az arcát megérintette. Astrid azonban nem tudott visszaemlékezni rá, hogy a haját is megérintette-e valaha. Talán, hogy egy szeles napon félresimítsa az arcából? Astrid nem emlékezett. Olyan hosszú idő eltelt azóta, már nem is bántotta, hogy annyi mindent elfelejtett.

Amikor Russell meghalt, Astridet elhalmozták figyelemmel, ahogy az udvarias emberek szokták: részvétkártyát küldtek, telefonáltak, és felajánlották, hogy „bármiben” a segítségére lesznek, ami igazából nem jelentett semmit azon a rendkívüli gesztuson kívül, hogy az említett kártyát a postaládába dobták. Nicky akkor végzős volt a középiskolában, a tavaszi szezon sztárja, Porter húszéves, kövér és boldog a sörtől meg a kollégium jelentette szabadságtól. Illetve addig volt boldog, amíg Russell meg nem halt. Elliot már elvégezte az alapképzést, jogi egyetemre jelentkezett, öltönyöket próbált. Ha mással is foglalkozott, Astrid nem tudott róla. Nicky iskolai pszichológusának a javaslatára négyesben mentek el gyásztanácsadóhoz, aki, mint annyian, amint meglátta Nicky nemes arcélét, a legszívesebben a keblére vonta volna a fiút, mármint átvitt értelemben. Küszöbön állt filmje, a Jake George bemutatója, és a benne rejlő lehetőség rányomta a bélyegét a hangulatukra. Porter és Nicky sírtak, Astrid és Elliot megőrizték a higgadtságukat, aztán vége is volt. Semmit sem értek el vele.

De tény, hogy jólesett beszélgetni, feltéve, hogy nem mindig ugyanarra az egy dologra korlátozódott a téma, mintha minden özvegy egy-egy szomorú robot lett volna. Így aztán évek múltán, amikor Nancy Floridába költözött, és Birdie átvette a fodrászatot, Astrid megkérdezte tőle, nem volna-e kedve vele ebédelni. Így kezdődött. Astrid és Birdie minden hétfőn átmentek Spiróhoz egy omlettre, vagy a Columbus utcában lévő elfogadható vegetáriánus helyre egy salátára és jegesteára, beszélgettek, nevettek, és ez javított a kedélyállapotán. Astridnek nem volt szüksége terapeutára; ott volt neki Birdie.

Az első csókra még két évet várni kellett. Február volt, közelgett a Valentin-nap, bár Astridnek ez akkor nem jutott eszébe. Hetekkel később, amikor Astrid rámutatott az egybeesésre, Birdie elnevette magát, és azt mondta: „Igen, Astrid, tudok róla.” Astridet elcsábították, és ő még csak nem is sejtette. Az ünnepre való tekintettel a Csokoládét adták a rhinebecki Upstate Films moziban, Birdie ötlete volt, hogy megnézzék, Astrid pedig örömmel fogadta – ő ahhoz volt szokva, hogy esténként otthon van, mintha a gyerekeit várná, akiket meg kell etetni és ágyba kell dugni. Fagyos, szeles volt az idő, Astrid emlékezett rá, hogy mialatt a kocsitól a moziig mentek, fogta a kalapját, nehogy lefújja a fejéről a szél.

A film egy szépen fényképezett badarság volt. Astrid lemaradt róla, amikor bemutatták. A színészeknek rendkívüli arcuk volt, és néha ennyi is elég. Birdie sokat nevetgélt, és Astrid nem szólt rá. Russell is imádott moziba járni – ha egy filmben szerepeltek gengszterek, a maffia meg géppisztolyok, neki tetszett. Ez más volt. Birdie közel hajolt hozzá, hogy megjegyzéseket tegyen a Johnny Depp által alakított cigány karakterre, a párbeszédekre, arra, ahogy a szereplők elragadtatottan forgatták a szemüket, amikor megkóstolták a csokoládét. Birdie egyszer kiszaladt az előcsarnokba, és egy csomag M&M’sszel jött vissza, aminek nem bírt ellenállni. A film vége felé, amikor Birdie Astrid kezére tette a magáét, ő ránézett, játékos és kíváncsi pillantással, de amint megérezte a kéz érintését, megértette, mi alakul közöttük, hogy ott volt mindvégig, kicsivel a felszín alatt, ahogy a gyerek is tökéletesen megérti a nyelvet, mielőtt még beszélni tudna. Amikor Birdie a film után elköszönt tőle, szájon csókolta, és Astrid készen állt. Ezt a történetet akarta elmondani a gyerekeinek egy párhuzamos univerzumban, amelyben minden egyformán helyes volt. Amelyben ő másféle anya volt. Az elmúlt öt évben Birdie volt a legjobb barátnője. Amikor megszülettek Elliot ikrei, puha szélű dömpereket vett nekik két színben. Senki sem akadt fenn azon, hogy az anyjuk kivel ebédel. Clapham LMBTQ-barát volt, minden útikönyvben ezt írták. A kirakatokban és éttermekben szivárványos zászlók lógtak. Mint kiderült, Astrid még ennél is barátibban viszonyult a dologhoz.

Megint csöngettek, Astrid összerezzent.

– Nyitom! – kiáltotta Cecelia, ahogy szaladt le a lépcsőn. Amikor kinyitotta az ajtót, Elliot ikrei zúdultak be rajta pillanatnyi megtorpanás nélkül, és mind a ketten egy nagy műanyag karddal hadonásztak. Nem egypetéjűek voltak, Wendy mégis csaknem egyforma ruhába öltöztette őket életük minden egyes napján, így aztán kizárólag úgy lehetett megkülönböztetni egymástól a két gyereket, ha az ember teljesen lefékezte és egymás mellé állította őket. Wendy rajzolt egy Z-t és egy A-t a cipőjük orrára, de néha cseréltek, hogy összezavarják a felnőtteket.

– Szia! – mondta Wendy, átlépve a lábtörlőt. – Bocs. Szia! – Mindkét vállán nehéznek látszó nejlonszatyor lógott.

– Kösz! És ne félj, elkapom őket! – Cecelia a fiúk után iramodott, örült, hogy konkrét célon vezetheti le az energiáját.

Elliot bement Wendy után a konyhába. Mindketten a hétvégi öltözéküket viselték, chino rövidnadrágot övvel és pólóinggel. Egy szempillantás alatt nekikezdhettek golfozni, ha úgy hozta a helyzet, akár a gazdag szuperhősök.

– Szia, Anya! – mondta Elliot, és érzelemmentes puszit nyomott Astrid arcára. Ránézett Birdie-re, aki Astrid mögött állt, és elhallgatott. – Birdie – mondta. – Örülök, hogy látlak.

– Én Rhinebeckbe járok fodrászhoz – mentegetőzött Wendy, mint mindig, amikor egy légtérbe került Birdie-vel, mintha Birdie szakmája alapos lelkiismeret-vizsgálatra késztette volna. – Ezer éve ő csinálja a hajamat. – Wendy osztályelsőként végzett a főiskolán, aztán a jogi egyetemen is első lett a csoportjában. Az ikrek után félállásban dolgozott egy New Paltz-i jogi irodánál, de a szakterületén – vállalati jog – csak kisvállalatok jutottak neki, és Astrid tudta, hogy ez nem lelkesíti különösebben. A legsikeresebb ügyfele egy férfi volt, aki a Hudson-völgyben lévő Dairy Queenek nagy részét tulajdonolta.

– Semmi gond – mondta Birdie. – Szépen dolgoznak, remekül néz ki a hajad. Dús. Pedig szülés után nem könnyű, a legtöbb nőé nagyon megritkul.

Wendy elégedetten nyugtázta a dicséretet.

– Drága, de hát nem megéri?

Elliot kivett egy almát a pulton álló tálból, és hersegtetve beleharapott.

– Mindig ugyanúgy néz ki a hajad. – Wendy körmei egymásnak koccantak, ahogy megfricskázta Elliot vállát.

– Mindig jól néz ki – mondta Astrid. – Így értette.

Kopogtak az ajtón, aztán Porter nyitott be egy újabb adag étellel. Mek-mek Claphami Kézműves Kecskesajttal, természetesen, és valószínűleg egy ropogós bagettel. Astrid azt szerette, ha az ételen látni, hogy miből készült, ha vannak a hozzávalók, és van egy elkészítési mód, de amiket Porter főzött vagy készített, azok mind – hogy is nevezik manapság? – rusztikusak voltak. Porter mindent egy hatalmas tálból evett, mint a kecskéi, és az összes alapanyagot csak egymásra hányta. Astrid nézte, ahogy a lánya átgázol a táskák között, amiket a többiek ledobáltak, az Aidan és Zachary által szétszórt játékok és Cecelia cipője között. Astridet elöntötte a lánya iránt érzett szeretet, aki hosszabb tartózkodásra felszerelkezve érkezett. Birdie tanácsolta neki, hogy amikor ilyen pillanatokat él át, dicsérje szembe a gyerekeit, mert jó érzés tudni, hogy az anyád szépeket gondol rólad, még akkor is, ha ezek csak icipici dolgok, amelyek nem számítanak. Astrid az icipici dolgokat mindig megtartotta magának, a többivel együtt, amik se icik, se picik nem voltak. Az nem csekélység, hogy életében másodszor is szerelmes – mert szerelmes volt –, ráadásul abban az életkorban, amikor kisebb a valószínűsége annak, hogy az ember szerelmes lesz, mint annak, hogy… hát igen, hogy elgázolja az iskolabusz. Astrid erre emlékeztette magát, miközben Birdie-t nézte, ahogy a mosogatónál vizet ereszt a teáskannába, és sötét, göndör fürtjei a nyakába hullanak. Megismerkedésük idején Birdie haja jórészt barna volt, most viszont jórész ősz. Lehetséges, hogy Astrid egész életében egy göndör hajú valakire várt.

– Figyelmet kérek, mondani szeretnék valamit – kezdte Astrid. Porter a pultra tette a holmiját, Cecelia bedugta a fejét a folyosóról.

– Hé, hé, hé! – mondta Porter a fejét rázva. Elhúzta az ujját a nyaka előtt. – Anya, ne!

– Nem, Porter – nyugtatta meg Astrid. Nem volt szokása mások titkait közhírré tenni. Porter fellélegzett, és bólintott. Hoppá, ez se semmi. Ne felejtse el mondani Astridnek, így születnek az anekdoták, mesélheti majd az unokájának, nagy valószínűséggel az utolsó unokájának, amikor megszületik: „Anyád azt hitte, hogy téged akarlak bejelenteni a társaságnak, de Nagyi ilyet soha nem tenne!” Elliot és Wendy szinte teljesen hangtalanul éppen azt vitatták meg, hogy ha Elliot elviszi a kocsit, Wendy hogy fog hazakerülni a fiúkkal; vele senki sem törődik. Az ikrek a lépcsőn rohangáltak, és azt kiabálták: „DURR, DURR DURR!” Ennél jobban nem fog lelassítani az élet. Astrid megköszörülte a torkát, és folytatta. – Birdie-vel egy pár vagyunk már jó ideje. Miután láttam Barbarát meghalni, szóval… nem is tudom, nem akartam tovább titkolni előletek. Ha van kérdésetek, tegyétek föl! De a reggeli tálalva.

– Mit mondott? – kérdezte Elliot Wendytől.

Porter harsányan felkacagott, aztán a szájára tapasztotta a kezét. Fejét Astrid vállába temette.

– Azta! – mondta, és megpuszilta az anyját. – Birdie, nem tudod, mibe mászol bele. – Porter a mosogatóhoz ment, és megölelte Birdie-t. – Illetve már tudod, ha jól sejtem. – Porter a fejét rázta. – Állati jó!

– Anya, ez komoly? – Elliot visszafogta a hangját. – Ez totál őrület! Miket beszélsz? – Fintorogva Wendyhez fordult. – Mit fogunk mondani Aidannek és Zacharynek? Hogy Nagyinak különleges barátnője van? Nem tudom elhinni, hogy ezt csak így ránk zúdítod. Most komolyan feldühítettél. – Összeszorította a száját. – Mióta hazudtál nekünk?

– Ó, Elliot! És, igen, megmondhatod a fiúknak, hogy Nagyi barátnője, Birdie különleges barátnő, őket csak akkor fogja zavarni, ha téged zavar. De miért zavarna? Nem kell mindent nevén nevezni. Nem fogjuk a cirkuszban mutogatni magunkat. Nem fogom a homlokomra tetováltatni. – Astrid érezte, hogy ég az arca, ám nem állt meg, és egy stósz tányért tett az ebédlőasztalra. Számított erre a reakcióra, még a „hazugság” szóra is, mintha az a homályos kifejezés magában foglalhatna mindent, amit Birdie iránt érzett, mindent, amit a gyerekei iránt érzett, mindent, amit meg akart osztani, és mindent, amit magának akart megtartani. – Mindenki legyen szíves kiszolgálni magát. Szalonnát, Cece?

Cecelia nem mozdult a folyosó széléről. Astrid nem tudott eligazodni az arckifejezésén. Cecelia lassan átvágott az előtéren, belépett a konyhába, ahol elvett egy tányért és néhány szelet császárszalonnát.

– Azt hittem – kezdte óvatosan, halvány mosollyal az arcán –, hogy azért vagyok itt, mert ez egy stabil otthon.

– Hidd el nekem – mondta Birdie, és ő is elvett egy tányért –, nincs stabilabb, mint… bocsáss meg, Astrid, mint egy öregedő leszbikus! – Birdie csak ötvenkilenc éves volt, kilenc évvel fiatalabb Astridnél. Az a kilenc év valamikor sokat jelentett, más iskolát, más életszakaszt, manapság azonban egy szempillantásnak tűnt. A nem túl távoli jövőben kilenc év megint sok lesz – nyolcvan a hetveneggyel szemben, kilencvenöt a nyolcvanhattal szemben, de most még együtt lebegtek előre az időben, mind a ketten egészségesen és aktívan, mind a ketten elevenen.

Elliot kifújta a száján a levegőt.

– Szólok a fiúknak, hogy jöhetnek palacsintát enni. Kérhetem, hogy ha lehet, hanyagoljuk az L-lel kezdődő szót? – Dühösen a lépcsőhöz ment, és a fiúk nevét kiabálta, amire fejhangú üvöltés volt a válasz: – „ARCON GYILKOLLAK A KARDOMMAL!” – Bármelyik fiú lehetett. Wendy is odasietett.

– Én nem nevezném magam leszbikusnak – jelentette ki Astrid. – Szeretném leszögezni, hogy biszexuális vagyok. Azt hiszem, ez a helyes szó. Nem mintha bármelyiket is használnám… – Tény, hogy izgalmas volt hangosan kimondani, és Astrid várta, hogy újra kimondhassa négyszemközt, csak a móka kedvéért, hátha megint végigfut tőle a hideg a hátán, ahogy a megyei vásáron szalad fel a kalapács a csengőhöz. Birdie puszit nyomott az arcára.

– Meg kell mondanom, Anya – kezdte Porter –, komolyan azt hittem, hogy még pár percig én lehetek a bonyolult a családban. Igazán le vagyok nyűgözve.

– PLSZ – mondta Cecelia, aztán összeszorította a száját, mint aki szeretné visszaszívni azt, aminek nem lett volna szabad kicsúsznia rajta. Birdie, Porter és Astrid mind kíváncsian néztek rá. – Hadd ne kelljen kimondanom! – kérte. Senki sem mozdult. – Pont leszarom.

Astrid kurjantott egyet.

– Imádom! Ez lesz az új mottóm, drágám. PLSZ, Birdie, hallod? – Mikor kurjantott utoljára? Mi fog még kitelni tőle? Birdie mellett úgy érezte magát, mint aki képes lenne kiugrani ejtőernyővel egy repülőgépből, ahogy George Bush a kilencvenedik születésnapján. Látta, ahogy Porternek meglepetésében és talán jókedvében elkerekedik a szeme.

– Anya, ha Elliot és a gyerekei előtt kimondod a B betűs szót, azt Elliot nem éli túl. – Porter belenyomta az ujját az egyik tál palacsintatésztába, aztán a szájába vette. – Mi ez a rémség?

– Gluténmentes – felelte Astrid. – A másikat kóstold meg! És jó leszek, megígérem. – Porter a hagyományos tésztából kimert egy adagot a forró serpenyőbe, és a konyha megtelt a meleg vaj illatával. Birdie Astrid hátára tette a kezét, és nem is vette el onnan, amíg Aidant és Zacharyt halálos fenyegetésekkel le nem csalták az emeletről, utána asztalhoz ültek, és ettek, kivéve Elliotot, aki negyed óra dúlás-fúlás után fölkelt az asztaltól, és többet vissza se jött.

11. fejezet

Régiből Újat

A tanév kezdetét megelőző hétvégén Porter vásárolni vitte Ceceliát. Nem kimondottan szerencsés új városban, új iskolában járni a nyolcadikat, de kétségkívül váratlan lehetőséget kínált az átalakulásra, amit hol a legjobb kezdeni, ha nem a ruházatnál… Porter arra gondolt, mennyiféle nő lehetett volna belőle, ha tízévente egyszer lehetőséget kap a gyökeres átalakulásra – borotvált fej, egy szemeszter egy olyan országban, amelynek nyelvén egy szót sem beszél. Számos embert ismert, férfiakat és nőket egyaránt, akik úgy éltek, mintha a szüleik csak távoli szellemek lettek volna, így nem hatott rájuk a gravitációs erejük, nem szóltak bele a viselkedésükbe. Csodás lehetett így az élet, és Porter azt gondolta, hogy biztosan élvezni is fogja, ha majd egyszer a Marsra költözik. (Bár az az igazság, hogy ha Porter kitalálja, hogyan juthat el a Marsra, Astrid már ott fogja várni űrruhában egy praktikus marsjáróval, miután felderítette az egyetlen helyet, ahol érdemes űrhajósfagylaltot venni.)

Porter kedvenc üzlete, a Régiből Újat csak egy sarokra esett a claphami vasútállomástól. A Satöbbi butikkal és a többi divatáruüzlettel szemben, amelyek a bő zseníliapulóveres korszakukba ért nőket szolgálták ki, a Régiből Újat nála menőnek számított. Egy ódon, viktoriánus épületben működött, kicsi volt, de tele áruval, a földszinten bútorokkal és háztartási eszközökkel, a másodikon ruhaneművel – koptatott pólók, jutazsák ruhák, poliészter diszkószerelések, vintage Levi’s farmerek. Porter valójában azért akarta odavinni Ceceliát, mert baráti viszonyt ápolt John és Ruth Sullivannel, a város legjobban öltözött polgáraival, és tudta, hogy a fiuk szintén nyolcadikos a Claphami Általános és Középiskolában. Jó, a „baráti viszony” talán túlzás – John annak idején Elliottal járt egy osztályba, bár barátok nem voltak, és amikor Johnból érdekes felnőtt lett, még érdekesebb feleséggel, Porter úgy találta, hogy noha nem mindig tudtak miről beszélgetni, mindig mosolyogtak, mindig melegen üdvözölték egymást, és néha ennyi is elég. A városban mindenki John és Ruth barátja akart lenni.

Ahogy Porter előretolta Ceceliát az üzlet nyikorgó ajtaján, az érkezésüket egy kis csengő csilingelése jelezte. E-mailben megírta, hogy jönni fognak – először próbált két embert összehozni, és biztos akart lenni benne, hogy August ott lesz. Furcsa volt elgondolni, hogy vele nagyjából egykorú embereknek már tinédzserkorú gyerekeik vannak. Nicky olyan fiatal volt még, amikor Cecelia megszületett, aki csak úgy véletlenül sikerült, mintha Juliette-nek halvány fogalma sem lett volna az ember szaporodásának mikéntjéről. Nem gondoltak rá, mennyire felforgatja majd az életüket, aztán valahogy nem is forgatta fel – tény, hogy folyamatosan rájuk volt szíjazva egy kisbaba, de vitték magukkal mindenhová, táncelőadásra, múzeumba, buliba és étterembe. Cecelia hároméves korára több bárban aludt már, mint egy idült alkoholista. Ha Porternek fiatalon gyereke születik, ő nem így csinálta volna. Ő milligrammra kiméri a tejet, számolja a pelenkákat, és felhívja a gyerekorvost, ha a baba tüsszent, halálosan szorong, isten akarata szerint. Erre a szerepre érett meg most, még akkor is, ha búcsút kellett mondania a szabadságnak, amelyet a felnőtt életében mostanáig élvezett – öt hónapja maradt. Nem mintha a halálsorra került volna, de akkor is, át fog lépni egy határt, és onnan nem lesz visszatérés. Nézte Cecelia pirospozsgás arcát, emlékezett rá, milyen érzés, amikor egyszerre szégyelli magát és tudja, hogy gondoskodnak róla.

– Hahó! – kiáltotta. Az üzletben édeskés dohszag terjengett, és a redőnyöket felhúzták ugyan, a ház fekvése miatt bent még hűvös és sötét volt.

– Sziasztok, megyek mindjárt! – kiáltotta John valahonnan.

Cecelia a helyiség közepén álló magányos ruhaállványhoz ballagott, Porter a közelében téblábolt. Közvetlenül az anya személye határozza meg, hogyan viszonyul egy nő az öltözködéshez – szereti-e, utálja-e, tud-e rakott szoknyát vasalni, többféleképpen megkötni egy kendőt. Astrid a funkcionalitást és a konzervatív vonalvezetést részesítette előnyben, ezért aztán Porter funkcionálisan és nevetségesen öltözködött – formátlan, elöl cipzáras polárpulóvereket és kordbársony nadrágokat hordott rajzfilmfigurás zoknikkal. Astrid nagy bánatára igazából úgy öltözött, mint egy óvodás. Juliette úgy vásárolt, mint egy francia – sose volt pénze, mégis mindig úgy nézett ki, mint akinek van. Mivel a teste megőrizte kamaszos karcsúságát, az idők végezetéig viselhette a ruháit, ezzel szemben Porter gardróbjában hegyekben állt a holmi, amit már nem tudott hordani, ahogy egy kígyó levedlett bőre a ketrece aljában. Cecelia kihúzott egy-egy ruhát, hogy megnézze, aztán visszatolta őket. Nem szarka típus volt, mint sok kislány, akiket a fényes dolgok vonzanak. Megmutatkozott rajta Juliette anyai hatása.

Dam-tam-damok sorozata hallatszott a lépcső felől, és aztán megjelent John. Szemüveget viselt, pedig Porter tudomása szerint nem volt rá szüksége. Szakmai ártalomnak látszott. John és a felesége, Ruth együtt vitték az üzletet, ezenkívül Ruth a Claphami Kereskedelmi Kamaránál önkéntesként részt vett a különféle ünnepségek és vásárok szervezésében. Ruth és Porter minden évben együtt dolgoztak azon a claphami eseményen, amelynek a keretében a nyaralók visszatértek egy almaszedős, fánkevős sűrű hétvégére, amikor Porter a Mek-mek Claphami Kecsketelep standján Costco Triscuits kekszeken és bambuszkanálkákon a teljes termékskálájából kóstolót kínálhatott.

– Halihó, John! – mondta Porter. – Az unokahúgom, Cecelia, emlékszel rá? Nyolcadikba fog járni. Itt van August?

– Édesem! – John puszival köszöntötte Portert, majd a lépcső irányába kiabált: – Gyere le köszönni!

Cecelia megdermedt.

– Csapdába csaltál? – kérdezte suttogva Portertől. – Azt mondtad, csak vásárolni jövünk.

– Így is van – mondta Porter. – Ruhát és barátot vásárolunk.

– August nagyon kedves – mondta John. – Nekem elhiheted.

– Szerinted mire van szükséged, Cecelia? – kérdezte Porter, ahogy mellé lépett. – Farmerra? Én örülök, hogy visszajött a trapéz; nem gáz ez, John?

– Tudod, hogy van ez – felelte John. – Ha vagy már olyan öreg, hogy az első körben hordtad, akkor valószínűleg ideje visszajönnie. A kilencvenes években a tengerészfarmer volt az őrület.

– Szóval öreg vagyok. Azt mondod, hogy öreg vagyok. – Porter olyan mozdulatot tett, mint aki megfojtja magát. – De komolyan nagyon tetszik. – A gimi első napján trapézfarmerban és GÖRDESZKA feliratú, rövid babakék pólóban ment iskolába, bár soha életében nem gördeszkázott.

Újabb léptek zaja hallatszott a lépcső felől, majd egy súlytalan ugrással ott termett előttük August. Csupa kar meg láb volt, úgy nézett ki, mint egy kölyökkutya a komikusan nagy tappancsaival; a teste, akárcsak Ceceliáé, még nem döntötte el, hogy is fog végül kinézni. Az arca Ruthéra hasonlított – a sötét szeme, a hegyes álla, a gondolatjelre emlékeztető szemöldöke sápadt homlokán. A haja a füle mögül a vállára hullott – középkori herceg lassított felvételen.

– August, ő Cecelia, Porter unokahúga. Körbevezeted?

August a szemét forgatta, mint aki a háta közepére sem kívánja, mire Cecelia behúzta a nyakát, ahogy a tobzoska, amikor labdává gömbölyödik. Porter mindent látott. De aztán August kedvesen bólintott, és a könyökénél fogva magával húzta Ceceliát.

– Kezdjük a pólóknál! – Sarkon fordult, és a lépcső felé vette az irányt, Cecelia pedig úgy ment mögötte, mint akit a halálsorra visznek.

– Átugrunk a túloldalra, megiszunk egy kávét – mondta John. – Oké?

– Oké – felelte August.

John megveregette Porter hátát.

– Nélkülünk könnyebb lesz, hidd el!

Porternek annyi mindent kellett még tanulnia tőle. Ő maradt volna vásárolni, de ezek szerint a szülőnek nem ez a dolga.

– Akarsz ruhákat nézegetni? – kérdezte August, nem barátságtalanul. – Gyere! – Ismerősen mozgott az üzletben, és Ceceliának nem maradt választása, neki is úgy kellett viselkednie. Az óvoda óta nem nagyon barátkozott fiúkkal. De már akkor is folyton attól kellett tartani, hogy megpuszilják vagy megütik, mintha a fiúk nem uralnák a testüket, mert az agyukban lakó pici földönkívüliek irányítanák őket. Most a lányok persze még rosszabbak voltak, és velük összehasonlítva az előző iskolájába járó fiúk plüssállatoknak tűntek, szelíd mamlaszoknak, akiknek minden lelki problémáját megoldotta egy pizza. Talán megérett rá az idő, hogy újra megpróbálkozzon a fiúkkal. August az emeleten gyorsan válogatott az egyik állvány ruhái között. Cecelia azon elmélkedett, hogy kezdjen-e listát vezetni azokról az alkalmakról, amikor kevésnek érzi magát. Mennyi idő alatt fogyna ki a papírból és a tintából? Lent csilingelt a csengő, vagyis most megint egyedül volt, ezzel az ismeretlennel. Hátulról nézte, vékony ujjai olyan fürgén mozogtak, hogy szinte összemosódtak. Néhány percen keresztül meg sem fordult, tudomást sem vett Ceceliáról, aki ettől tulajdonképpen jobban érezte magát, mintha őróla meg is feledkeztek volna, és lassan kihátrálhatna arra, amerről jött.

– Ezt próbáld föl! – mondta a fiú. Egy inget akasztott le a vállfáról, és hátradobta a válla fölött.

Cecelia kezét-lábát törte, hogy elkapja a repülő pamutgombócot, aztán szétnyitotta, és megnézte. Mintha ezerszer kimosták volna, olyan puha volt, a teljes szétmállás előtti utolsó stádiumban. A Szabadság-szobor volt rárajzolva, alatta kézírással: NEW YORK CITY.

– Szuper – mondta Cecelia, otthonról integet neki a Szabadság asszonya. A szülei nem mondták, mennyi ideig fog tartani ez a kis kísérletük, amelyben eltávolítják onnan, ahol őshonos, hogy kiderüljön, ereszt-e gyökeret az új talajban, vagy elhervad. Cecelia úgy saccolta, hogy talán egy évig. De mondani nem mondták. A torka mélyén formálódni kezdett a könny, de nagyokat nyeldesett, amíg el nem tűnt.

– Ebben jó vagyok – mondta August. – Ez a nyári munkám. Meg az őszi munkám. S a többi. Ha munkának lehet nevezni azt, amiért nem kapsz fizetést.

– Nagyon menő – mondta Cecelia, de rögtön meg is bánta. Fogalma sem volt róla, mitől lesz menő valami, azt viszont tudta, hogy most rögtön le is rombolta a közöttük alakuló varázst. August megfordult, és felhúzott szemöldökkel ránézett. – Mármint ha valaki szeret öltözködni.

– Aha – mondta August. – És most már Claphamben is lehet nudizni, nem tudom, mesélte-e a nagynénéd. – Odadobott neki még valamit.

– Tessék? – kérdezte Cecelia, miközben elkapta.

– Csak vicceltem. – August továbblépett a következő állványhoz, újabb darabokat vett le róla, és az üres vállfákat takaros kupacban a padlóra tette. – Gyere, próbáld fel őket! – August elhúzott egy nehéz bársonyfüggönyt, és a holmit egy fotelra tette a kezéből. Cecelia megvárta, hogy kijöjjön a fülkéből, csak aztán lépett be.

Hat hónap telt el azóta, hogy Cecelia legjobb barátnője megismerkedett valakivel. Megismerkedett valakivel. Mintha egy hetedikes számára teljesen normális elfoglaltság volna, ami nem az iskola falain belül, tornaszakkörön vagy egy születésnapi bulin történik. Katherine volt az első, akinek lett Snapchat-fiókja, megjött a menzesze, aki melltartót kapott, telefont kapott, megcsókolt egy fiút „Felelsz vagy mersz?”-ben.

A srác azt mondta, hogy a brooklyni szakközépbe jár, ami az ő sulijuktól csak pár sarokra esett. Privát üzenetben írta a Twitteren, aztán személyesen is mondta a kávézóban a Fulton Streeten, aztán megint a Prospect Park-i lakásában, ahol szemmel láthatólag egy felnőtt férfi lakott egyedül, szülők nélkül. Katherine ezt ugyanolyan hangon mesélte el Ceceliának, mint azt, hogy a Starbucks vécéjéből ellopott egy Juult, amit a mosdón talált. Izgatott volt, olyan büszke, mint egy, a csodás tollait illegető páva.

Cecelia lenézett az August által ott hagyott ruhakupacra – leginkább pólók voltak, meg néhány rejtélyes darab. August tovább pakolta a holmit a fém függönyrúdra, ahonnan hatalmas hópelyhekként hullottak Cecelia fejére, már ha lehet a hópelyheknek naftalinszaguk. Kibújt a pólójából, ott állt melltartóban, és nézte magát a homályos tükörben. Volt egy anyajegye a hasa bal oldalán, úgy nézett ki tőle, mintha két köldöke lett volna, mint egy realista sci-fi szereplője, amelyben a világ nagyjából ugyanolyan, csak mindenki rendelkezik plusztestrészekkel, és tudnak beszélni a gépek. Még mindig szánalmasnak találta a mellét, és formátlannak is. Anyja mellbimbója barnás kis pötty volt fiús testén, Ceceliáé viszont halvány rózsaszín, alig sötétebb a bőre többi részénél, ami biztosan baj. Az sem tűnt helyesnek, hogy egy fiú áll a próbafülke előtt, és tudja, hogy ő legalábbis félmeztelen. Cecelia néha arról ábrándozott, hogy elköltözik a vidéki Pennsylvaniába, és az amishok között él, gyümölcsöt főz be, pitét süt, és hosszú ruhában úszik. Eltakarva. Az sokkal egyszerűbb lett volna. Esetleg burkában.

Lenyúlt, és fölemelte a kupac tetején lévő darabot. Egy tűzpiros vintage kezeslábas volt, a válltól a csuklóig narancssárga csíkok futottak rajta. Cecelia belelépett, és felhúzta a cipzárt. Tökéletesen illett rá, és három kilométer hosszúnak látszott benne a lába. Megfordult, hogy megcsodálhassa hátul a berakást. Ebben bemutathat egy karaterúgást. Ugrálhat. Autót szerelhet, bűnt üldözhet, nem mintha bármelyikhez is értett volna. Vagánynak nézett ki benne, és annak még soha nem nézett ki. Úgy gondolt a testére, mint ami semmilyen összeköttetésben nem áll az agyával, ebihalnak érezte magát, ami még csak az útja felénél tart. A kezeslábasban már kifejlett béka volt. Még ugrani is tudott. Félrehúzta a függönyt, August pedig elégedetten bólintott.

– Látod, na, ez menő – jelentette ki. – Mint David Bowie. Ezt bóknak szántam.

– Kösz – mondta Cecelia. Tudta, hogy az anyja szereti David Bowie-t, de ő egyik számát sem ismerte, fogalma sem volt arról se, hogy néz ki, ezért igyekezett közömbös képet vágni.

– A legjobb barátommal, Emilyvel is felpróbáltattam, de rá nem volt jó – mondta August.

– Ó! – mondta Cecelia, és meglepetten állapította meg, hogy úgy érzi magát, mint akit hasba döftek egy bottal.

– Meg szokott látogatni év közben. Dobbs Ferryben lakik, Westchester megyében. Együtt járunk táborba. Már négy nyáron voltunk. A szülei terapeuták, és folyton érzelmekről, szexről meg ilyesmikről beszélnek, de… mindegy, meg szokták engedni, hogy egy szobában aludjunk.

– Ó! – mondta megint Cecelia. Remélte, hogy leolvasható az arcáról némi élettapasztalat, legalább egy töredéke annak, amivel August rendelkezett, és az, hogy teljes mértékben érti a helyzetet. – Tök jó.

– Szóval te a nagynénéddel laksz? – kérdezte August. Ruhákat akasztott vissza a vállfákra, Cecelia pedig gyorsan visszament a próbafülkébe, hogy a többi holmit is felpróbálja, aztán mindent visszaakasszon vagy összehajtogasson. Nem akart kupit hagyni, segíteni szeretett volna.

– A nagymamámnál. Egyelőre. – Az volt a legijesztőbb az egészben, hogy Cecelia életében először hatalmas kérdőjelnek látta a jövőt. Az jelent meg lelki szemei előtt – korábban tudta, hogy van még egy év az általánosból, utána megpróbál bejutni valamelyik jó állami középiskolába, aztán főiskolára. Úgy gondolta, marad New Yorkban, de lehet, hogy mégsem. De ez öt évvel korábban volt, és öt évvel korábban nyolcéves volt, és öt év felért egy örökkévalósággal. Most mindezek helyett egy hatalmas üresség maradt, mintha a jövőjét elvitték volna az ufók. Kérdőjel lebegett az égen.

– Mi történt? – kérdezte gyengéden August.

– Nem tudom – válaszolta Cecelia. Az volt az igazság, hogy már nem értett semmit. – Sok minden.

Lent, a földszinten megint csilingelt a csengő, és Porter hangja hallatszott.

– Juhú! Van itt valaki? – Cecelia azon gondolkodott, vajon az ő szülei megengednék-e, hogy egy fiúnál aludjon. Valószínűleg meg, mert meg sem fordulna a fejükben, hogy másról is lehetne szó, mint egy A muzsika hangja-féle közös éneklésről, vagy, és ez még valószínűbbnek tűnik, nem is értenék, miért mondana erre nemet egy szülő. Juliette beszélni akart a szeretkezésről (ő nevezte így) Ceceliával aznap, amikor a lánynak először megjött a menzesze, de Cecelia visítva egy párnába temette az arcát. Abban a pillanatban teljesen biztosra vette, hogy semmit sem tud semmiről, és ő a legszánalmasabb tinédzser, akit a föld valaha a hátán hordott, de azt legalább már tudta, hogy miben fog menni az első napon az iskolába.

12. fejezet

Részvétnyilvánítás

Astrid sütött két rúd banánkenyeret és két rúd pulykafasírtot. Nem kimondottan nyári ételek voltak, de kit érdekelt, akár bekötött szemmel és hátrakötött kézzel is meg tudta csinálni mind a kettőt. Astrid tudta, hogy Barbara a connecticuti partvidéken nőtt fel, de tíz évvel azelőtt Claphambe költöztette az anyját, amikor az asszonynak romlani kezdett az egészsége. Sokan folyamodtak ehhez a megoldáshoz, hogy közelebb költöztették idősödő szüleiket, ahelyett, hogy kiürítettek volna nekik egy szobát maguknál, ahogy a korábbi generációk tették. Ez persze nehéz döntés volt a házasságban élők számára, és mindig megmutatta, kinek a kezében van a legnagyobb hatalom. Barbarának és Bobnak nem született gyerekük, és Astrid úgy képzelte, hogy Barbara magukhoz akarta volna költöztetni az anyját, de persze nem zárható ki, hogy tévedett. Nem lehet tudni, mi zajlik másoknál zárt ajtók mögött.

Bakerék távolabb a folyótól, a város keleti felében laktak egy kis sárga házban, és volt egy kis kölcsönkönyvtár, egy madáretető méretű fadoboz az előkertjükben, amelyen keresztül a szomszédok könyveket csereberélhettek. Astrid belekukkantott, és három romantikus regényt, két önsegítő könyvet, egy pókot meg egy fél kekszet látott benne. Úgy sejtette, hogy Bobnak vajmi kevés köze lehet hozzá, és a könyvtár lassabban fog kimúlni, mint Barbara.

Becsöngetett, várt, és amikor semmi sem történt, még egyszer csöngetett. A tornácra tette a holmit, és el akart menni, de akkor Bob kinyitotta a szúnyoghálós ajtót.

– Szervusz! – mondta Bob. Fehér póló volt rajta, és farmer, amely egészen lecsúszott a hasán. Mikulás szezonon kívül. – Nagyon köszönöm. – Miközben Bob hátramenetben visszalépett a házba, kitárta maga mögött az ajtót. Nyúlánk, vörös macska rontott elő, és lerohant a lépcsőn. – Visszajön – mondta Bob ijedelem nélkül. – Mindig visszajönnek. Gyere be!

Astrid integetett.

– Ó, nem, nem lehet. – Amikor azonban Bob nem moccant, ő hajolt le az edényekért, aztán lassan belépett a házba.

Egyszer járt Bakeréknél, valami ünnepi partin, lehetett vagy harminc éve. Furcsa volt elgondolni, hogy a ház túléli az embert, de persze általában ez történt. Barbara összes holmija ott állt még díszhelyén a kandallópárkányon: a fonalai és kötőtűi egy kosárban, a bekeretezett esküvői fényképük, amelyen Barbara sugárzott, és vékonyabb volt az arca. A nők sokkal jobbak ebben – egyetlen özvegyembert sem ismert, aki maga ürítette volna ki a felesége gardróbját. Astrid megtartotta Russell óráit és nyakkendőtűit, a határidőnaplóit és a középiskolai évkönyveit, de csak ennyit. Pulóvereket, cipőket, pizsamákat nem. Miért ragaszkodna – Miért ragaszkodna bárki? – többfióknyi ruhához, amelyet senki sem fog már fölvenni? Nemcsak szentimentális dolog, de hülyeség is. Nem mintha Bobnak máris végeznie kellett volna a hagyaték rendezésével, Astrid azonban tudta, hogy amikor Bob beadja a kulcsot (mert egy napon így vagy úgy, de mindannyian beadjuk a kulcsot), Barbara fiókjaiban még mindig ott lesznek a vastag, tarkabarka zoknijai és a kiszolgált alsóneműi.

– Ezeket köszönöm – mondta Bob. Amíg a konyhába vitte az ételt, Astrid magára maradt a nappaliban. Némán állt, két kezét összefogta a teste előtt, mint egy kóristalány. Bob visszasietett, tenyerét a combjához ütögette. – Barb nővére szervezi a szertartást, tegnap érkezett.

– Nem is tudtam, hogy Barbarának volt testvére; biztosan nagy segítség – felelte Astrid. Neki nem volt testvére, és kicsit nevetségesnek találta, hogy az öregeknek is lehetnek testvéreik, mintha nyolcvanéves korukban is karúszóval mennének a medencébe. A testvérek a követelőző kicsiknek valók. Ő azért adott testvéreket a gyerekeinek, hogy kicsi korukban elfoglalják egymást.

– Carol Vermontban lakik. Felnőtt gyerekei vannak, a férje nyugdíjas, tud vigyázni a kutyákra. Tenyésztők. Havannai pincsikkel foglalkoznak. Az egész család szereti az állatokat. – Bob szeme könnybe lábadt.

– Milyen aranyos! – mondta Astrid, és komoly arccal bólintott. Nézte a porszívózatlan szőnyeget, a kötőtűskosarat, a félig üres poharakat a telepakolt kávézóasztalon. Bob kifújta az orrát.

– A macskák nem tudnak mihez kezdeni magukkal – mondta. – Miután Barbara Heron Meadowsba költözött, mindennap meglátogatott, de most nagyon kínlódnak. Tudják, hogy meghalt.

– Vigaszt nyújtanak a szükség idején – mondta Astrid, noha ő úgy vélte, a házi kedvencek csak arra jók, hogy a kisgyerekek megtanulják, mi a halál. Tudta, hogy ez nem egy népszerű álláspont. Kapcsolatuk első éveiben Birdie-nek volt egy öreg, nehezen mozgó, behemót kutyája, ami Birdie lábánál aludt, és Astrid úgy vélte, hogy mivel támasza volt Birdie-nek, aki végigkísérte a kutya elkerülhetetlen, fokozatos, végeérhetetlen kimúlását, emberileg nagy utat tett meg. Talán jobb anya lett volna, ha vesz egy kutyát a gyerekeinek, bár erre a célra voltak a testvérek. – Nos, váljék egészségedre, Bob!

Bob bólintott.

– Még egyszer köszönöm. – Alacsonyan volt a mennyezet, és feleannyi bútor is sok lett volna a nappaliban. A padlón mindenütt rongyszőnyegek, nyilván, hogy melegítsék Barbara talpát, miközben egyik macskától a másikig megy, és anyai bátorításokat nyávog. Astrid nem szerette volna megölelni Bobot, ezért nem is ölelte meg, hanem gyorsan elsietett, mielőtt Bob istenigazából sírva fakadt volna.

Heron Meadows beljebb állt az úttól, előtte nagy fakerítés és egy kis kapuslak a biztonsági őrnek, aki arra figyelt, hogy senki nagyija ne szökhessen meg hálóingben, mezítláb. Astrid a parkolóban hagyta a kocsiját, belépett, és mindenkinek köszönt, aki mellett elment. Russell anyja Heron Meadowsban töltötte élete utolsó tíz évét, Astrid tehát jól ismerte a járást. Senki sem akarja túlélni a gyerekeit, ezért Russell halála után Astrid különösen odafigyelt, hogy elhozza látogatóba a gyerekeket. Tulajdonképpen ez volt a legkevesebb, amit megtehetett, már azon kívül, hogy egyáltalán nem hozza el őket.

A lelkiismeretes idősotthonok többségéhez hasonlóan Heron Meadowsban is enyhe fertőtlenítő- és vizeletszag érződött, a falakon pedig híres festmények (Monet Tavirózsákja, Van Gogh Csillagos éje, de se Picasso, se Caravaggio) függtek. Imitt-amott nagy terrakottakaspókban műnövények, örökzöldek. Astrid a recepción megérdeklődte, hol vág hajat Birdie, és elindult, hogy megkeresse.

Heron Meadowsnak tarantulaalakja volt, kövér középső résszel, amelyből hosszú lábak ágaztak ki, és mindegyik folyosóról lakószobák nyíltak. A középső részben, a recepcióspulton túl helyezkedett el a tornaterem és egy fizikoterápiás helyiség, a tévészoba és a bingószoba. Birdie a bingószobában dolgozott, amelyet máskülönben bridzspartikra használtak, és itt lehetett rejtvényt fejteni olcsó füzetekben. Astrid bekukkantott a nyitott ajtón (széles ajtókat építettek be, hogy a kerekesszékek beférjenek rajtuk), és munka közben figyelhette meg Birdie-t.

Egy nő ült a székben, háttal az ajtónak. Fehér haja nedves volt, Birdie éppen fésülte, és a kilógó szálakat kereste. A padlóra nagy műanyag lapot terítettek, hogy egyszerűbb legyen majd összetakarítani. Birdie kellékei a közelben, egy kerek faasztalon várakoztak: két kézitükör, egy kifésülőspray, egy sima vizes spray, egy hajszárító, fésűk, kefék, csatok és három különféle olló. A lakók előzetesen feliratkozhattak, vagy csak beültek, és vártak. Senki sem sietett. Idővel a helyiség megtelt türelmesen várakozó, süteménnyel és triptofánnal megtömött emberekkel, mint hálaadás után a repülőtéri váróterem. Birdie gyorsan és hatékonyan dolgozott, és mint minden fodrász, szakértője volt annak a fajta csevegésnek, amit a fiatalok ki nem állhatnak, az idősek viszont nagyon is kedvelnek. Astrid nézte, ahogy dolgozik, meghajló háta feszes ívbe görbül, térde enyhén megroggyan. Úgy mozgott, mint egy bokszoló.

– Kop-kop – szólalt meg Astrid. – Kismadaram!

Birdie felnézett, szemüvege a homlokán ült. Az ollójával integetett.

– Mindjárt készen leszek Dorisszal – mondta. – Igaz, Doris? Mindjárt készen vagyunk? – Doris üdvözült mosolya felfedte rózsaszín, fogatlan ínyét.

– Teszek egy kört – mondta Astrid. Barbara anyja, Mary Budge valahol itt volt Heron Meadowsban, és Astrid eltökélte, hogy megtalálja. Visszasétált a recepcióhoz, útbaigazítást kért Mary Budge szobájához, és addig ment a széles folyosókon az étellel megpakolt szatyrával, amíg meg nem találta.

Heron Meadowsban a szobákat sosem zárták kulcsra – biztonsági okokból. És mivel sok ott lakó nagyothallott, minden szobához tartozott egy csengő, amely a hangjelzésen kívül egy lámpát is működésbe hozott, ez úgy villogott, mint egy bója az óceánon. Astrid megnyomta a csengőt, és várt. Néhány perc elteltével kinyílt az ajtó, és ott állt Mary Budge. Pontosan úgy nézett ki, mint Barbara, csak mintha tizenöt százalékot kicsinyítettek volna rajta egy fénymásológépben. Kamionkeréknyi válla előregörnyedt, mintha éppen meg akarná érinteni a lábujjait.

– Jó napot, Mrs. Budge, Astrid vagyok – mutatkozott be neki, megveregetve a mellkasát. – Megengedi, hogy bejöjjek néhány percre? Ismertem a lányát, Barbarát.

Mary bólintott, és lehunyta a szemét. Kitárta az ajtót, és intett Astridnek, hogy jöjjön be.

A szoba éppen úgy nézett ki, mint Heron Meadows összes többi szobája, bár némelyik a tükörképe volt, nem a pontos mása. Mary szobája ahhoz a fajtához tartozott, amelyhez Russell anyjának a szobája, L alakú és takaros, mindegyik portalan dísztárgy a maga büszke helyén. Astrid látta, hogy Barbara kényszeres gyűjtögetése nem a semmiből jött.

Mary visszacsoszogott a foteljához, halk reccsenéssel leült, és egy horgolt takarót terített a térdére. Astrid arra gondolt: Én sose leszek ilyen öreg…, noha az emberi létezés egyik alaptétele az, hogy a lehető legtovább maradj életben. Claphamben és környékén nem Heron Meadows volt az egyetlen idősotthon – a kórház mellett is volt egy bentlakásos intézmény azok számára, akik állandó egészségügyi felügyeletet igényeltek, és néhány olyan is akadt, amiket Astrid magában csak „öreglányok panziójának” nevezett. Mert természetesen a férfiak előbb mennek el, Claphamben is, meg másutt is. Amikor eljön a végítélet, már csak öregasszonyok maradnak, keménycukorkával és mandarinnal a táskájukban. Idősebb barátnői közül (minden relatív, a kor is, és még most is) néhányan már betegeskedtek, megroggyantak; volt, aki meg is halt. Ő elég fiatal volt (ez is relatív) ahhoz, hogy minden halál kegyetlen csapásként érje, és ne az összes embert utolérő elkerülhetetlen végnek, megváltó kegyelemnek érezze. A vég! Astrid még nagyon messze volt tőle. A korabeli nők még dolgoztak, még ha ő nem is. Russell halála után a Claphami Bank munkatársa lett, először mint ügyintéző, aztán mint pénzügyi tanácsadó, mert szívesen megmondta az embereknek, hogy mit kezdjenek a pénzükkel. Hatvanöt évesen ment nyugdíjba, teret engedett a fiatalabb bankároknak, és több időt akart a kertjében tölteni. De hát elég megnézni Ruth Bader Ginsburgöt! Astridnek még több tíz éve volt.

Mary Budge csendben üldögélt, kezét térde horgolt dombjaira fektette. Astrid vele szemben, a heverőre ült le, és csak utána jött rá, hogy valószínűleg azon aludt Barbara.

– Hoztam egy kis ennivalót – szólalt meg, azzal elővett néhány dolgot a szatyrából, és körbemutatta.

– Szendvicsek – mondta Mary (bár nem azok voltak), és elmosolyodott.

– Beteszek mindent a konyhába – folytatta Astrid, miközben visszatette a szatyorba az alufóliába csomagolt fasírtot. – Fogadja őszinte részvétem.

– Igen, Barb… – mondta Mary.

Astrid anyja harminc évvel korábban halt meg, Russell, Russell szülei és mindenki más előtt, aki fontos volt Astrid számára. Rettenetes volt, a létező legrosszabb meglepetés, és rögtön a világ kegyetlen kiszámíthatatlanságát bizonyította, mintha az éhínségek, a népirtások és az autóbalesetek nem igazolták volna rég. Az anyja idősebbnek látszott, mint amennyi volt, de tulajdonképpen nem is volt öreg. Astrid eltűnődött, mit szólt volna az anyja Porter gyerekéhez, Birdie-hez, ahhoz, ahogy a konyhaszekrényeket átalakította, nyaranta a virágokhoz, hogy melyik maradt meg, melyik nőtt. Az anyja és Russell most már agyának ugyanabban a körzetében laktak, amely olyasmi lehetett, mint egy távoli norvég fjord vagy Fidzsi, mindenképpen valami nagyon messzi hely, ahová személyesen sosem fog eljutni, és ahol olyan lehetetlen az időeltolódás, hogy sose adódik jó időpont a telefonálásra. Ott voltak mind a ketten a fejében, s éjszaka néha felébredt, és azt gondolta: Most, ha most tudnék telefonálni, talán elérném őket.

– Szerelmes vagyok – mondta Astrid.

Mary mosolyogva bólintott.

– Egy nőbe.

Mary újra bólintott. Bármely pillanatban maximum tucatnyi férfi lehetett az épületben, Astrid úgy saccolta, főleg a személyzet tagjai. Lehet, hogy Mary összes barátnője leszbi lett özvegységében. Ha jobban megnézzük, negyven fölött a nők többsége férfigyűlölővé válik. Kellett nekik férj, hogy legyen, aki elvégzi a kétkezi munkát, de másra? És persze amikor a férjek hullani kezdtek, egyébként is csak a nők maradtak, és kit érdekelt, hogy ki kivel fekszik össze, ki kit ölelget, kit csókol meg kávé előtt. Senkit. Astrid felbátorodott, és tovább beszélt.

– A lányomnak egy szellemtől lesz gyereke – mondta. – Nem igazi szellemtől, hanem egy negatív tértől, egy nem embertől.

Mary bólintott.

– Mm-hmm – felelte.

Mikor fogott Mary Budge utoljára gyereket a kezében? Olyan hosszú az emberélet, nehéz olyan szélesre húzni a hálót, hogy egy személy összes élménye beleférjen. Mire emlékezett Mary? Emlékezett az esküvőjére? A kamaszkorára? Emlékezett arra, amikor Barbarának kiesett az első tejfoga, és ő egy ropogós, egyenesen a bankból hozott kétdollárost dugott a párnája alá?

– A lánya meg én nem mindig jöttünk ki egymással – folytatta Astrid. – De nagyon régóta ismertük egymást. – Astrid nem gondolta ki előre, hogy mit fog mondani, azonban most, hogy belekezdett, már tudta, mi az, amit Marynek tudnia vagy legalábbis hallania kell. – Nem mindig kedveltem, de jó ember volt. Jó nevelést kapott. – Nem számított semmi más, igaz? Egyéb érdemein kívül Astrid három embert hozott a világra. Jobbá tették? És ő? Barbara megpróbálta a maga tolakodó, okoskodó, nagyképű módján. Ezt jelenti az öregedés: a felismerést, hogy mégiscsak azoknak volt igazuk, akiket elítélt a rátartiságuk miatt, és ő volt az, aki könnyűnek találtatott?

– Barb, igen – mondta Mary. Úgy látszott, elnehezült a szemhéja, és mindjárt elalszik. Könnyed kopogás hallatszott az ajtó felől, és egy nővér lépett be egy tálca gyógyszerrel.

– Mary, látom, látogatója jött – mondta kedvesen. Megveregette Astrid vállát. – Mary déltájban aludni szokott, én nem venném a lelkemre.

– Már megyek is – mondta Astrid. Felállt, és megérintette Mary kezét. – Sajnálom Barbarát – mondta.

A nővér határozottan megfogta Astrid könyökét, és az ajtóhoz kísérte őt.

– Nem tudjuk, mennyit ért Mary abból, ami a lányával történt – mondta.

– Igen – felelte Astrid. Milyen ostoba is! Először természetesen meg kellett volna kérdeznie. Eszébe juthatott volna, hogy Mary talán nem hallott még Barbara balesetéről, és hogy ezzel talán felzaklatja vagy összezavarja. A nővér továbbra is fogta Astrid könyökét, ami kedves, ugyanakkor komoly gesztus volt; ez a nő megszokta, hogy ingatag lábon álló embereket tart, megszokta, hogy olyanoknak segít, akik nem akarnak vagy nem tudnak segítséget kérni. Astrid szerette volna, ha összecsuklik a lába, ha elzuhan, hogy aztán elkapják, de tartotta magát. – Hagytam itt neki pár dolgot – mondta.

– Mary köszöni – mondta a nővér, majd kinyitotta Astrid előtt az ajtót, hogy távozhasson.

Fagyos levegő áradt a folyosó mennyezetén lévő klímaberendezésből. Az egyik szoba előtt egy nő ült kerekesszékben, Astrid integetett neki. Az idős hölgyek mind egyformán néznek ki, ahogy a kisbabák is mind ugyanolyanok az üvegablak mögött, amikor egymás mellett fekszenek a kis fachjukban. Ha Barbara Baker még élne, és az anyjához látogatóba jövet befordulna a sarkon, Astrid pedig itt állna, mit csinálna? Az igazsághoz hozzátartozik, hogy Astridnek állandóan Barbara járt az eszében – nem csak a halála miatt, egyáltalán nem. A halála csupán a csobbanás volt a vízben, és Astrid az elmúlt húsz évben figyelte, ahogyan elrugaszkodik az ugródeszkáról.

A coming outról úgy szoktak beszélni, mintha egyetlen esemény volna, mintha arról szólna az egész, hogy kivel akar szexelni az ember, pont, vége. Pedig léteztek más dolgok is, amelyekről beszélni kellett. Annyi mindent irányít a félelem. Astrid kinyújtotta a kezét, és megtámaszkodott a hűvös falon.

Elliot tizennégy éves volt, korához képest kicsi. Kilencedikbe járt, tagja volt a kosárlabdacsapatnak, jó jegyeket hozott haza, és elég népszerű volt, amennyire Astrid megállapíthatta. Nem volt vele gond. Nem úgy, mint Nickyvel, aki elaludt a kormánynál, amikor részegen kocsival jött haza egy buliból, és majdnem meghalt. Még Porternek is megvoltak a maga problémái, a „szenvedő kamasz lány” fajtából, Elliot azonban a dicsőségtáblán szerepelt, ő volt az osztály pénztárnoka. Astrid tehát meglepődött, amikor Barbara Baker felhívta.

Barbara volt akkor a zebrafelügyelő, de nem az általános iskola sarkán, hanem két sarokkal arrébb, a folyó és a vasúti sínek mellett, egy rendszerint gyér forgalmú területen. Astrid soha nem is értette igazán, miért állították egyáltalán oda. Barbara azért telefonált, mert látta Elliotot és a barátját, Jacket – homokszőke, nagyon szép fiú volt, focizott, a szülei egyetemi oktatók, akik vacsorapartikat rendeztek, és bakelitről hallgattak Miles Davist – a folyó menti sziklákon játszani. „Tudod, nagyon veszélyes ott a folyó… – ezt mondta Barbara. Nyugodtnak látszik, de erős a sodrás.” A biztonságuk miatt aggódott. Amikor közelebb ért hozzájuk, még nem vették észre. Aznap zajos volt a folyó, meg a vonatok is, és a kamasz fiúk azt hiszik, hogy egyedül vannak a világon. Barbara fiatal volt még akkor, te jó isten – ha Elliot tizennégy volt, akkor ő a negyvenes éveiben járhatott, mint most Astrid, és ugyan miért is figyelne föl két kamasz fiú egy ilyen korú nőre? Nem volt rá okuk, és nem is foglalkoztak vele. Szóval Barbara ment feléjük, mígnem elég közel ért hozzájuk, hogy szólhasson nekik, töltsék máshol az idejüket, és akkor meglátta. Csókolóztak.

Kerekes kukát tolva egy férfi ápoló közeledett a folyosón, és köszönt Astridnek. Ő félreállt az útból, majd elsietett a bejárati ajtó felé, amely súlyos, masszív darab volt, arra tervezték, hogy bent tartsa az embereket. Astrid kilökte, és kibotorkált a ragyogó napsütésbe. Időközben megfeledkezett róla, milyen meleg van kint, de elkésett, már ott volt, és megmakacsolta magát a lába, nem volt hajlandó máshová vinni. Leült a legközelebbi padra, egy nő mellé, akinél hordozható oxigénpalack volt.

Barbara udvariasan várta, hogy Astrid reagáljon. Nicky állandóan ráugrált a barátaira, mint egy kölyökkutya, de Elliot soha. Ő – Astrid, az anyja – sosem tapasztalt olyasmit, amiről most Barbara hírt adott. Elliot volt az elsőszülött – Astrid több figyelmet szentelt neki az elmúlt tizennégy évben, mint a testvéreinek. Meg tudta nevezni az összes egykori tanárát, minden barátját. De ezt… ezt nem vette észre.

Nem szánt egy másodpercet sem a tudatos döntéshozatalra. Csak egy szempillantás alatt emelt egy falat, amely addig nem létezett. Valójában ilyen a gyereknevelés, Astrid legalábbis így csinálta – a legtöbb döntés nincs előre átgondolva, pusztán szorítókötés, azonnali reakció az aktuális problémára. Astrid ezt mondta, komolyan ezt mondta: „Nem, Barbara, tévedsz. Köszönöm.” És azzal letette a telefont. Egész életében csak egyszer szégyellte magát ennél jobban. Nem beszélt róla senkinek – se Russellnek, se Porternek vagy Nickynek, senkinek. És amikor Elliot aznap hazajött az iskolából, Astrid azt mondta neki, hogy felhívták, de azt nem árulta el, hogy kicsoda, csak hogy valaki látta, és legyen óvatos. „Óvatost” mondott? Azt mondta neki, hogy ne csinálja. Azt mondta neki, hogy nyilvános helyen ne csinálja. Azt mondta neki, hogy szégyelli magát. Hogy soha életében nem szégyellte még magát ennyire. Év végén Jack anyját meghívták tanítani a Berkeley-re, ezért a nyugati partra költöztek, Jack elment, és tudjuk, hogy van ez gyerekkorban. Főleg a fiúknál. Astrid úgy gondolta, Elliot nem is próbált kapcsolatban maradni vele – miért próbált volna? Mikor tehát Jack elköltözött, Astrid megkönnyebbült. Azóta mindig ez a telefonhívás jutott eszébe, valahányszor Barbarát látta. Néha magára haragudott, néha Barbarára – Hülye liba! Milyen ember az ilyen? Milyen ember pletykál egy kamasz fiúról, aki nem ártott senkinek? –, de természetesen mind a ketten hülye libák voltak, ő is, és Barbara is. Astrid ráfoghatta volna az egészet a saját nemzedékére, ám az nem állta volna meg a helyét. Nem volt kibúvó, hacsak az nem, hogy a tökéletesség elérhetetlen, a kudarc pedig elkerülhetetlen.

A gyermektelenek azt képzelik, hogy az újszülöttkor, az állandó etetések és a fogatlan üvöltések felfordult, „nappal–éjjel egybefolyik” alkonyzónájának időszaka a legnehezebb. De a szülők tudják, hogy nem. A szülők tudják, hogy a legnehezebb a nap huszonnégy órájában, állandóan tisztában lenni azzal, mi a helyes, és mindig túlélni, amikor tévedtek. Astrid úgy érezte, azzal a beszélgetéssel megátkozta a tulajdon gyerekét, rossz sínre tette az üveggolyót, Elliot pedig csak gurult. El tudta képzelni, milyen élete lett volna a fiúnak, ha ő mást mond neki. Ha nem mond semmit, még az is jobb lett volna. Egy párhuzamos világegyetemben lenne bennük valami közös, közel állnának egymáshoz, ebben a másikban azonban ő, Astrid elpuskázta a lehetőségét. Azt szokták mondani, hogy hosszú az élet, pedig csak az ember emlékezete hosszú. Barbara meghalt, ezzel Astrid lemaradt arról, hogy ezt a tévedését helyrehozza. Bizonyára máskor is hibázott, nemcsak Elliottal kapcsolatban, hanem a másik két gyerekével is. Azt nem tudta, miben hibázott, de kétsége sem volt afelől, hogy elindította a golyókat a sínen, és észre sem vette, hogy mit csinál.

Az oxigénpalackos nő rámutatott egy gémre, amely a zöld gyepen egy hatalmas madáritató felé lépkedett. Astrid igyekezett udvarias arckifejezést ölteni.

Amikor Barbarát elütötte a busz, ez tudatosult Astrid agyának valamely sötét zugában: hogy a két beszélgetés helyett már csak egy vár rá. Már csak Elliottól kell bocsánatot kérnie, Barbarától nem. Olyan szomorú, szánalmas volt ez a megkönnyebbülés, és Astrid megint szégyenkezett – harmadszor szégyenkezett –, amikor bevallotta magának.

Nyílt a nehéz bejárati ajtó, és Birdie dugta ki rajta a fejét.

– Szia! – mondta. – Szünetet tartok, és azt mondták, erre talállak. Te jó ég, micsoda hőség. Nincs kedved egy fagyihoz? – Birdie kötényére rövid hajszálak tapadtak, teljes galaxisok a vastag kék pamuton. Astrid annyira ki akarta őt érdemelni.

13. fejezet

Mek-mek Claphami Kecsketelep

Porter izgatottan várta, hogy Rachelt bemutathassa a kecskéinek. A Mek-mek Claphami Kecsketelep huszonöt núbiai és alpesi anyakecskéje egy nagy vörös pajtában lakott egy körbekerített füves réten. Voltak megemelt lucernaszénás etetőik, és sziklakupacok, hogy mászhassanak – Porter „kőkondinak” hívta őket –, és bizony, másztak. Mulatságosak, rendetlenek és kedvesek voltak. Astrid otthon nem engedélyezte a szőrös kedvenceket – Nickynek éveken keresztül gyíkja volt, Elliot kért, kapott, aztán visszaadott egy kígyót –, és Porter néha arra gondolt, hogy ha kutya- vagy macskatársaságban nőhetett volna fel, boldogabb felnőtt vált volna belőle.

A kiskecskék nyár vége felé kezdtek világra jönni. A Mek-mek Claphami Kecsketelep nem volt akkora, hogy mindet meg lehetett volna tartani, de Porter szerette nézni a születésüket, ahogy sikerült felállniuk vékony, göbös térdű lábaikra. Két alkalmazottja volt – Grace és Hugh –, ők most éppen sajtot készítettek a több hatalmas kádnyi tejből. Rachel kíváncsi volt, hol megy végbe a csoda. Tanulmányi kirándulás. Porter a kerítésnek dőlt, és épp a fogai közé vett egy szalmaszálat, amikor meglátta Rachel autóját.

– Te aztán megadod a módját, mi? – kérdezte Rachel nevetve.

– Így megy ez nálunk, vidéken – felelte Porter.

– Ó, istenem! De cukik! – Rachel bedugta a kezét a kerítésen, mire két alpesi odajött, hogy megszaglássza az ujjait.

– Ez Boo Boo és Cassius Clay – mondta Porter.

– Nevet adsz nekik? – csodálkozott Rachel. A szülei ízig-vérig városlakók voltak. Portert meglepte, hogy Rachel nem akart az lenni, és visszajött Claphambe.

– Persze hogy adok nekik nevet; egész nap velük vagyok, valahogy szólítanom kell őket.

– Ez itt mind nő? Vagyis nőstény? Mert a tejükért tartod őket? – Rachelt megnyalogatták.

– Nem hiszek a nemek szétválasztásában – mondta Porter. – Ezért lesz Elvis a neve. – Megdörzsölte a hasát.

– Most viccelsz! – Rachel megütközve nézett rá.

– Igen. De lehet, hogy mégsem lány, hanem fiú, ki tudja? Nyitott vagyok rá. Gyere, menjünk! – Porter kinyitotta a kaput, és a kőkondihoz vezette Rachelt, ahol két másik kecske játszott.

– Nem szoktad úgy érezni, mintha lenyeltél volna egy lávalámpát? – kérdezte Rachel. – Tudod, mintha kis ragacslabdák lebegnének benned.

– Úh, de igen – mondta Porter. – És mintha hallanék egy mókust a falban tapogatózni, ahogy a kijáratot keresi.

– És mindjárt szülni kell, de csak a világ legnagyobb kakáját nyomom ki, gyerek sehol. – Rachel megállt, és a hasára fektette a tenyerét. – Ne haragudj! Nem is vagy kaka.

– Imádlak – mondta Porter. – Miért csak mi vagyunk normálisak az egész világon? Annyira torkig vagyok azokkal az aranyos gyerekszáj típusú könyvekkel meg appokkal. – Megvakargatta Cassius Clay fülét. – Te tudod már, mi lesz a neve? – Porter egyebek mellett ezért sajnálta, hogy nincs partnere: nem volt kin megszondázni a neveket, nem volt, aki gyorsan kizárta volna a Jezebelt, az Eperkét, a Lorettát. A barátoknak meg a családtagoknak is volt véleményük, csak hát az övék igazából nem számított. Ez a partner feladata volt. Porter összeírt már neveket, igaziakat, ám ezek csupán egy kis darab papíron léteztek a hálószobájában: „Athena, Cassiopeia, Ursa, Agnes, Eleanor, Louisa”. Írt hozzájuk újakat, ki is húzott néhányat, de ott még nem tartott, hogy kiválasszon egyetlen nevet a pocaklakónak.

– A férjem barátjának most született gyereke, és Felixnek nevezték el, ami nagyon tetszik – mondta Rachel. Ő nem akarta tudni, fia lesz-e, vagy lánya, és bár Porter ezért a döntésükért csodált másokat, ő maga nem bírta volna ki, ahogy a maratonfutást sem, meg azt sem, hogy télen menjen kempingezni.

– Jó a Felix – mondta, és gondolatban kihúzta ezt a nevet a jövőbeni fiúnévlistáról. Szinte minden nő, akit ismert, vezetett egy ilyen listát húszéves kora óta. Ő Rachellel már tizennégy évesen kitárgyalta a neveket. A vérükben volt. Nem mindenki ilyen, de Porter és Rachel az előre tervező fajtához tartoztak. Porter néha megnézte, mik a legnépszerűbb lánynevek New York államban, hogy kihúzhassa őket. Nem akarta, hogy úgy hívják a lányát, mint hat másikat az első osztályban, ne legyen egy a sok közül. Olyan nevet szeretett volna választani, amely illik a Legfelsőbb Bíróság bírájához, vagy egy mérnökhöz, vagy egy szigorú, de igazságos gimnáziumi angoltanárhoz is, akiről egy napon majd könyvtárat neveznek el.

– Tudod, min szoktam gondolkodni? – kérdezte Rachel, és közben kinyújtotta a kezét, hogy Boo Boo megint megszaglássza; a legtöbb kecskéhez hasonlóan ez is imádta, ha foglalkoznak vele. – Hogy hány férfihoz hozzámehettem volna. Na nem mintha bárki el akart volna venni… De az a sok ismeretlen, akit a gyerekem apjának választhattam volna… Mint A nő kétszer-ben, csak az én életemmel, nem Gwyneth Paltrow-éval. Ugye, hogy ez a legnyomasztóbb dolog, amit életedben hallottál?

Porter megrázta a fejét.

– Igen. Vagyis nem, nem ez a legnyomasztóbb dolog, amit életemben hallottam. Hanem ez az én egész életem. De másoknak vicces játék. A jó hír az, hogy szerintem akkor kell abbahagyni, amikor gyereked lesz, mert tudod, hogy az, akit szültél, nem létezne, ha másképpen döntesz. És amikor Elvis vagy Felix vagy Tallulah vagy akárki megszületik, te is, meg én is ránézünk, és azt mondjuk: „Basszus, örülök, hogy te születtél nekem, és nem valaki más!”, és attól lett pont ő, az a kis ember, mert te annak idején úgy döntöttél, ahogy döntöttél, tehát a múlt tökéletes. A jövő bármikor változhat, de a múlt nem. Nem tudom. – Megvonta a vállát. – Legalábbis remélem.

Rachel odacsoszogott hozzá, és a világ leggyengédebb birkózómozdulatával átkarolta Porter derekát.

– Köszönöm, hogy ezt mondod. Miért távolodtunk el egymástól? Olyan jó a barátnődnek lenni. Nem? Vagy hülye vagyok?

– Nem vagy hülye – válaszolta Porter, és ő is megölelte a barátnőjét. A kecskék, ez az állandóan nyalánkságért kuncsorgó vidám kis csapat, a lábuk köré gyűltek. Az egyik Porter lábára lépett, és csóválta a farkát. – Nem tudom, miért. Végül is nem olyan nagy ügy tartani a kapcsolatot. Manapság még könnyebb is. Üzenetben.

– Jaj, legyünk üzenetbarátnők, igen! – mondta Rachel. – Írjunk egymásnak egész nap. Üzenni fogok, ha megőrjítenek a tanítványaim azzal, hogy egyfolytában üzeneteket irkálnak… – Nevetett, és nem mozdult Porter hasa elől.

– Én gondolatban máris írtam neked – mondta Porter. – Na, most megint küldtem egyet. – Volt oka, de nem jó ok volt. Létezik egyáltalán jó ok arra, ha valaki nem jó barátnő? Emlékezett egy ottalvós bulira, amikor hat vagy hét lány feküdt hálózsákban a szobája padlóján teljesen ébren a sötétben, egymás mellett, mint a virslik a grillen, és a szerelemről beszélgettek. Sorban mindegyik lány megvallotta, hogy melyik fiú tetszik neki úgy, és utána a többi lány visítva nevetett. Rachel Porter előtt következett, és Jeremy nevét mondta. Amikor Porter jött, és ő is Jeremyt mondta, a többi lány „Óó!”-zott, mert persze egy fiú csak egy lányé lehet. Olyan ez, mint az előválasztáson a szavazás: csak egy győztes lehet. Semmilyen versenyben nem lehet két jelöltet támogatni. Akkor, azon az éjszakán kezdett vajon kopni a barátságuk? Mind a ketten esküdöztek, hogy nem fontos az egész, és úgy folytatták, ahogy előtte, de néhány hónap múlva, amikor Jeremy Porternek foglalt egy helyet az iskolabusz utolsó sorában, a „smárolós sorban”, ahogy nevezték, Porter olyan gyorsan csapott le a bőrüléses helyre, ahogy csak a lába bírta. Nem jelentett persze semmit, csak gimis szerelem volt, kamaszdolog. Megértették a barátnői. Most elmondhatná Rachelnek, hogy hülye volt, és minden rendben lenne. Az ember hibázik, főleg, amikor tombolnak benne a hormonok, és a szerelmi vágy, amely ott fortyog minden kamasz lányban. És utána Jeremy volt a legfontosabb, megelőzött mindenkit, és minden más kárát látta, bár ezt akkor nem így élte meg. Ezt is elmondhatná Rachelnek. El is fogja, amikor eljön a megfelelő pillanat.

Porter azt nem tudta (és nem is fogja) elmondani, hányszor elképzelte, hogy visszautazik az időben, és feleségül megy Jeremy Fogelmanhez, hányszor csapkodott a hálószobájában, hogy: „Baszd meg, húszéves Porter, kire vártál?” Mert akkor lett volna valakije, akit szeret, és most nem csak tiltott módon, időnként vehette volna kölcsön az elmúlt tizennyolc évben. Senkinek sem árulta el. Mindenki – az anyja, Rachel, John Sullivan – tudta, hogy gyerekkorukban együtt jártak Jeremyvel, arról azonban senkinek nem lehetett tudomása, hogy jóval azután is folytatódott, hogy Jeremy megnősült. Gyakran találkoztak a pajtában, de néha, amikor egy kis luxusra vágytak, Manhattanbe mentek, és kivették a legkisebb szobát a legjobb szállodában, amit megengedhettek maguknak. Az állatorvosok évente konferenciát is tartottak olyan szexi helyszíneken, mint a februári Minneapolis! Az augusztusi Memphis! Porter mindig talált megfelelő ürügyet. A lényeg a zászló kitűzése volt: stipi-stopi, először az övé volt. Minden, ami utána történt, mellékes, mint a szórás a tortán. Az alap az, amit ők jelentettek egymásnak Jeremyvel. Ők a fagyi a fagyikehelyben.

Amikor legutóbb együtt voltak, csaknem két évvel azelőtt, bementek New Yorkba – egészen Brooklynig, ahol a velük egykorúak még mindig önmagukat keresték. Úgy jártak el, ahogy általában máskor is: Porter bejelentkezett a szállodába (ez alkalommal egy új, csillogó helyre, amely úgy nézett ki, mint egy felfordított piramis), aztán „összefutott” Jeremyvel vagy a bárban, vagy egy étteremben, vagy egy moziban, és döbbenten, csodálkozva egymás mellé ültek, hogy micsoda véletlenek vannak. Utána visszamentek a szállodába, szexeltek párszor, lezuhanyoztak, aztán Jeremy távozott, Porter pedig ócska tévéműsorokat nézett, és egyedül aludt a tiszta szállodai ágyneműben. Elég kellemes megoldás volt, ha nem nézte meg közelebbről az ember.

De ezúttal más volt. Porter kigondolt valamit. Egy közeli mexikói étteremben vacsoráztak, Porter megivott három erős Margaritát, amelyektől egyre jobban összeakadt a nyelve.

– Na – kezdte Porter. A szálloda folyosóján botladoztak, neki-nekiütődtek egymásnak és a falnak. – Gondolkodtam.

– Én is – mondta Jeremy. – Arra gondoltam, hogy letépem a bugyidat, és addig nyalom a klitoriszodat, amíg nem sikítasz.

– Hagyd abba! – mondta Porter. – Vagyis jól hangzik, térjünk vissza rá egy perc múlva! Most komolyan beszélek. – Megállt, megkapaszkodott az ajtófélfában. – Nem vagy boldog.

Jeremy elnevette magát.

– Hogy mondhatsz ilyet? Mindenem megvan, amit csak kívánhatok. – Közelebb lépett, nagy kezével megmarkolta Porter combját, aki a mellkasára tette a tenyerét.

– Én nem vagyok a tiéd, igazából nem.

– Dehogynem, most is együtt vagyunk! – Jeremy előrehajolt, és csókolgatni kezdte Porter nyakát.

– De ott van Kristen is.

Jeremy kiegyenesedett.

– Ne már, Porter!

– Mondtam, hogy gondolkodtam. Nem boldog a házasságod, én meg itt vagyok! Mindig azt mondtad, hogy nem fogod bánni, ha találok valakit, és most találtam. Téged találtalak. Elegem van ebből, Jeremy. Gyerekeket akarok, mielőtt megöregszem, és ki mástól lenne gyerekem, ha nem tőled?

Csakhogy Jeremynek már voltak gyerekei. Továbbá elköttette magát, még évekkel korábban, amikor a kisebbik gyereke négyéves volt. És ennyi volt, Porter meghúzta a határt, amelyet a saját igényeiből és frusztrációiból alakított ki, és Jeremy nem akarta (vagy nem tudta) ezt átlépni. Bementek a hotelszobába, és egymás után kétszer szexeltek, amit Porter annak a kölcsönös tudomásulvételeként értelmezett, hogy egyiküknek sem lesz soha senkivel még egyszer ilyen jó. Utána nem jött több hotelszoba, jól megvilágított bár távoli városok szállodáinak előcsarnokában, délelőtti numera a pajtában, Porter az erezett deszkafalnak döntve. Az az egyetlen előnye, ha az ember olyannal szakít, akivel nincs összeházasodva, hogy egy füstfelhőben el tud enyészni az egész: nincsenek ügyvédek, nincs közös vagyon, nincsenek könyvek vagy lemezgyűjtemény, amit meg kellene osztani. Porter tehát továbblépett. Randizott férfiakkal, akik nem érdekelték. Tinderen jobbra húzott. Mit mondott Jeremy? Időzítés. Túl fiatalok voltak, amikor megismerkedtek, és Porter még nem állt készen. Amikor Jeremy készen állt a nősülésre, ott volt Kristen. Ő úgy született, hogy már volt kívánságlistája, kedvenc gyémántformája. Portert nem érdekelték az ékszerek. Ez volt a legeslegrosszabb a felnőttkorban, hogy rájössz, nincs igazság a földön, nincs láthatatlan kéz az Ouija-táblán. Csak az internet van, meg az utak, amelyeket valamilyen hülye oknál fogva helyesnek érzel akkor, amikor a buliban egy pohárral többet iszol az elégnél, vagy pont ugyanakkor vagy magányos, amikor valaki más is. És hát nem magányos mindig mindenki?

Rachel kinyújtotta a kezét. Boo Boo megint megnyalta, de mivel semmit sem talált benne, megfordult, és elkocogott, s közben mekegett, mintha figyelmeztetni akarná a barátait, hogy semmire se számítsanak ettől a két kerek embertől. Rachel köhögött, aztán elnevette magát.

– Van itt normális vécéd? Azt hiszem, bepisiltem.

– Erre – mondta Porter, és bevezette a házba.

14. fejezet

Cecelia első napja

A Claphami Általános és Középiskola kívülről téglaerődítménynek látszott. Volt körülötte zöld gyep, zászlórúd és parkoló. Cecelia brooklyni iskolája másképpen volt jellegtelen – zsúfolt, eklektikus, ezer országból érkezett tanulókkal; ehetetlen, rossz kaja –, de még ki kellett tapasztalnia a két halmaz metszetét, a két iskola közötti átfedést. A szekrények? A folyosók? Nem nyúlt hosszúra a lista. Pontosan egyszer járt az iskolaépületben, Astriddel vett részt az új diákoknak tartott tájékoztatón, egy hatvanperces beszélgetős bejáráson egy Kimberly nevű hetedikes vezetésével. Miért nem fogják fel az ilyen intézmények, hogy az iskolát egy olyan valaki tudja a legjobban bemutatni az új tanulóknak, aki nem csinál ebből akkora faksznit? Senki sem szereti, ha kiállítják a többiek elé. A serdülőkor közepén mindenki csak arra vágyik, hogy bebújhasson egy nagyobbfajta kő alá, hogy ne rá irányuljon a reflektorfény.

August azt mondta neki, hogy ő eggyel Cecelia megállója előtt fog felszállni a buszra, vagyis már rajta lesz, a szüleitől függően. Cecelia nagyon igyekezett, hogy ne ragaszkodjon annyira a gondolathoz, miszerint ők barátok. Nem is biztos, hogy August fent lesz a buszon, mondogatta magának, és ha nem lesz, akkor sincs semmi, majd leül egy üres helyre, vagy egy lány mellé, aki mosolyog, szó szerint bármelyik lány mellé, aki mosolyog. Még az se fontos, hogy fogas mosoly legyen, elég, ha egy icipicit felfelé kunkorodik a szája. Nem nagy ügy az egész. Csak egy buszút.

A régi iskolában egy héttel később kezdődött a tanítás, és Snapchaten meg Instagramon követte a régi barátnői életét. Voltak a Finsták meg a Rinsták – a kamu meg a valódi profilok, az egyik lényegében a szülőknek, ott ugyanis iskolával kapcsolatos dolgokról, új frizurákról meg cuki kutyákról posztoltak, a másikon viszont több meztelen bőr és hamisítatlan kamasznyomorúság tárult fel. Katherine mind a kettőn letiltotta, de egyes perifériális barátok a csoportban nem, így Cecelia beleláthatott az egykori életébe. Sonya levágta és rózsaszínre festette a haját. Maddy több mogorva szelfit posztolt, mint szokott, ami valószínűleg arra utalt, hogy szakított a barátjával, aki boldog-boldogtalannak felajánlotta a folyosón, hogy megmasszírozza a hátát, és aztán valahogy mindig túl közel került a keze a lányok melléhez. Cecelia szeretett volna kommentelni, de félt, hogy Katherine reagál rá, és akkor megnyílna a föld, neki pedig bele kellene vetnie magát a lyukba. Így is elég rosszul érezte magát, noha tudta, hogy amit csinált (szólt a szüleinek, szólt Katherine szüleinek, szólt a tanáraiknak), az volt az egyedüli helyes cselekedet. Van úgy, hogy a helyes cselekedet a szívás.

Nagyi beleegyezett, hogy a házban marad, és nem nézi végig, ahogy felszáll a buszra, de Cecelia észrevette az arcát az ablakban, hiába húzódott be gyorsan Astrid a függöny mögé. A buszt szemmel láthatólag felújították a baleset óta – csillogott rajta az új sárga festékréteg, amelyen úgy fénylettek a fekete betűk, mintha nedvesek lettek volna. Az ajtó kinyílt, és előtűnt egy halvány bőrű, sovány nő, akinek a festett haja pont olyan feketének és nedvesnek látszott, mint a fekete betűk. Idegesnek látszott, amin Cecelia nem csodálkozott. Nyilván nem könnyű átvenni egy pozíciót, amely egy halálos közlekedési baleset következtében üresedett meg nemrégiben, még akkor sem, ha az előző alkalmazott nem tette valami magasra a lécet.

– Felszállás – mondta a nő.

– Ez az első napom – mondta Cecelia.

– Nekem is – mondta a nő, és mosolyra emlékeztető kifejezés terült szét az arcán. Nem ülhetne közvetlenül a sofőr mellé? Nem kezelhetné ő a sebességváltót, ahogy a közlekedési múzeumban is megengedik a gyerekeknek, hogy érvényesítsék a jegyeket?

Cecelia a lehetőségekhez mérten könnyedén felszaladt a lépcsőn, és próbált magabiztosságot árasztani. Azt tervezte, hogy olyan személynek mutatja magát, amilyen lenni szeretne. Senki sem ismeri, úgyhogy lehet határozott és kúl, ha ezt állítja magáról. Nem mintha hazudni akart volna, vagy megjátszani magát – egyiket sem akarta. Csak tudta, hogy működik a világ, és azt is, hogy az egyetlen reménye a túlélésre az, ha önbizalmat sugároz, ahogy egyes ártalmatlan kígyófajták szinte ugyanúgy néznek ki, mint bizonyos mérges kígyók. A busz nagyjából félig volt tele, és azonnal megérezte, hogy minden szem rátapad. Gyorsan végignézte a sorokat – mogorva ábrázatok, kivétel nélkül. A lányok tetőtől talpig végigmérték, megvizsgálták a ruházata minden apró részletét; a fiúk ugyanilyen röntgenszemű alapossággal vették szemügyre az arcát meg a testét, és Cecelia érezte a tekintetük súlyát – amíg észre nem vette hátul Augustöt.

– Ó, hála istennek! – mondta, amikor végre odaért hozzá. Magabiztossága az őszinte megkönnyebbülés tócsájává olvadt.

– Igen, hát, üdv a pokolban. Szép itt, mi? – August egy muffint nyomott a kezébe. – Apám sütötte.

Cecelia előrehúzta magán a hátizsákját, és lerogyott az August melletti ülésre.

– Az én szüleim nem szoktak sütni. Egy ideig házi mandulatejet csináltak, utána meg házi kovászos kenyeret abból a kis földönkívüliből, amit a frigóban tároltak, de normális dolgokat, amihez vaj meg cukor kell, azt nem.

– Az kár – jegyezte meg August. – A vaj és a cukor a világ objektíven jó dolgai. Lehet, hogy a szüleid nem szeretik a szénhidrátokat.

– Vagy nem elég gondos szülők – mondta Cecelia, és beleharapott a muffinba. Még meleg volt. – Ha a nagyanyám megbolondul, hozzátok költözöm.

– Mindig is szerettem volna egy lánytestvért – vallotta be August.

– Én is – mondta Cecelia, és harapott még egyet. – Nem érezted még úgy, hogy a szüleid elfelejtették, hogy ők a szüleid, és nem a haverjaid? Az enyémek haveroknak képzelik magukat. Nem valami jók a fegyelmezésben. Nem mintha fegyelmezésre szorulnék, de…

– Szabályok akkor is kellenek. Értem. – August bólintott.

A busz nagyot döccent valami buckán, Cecelia és August a levegőbe emelkedtek. Bekanyarodtak egy sarkon, lassítottak, és megálltak. Felszállt néhány hosszú hajú lány, az egyformaság optikai illúzióját keltették. Eltelt néhány pillanat, mire Cecelia rájött, hogy nem ugyanannak a lánynak három kiadását látja, hanem három lányt egyforma ruhában, de egyforma volt még a szakadás is farmerjük térdén meg a hasvillantó pólójuk alatt a köldökük, és ugyanaz az unott kifejezés ült morcos arcukon.

– Testvérek? – kérdezte Cecelia, az állával mutatva őket.

– Nem, bár ők szeretnének azok lenni. Csak spirituálisan azok. És ezt úgy értem, hogy ugyanannak a szukkubusznak adták el a lelküket.

A lányok egy sorba tömörültek a busz elejében, már csak ott volt szabad hely: kettő az ülésen, a harmadik az ölükben, mint egy játék baba.

– Egy ülésen csak ketten ülhetnek – szólt rájuk a sofőr, miután becsukta a busz ajtaját. – Keress egy helyet, kisasszony!

Az ölben ülő lány a szemét forgatta, suttogva tárgyaltak valamiről, aztán helycserék következtek, mint a háromlapos montéban, végül az egyik, a három közül a legmagasabb, az ülések közötti folyosón végezte.

– Az Sidney, az ablaknál – mondta August –, és a csicskái, Bailey és Liesel. Liesel az, aki a rövidebbet húzta. – A kiebrudalt Liesel duzzogva hátrébb ment két sort, és leült egy lány mellé, akin hatalmas fejhallgató volt, és tudomást sem vett Liesel létezéséről.

Cecelia a műanyaggal bevont ülés nyiszorgó háttámlájának dőlt. Ezek a lányok itt nem úgy néztek ki, mint az ő otthoni barátnői, egyáltalán nem – Brooklynnal összehasonlítva Clapham körülbelül olyan fehér volt, mint egy hóvihar Vermontban –, de hogy így együtt látta őket, mint egy különítményt, eszébe jutott, miből marad most ki. Örült, amiért ezen a bizarr, gyilkos légkörű iskolabuszon lehet, ugyanakkor dühítette, hogy őt tartották a legkevésbé fontosnak, és őt ebrudalták ki a folyosóra.

– Valami baj van? – kérdezte August. – Egészen zöld vagy.

– Jól vagyok – mondta Cecelia.

– Hát, megérkeztünk. – A busz egy újabb kanyar után az iskola elé fordult. Mindenki felállt, és komótosan kászálódott le, ami tökéletes ellentéte volt annak, ahogy egy repülőgépről sietnek le az utasok. Ceceliának az volt az érzése, hogy ha az új buszsofőr elindul, és továbbhajt, mindenki szépen visszaült volna a helyére, és készségesen szökik meg vele. August és Cecelia szálltak le utolsónak, és amikor Cecelia az iskola előtti járdára ért, az egyforma lányok triója tőle nem messze állt, és mind a maguk felé fordított telefonjuk fotóalkalmazásában ellenőrizték a sminkjüket.

A hierarchiában második helyet elfoglaló Bailey tekintete összeakadt Ceceliáéval a képernyőn, és odakapta a fejét.

– Mi?

Erre a másik két lány is odafordult. Egy új tanuló bármilyen méretű iskolában, hacsak az intézmény nem volt egészen óriási, potenciálisan felbolygathatta a közösség alá-fölé rendeltségi viszonyait. Meg kellett győződniük róla, hogy Cecelia rájuk nézve nem jelent veszélyt.

– Új vagy? – kérdezte Sidney. Cecelia közelről már látta a különbséget a három lány között. Liesel jó tíz centivel magasabb volt a többieknél, amit rémes tartással igyekezett kompenzálni, és teljesen testhez simuló farmerjának csak a bal térdén volt szakadás. Bailey volt a szőke, kerek teliholdarccal, és mindkét térdén szakadással. És az egyértelmű főnök, Sidney fenn hordta az orrát, mint egy szörcsögő mopsz, amit seggszagolgató élete minden napján megdicsérnek, hogy milyen szép. A valóság ezen mit sem változtatott. Cecelia rögtön felismerte a típust – Katherine ugyanígy nézett volna rá, ezzel a méhkirálynőnézéssel, és ez a felismerés valamiért nem csökkentette a hatást.

Cecelia bólintott.

– Igen, szia! – Kalapáló szívvel integetett. A túlélés kulcsa a barátságos viselkedés.

– Ööm, oké – mondta Bailey, és visszafordult a telefonjához.

Liesel és Sidney szintén. Ahogy elmentek mellettük, August odahajolt Sidney-hez, és a fülébe súgta:

– Boszorkány a lány! – és azzal a karját Cecelia karjába öltötte, és együtt mentek be az iskolaépületbe. Amint biztonságban belül kerültek az ajtón, Cecelia idegesen elnevette magát.

– Ne félj! – nyugtatta meg August. – Ha elhiszi, hogy boszorkány vagy, legalább békén hagy. De ugye nem vagy az? – Hatásszünetet tartott, aztán eljátszotta, hogy megkönnyebbül, amikor Cecelia megrázta a fejét. Cecelia összefonta a karját a mellkasán. Kicsit melege volt a kezeslábasban, mégis azt vette föl, afféle páncélként. Minden oké, minden oké. Gyakran érezte úgy, hogy mindenhová későn ér oda – még nem menstruált, még nem használt szemhéjfestéket, még az élete sem kezdődött el –, de lehet, hogy Claphambe jókor érkezett. Lehet, hogy nem is olyan rosszak ezek a lányok. Lehet, de nem biztos, hogy Augustöt egész életében ismerni fogja, még ötvenéves korukban is, még akkor is, ha August Buenos Airesbe költözik, és flamencót oktat, még akkor is, ha beáll a The Rockettesbe, vagy elmegy orvosnak, esetleg űrhajósnak. Ez megnyugvással töltötte el. Csak mert az előző baráti köre nem tartott ki, még nem biztos, hogy ez újra megtörténik. Ezúttal alakulhat másképpen; lehet, hogy most jó fejnek fogják tartani, lehet, hogy most beilleszkedik. Érdekes dolog a barátság. Akkora ügyet csinálnak a szerelemből, pedig barátokat szerezni legalább olyan nehéz – ha jól belegondolunk, őrület: Tessék, itt egy csomó idegen, mondd el nekik az összes titkodat, ne félj, nem fognak bántani, nem fognak megszégyeníteni.

– Nem tudok róla. – Cecelia lenézett, és ekkor jött rá, hogy még mindig ott van a tenyerében egy fél muffin, így aztán a szájába tömte, a papírját összegyűrte, és mint valami talizmánt, úgy fogta a kezében.

A nyolcadik évfolyamon négy osztályfőnök volt, mindegyikhez harminc tanuló tartozott. A harminc soknak hangzik, de a termek nagyok és tágasak voltak, mindenkit tiszta, felcímkézett pad várt, keskeny mélyedéssel a ceruzáknak. Cecelia hátulról a második sorban ült – ábécérendben. Ez bizonyos értelemben diszkriminációnak tűnt, de legalábbis tapintatlanságnak. Mert mi van akkor, ha szörnyen rossz a szeme? Mi van akkor, ha halk a beszédhangja? A brooklyni iskolájában, ahol az osztály felének pedagógiai asszisztensek segítettek az ADD-jük, az ADHD-jük vagy az autizmusuk miatt, a tanárok állandóan átrendezték a termet, mintha Jengát játszottak volna, hogy X. Y. lehetőleg ne másszon ki az ablakon, és Z. szülei ne telefonálgassanak, hogy milyen méltatlan elbánásban részesül a gyerekük New York város nagy oktatási gépezetében. A Claphami Általános és Középiskola kívülről valószínűleg úgy nézett ki, ahogy a brooklyni sulija nézhetett ki az 1960-as években. A szőnyegek és rajtuk a földtónusú koncentrikus körök tiszták voltak. Az ivókutak magasra lőtték gejzírjeiket. A vécékben működtek a tamponautomaták. August egy másik osztályba járt, el kellett tehát búcsúznia Ceceliától, miután megmutatta neki, hol van az igazgatói iroda, és segített kinyitni az öltözőszekrénye ajtaját. Így Cecelia egyedül maradt. Egyedül volt huszonkilenc gyerekkel és egy felnőttel, az osztályfőnökével/angoltanárával, Ms. Skolnickkal. Cecelia beült a padjába, és finoman az asztalra tette az üres füzetét.

Ms. Skolnick fel-alá járt a jókora íróasztala és a tábla közötti keskeny folyosón. Alacsony, mosolygós nő volt, az évszakhoz nem illő vastag pulóverben. Egyik kezében krétát fogott, úgy egyensúlyozta az ujjai között, mint egy cigarettát. Voltak diákok, akik köszöntek, amikor bejöttek a terembe, de ők voltak kisebbségben. Cecelia a helyéről figyelt. Közvetlenül fölötte volt a klímaberendezés nyílása, amelyből jéghideg levegő ömlött rá, szóval Cecelia végre örülhetett, hogy a kezeslábast vette föl.

– Van egy fölösleges pulcsim, ha kéred. – Ms. Skolnick volt az, aki a terem oldalában valahogyan Cecelia padjához került. – Ez a pad az Északi-sarkkör. Ezerszer szóltam már a gondnokságnak, de úgy látszik, lehetetlenség szabályozni a hőmérsékletét.

– Nem baj – válaszolta Cecelia. – Nem tudtam, de nem fázom.

– Nem tudtad, hogy fagyispultban fogsz ülni? Négy fekete pont! Csak vicceltem – mondta Ms. Skolnick Cecelia arcát nézve. – Itt nem osztogatunk fekete pontokat. Olyan van, hogy büntetésből itt kell maradni óra után, de fekete pont nincs.

– Büntetést fogok kapni valamiért? – kérdezte Cecelia.

– Nem! Miért? Csináltál valamit? – Ms. Skolnick elkerekítette a szemét. – Csak bemutatkozom, köszönök, kikötőt ajánlok a viharban. Király. Isten hozott! Gyerekkoromban én is költöztem párszor, úgyhogy ismerem ezt a „Fúj, új suli!” érzést.

Ms. Skolnick mögött megszólalt egy csengő, és ezzel egy időben megjelent az ajtóban Sidney és az egyik bandatag, Bailey, a szőke. Cecelia meglepődött, de a lányoknak arcizmuk se rándult; egy hang nélkül szétváltak, mint a hazatérő galambok, amelyek ismerik az utat. Cecelia sosem volt ennyire magabiztos, még a régi iskolájában sem. Ha a székére ráragasztották volna a fényképét, ő valószínűleg akkor is megkérdezte volna, hogy az-e az ő helye.

– Ez nekem szól – mondta Ms. Skolnick. – Jó reggelt, Sidney! – Cecelia figyelte, ahogy Sidney közvetlenül mellette leül. Rápillantott Ceceliára, de amikor ő, reményei szerint teljesen normálisan és barátságosan, rámosolygott, Sidney csak nézett szigorúan, szorosan összezárt szájjal, majd a tábla felé fordult.

Cecelia megborzongott. Rezgett a telefonja a zsebében, és kihúzta egy egészen picit, hogy lássa, ki írt. „Apa”, látta a nagy, nyomtatott betűket, mintha az ő apja ugyanolyan lett volna, mint mindenki másé, mintha egy szappanopera-beli apuka volna kosárpalánkkal és előnytelen farmerban, és a szerszámosdobozában nem füvet vagy gyógyszerként alkalmazott gyógynövényeket tárolt volna. „Szia! Hiányzol, mézeskrémes!” – írta az üzenetben. Mézeskrémes. Még egy normális becenevet sem tudott kitalálni neki. Cecelia szeme megtelt könnyel; egy hanyagnak szánt mozdulattal megnyomkodta a szeme sarkát. Az apja visszarepült Mexikóba, és most nagy valószínűséggel csukott szemmel, törökülésben ül valahol. Furcsa volt elgondolni, hogy egy olyan egésznek a része, amely már nem egész, és ő a hiányzó rész. Cecelia nem akart hiányzó rész lenni. A kis lakásukban akart lenni, az úgynevezett szobájában, megnyomni egy gombot, és egy kicsit visszatekerni, hogy mindenki másképp csinálhasson bizonyos dolgokat. Az anyja vállaljon szerepet a szülői munkaközösségben, süssön amerikai almás pitét, és teli tüdőből, ordítva tiltakozzon, amikor valaki olyan abszurd ötlettel áll elő, mint Katherine szülei.

– Nem vagyok boszorkány – mondta Cecelia. Sidney felhúzta a szemöldökét, meg még páran mások is a közelükben. – Mármint ez nyilvánvaló.

Sidney odahajolt hozzá.

– Tudod, ki mondaná ezt? Egy boszorkány. – Fölnevetett, és karba tett kézzel előrefordult. Cecelia izzadni kezdett.

Ezért küldték el a Nagyihoz, gondolta. Nem tudott egyedül elintézni bizonyos dolgokat, ahogy a családban más sem. Ha most itt ülne mellette az apja, ő bólintott, sőt nevetett volna. Nem vágott volna vissza valami fullánkos megjegyzéssel. Az anyja – az anyja tinédzser kiadása – halálra rémisztette volna Sidney-t. A mostani anyja azonban csak forgatta volna a szemét, és az lett volna a véleménye, hogy Ceceliának méltóságán aluli lenne, ha a szívére venné. A szülei – az ő szerető, álomvilágban élő szülei – mintha úgy képzelték volna, hogy ha Ceceliát elküldik Astridhez, az szinte olyan lesz, mint egy extra hosszú karácsonyi szünet, egy jóleső délutáni szundi a kanapén, de hát nyilvánvalóan nem erről volt szó. Azért volt itt, mert senki nem azt tette, ami helyes lett volna, senki nem azt mondta, amit kellett volna. Amikor az iskolai pszichológus kijelentette, hogy egészségesebb lenne, ha iskolát váltana ő, akit bántottak, azért, hogy többet ne bántsák, a szülei rábólintottak erre. Cecelia tizenhárom éves volt. Nem létezett olyan világ, amelyben az ő kezébe kellett volna adni a döntést. Így amikor másnap reggel a szülei ott ültek a zsebkendőnyi konyhaasztaluknál, és megkérdezték tőle, hogy részéről rendben van-e ez a megoldás, ő is rábólintott – mi mást tehetett volna?

Puha puffanással egy könyv landolt az asztalán. Rozsban a fogó. Ms. Skolnick egyenként osztotta ki őket.

– Ránézésre unalmas – állapította meg Sidney. – Még kép sincs a borítóján. A baseballról szól, vagy miről?

Néhányan halkan nevetgéltek, nem akartak hülyének látszani, amiért nem tudják, de a gúnyolódásban azért benne voltak.

– Nem – szólalt meg Cecelia. Ő az előző évben elolvasta. – Egy srácról szól, akit kivágnak az iskolából, és csak lófrál New York Cityben, egy kicsit lökött, de azért vicces is, és nagyon jó könyv.

– Ne lődd le a poént, Cecelia! – Ms. Skolnick nevetett. – De így van. Szigorúan véve nem a baseballról szól. Holnapra mindenki olvassa el az első két fejezetet, és nekilátunk.

– Stréber – mondta Sidney halkan.

– Tökmindegy – mondta Cecelia. – Csak már olvastam.

Ms. Skolnick tapsolt egyet.

– Hát akkor! Jöjjön most egy kis ismerkedős, kötetlen írás! Vegyetek elő egy papírlapot! Meg egy tollat! Öt perc! Írhattok bármit, amit akartok, mintha el sem olvasnám! Senki sem fogja megtudni! Szabad kismadarak vagytok, szabadok!

Sidney a szemét forgatta.

– Fogadok, hogy ezt imádod, boszorkány! Szabadnak lenni! Szemmel verni!

Cecelia jelentkezett.

– Kimehetek a mosdóba? – Ms. Skolnick bólintott, és az ajtóra mutatott.

– Ügyes vagy – suttogta hangosan, ahogy Cecelia elment a tanári asztal mellett. – Eddig minden oké, ugye?

– Igen – felelte Cecelia. – Egyszerűen csodás. – Kilépett a folyosóra, és becsukta maga mögött az ajtót. Makulátlanul fénylett a linóleumpadló, akár az olimpiai jégpálya. Cecelia direkt húzta rajta az edzőcipőjét, hogy nyikorogjon. Nem sietett sehová. A folyosó széles és üres volt, mindkét oldalán szekrények sorakoztak. A mosdó tizenöt méterre volt, lassan haladt felé, és menet közben belesett az osztályok ajtaján lévő kis ablakokon. Mindegyik teremben máshogy unatkoztak. Unatkoztak matekórán, unatkoztak franciaórán. Nehéz szemhéjak; még mindig korán volt. Az egész nyári tespedés után nem került befogadásra kész állapotba az agyuk. Televízió, igen. Rendhagyó igék, nem. Idővel belerázódnak majd.

A mosdó ajtaja mellett óriási hirdetőtábla függött a falon, teletűzdelve nyomtatott papírokkal, amelyek a tanórán kívüli elfoglaltságokról tájékoztattak, az atlétikai csapat edzéseiről, az őszi zenei meghallgatásokról, szakkörökről. Cecelia a régi iskolájában vitakörre járt, de azt itt nem hirdették meg. Átfutotta, mit ajánlanak a komédia és a tragédia két álarca mellett – A muzsikusra fognak próbálni, ami igazán tökéletes választás egy kisvárosban. A foci és a röplabda nem érdekelte, béna, haszontalan időtöltés mind a kettő. A táncban legalább megvolt a művészi önkifejezés és a szépség lehetősége, de azt sem neki találták ki. Nem, az egyetlen, ami fölkeltette Cecelia figyelmét, a tábla jobb alsó sarkába, nyilván a lúzerek helyére tűzött papíron állt: FELVONULÓCSAPAT! SEGÍTS MEGTERVEZNI ÉS MEGÉPÍTENI AZ IDEI SZÜRETI FESZTIVÁL KOCSIJÁT! SZAKÉRTELEM NEM SZÜKSÉGES! – és alatta Ms. Skolnick neve és osztályterme volt feltüntetve, amiről Cecelia már tudta, hogy hol keresse. Felvonulókocsit építeni tutira egyetlen New York-i iskolában sem lehetett. Na, ehhez mit szólsz, kozmopolita elit?! Cecelia elképzelte magát, amint kalapáccsal a kezében mindenféle drapériák és több vödör csillámfesték között dolgozik. Miért is ne?

15. fejezet

Strick Ingatlan

Amikor Astrid úgy érezte, hogy nem tölt elég időt a gyerekeivel, egyszerűen beállított hozzájuk, és meghívta őket egy étterembe. Ez bevált, amikor főiskolára jártak, és rámen tésztalevesen meg mogyoróvajon éltek, és most is bevált, legalábbis Porternél, akit délben is el lehetett csábítani egy rizottóra és egy pohár borra. Astrid olyankor folyamodott ehhez a módszerhez, amikor nem volt különösebb mondanivalója, de úgy gondolta, hogy talán akkor is működni fog, ha lesz mit mondania. Nem szívesen kért bocsánatot. Nem szívesen ismerte el, ha valamit rosszul csinált. Russell halála után még könnyebben megfeledkezett a bocsánatkérésről – minthogy már nem volt kivel veszekednie, csak olyankor mentegetőzött, ha véletlenül rálépett valakinek a lábára, vagy nekitolta a bevásárlókocsiját egy idegennek.

Elliot építőipari cége, a Strick Ingatlan saját tervezésű épületbe költöztette az irodáit a városközponton kívül, ezért nem vonatkoztak rá szigorú városképi szabályok. Élénkkék volt, és ronda, az észak-karolinai óceánparti házak felborult arányaival, keskeny oszlopok emelték hat méter magasba, alul pedig nyitott parkolót alakítottak ki. Évtizedeken keresztül állt ott egy kis ház, s Elliot megvette, és elbontatta, hogy egy csillogó új épületet húzzon fel a helyére, amely telekhatártól telekhatárig kitöltötte a helyet. Érkezett rá néhány panasz, és Astrid a gyenge pillanataiban elismerte, hogy ha másvalaki fiáról lett volna szó, őt magát is fölöttébb bosszantotta volna, mennyire nem illik az az épület a többi közé, de tekintve, hogy Elliot a fia volt, és olyan sokat jelentett neki ez a projekt, Astrid büszke volt rá, vagy legalábbis nyilvánosan ezt állította.

Elliotnak a főiskola után leghőbb vágya volt, hogy jogi egyetemre menjen, csakhogy nem ért el elég pontot a felvételin, így sehová sem jutott be, ahová jelentkezett, és jó ideig eltartott, mire kitalálta, mihez kezdjen magával. Russell jogász volt, és természetesen ez is szerepet játszott a döntésében – Astrid tudta, milyen egyenes utat képzelt el magának Elliot, ami aztán nem vezetett sehová. A főiskolai nyarakon az építőiparban dolgozott, csakúgy, mint minden claphami barátja. Szabadban végzett, izzasztó munka volt, a kezükbe kapták a fizetségüket, és megizmosodtak, szóval mindenki jól járt. És amikor a főiskola után az építőiparban helyezkedett el, úgy gondolta, hogy ez csak átmeneti állapot, aztán ott ragadt. Eltelt hét év, és Elliot saját céget hozott létre. Sokak szemében ez sikernek számított volna, Elliot azonban nem annak látta.

Astrid az épület előtt parkolt.

– Itt vagyok – mondta a telefonba. – Gyere ki, ebédidő van! – Elliot öt perc múlva felrántotta az irodaépület bejárati ajtaját, és kiviharzott a térkőből rakott járdára.

– Nem nagyon érek rá – közölte.

– Helyes – mondta Astrid. – Én sem. Mutasd az utat, nekem bármi megfelel.

Elliot jobbra mutatott. Sietős léptekkel elindultak a járdán, időnként be kellett húzni a fejüket az alacsonyan lógó faágak miatt. Elliot tizenöt centivel magasabb volt az anyjánál, Astrid azonban kétszer olyan gyorsan lépkedett, és nem maradt le.

– Ebéd a főnökkel – mondta Astrid menet közben. Meleg, rettenetesen párás idő volt. Elliot társaságában Astrid egy kicsivel mindig magasabb hangon beszélt, hogy ellensúlyozza a fia gyakori rosszkedvét. Kicsit természetellenesnek hatott tőle ez a vidámság, ezt maga is hallotta, de nem jött rá, mit tehetne ellene.

– Nyolc alkalmazottam van, Anya, nem nyolcszáz. Fölösleges ilyen nagy ügyet csinálni belőle.

– Plusz az építőmunkások! Csak ne szerénykedj, El, ez rengeteg ember. – Astrid megfogta Elliot karját, és megdörzsölte. Nicky érzelmes kisfiú volt, és érzelmes férfi lett belőle, érkezéskor és távozáskor puszival köszöntötte az anyját, sőt néha minden különösebb ok nélkül is adott neki egyet. Elliot körülbelül úgy ért hozzá az anyjához, ahogy egy kedves öreg hölgyhöz, akivel egy ismerőse esküvőjén találkozott. Mindhárom gyerekének másféle anyja volt, és nem csupán a nemi különbségek miatt, hogy kisautót vagy babát vegyen-e, bár fiatal anyaként az őrületbe kergette a játékok rózsaszín-kék megosztottsága. Aztán ott volt az, hogy kamaszkorban az egyik sírt, a másik elbújt, és ezek az eltérések akkor is megmaradtak, amikor a gyerekekből felnőttek lettek. Amikor Nicky megnősült, képeslapokon írta meg a nagy hírt, vagyis a postásuk előbb tudta meg, mint Astrid. Amikor Elliot nősült, Astridet, aki akkor nyújtotta a legjobb formáját, amikor szervezni kellett valamit, arra kárhoztatták, hogy a háttérből figyeljen – néző volt! Mindig azt képzelte, hogy Porterrel ez másképpen lesz, hogy neki majd a felnőtt életében is szerephez jut, nem úgy, mint a fiúknál, de most nagyon úgy nézett ki, hogy ez a hajó is elment. Hol volt az ajtó, amely elkerülte a figyelmét? Ő abban hitt, hogy nem szabad rátelepedni másokra, a gyerekeire sem. Hát nem térre vágyik mindenki? Két barátnője is bent volt a szülőszobában, amikor a lányuk szült, tanúi lehetettek, ahogy kínkeservesen maguk is anyák lettek, látták a legnagyobb csodát. Astrid nem tudta pontosan, ő mit akar, de abban biztos volt, hogy ezt nem; nem akarta látni, ahogy kitolás közben a lánya feneke alatt egy zacskóba gyűlik a vér. Ha hazaért, ki fogja kérdezni Ceceliát, hogy telt a napja. Közelebb fog hozzá ülni, fölmegy utána a lépcsőn a szobájába, akár a földre is leül.

Elliot A Hely felé irányította a járdán. Astrid azóta nem járt ebben az étteremben, hogy tíz évvel azelőtt pocsék tonhalas szendvicset evett ott. A napvédő ponyvája mocskos volt, az asztalokat nejlonabrosz takarta, és közepes minőségű ételt szolgáltak fel, Astrid azonban egy szóval sem panaszkodott.

– Menjünk be, vannak szendvicseik – mondta Elliot, majd kinyitotta és nyitva tartotta az ajtó az anyjának.

Az ablak mellett lévő asztalhoz ültek. Óriási, laminált étlapot kaptak, Elliot egy gyors pillantást vetett rá, aztán az asztalra tette, és türelmetlenül körülnézett, hogy hol van már a pincér.

– Hmm, paradicsomleves, az jól hangzik. Kíváncsi volnék, hogy meleg-e, vagy hideg. Egy hideg paradicsomleves nagyon jól tud esni, nemde? Persze lehet, hogy krémleves. És tejszínalapú. De most nem igazán vágyom krémlevesre. – Astrid becsukta az étlapot, és megnézte a hátulját. – Vagy vannak napi ajánlataik… Láttad? Lehet, hogy eszem egy levest és egy fél szendvicset. Azt hiszem, ennél maradok. Megnézted a napi ajánlatokat?

– Rendelnénk – mondta Elliot, miközben intett egy kötényes nőnek, aki feléjük tartott. – Én a pulykás klubszendvicset kérem jegesteával. Köszönöm.

– Máris, egy pillanat – mondta a nő, egy jegyzettömböt véve elő a köténye zsebéből.

– Milyen a paradicsomlevesük? – tudakolta Astrid. – Nem túl nehéz egy ilyen meleg napon?

– Jézusom, Anya, nem mindegy? – Elliot a kezébe temette a fejét.

A felszolgáló felhúzta a szemöldökét.

– Egy kicsit darabos, hideg. Nagyon finom.

– Akkor én azt kérek, és egy fél adag sajtos melegszendvicset. Köszönöm. – Astrid odanyújtotta neki az étlapot, aztán összefűzte az ujjait az asztalon.

– Ne haragudj, kicsit ideges vagyok – mondta Elliot.

– Azt látom – mondta Astrid. – Mi történt?

– Semmi. Munkaügyek. Kurva rosszak a fiúk. – Megjött a felszolgáló a teával, amit Elliot egy biccentéssel köszönt meg.

– A kisfiúk ilyenek – mondta Astrid. – Valamikor te is voltál kisfiú.

– Én nem voltam ilyen. A képembe vágják, hogy utálnak. Aidan azt mondta, hogy meg fog ölni, amikor alszom. És aztán nevetett, mint egy igazi pszichopata. Katonai iskolába fogom íratni őket, ott majd fegyelmet tanulnak. Nem tudom. – Elliot a fejét ingatta. Kivette a szívószálat a jegesteából, és ahogy a széles üvegpoharat a szájához emelte, a jégkása a bőrének loccsant. – Tönkreteszik az életemet.

– Most ezt a korszakukat élik – mondta Astrid.

– Hát, mindenesetre iszonyatos – válaszolta a fia. – Na mindegy. Miért akartál velem ebédelni? Rákos vagy? Mire kell még felkészülnöm?

– Elliot – mondta Astrid a fejét csóválva. Két tenyerét az asztalra fektette: nem rejteget semmit. – Szeretnél Birdie-ről beszélgetni?

– Nem, Anya, nem szeretnék Birdie-ről beszélgetni. Csak bizarrnak találom, nem érted meg? Hadd legyen az a véleményem róla, hogy bizarr.

– Nem annyira bizarr. Ez is egy olyan kapcsolat, mint bármelyik másik. Két felnőtt között. – Astrid nekidőlt a szék kemény támlájának. Elliot vörös volt, izzadt, és a nyaka, amely most vastagabb volt, mint fiatalabb korában, feszítette az inge nyakát. Nem a kora miatt testesedett meg, hanem az edzéstől; izmot szedett magára, nem hájat, amely az izmok elhanyagolása miatt rakódik rá az emberre. Astrid azonban úgy gondolta, hogy ha valamiből túl sok van, az annak a jele, hogy másvalami viszont hibádzik. Ha Porter is edzene egy kicsit, mint Elliot, ha Elliotban lenne valamennyi a testvérei lazaságából, ha Nickyben pedig Elliot tehetetlenségéből, és ha Porterben lenne egy kevés Nicky karizmájából, akkor Astridnek lehetne egy tökéletes gyereke. Persze mind azok voltak a maguk módján, mármint abban az értelemben, hogy mindegyiküknek megvoltak a maguk jó és rossz tulajdonságai, ám ha így ki lehetett volna válogatni, akkor egy hibátlan embert adtak volna ki. Astrid tudta, hogy nem szép így gondolkodni a gyerekeiről, de nem tehetett róla.

– Na igen, csakhogy a másik felnőtt a nőnemű fodrászod, és ettől olyan bizarr. Az istenért, hát nem érted, mitől olyan kínos ez? Mindannyiunknak? – Elliot az immár kiürült poharával integetett a felszolgálónak.

– Sajnálom, ha így érzed – jegyezte meg Astrid.

Jött a pincérnő, egy széles tálcát a vállának támasztva. Elegáns térdhajlítással tette le eléjük a tányérokat, és elvitte Elliot poharát.

– Máris hozom – szólalt meg. Elliot és Astrid kivárták, hogy elmenjen, addig nem beszéltek. Elliot elővette a zsebéből a telefonját, és a hüvelykujjával bepötyögött egy e-mailt.

– Nem érdekes – mondta Elliot. – A te életed. Csak az a helyzet, hogy az én életemre is hatással van. Az lep meg, hogy nem érted, miért számít nekem, meg a családodnak, hogy mit gondolnak rólad mások.

Astrid mozdulatlanul ült, a levesébe bámult. Ezt a fajta gazpachót egyáltalán nem szerette. Utálta, ha hazudnak az éttermi alkalmazottak, ha a napi ajánlat csak arra jó, hogy felhasználják azokat az alapanyagokat, amik különben hamarosan megromlanának, és azokat az embereket is utálta, akik minden ételre, amit megneveztél, rögtön rávágják, hogy az a kedvencük. Ez a leves nyilván ehető. Meg fog felelni. De nem lesz finom. Nem számít. Többet nem fog ide jönni. Ez csupán egy étel.

– Jól van – mondta. – Értelek.

– Csak annyi, hogy most minden olyan elbaszott, Anya – folytatta Elliot. – A cégben tele vagyok munkával, otthon káosz van, Wendy haragszik rám, torkig vagyok az egésszel.

– Nagyon sajnálom, drágám. – Astrid fogta a kanalát, és megkóstolta a levest. Jobb volt, mint amilyennek kinézett. Nézte, hogy szaggatja Elliot a szendvicset a fogaival. Mint aki napok óta nem jutott ételhez, ahogy gyerekkorában az úszásórák után, amikor azonnal kalóriát igényelt a teste. Szeretett volna beszélni vele, úgy igazán beszélgetni, de olyan nehéz volt kitalálni, hol kezdje. Hirtelen – negyven éve volt az anyja! – kicsúszott a lába alól a talaj. Ha a fia így érez a gyerekeivel kapcsolatban, ha Elliot és Wendy hibákat követnek el, ő, Astrid hányszor fogott mellé úgy, hogy észre sem vette? Azok miatt a dolgok miatt olyanok a gyerekei, amilyenek, amiket ő tett – és amiket nem tett.

– Szeretlek – vallotta be Astrid. Kinyújtotta a kezét, és megérintette Elliot ujjának hegyét. Elliot visszahúzta a kezét a telefonjára, és megfordította.

– Vissza kell mennem dolgozni, Anya – mondta.

Astrid a szalvétájával megtapogatta a szája szegletét, aztán pénzt tett az asztalra. Mióta együtt voltak, nem volt még példa arra, amit mondani szeretett volna, ahogy arra sem, amit a Birdie-vel való viszonyáról mondott, ami aztán nem sült el jól. Astrid úgy döntött, hogy majd egy másik alkalommal újra próbálkozik; ez a nap nem volt rá alkalmas.

16. fejezet

Fogelman

Nem a véletlen műve volt, hogy Porter ott találta magát Jeremy Fogelman munkahelye előtt. Nem akarta elismerni, de megrázta, hogy az anyja szerelmes lett. Ha Astrid Strickre az összes jellembeli hiányossága ellenére és mindenki döbbenetére újra rátalált a szerelem, akkor lehetséges, hogy Porter is reménykedhet még.

Hivatalosan tizenhat éves korukban szakítottak először, és Jeremy az azóta eltelt években egyenes, jól megvilágított úton haladt. A végzős évben ő volt a bálkirály Jordan Rothman oldalán, aki szintén az osztálytársuk volt, és Porter az óvoda óta utálta a szépsége, a sportos alakja és egészséges önbizalma miatt. Jeremy később sem ment messzire, a New York-i Állami Egyetemre járt New Paltzban, ahol állatorvosnak tanult, aztán állatorvos is lett, akárcsak az apja, hogy ősöreg macskákat, daganatos kutyákat, teknősöket és az időnként a hátsó kertben talált ilyen-olyan vadállatokat gyógyítson. Huszonhárom éves korukban elvette feleségül Kristent, és már kamaszodó gyerekeik voltak, akik FOGELMAN feliratú mezben rohangáltak fel-alá a focipályán. Porter a város másik állatorvosához járt, részben azért, mert az közelebb volt hozzá, bár leginkább azért, mert túl kézenfekvő oka lett volna rá, hogy gyakran találkozzon Jeremyvel. Nem érdekelt senkit, de Porter mindig is szeretett ürügyet keresni.

A kelet-claphami állatorvosi rendelő épülete fehér volt valamikor, most már nem annyira, inkább piszkoshó-színű, az oldalajtajához széles rámpa vezetett, elöl a főbejáratot pedig egy nyikorgó rácsos ajtó képezte. Porter álldogált a járdán, és azt kívánta, bárcsak dohányozna még, mint amikor együtt járt Jeremyvel. Vicces volt úgy ránézni egy felnőtt férfira, hogy tudja, milyen volt a teste tinédzserként, milyen sima volt a szőrtelen mellkasa, amikor még csak néhány bátor, göndör szőrszál merészkedett elő rajta. Nem számított, mit képzel Jeremy felesége arról, hogy mennyire jól ismeri a férjét, ahogy az sem, hogy kikkel barátkozott Jeremy mostanában, és hányszor mentek kettecskén étterembe vacsorázni, hogy közben a mindennapi életük unalmas részleteiről beszélgessenek. Porter mindig jobban fogja őt ismerni. Már-már anyai érzéseket táplált a test iránt, amelyet ilyen régóta ismert, és látta változni. Illetve dehogy – nem anyai érzéseket, gondolta Porter a fejét rázva. Legyen inkább házastársi! Porteré a teste; Jeremy hozzá tartozik. De talán csak azért gondolta így, mert nem volt még férjnél.

– Porter Strick, megáll az eszem! – Jeremy közeledett a járdán az épület mögött lévő parkolóból. Az arcán vigyor. Ha az ember abban a kisvárosban él, amelyikben felnőtt, néha udvariasan keresztülnéz azokon, akiket évtizedek óta ismer, máskülönben soha nem érne a bevásárlás végére. Az elmúlt két évben Porter és Jeremy több száz alkalommal nézték sikeresen levegőnek nyilvános helyen egymást, mindig megállták, hogy ne érjen össze a testük; bolygók tánca.

– Kecskéim vannak – mondta Porter. – Foglalkozol kecskékkel?

Jeremy elnevette magát, ami rendes volt tőle. Ha az ember egyszer eldöntötte, hogy viccesnek talál valakit, hajlamos bármin nevetni, amit az illető mond.

– Naná. Gordon doktorhoz jársz a claphami állatkórházba, igaz? – Jeremy természetesen tudta, hová jár. Belement, hogy szerepet játsszon Porter előadásában, kíváncsi volt rá, hová fognak kilyukadni. Összefonta a karját a mellkasán. Végiggombos inget viselt, a farmerjába tűrve. Jól mondta Rachel – úgy nézett ki, mint egy tölcséres fagyi, száz százalékig kívánatosan, mint mindig. Portert egyszerre megrohanták az emlékek: hogy Jeremynek mindig rántottaszagú volt a lehelete az iskolabuszon; hogy fogta a kezét, amikor mentek a folyosón; hogy amikor először próbálta megujjazni, majdnem rossz lyukba csúszott az ujja; hogy hogyan nézett rá az esküvője fogadásán és az utolsó éjszakájukon a szállodában.

Jeremy egyeteme és Porter főiskolája nem esett messze egymástól, és az első napokban, amikor még mindketten kapaszkodtak az ifjúságukba, amikor egy idegennél bárki jobb volt, aki már ismerte, kapcsolatban maradtak egymással. A Greyhound buszok lehetővé tettek rövid látogatásokat, amelyek a túl sok szextől húgyúti fertőzéssel és alapozóval eltakarandó kiszívott foltokkal végződtek. Rendszertelenül találkoztak, de mindig kölcsönösen kielégültek. Szinte jobb is volt így, a kizárólagosság igénye nélkül, hiszen nem jártak együtt, mert amikor legközelebb megint találkoztak, a ki tudja, hány hónap alatt Jeremy is, Porter is tanult néhány újdonságot másoktól.

– Ja, Gordon doktorhoz járok, de arra gondoltam, hogy nahát, lehet, hogy váltani kéne. – Porter kíváncsi lett volna, másnak látja-e Jeremy most, mint régen. – És itt jártam a környéken, hát gondoltam, beköszönök. – Mondhatott volna akármit, akár halandzsanyelven is beszélhetett volna. Jeremy jelen pillanatban azt próbálta megfejteni, miért kereste meg őt Porter, és mit akar tőle. Ha megfejtette, már tudni fogja, mi a teendő.

– Inni akartam egy kávét, mielőtt bemegyek. Nem kérsz te is? – Jeremy mutatta, hol. A délelőtti napfényben Jeremy barna szeme aranynak látszott. Egy szőke nő volt a felesége, aki nem dolgozott, hanem nyalókapálcikákból és nemezlapokból készített műalkotásokat. Porter a számát sem tudta már, hányszor látta őket együtt, de ő és Kristen csak néhányszor találkoztak: az ötéves érettségi találkozójukon, mielőtt Kristen és Jeremy összeházasodtak; az esküvőjükön, amikor is Porter iszonyatosan lerészegedett, és az összes kisgyerekkel táncolt; és egyszer véletlenül, amikor nem számított rá, a New Paltz-i bevásárlóközpontban, amikor szomszédos próbafülkékben próbáltak fel valami holmit a Gapben. Kristen az a fajta nő volt, aki kedvesen suttog idegenek ordító gyerekeinek fülébe a liftben, amikor mindenki más a mennyezetre szegezi a tekintetét, és azért imádkozik, hogy szippantsák föl egy fénysugárban az ufók.

– Egy kávé! – mondta Porter, de nem gondolta komolyan, Jeremyvel, akivel nem léteztek határok, sose gondolta komolyan. Megkerülte vele az épületet a parkolóhoz, és amikor Jeremy kinyitotta neki a kocsija utasülésének ajtaját, beszállt.

– Előbb haza kell ugranom valamiért, nem baj? – kérdezte Jeremy, a sebességváltót fogva.

– Nem – mondta Porter, és elindultak. Sosem volt ellenére egy kis füllentés.

Clapham több elkülönülő szomszédságból tevődött össze: először is, volt Clapham falu, amely a körforgalom két kilométeres körzetébe eső kereskedelmi egységekből és lakóházakból állt; aztán Clapham-domb, ahol Porter anyja és Elliot lakott, fent a hegyen; meg Clapham-völgy, ahol Porter lakott a hegy lábánál; és aztán volt a claphami út, amely a völgyből a délre fekvő városokba vezetett. Jeremy Porter háza és a gazdaság között félúton lakott, és Porter ugyan számtalanszor elhajtott előtte, sőt időnként nagy partikra is meghívták, soha még csak nem is parkolt a ház előtt.

Ő terhes. Jeremy meg nős. Ez nem egy randi. Jeremy beállt a garázsba, és leeresztette maguk mögött az ajtót.

– Hol a család? – kérdezte Porter. Nem moccant.

– Senki sincs itthon – mondta Jeremy. – Gyere be! – Megvárta, amíg Porter kiszáll a kocsiból, aztán megkerülte az autót, és barátságos kis lökéssel a házba vezető ajtó felé terelte Portert.

Ő már több ezerszer látta belülről a házat a Facebookra és az Instagramra feltöltött fényképeken és videókon, amelyeken Jeremy gyerekei járni tanulnak, vagy a macska valami vicceset csinál. Tudta, hogy néz ki a konyhaszigetük, milyen színűre van festve a nappalijuk, milyen bútorok vannak a teraszon. Olyan volt most bemenni ide, mintha a kedvenc mesekönyvébe lépett volna be, és döbbenten tapasztalná, hogy hirtelen minden háromdimenzióssá változott.

A ház kicsi és zsúfolt volt: az ajtó mellett egy csordultig telt kosárban stoplis cipők és strandpapucsok, a fogason összevissza felakasztott kabátok. A nappali falán könyvespolcok, előttük két agyonhasznált kanapé, az egyiken egy kutya aludt, a másikon egy macska, mindkettő fánkformába gömbölyödve. Porter még be sem ért a konyhába, amely a nappali folytatása volt, tudta, mit fog ott találni: rágcsálnivalóval és gyümölccsel teli tálakat, a falon mesefigurás mérőszalagot. Egy gyémántgyűrű volt az egész ház.

– Hol van a család? – Porter felült egy székre a konyhapultnál.

Jeremy megvonta a vállát.

– Gondolom, valami középszerű szálloda éttermében egy tucat büdös gyerekkel. Focibajnokság, idegenben játszanak.

– Aha – mondta Porter. – És neked nem kellene már dolgoznod?

– Szünetet tartok, mert ez most érdekesebbnek látszik. – Jeremy kinyitotta a hűtőszekrényt, és egyik kezével egy üveg fehérbort, a másikkal egy üveg szénsavas ásványvizet vett ki belőle. – Nem vagy szomjas?

– Délelőtt tíz van, hogy képzeled? – kérdezte Porter. – A bubis víz jó lesz. És te tényleg inni fogsz? Mi van, ha meg kell operálnod egy macskát?

Jeremy vállat vont, és letette a vizet Porter elé.

– Majd nem varrom össze szorosan – felelte. – Csak viccelek. – Másoknál lenni olyan, mintha a magánéletükbe lépnénk be. Nemcsak a cuccaikat, a tárgyaikat látjuk, hanem azt is, hogy mit esznek, mit főznek maguknak saját kezűleg.

Az együtt eltöltött idők során Jeremy sose készített ételt Porternek – egyszerűen nem adódott rá alkalom. Porternek fogalma sem volt róla, hogy tud-e főzni, vagy sem, ami elég furcsa volt, tekintve, hogy hányszor szexeltek már. Bekapott egy kesudiót, majd alaposabban körülnézett. Mindenütt ennivalót látott, ez maga volt mennyország. Kíváncsi lett volna, milyen ágyneműjük van Jeremyéknek, van-e mennyezeti ventilátoruk, ki lehet-e ülni valahová a hátsó kertjükben, szokott-e rá gondolni Jeremy, amikor maszturbál, szokta-e nézni közben a felesége, ahogy néha Porter tette a szállodai szobában. A könyvespolcon esküvői fénykép állt, Porter gyorsan elkapta róla a tekintetét. Nehéz volt elvonatkoztatni Jeremy másik életétől, amikor itt ült a házukban, a bizonyítékokkal körülvéve, de most már nem volt kedve irányt változtatni.

– Tojásos szendvics? – Jeremy megint kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját. Vajon a hűtőt a házzal adták? Újnak látszott. Konyhafelszerelés beszerzése: ezt sem csinálták soha együtt.

– Jó – mondta Porter. – Leszek a segéded. – Most egészen olyan volt, mint tinédzserkorukban; évek óta nem érzett így. Jeremy szüleinél minden helyiségben padlószőnyeget tettek le – a konyhában, a lépcsőn, még az alagsori játékszoba mennyezetén is volt. A házban állandóan olyan szag terjengett, mint egy kennelben, mert végső soron az is volt, mindig ott sántikált egy-két sérült állat. Porter körülnézett Jeremy zsúfolt konyhájában. Mire panaszkodott vajon a felesége? Porter elképzelni sem tudta, nem számítva persze Jeremy félrelépéseit. És az utóbbi időben ez is megszűnt, vagyis eltűnt a probléma, ez az esőfelhő is távolabb sodródott az égen.

Jeremy nyitva hagyta a hűtőszekrény ajtaját, a hátsó bejárat szúnyoghálós ajtajához ment, és kitámasztotta. Feltárult a hátsó kert a fa játszóházzal, a rozsdamentes grillezővel és egy padokkal körülvett kis asztallal. A legközelebbi fáról madáretető lógott. Szinte sok volt a jóból.

– Nem rossz – állapította meg Porter, ahogy kilesett az ajtón, mintha nem látott volna ezer fotót, amelyen Jeremy a gyerekeivel a füvön hancúrozik.

Jeremy visszament a hűtőhöz, és elkezdett a pultra pakolni belőle – egy vekni kenyér, két tojás, egy darab sajt, amelyben Porter felismerte a saját sajtját. Tehát gondolt rá már azelőtt is, hogy meglátta a rendelője előtt. Vajon előfordult, hogy álmában Porter feküdt mellette, aztán ébredéskor meglepetten látta, hogy a feleségét öleli? Jeremy elhajolt Porter előtt egy serpenyőért, aztán bekapcsolta a tűzhelyet. Porter odaállt mellé, majdnem összeért a testük, és nézték, hogyan sülnek a tojások.

– Na szóval – kezdte Jeremy –, mi az ábra?

Porter elgondolkodott. Időtlen idők óta – több mint egy éve – nem feküdt le senkivel, ez rekordnak számított a felnőtt életében. Egyre nagyobb lesz a hasa, és ha megszületett a baba, utána milyen lesz már randizni? Egyebek mellett ez aggasztotta az anyját, tudta, és Portert dühítette, hogy ebben egyet kell értenie vele. Senki sem tudhatta, milyen változásokat hoz magával az anyaság – a testében, a szexuális étvágyában, bármiben. Mintha abban a tudatban utazna el egy idegen országba, hogy többet nem térhet haza. A nem túl távoli jövőben minden meg fog változni, és ezt Porter ugyanúgy nem tudta elképzelni, ahogy azt sem, hogy milyen lehet az élet a halál után. De azon a meleg délelőttön elkezdődött valami, sőt javában tartott. Jeremy a kenyerekre csúsztatta a tojásokat.

Ez nem randi volt, soha nem is volt az. Állt Jeremy mellett, nézte az előttük lévő ételt, korgott a gyomra, pedig nem is tudta, hogy éhes – aztán kinyújtotta a kezét, és Jeremy keresztcsontjára tette. Jeremy lehunyta a szemét. Kiejtette a kezéből a vajazókést, Porter kezét előrehúzta a hasára, és nyitott tenyérrel a pólójára fektette. Nem volt ebben semmi váratlan, ha az elmúlt húsz évet lassú, nagyon lassú udvarlásnak tekintették, vagy pislantottak egyet, és az előző két év eltűnt, mint egy rossz álom.

– Hmm – mondta Porter.

– Hmm – mondta Jeremy, és lejjebb tolta Porter kezét, amíg az meg nem állapodott hirtelen felmeredő férfiasságán.

Csókolóztak, aztán úgy tépték le egymásról a ruhát, mintha stopperórával a kezében egy edző mérné az idejüket. Jeremy türelmetlen nyelve ügyetlenül ki-be csúszkált. Porter örült, hogy fény árad be a hátsó kertre nyíló ajtón és az ablakokon. Megnyalta Jeremy köldökét; nem tudott ellenállni neki. Itt, nála lenni izgatóbb volt, mint ezer makulátlanul tiszta hotelszobában, ahol eleve kódolva volt az ideiglenesség. Ebben a házban lenni olyan volt, mint az a pillanat az A-ha videójában, amikor kilépnek a képregényből. Ez a valóság volt.

– Csak nem… – kezdte Jeremy, a hasát nézve.

– Terhes vagyok – mondta. – Nincs apa. – Porter nem akarta megvárni, amíg megkérdezi, nem akarta, hogy azt higgye, van valakije, ami persze nevetséges volt, de akkor is.

– Igen, látom – mondta Jeremy. – Olyan gyönyörű vagy, Porter. A fenébe! Komolyan mondom. Akkor ez azt jelenti, hogy mellőzhetem az óvszert?

Porter elgondolkodott.

– Igen, de tedd be, gyerünk, mielőtt meggondolom magam, és kérdezősködni kezdek.

Jeremynek nem kellett kétszer mondani. Porter kényelmesen feküdt a konyhai rongyszőnyegen, aztán eszébe jutott a baba, és lehúzta Jeremyt, hogy ő lehessen felül. Perceken belül elélvezett, és Jeremy remegett alatta. Porter fölemelte a térdét, Jeremy kifordult alóla, a kanapéhoz vitte és a hátára fektette Portert, majd olyan profi orális kényeztetésben részesítette, hogy Porter elnevette magát.

– Kurva hatékony vagy – mondta Porter. – Bocs, hogy terhes vagyok, ha esetleg zavar. Mármint nem azért bocs, mert terhes vagyok, örülök neki, hogy terhes vagyok. De hivatalosan elmondhattam volna, mielőtt levetkőztettél.

– A terhesség kilenc hónap gyerek nélkül. Élvezet. – Jeremy természetesen szerzett ebben tapasztalatot. Megnyugtató, ugyanakkor zavaró volt a tudat, hogy Jeremy máskor is szexelt már terhes nővel. Porter nem egészen értette a házasság intézményét, amiért ő az anyját tette felelőssé. Jobban mondva, az apja korai halálát hibáztatta érte, és csak utána az anyját, aki olyan jól elboldogult egyedül, amikor a férje meghalt. Porter még nem nőtte ki ifjúsága szolipszista korszakát, amelyben a szülők egyelőre csak a gyerekeik viszonylatában léteznek, az egymással való kapcsolatuk nem számít. Olyan közel jártak hozzá, mármint a szülei, hogy kiürüljön a fészek, és következzen egy új korszak! Porter sajnálta az anyját, életében először – Astrid elszörnyedne, ezen még inkább elszörnyedne, mint azon, amit Porter Fogelmanék konyhájának a padlóján művelt.

Porter világéletében úgy képzelte, hogy az ő házassága is olyan lesz, mint a szüleié – jó. Veszekedtek, de csak néha. Kimutatták a szeretetüket, de csak néha. Forgatták a szemüket vacsora közben, de a nagy veszekedéseket akkor intézték, amikor a gyerekek hallótávolságon kívül voltak. Úgy látszott, hogy ez a cél – egy másik ember, aki segít egy teljes, pörgős élet logisztikájának a menedzselésében, akinek tetszik az arca, akivel ki lehet bírni ötven évet anélkül, hogy ki akarnák vágni egymást az ablakon. Nicky házassága olyan volt, mint egy műalkotás, Ellioté meg, mint egy börtönbüntetés. Porter egy kezén meg tudta számolni, hány házaspár kapcsolatát irigyli, bár a többségük híres ember volt (Mel Brooks és Anne Bancroft, Barack és Michelle Obama), szóval ki tudhatta, valójában mi történik zárt ajtók mögött.

Nézte Jeremyt, és próbálta felidézni, miért is nem akart feleségül menni hozzá húszéves korában. Túl fiatal volt még, ennyi. Micsoda kibaszottul nevetséges indok, micsoda hübrisz! Azt képzelte, hogy korlátlan számú szolgálatkész udvarló közül válogathat majd, mint A nagy Ő-ben, hogy vég nélkül szállnak majd ki a férfiak a limuzinból. Porter annak idején nem járt Jeremy szobájában, ezért most csak elképzelte a tinédzserkori szobáját a felnőttkori háza emeletén, Patrick Ewing és a legjobb baywatchos formáját mutató Pamela Anderson posztereivel. A gyerekei – életnagyságú emberek hatalmas hátizsákokkal és fogszabályzós időpontokkal – Portert nem érdekelték. Ők egészen más lapra tartoztak, olyan idegen fogalmak voltak, mint az, hogy fiúnak vagy három szemgolyóval születni. A felesége nem volt ott, és Porter a képzeletbeli galaxisa legtávolabbi peremére száműzte. Csak ennyi hely volt a testében. Olyan bizarr volt a terhesség, tele előre nem látott hatásokkal, mellékhatásokkal és mellék-mellékhatásokkal, hogy Porter közösséget érzett minden nővel, aki valaha élt, ugyanakkor mintha ő lett volna az első lény a földön, akivel ez megtörténik.

– Szóval miért kerestél meg? – kérdezte Jeremy félig a Porter ölére borított takaró alól. – Kurvára hiányoztál, Porter.

Porter megsimogatta Jeremy nyakát, és követte a gerince finom ívét.

– Nekem is hiányoztál. – Felébredt a kutya, Gingernek hívják, jutott eszébe, odaballagott, és nedves orrát Porter tenyerébe nyomta. Porter lehunyta a szemét, és azt játszotta, hogy az övé a kutya, a ház, a fiú is. Még lehet, hogy így is lesz. Ábrándokat kerget, tudta, de azzal is tisztában volt, hogy ez az utolsó esélye az ábrándozásra. Nemsokára kénytelen lesz összeszedni magát, helyrerázni a gondolatait, korlátozni az édességet, a képernyőidőt, az esti kimaradásokat és minden egyéb rosszat, ami még jön, és amit egyelőre senki sem ismert. Jelen pillanatban egyedül volt, egy személy, senkinek nem tartozott elszámolással. Szóval ha kefélni akar az exével a konyhája padlóján, akkor kefélni is fog. Porter nem hitt abban, hogy minden okkal történik – ez abszurdum –, abban viszont igen, hogy egyik dolog a másikhoz vezet. Az anyja úgy lett szerelmes, hogy nem törődött a következményekkel, Porter összefutott a régi legjobb barátnőjével, és őt mindez Jeremy rendelője elé vezette, utána Jeremy autója a házához vezette, utána úgy egyesült a testük, ahogy mindig is egyesült, fantasztikusan, ami pedig ide, ehhez a pillanathoz vezetett, amelyről úgy érezte, hogy valaminek a kezdete, vagy legalábbis megnyitott egy ajtót.

Amikor Jeremy visszavitte a rendelőjéhez, és Porter átszállt a maga autójába, hogy hazamenjen, a kormányra hajtotta a fejét, és sírt. Boldog volt. Nem egyedül a fiatalok kiváltsága, hogy hülyeséget műveljenek.

17. fejezet

Wendy felébred

Délután fél egy volt, és Wendy számára kezdetét vette a teljes két és fél óra csend. A fiúk nemrég töltötték be a hármat, tudta, hogy nem fognak örökké aludni délután, és lehet, hogy már most sem kellene aludniuk, tekintve, hogy hajnali ötkor szoktak kelni, Wendy azonban inkább felkelt zöld hajnalban, csak hogy délben legyen egy kis nyugalma. A következő évben óvodába fognak járni, és másnak keserítik meg az életét, akkor majd leszokhatnak a délutáni alvásról. Ó, mennyire utálta Wendy azokat a barátait, akiknek lányuk volt, szófogadó kis teremtések, akik békésen elüldögéltek az asztalnál egy darab papírral és egy bögre színes ceruzával! Ha az ő gyerekei ébren voltak, teljes sebességgel rohangáltak, és üvöltöttek, mint Mel Gibson A rettenthetetlenben. Wendy füldugót tett be, amikor túl nagy lett a hangerő, ami gyakran megesett. Most már a ház minden helyiségében elrejtett füldugókat gyógyszeresdobozokban, mint egy függő, aki az anyagot dugdossa.

Wendy a dolgozószobájában üldögélt, abban a helyiségben, amely kizárólag az életük szervezésére szolgált. Nagyon keveset, heti húsz órát dolgozott New Paltzban, ami úgy kellett neki, mint egy falat kenyér. Imádta az unalmas pillanatait, a fárasztó pillanatait, hogy addig görgethette az e-maileket, amíg el nem felejtette, mit is keresett. Imádta a vízadagolót, leginkább azért, mert nem az ő dolga volt kicserélni a ballont, ha fogyott benne a víz. Nem ő vásárolta a vécépapírt; külön öröme telt benne, hogy akkor sem tett új tekercset, amikor már csak néhány lap maradt. Nem ő felelt a munkatársai ebédjéért, és azért sem, hogy megegyék. Otthon a dolgozószobája azt a célt szolgálta, hogy tudjon hol dolgozni, ha a szükség úgy hozta, és időről időre válaszolt is egy-egy e-mailre a falai között, de valójában csak egy szépen kialakított gardrób volt. Itt tárolták a család iratait, azokat a dolgokat, amelyeket senki sem akart látni, csak féltek kidobni: előző évi adóbevallást, egészségbiztosítási összesítéseket, bankszámlakivonatokat. A helyiség egyetlen ablaka a hátsó udvarra nézett, amely tele volt szórva különféle alapszínű, nagy műanyag játékokkal, túlméretes baseballütőkkel és kicsinyített kosárlabda-palánkokkal. Elliot sportolónak akarta nevelni őket, de egyelőre mindkét fiú csak a totális romboláshoz mutatott tehetséget. Szép idő volt, enyhe szél mozgatta a fák ágait. Wendy eltűnődött, mekkora szél tudná romba dönteni a házat.

Ő Chappaqua, Bedford, Scarsdale környékében gondolkodott, ahonnan elviselhető lett volna a bejárás New Yorkba, nem pedig tébolyult munkamániás léleknyomorító ingázás, mint Claphamből. Ez még azelőtt volt, hogy teherbe esett volna. Elliot majdnem beleegyezett. Mentolos leheletű ingatlanügynökök hajtottak el velük lassan városi nevezetességek, a ranglista előkelő helyére sorolt állami iskolák, ódon és vadonatúj házak mellett. Már majdnem meggyőzte Elliotot, de aztán a vártnál hamarabb teherbe esett – Wendy gyakorlatias nő volt, és legalább egy évet szánt a próbálkozásra az ő korában, az ő múltjával (minden nőnek van múltja). De miután a petesejt beágyazódott, és szólt Elliotnak, Wendy tudta, hogy nem költöznek el Claphamből. Elliot elsőnek az anyját hívta. Wendy megkérte az anyját, hogy jöjjön el, ha megszületett a baba, aztán nem telt bele sok idő, megtudták, hogy nem egy baba lesz, hanem kettő, és még inkább elkél majd a segítség.

Olyan volt Claphamben lakni, mint egy Strick-múzeumban. Ez volt az a ház, ahol a férje elvesztette a szüzességét. Ez volt az a mező, ahol a barátaival július 4-én illegális tűzijátékokat lőttek fel az égbe. Ez volt az az étterem, ahol a legfinomabb a hamburger, ez volt az a bár, ahol a legjobb bokszok vannak. Elliot volt a szakértő az életükben, Wendy a turista. Amikor megszülettek az ikrek, az ő szakértőjük Wendy lett, és ez egy kis ideig kielégítette. Aidan csak háromnegyed órát tudott egyhuzamban aludni, Zachary azt szerette, ha egyenlő arányban van összekeverve az almaszósz és a joghurt. Aidan csak pisilni volt hajlandó a bilibe, mást nem, Zachary mindig, de mindig a pelenkába végezte a dolgát, mígnem egyszer Wendy levette róla a pelenkát, és látványosan a szemétbe hajította, ahogy korábban a cumikat. Elliot hazajött, és el volt ragadtatva Wendy munkájától. A „munkájától”. Természetesen ez is munka volt, de Elliot úgy mondta, hogy Wendy szinte hallotta az idézőjeleket, mert Elliot szerint ami a házuk falain belül történt, az nyilván mind játék volt. Mintha a szülők számára is játék volna, amikor a gyerekek játszanak. Mintha nem munka volna odafigyelni, ne égjen porig a ház a gyerekekkel együtt, uralkodni magán, hogy ne gyújtsa meg a gyufát. Szinte semmit sem értenek a férfiak.

Wendy hét hónapos terhes volt, amikor megérkezett az anyja San Franciscóból – az ikrek korábban születnek, és mind a két Chan nő szeretett idejében felkészülni. Wendy apja otthon maradt – most őszintén, van haszontalanabb egy nagyapánál? Vivian Chan az ikrekével szomszédos szobát választotta, noha volt egy külön bejáratú bébiszitterlakrész a földszinten a garázs mellett, saját kis konyhával. Majd átköltözik oda, ha a fiúk már átalusszák az éjszakát, mondta, és úgy is lett, a fiúk hat hónapos korában. Wendy mindig is szerette az anyját – már a maga módján, ahogy az ember egy repülőgépet szeret, amiért nem kapja telibe a hegyoldalt –, a fiúk születése után azonban meg is becsülte. A két nő napokat töltött el együtt úgy, hogy egy szót sem szóltak egymáshoz, esetleg bólintottak, amikor ezt-azt odaadogattak egymásnak: egy pelenkát, egy csomag popsitörlőt, egy cumisüveget, egy hordozókendőt. Szinkronúszók voltak. Elliot volt a távol lévő edző, aki néha betévedt a szobába, látta, hogy mindketten egy-egy alvó gyereket tartanak, lelkesen felmutatta a hüvelykujját, majd ki is ment, de meg nem kérdezte volna, hogy nem zsibbadt-e el a karjuk, nem éhesek vagy szomjasak-e, elérik-e a telefonjukat. Amikor a fiúk első születésnapja után az anyja hazautazott San Franciscóba, Wendy többet bőgött, mint addig egész életében.

Ahogy Wendy megváltozott a gyerekek születésekor, Elliot is megváltozott, csakhogy Wendy előrelépett az emberi tapasztalás útján, Elliot viszont hátra, amikor megrázta a testnedvek látványa, az alantas munka, az egyhangúság. Nincs tapasztalata – ezt mondta Wendynek, és nem akart hinni a fülének, amikor Wendy egy reggel arra kérte, hogy segítsen neki tisztába tenni Aidant, az anyja és Zachary ugyanis már lementek a földszintre, és Aidan elképesztő, élénksárga, hasmenéses székletet produkált, amely beborította a két lábát, a hátát, a pelenkázóasztal szivacsát és Wendy két kezét. Ezt mondta, mintha Wendy órarendjében a Háztartástan és A gyermekgondozás alapjai is szerepelt volna a Princetonon. Mintha létezett volna egy kézikönyv, amelyet elolvasott volna. (Természetesen léteztek kézikönyvek, száz meg száz egymásnak ellentmondó mű, és Wendy több tucatot el is olvasott közülük, de nem ez volt a lényeg. A lényeg az volt, hogy ezeket az aláhúzogatott és megszamárfülezett könyveket Wendy mindig odatette Elliot éjjeliszekrényére, aki azonban ki sem nyitotta őket.)

Wendy választhatott, mit csinál: ledőlhetett egy kicsit a bevetett ágyra, hajtogathatta a kimosott ruhát, készíthetett húsgolyókat a fiúknak vacsorára, betehette valamelyik tornavideóját. Azt választotta, hogy ledől, vagy legalább pihenteti a szemét, és elsétált a hálószobájukba, amely szintén külön lakrész volt – külön gardrób a férjnek, és külön a feleségnek, sőt külön férfi- és női vécé a fürdőszobában. Astrid elképedt, amikor megmutatták neki a terveket – ez volt a legnagyobb ház, amelyet Elliot valaha épített, és csakúgy, mint az irodája, jelentősen nagyobb, mint az a ház, amelynek a helyén felépült. „Annyi nagy, régi ház van Claphamben, olyanok, mint a Nagy Ház” – érvelt Astrid, mintha csak arra figyelmeztette volna őket, hogy gyűjtsék szelektíven a papír- és műanyag hulladékot. Neki azonban nem kellett más háza. Wendy ugyanúgy a tiszta dolgokat szerette, mint Elliot, a frisseket, és Elliotnak végtére is ez volt a munkája, új házakat épített. Astrid soha nem értette Elliotot – Wendy kegyetlenségnek érezte, hogy ezt gondolja sorstársáról az anyaságban, de hát így volt. Ugyanakkor jó érzéssel töltötte el, hogy vannak még dolgok, amikről egységes az álláspontjuk Elliottal, ha nem is értenek mindenben egyet, ahogy régen. Hanyatt vetette magát az ágynak azon a felén, amelyiken ő aludt, és feljebb helyezkedett, amíg a feje a párnára nem került. Így alhat legalább fél órát, és nem fogja összegyűrni se magát, se az ágyneműt. Éppen lehunyta a szemét, amikor hallotta, hogy fölemelkedik a garázsajtó.

Szaladt az ablakhoz – senki sem szokott ilyenkor jönni, hacsak nincs valami baj. Amikor kinézett, még látta Elliot kocsijának lökhárítóját. Belenézett a tükörbe, és megütögette a táskákat a szeme alatt, kifeszítette a bőrt az arcán. Lement a konyhába, ahol Elliot már az asztalnál ült.

– Szia! – köszönt neki.

– Hol vannak a gyerekek? – kérdezte Elliot.

– Alszanak. – Tudhatná az ilyen apróságokat, ha figyelne.

– Rendben – mondta Elliot. Izzadtnak látszott. Szeptemberben elvégre még nyár volt, elég meleg, hogy kiverje a víz az embert, ha néhány percnél tovább áll a napon.

Wendy karba tette a kezét, várta, hogy Elliot megmagyarázza, miért itthon ül a konyhaasztalnál, és nem az irodájában az íróasztalánál. Elliot azonban előrehajolt, és a falapnak támasztotta a homlokát.

– Beteg vagy? – Wendy az órára nézett. Úgy hatvan percük maradt, talán még annyi se. Nem érti Elliot, hogy az ő élete jobban ki van mérve, mint egy parkolójegy érvényessége?

– Ellenkezőleg – válaszolta Elliot. Kiegyenesedett, és olyan képet vágott, mint aki mindjárt kidobja a taccsot. – Jó hírem van.

– Alaposan átvertél – mondta Wendy. Oldalra billentette a fejét. – Mi a jó hír?

Elliot a pult felé intett, amelyen fényes dossziék hevertek egymás mellett.

– Ajánlatot kaptam. Igazit.

Wendynek fölszaladt a szemöldöke.

Körülbelül egy évvel azelőtt Elliot megvásárolt egy telket a körforgalomban. Claphamben nehéz volt titkot tartani, pláne az ingatlanszakmában, de nem lehetetlen. Wendynek attól esett le az álla, hogy Elliot anyja nem értesült a dologról. Astrid meg volt győződve róla, hogy ő tudja, kinek mi a legjobb – Elliotnak, az ikreknek, az egész városnak.

A következő volt az elképzelés: Claphamet a század szintjére fejleszteni. Új súlypontot kell építeni a városnak. Hogy érdemes legyen idelátogatni. Elliot hosszú listában foglalta össze, mire van szüksége a városnak: előkelő butikhotel, egy olyan bár, amelyikben nincs Budweiser-neonreklám, egy Shake Shack, egy olyan mozi, ahol a film közben vacsorázni is lehet. Milliónyi ötlete volt, és mindet meg akarta építeni. Szerette ezt a várost, de még jobban azt, amivé tehetné. Az apja is ezt várná el tőle: hagyja rajta a keze nyomát.

– Kitől? – kérdezte Wendy. Elliot hónapokon keresztül annyi befektetőt udvarolt körül, amennyit csak tudott. Nem gondolta volna, hogy ilyen nehéz lesz Claphamet korszerű várossá alakítani. Attól függően változtatta a hangját, hogy kivel beszélt – Clapham az új Westport, a Hudson-völgy az új Hamptons. Hat különféle vállalkozástól kapott ajánlatot az elmúlt évben: egy traktoralkatrészeket forgalmazó üzlettől, egy vegán pékségtől, egy olyan bolttól, amely felnőtteknek árult vasútmodelleket, egy kutyakozmetikától és egy mexikói étteremtől. Volt köztük olyan, amelyiknek a képviselője az ajtó alatt csúsztatta be az ajánlatát, mások postán a megadott címre, Wendy szüleinek a házába küldtek dokumentációt. Elliot a traktoralkatrészes és a kutyakozmetikás pasast is ismerte – mind a ketten Spiro pultjánál beszélgettek vele, és mit sem sejtettek.

– A Beauty Bartól.

– Basszus.

– Miért? Nagy cég, ötven kilométeres sugarú körben minden nő odajárna! – Elliot továbbra is úgy nézett ki, mint aki mindjárt rosszul lesz.

– Igen, nagy cég, szép cég, és pont szemben lesz anyád barátnőjének a fodrászatával. Csak nem ebben sántikálsz? – Wendy fölemelte a pultról a fekete dossziét – látta rajta a Beauty Bar egymásnak háttal fordított, dombornyomásos kis b-jét, és végighúzta rajta az ujjait. – Nem sajnálják a pénzt.

– Azt hiszem, jó ajánlat. Kell egy jogász, aki elolvassa, de akivel beszéltem, Debra, azt mondta, hogy kiváló ajánlat. Én megépítem, ők tíz évre bérbe veszik, és többet fognak fizetni érte, mint most bárki a Fő utcán. Kétszer annyit, talán még többet is. Mindenesetre eleget, hogy további épületeket vehessünk, és a benzinkút mellett megépíthessük a bevásárlóközpontot. – Elliot Strick-ingatlanfolyosóvá akarta alakítani a völgyet, amelyet New York Citytől Albanyig az ő épületei és cégei töltenek meg.

Az emeleten üvöltés, aztán puffanás. Az ikreknek még legalább háromnegyed órát aludniuk kellett volna.

– Mint tudod, én jogász vagyok – mondta Wendy.

– Majd én megoldom – mondta Elliot. Nyelt egy nagyot.

– Hadd olvassam el! És miért nem beszélsz róla anyáddal? Te döntöd el, de ne menj bele olyasmibe, amit aztán megbánsz!

– Mi a faszért beszélnék róla anyámmal? Jézusom, Wendy! – Vörös foltok gyúltak Elliot arcán, az orrcimpája remegett. – Én döntöm el!

– Jól van, na – mondta Wendy, megadóan emelve föl a kezét.

– Én döntöm el! – ismételte Elliot, mintha fennállt volna annak a lehetősége, hogy Wendy először rosszul hallotta.

Wendy közben észrevette, hogy a fejük fölött az első pár lábhoz még egy pár csatlakozott; egy kisebb csorda. Tudta, hogyan fog telni a nap hátra lévő része: Elliot bezárkózik a dolgozószobájába, egyik telefont bonyolítja le a másik után, vagy csak golflabdákat ütöget a hátsó udvaron, fülében a Bluetooth fülhallgatójával, mialatt ő Aidannel és Zacharyvel küzd, amíg el nem jön a lefekvésük ideje, majd apuci benéz hozzájuk, hogy jóéjtpuszit adjon nekik. Ha Elliot máshol akar élni, valahol máshol is lakhattak volna.

Az egyik fiú – a hangjából ítélve Aidan – teli torokból felvisított.

– Nem néznéd már meg, mi az isten folyik odafent? – kérdezte Elliot.

– Nem – mondta Wendy, és zene volt füleinek a szó. – Add ide az ajánlatot, mutasd meg, mit mondtak! Megyek, elolvasom.

– Hogy a bánatba? Munkanap van, Wen! – Elliot ülve maradt; türelmetlen vendég az étteremben.

Wendy az asztalról magához vette Elliot kocsikulcsát.

– Szívességet teszek neked, nyugodtan köszönd meg.

Elliotnak leesett az álla, és olyan ostoba képet vágott – Micsoda sértés! –, hogy Wendy elnevette magát. – Ha engem kérdezel, valószínűleg azt történt, hogy Aidannek kakilnia kellett. Nézz bele a bilibe, amikor fölmész hozzájuk, ha nem akarod órákig törölgetni a kakit a falról és a padlóról, miközben két gyerek lóg a nyakadon! Nemsokára hazajövök, és segítek. Lefekvésig mindenképpen.

Elliot köpni-nyelni nem tudott. Wendy megértette, hogy fél a saját gyerekeitől.

– Nem lesz semmi baj – mondta Wendy, azzal kilépett az ajtón.

18. fejezet

Családi vacsora

Astrid mindig is a rendes vacsorában hitt. Eleinte, amikor még csak ő volt, meg Russell, ez olyan papás-mamásnak hatott, amit textilszalvétával és gyertyákkal játszottak; később Elliot babával, aki komoly, vékony kis emberke volt, mint egy tonzúrás szerzetes, és negyed órán keresztül elégedetten elnyammogott egy darab kenyéren; aztán Porterrel, aki visítozott, és néha eldobálta a zöldborsót, de bármit megevett, ami a keze ügyébe került, még az iszamós osztrigát is; aztán Nicky babával, aki imádta a bőrére kenni a puha ételt, ezért Astridnek minden étkezés után meg kellett fürdetnie, sárgarépapürét, mogyoróvajkrémet, vajas kukoricapürét mosott le róla, amit a tányérjára tettek, az így végezte. Azok voltak a legjobb évek, amikor még mind növésben lévő gyerekek voltak, amikor még olyan nagyok voltak köztük a különbségek (az egyik a szorzótáblát tanulta, a másik a cipőfűzés rejtelmeivel bíbelődött, a harmadik a két lábon való járást gyakorolta a szőnyegen), hogy Astrid és Russell mindennap legalább öt percre őszinte ámulatba estek, még ha a többi ezernégyszázharmincöt perc kaotikus és frusztráló volt is. Amikor Elliot főiskolára ment, és Porter meg Nicky kamaszok voltak, a hullámvasút egy sötét alagútba ért, és nem jutottak ki belőle: Russell meghalt, és örökre az alagútban ragadtak. Astrid várta, hogy kibukkannak a túlsó végén – külföldre utaznak, egy színes zászlót a magasba tartó idegenvezető körül csoportosulnak, lakóhajót bérelnek, ki tudja. Könnyű volt most rámondani, hogy csodás és izgalmas fejezete lett volna ez az életüknek, amikor már pusztán elméleti síkon létezett.

Jó érzéssel töltötte el, hogy Birdie és Cecelia beléptek a képbe, olyan volt, mint régen. Astrid ráunt, hogy magának főzzön – annyi minden nem érte már meg a fáradságot. Viszlát, oldalas, viszlát, coq au vin! Mindegyik konfigurációhoz megfelelt ugyanaz a két asztal, vagy a hatalmas ebédlőasztal téglalapja, vagy, gyakrabban, a sarokba tolt kis konyhaasztal. Valamennyi terítéknél textilszalvéta. Astrid egyáltalán nem bánta, hogy a gyerekek elég nagyok lettek, így segíthettek rendet rakni, és már nem dobálták a padlóra az ételt. Minden szülő elég időt töltött négykézláb, hogy a megszáradt könyökcsőtésztát felvakarja a padlóról.

Barbara Bakernek miért nem volt gyereke? Astrid mindig is furcsállotta – nem azt, hogy egy nő nem tud vagy nem akar gyereket vállalni, bár ez az ő fiatalságuk idején ritkább volt, nehezebben lehetett dacolni az elvárásokkal. De éppen Barbara volt az, aki mindig lehajolt beszélgetni a gondjaira bízott iskolásokkal, akiket átkísért az úttesten, M&M’s cukorkákat sütött bele a városházi rendezvényekre hozott édességeibe, halloweenkor jelmezbe öltözött. A macskákról nem is beszélve. Astrid úgy gondolta, hogy Barbara sok tekintetben mintha alkalmasabb lett volna a szülői szerepre, mint ő – alighanem türelmesebb volt, készségesebben beszélgetett volna a végtelenségig dinoszauruszokról, ügyesebben bánt volna a gyerekollóval. Astrid ismerte a maga határait – ez csak természetes. Fontosak a határok. Az ő gyerekei ezért voltak udvariasak az idegenekkel.

Cecelia az asztalnál olvasott. Astridet meglepte, hogy még mindig tanítják az iskolában J. D. Salingert – hát nem egy kamasz lánnyal folytatott viszonyt? Inkább Toni Morrisont kellene olvasniuk. Olyan könnyű volt kihagyni a bolondokat és a szexuális ragadozókat, ha kihagyták az összes férfit. Tény, hogy néhány rendes ember is kimaradna így, de összességében pozitív lenne az eredmény, szóval panaszkodna bárki is? Ezzel együtt is örült azonban, hogy egy apró arcot láthat a papírfedelű könyv mögött, két könyökön, az asztalon. Astrid megállt a pultnál, és nézte. Erre vágyott – mindenki erre vágyott. Hogy ott legyenek körülötte a gyerekeinek a gyerekei, hogy elég fiatal legyen még, láthassa őket felnőni és önfenntartóvá válni. Nagyszülőnek lenni nem ugyanolyan, mint szülőnek lenni, hála istennek, még az ilyen esetekben sem. Elliot fiait nemigen tudta Cecelia helyébe képzelni – megöregszik, vagy tán nem is fog már élni, mire azok képesek lesznek nyugton megülni és könyvet olvasni. Cecelia azonban itt volt, és nem voltak nagy igényei. Ez azt jelentette, hogy valamit mégiscsak jól csinált Nickyvel, akár elismeri Nicky, akár nem. Cecelia olyan fiatalnak látszott, kétségkívül gyerek volt még – amikor Porter volt tizenhárom éves, Astrid őt fiatal nőnek látta, és sokkal közelebb állt az ő, Astrid akkori és mostani korához. Amikor Porter a serdülőkorba lépett, Astrid még érvényesnek érezte a serdülőkori emlékeit a DNS-ében, most viszont ugyanezek az emlékek szomorú, unalmas filmnek hatottak, amelynek a cselekményére már nem is nagyon emlékezett. Cecelia gyerek volt. Astrid remélte, hogy ezt már annak idején is tudta, amikor az ő gyerekei voltak tinédzserek, bár nem vett volna rá mérget. Távolról minden sokkal könnyebbnek látszott.

Lejárt az időzítő, Birdie felélénkült. Salátaöntetet kevert – tahinis joghurttal, ez lett Astrid új kedvence.

– Piri-piri! – kiáltotta Birdie, ahogy kinyitotta a sütő ajtaját, és kihúzott egy sütőlapot, rajta karamellizálódott sütőtökkel és lila hagymával. Astrid nézte Birdie-t, aki lerázogatta a kezéről a konyhai kesztyűt, és elkezdte három tányérra rendezni az ételt. – Más pillanatok is adódtak, amikor Astrid fontolóra vette, hogy beszámol Birdie-ről a gyerekeinek. Vagy legalább Porternek. Az előző karácsonykor és a két utolsó születésnapján. De aztán Birdie az ünnepekre a testvéréhez utazott, őt meg soha nem egyszerre látogatták meg a születésnapján a gyerekei, már ha meglátogatták egyáltalán, így aztán Astrid igazából Birdie-nek mesélt volna Birdie-ről, aki pedig természetesen tudott már róla. Soha nem érezte szükségesnek, Birdie pedig számtalanszor megmondta Astridnek, hogy csakis az ő dolga, mit árul el a családjának és a barátnőinek. Boldogak voltak együtt, más nem számított. Astrid arra gondolt néha, hogy ha csak feleannyira szerette volna Birdie-t, kétszer olyan gyorsan beszámolt volna róla mindenkinek. – Olyan jó érzés egynél több főre főzni – állapította meg Birdie.

– Olyan jó érzés, ha főznek az emberre – mondta Astrid.

– Olyan jó érzés, hogy ti elfelejtettétek, hogy feltalálták a pizzát. – Cecelia letette a könyvét. – Csak vicc volt. – A szülei általában vegetáriánus konyhát vittek, ezért Cecelia gomba- és tempehlakomákhoz volt szokva.

Birdie Astridnek nyújtotta a megpakolt tányérokat, aki néhány lépéssel az asztalhoz vitte őket. Astrid a Cecelia padjával szemben lévő székre ült le, így üres maradt a mellette lévő hely.

– És milyen az iskola, Cecelia? Rokonszenvesek az osztálytársaid? – Az állandó beszédtéma. Birdie azóta nem találkozott tinédzserrel, hogy maga is az volt, és őszintén kíváncsi volt a válaszra. Astrid szerette volna elmagyarázni neki, hogy a tinédzserek nem nagyon közlékenyek, de Birdie olyan aranyosan próbálkozott.

– Jó. Jó az angoltanárom. – Birdie összenézett Astriddel.

– És huszonöt alatt valaki? – kérdezte Birdie.

– Lehet, hogy huszonöt alatt van, lehet, hogy ötven, honnan tudhatnám? Tanár. És August.

– Augustön kívül? – tudakolta Astrid. Egy lánynak millió meg egy okból kellenek barátnők: mert van náluk tampon, mert szeretnek telefonon beszélgetni, mert mindig szívesen kitárgyalják, ki hogy érzi magát. Nicky is mindig szívesen beszélt az érzéseiről, de hát ő kivétel volt.

– Senki.

– Azon gondolkodom – mondta Astrid témát váltva –, hogy beszélni kéne a buszsofőrrel.

– Az újjal? Nő, és baromi fura. Halál ideges. – Cecelia fogott egy villát, és belehúzott egy darab sült tököt Birdie sűrű, mennyei öntetébe, amelyet Astrid locsolt a tányérra.

– Nem, a régivel. Börtönben van, a tárgyalást várja. Az a barátnőm mondta, aki a megyei irodán dolgozik. – Astrid a borsdarálót kereste, és ujjai úgy jártak jobbra-balra az asztal fölött, akár egy csillagorrú vakond nózija, ha ennivalót szimatol.

Most Birdie és Cecelia néztek össze, aztán mindketten Astrid felé fordultak.

– Mi a csudának? – kérdezte Birdie.

– Ez őrültség – mondta Cecelia.

– Csak kíváncsi vagyok! Azt hiszem, lehetett valami indítéka. Nem állítom, hogy kifejezetten, feltétlenül Barbarát kereste, csak keresett valakit. Azt hiszem, a hatalmát akarta éreztetni. Mindig fehér férfi, tudjátok, tíz esetből kilencszer. Fehér férfiak folyamodnak erőszakhoz a családjuk ellen, idegenek ellen, a világ ellen. – Astrid villával néhány falatot tett a szájába.

– Igen, ez tény – mondta Birdie. – De mi köze ennek bármihez? Te nem Miss Marple vagy! Önbíráskodni akarsz? Már börtönben ül, Astrid. Ő volt a hibás. Mindenki látta. Nincs rejtély.

– Különben is, mit mondanál neki? – kérdezte Cecelia. Birdie odakínálta neki a salátát, aztán Cecelia teletöltötte vízzel a poharaikat.

– Megkérdezném tőle, hogy miért! Megkérdezném tőle, hogy mit érzett. Nyilvánvalóan mentális problémái vannak. – Astrid fölpattant. – Szalvéták!

– Nagyi, szerintem ez baromira nem jó ötlet. Ha neked ez olyan fontos, összebarátkozom még pár emberrel – mondta Cecelia, és elvett egy textilszalvétát a nagyanyjától.

– Egyetértek Ceceliával – mondta Birdie. – A sofőrnek elment a józan esze. Vagy be volt drogozva! Nem fog még egyszer ilyet csinálni. Akármi történt vele, Barbarát nem szándékosan ütötte el. Tudom, hogy nem igazságos, de ettől még nem kell rejtett okot keresni a háttérben. – Astrid vállára tette a kezét. – Komolyan.

– Csak eszembe jutott! Azt hiszem, nem tudok mihez kezdeni magammal. Elliottal ebédeltem, rémes volt – mondta Astrid. Grimaszolva nézett Ceceliára. – Előtted nem volna szabad ilyet mondanom.

– Semmi gond – mondta Cecelia. – Nem az apámat szidod. Nagybátyról mondhatsz rosszakat. Én fogok vigyázni az ikrekre, Wendy megkért.

– Miket szokott mondani rólam az apád, Cecelia? – kérdezte Astrid.

A lány várakozón nézett rá, villája megállt a levegőben az arca előtt. Birdie felhúzta a szemöldökét.

– Astrid!

– Mire gondolsz? – kérdezte Cecelia. Édes volt a sült hagyma, úgy eresztette le a szájába, mint egy kardnyelő a kardját. – Mikor miket mond rólad?

– Ha például anya megkérdi apától, hogy beszélt-e velem, mit válaszolna? Milyen arcot vágna hozzá? Kíváncsi vagyok.

Birdie csettintett a nyelvével.

– Astrid!

– Mi az? Ez különleges lehetőség. – Ceceliára nézett. – Nem kell elmondanod.

– Áá! – mondta Cecelia. – Tehát arra vagy kíváncsi, hogy milyen rossz dolgokat szokott mondani rólad? Hogy mit kifogásol benned?

– Vagy hogy mit nem! Természetesen a jó dolgokra is kíváncsi vagyok!

Birdie összeráncolta a homlokát.

– Az ilyesminek nem szokott jó vége lenni.

Astrid előrehajolt, és szájon csókolta.

– Most azt próbálom ki, milyen az, ha egészen új, radikális módon viszonyulunk az élethez. Más szóval: kérdéseket teszek föl.

– Az őszinteség rosszul is elsülhet, csak hogy tudd – jegyezte meg Cecelia. – Nem tudom, fel vagy-e készülve rá, Nagyi.

Astrid komoly képpel bólintott.

– El tudom viselni.

Cecelia a tányérja peremének támasztotta a villáját, és a szája sarkára nyomogatta a szalvétáját.

– Ne húzd az időt! – szólt rá Astrid.

– Jézusom! Jól van már. – Cecelia forgatta a szemét. – Azt hiszem, apa szerint egy kicsit, öhm, merev vagy.

– Olyan értelemben, hogy erős? – Astrid érezte, hogy megrebben a szemhéja.

– Olyan értelemben, hogy, öhm, nehézkes? Vagy mondhatjuk úgy is, hogy… Mozdíthatatlan?

– Talán egy kicsit makacs? – tette hozzá Birdie.

– Nahát! – kiáltotta Astrid, és belecsípett Birdie combjába. – Áruló!

– Csak segíteni próbálok neki! – Birdie az ülésénél fogva megemelte a székét, és közelebb vitte Ceceliához.

– Azt mindenképpen mondaná, hogy nagyon rendszerető vagy. Pedáns. Tudom, hogy ezt szereti, még akkor is, ha ő maga nem olyan – folytatta Cecelia. – A szüleim mindig veszekednek rajta, hogy ki a soros a mosogatásban, de egyiküknek sincs kedve hozzá.

– Látod, ebben magamra ismerek – mondta Astrid. – Jó, ez nem olyan rossz. – Meg fogja mutatni Nickynek, hogy van benne rugalmasság. Hogy élvezetes a társasága. Nemcsak arra alkalmas, hogy kosztot és kvártélyt biztosítson az unokájának, hanem tartalmas nevelésben is tudja részesíteni. Amikor kicsik voltak a gyerekei, nem jutott rá ideje, hogy kedves legyen hozzájuk, elvégre hárman voltak, és nem akarta elveszíteni az ép eszét. Kamaszkorukban különben sem foglalkoztak vele. Astrid emlékezett rá, hogy virágokat válogatott ki Porternek, amikor szüreti királynő volt az éves iskolai felvonuláson, amely megtiszteltetést egyébként a lánya le se tojta, a virágokat pedig nem köszönte meg. Amikor Russell meghalt, Astridnek keménynek kellett lennie. Nem engedhette meg magának, hogy siránkozó, összetört özvegy legyen, igaz? Igaz. De most, talán most! Megpróbálhatná.

– Na jó, szerintem ennyi falat elég a medvének, Cecelia, szerinted nem? – kérdezte Birdie. – Kérsz fagyit?

– Igen, kérek szépen – válaszolta Cecelia újra gyerekként, feltartva az üres tányérját.

19. fejezet

Húsz hét

A terhes nők gyakrabban találkoznak az orvosukkal, mint a barátaikkal, Porter legalábbis így volt vele. Szinte gyakrabban, mint ahányszor a kecskéihez ment. De szerette McConnell doktornőt. Beth McConnell afrikai amerikai volt, Albanyból származott, óriási szarukeretes szemüveget viselt, és rés volt a két felső középső metszőfoga között; úgy nézett ki, mint a legokosabb, legszorgalmasabb kislány az általános iskola harmadik osztályában, aki aztán beváltja a hozzá fűzött reményeket. Porter azt szerette a legjobban McConnell doktornőben, hogy káromkodott („Ó, bassza meg, elfelejtettem a zselét, mindjárt jövök!”), és nem játszotta meg magát, de leginkább azért tetszett neki, mert egyidős volt Porterrel, és férjezetlen.

Aznapra anatómiai ultrahang volt előirányozva, amikor a baba testének minden porcikáját aprólékosan megvizsgálják egy valós időben zajló részletes, lassan előrehaladó film keretében, amely arról a teljesen természetes és ugyanakkor tökéletesen idegen valóságról szól, hogy egy emberben egy másik ember növekszik. Porter ideges volt.

– Hogy mindent lásson. Tényleg mindent. – Porter hetek óta tudta, hogy lánya lesz – a harmincöt év fölötti anyákon pluszvérvizsgálatot végeztek, mert náluk az égbe szökött mindenféle borzalmas születési rendellenességeknek a lehetősége, mintegy a késői fogamzás büntetéseképpen, mintha maguk a petesejtek lázadnának sértettségükben, hogy nem korábban hívták meg őket a buliba.

– Igen – mondta McConnell doktornő. – A szívkamrákat, a vért, a veséket, a lábujjakat, a gerincet…

– Remélhetőleg nem ebben a sorrendben. – Porter hanyatt feküdt a vizsgálóasztalon, és a kulcscsontjáig felhajtotta a szoknyáját. Hosszú ideig úgy érezte, hogy csak egyre kövérebb és puhább, hogy egyre tésztásabb mindenütt a teste, a mellét leszámítva, ami két kis kődarab, amelyek arról álmodnak, hogy sziklatömbbé változnak. A hasa most már rendes zárójelként domborodott, még akkor is, amikor a hátán feküdt.

– Jaj, ne! – mondta McConnell doktornő. Fürgén összedörzsölte a két tenyerét. – Tudom, hogy nincs kint hideg, de itt ezerrel megy a klíma, és jéghideg a kezem, bocsánat. – Végigtapogatta Porter hasát, ujjbegyeivel határozottan megnyomta a szeméremcsontját: – Itt van a méhe alja… – aztán néhány ujjnyival a szegycsontja alatt: –, és itt a teteje, pompás. Minden méret tökéletes. – Azzal máris visszazökkent a rutinba, és előkészítette a gépet az ultrahangvizsgálatra.

A „tökéletes” szó hallatán Porter szemét elfutotta a könny. McConnell doktornő valószínűleg lépten-nyomon használta, Porter mégis hálás volt érte. Az újdonság erejével hatott számára, hogy van valami az életben, amit tökéletesen csinál. Milyen jó is lenne néhanapján ezt hallani! – gondolta. Rachel szülei folyton lelkendeztek a lányuk teljesítményén – a Facebookon az anyja teleposztolta Rachel idővonalát: kisbabakori képek, újságcikkek, sáros folyókban összebújó vízilovak fényképei. Minden arról szólt, hogy: „Tökéletes vagy.” Lehet, mindig is ezt csinálta, vagy Rachel férjét igyekezett így pótolni, ez azonban mellékes volt. Az volt a lényeg, hogy csinálta, és Porter kizártnak tartotta, hogy Rachel kérte volna rá. Astrid Nickynek mondott ilyeneket néha. A „tökéletes” szó nem hangzott el, mert az egyszerűen nem fért volna össze Astrid jellemével, de olyanokat mondott, hogy „Ó, Susan könyvesboltjában jártam, és a kasszánál két fiatal hölgy valamilyen új könyvről beszélgetett, és az egyik azt mondta: »Pont olyan, mint a Jake George!«” Utána a szívükre tették a kezüket, és nagyot sóhajtottak. – Porterrel kapcsolatban soha nem mondott hasonlót, noha Porter tudta, hogy az anyja büszke rá, amiért keményen dolgozik, és amit elért. De ha McConnell doktornő szerint Porternek tökéletesek a méretei, az azt jelenti, hogy ő is, és a baba is kiváló egészségnek örvend.

– Akkor nézzük meg közelebbről! Biztos maga is szeretné látni. – Kerekes székével a falhoz gurult, és lekapcsolta a lámpákat. Mire McConnell doktornő rázoomolt az első testtájékra – a gerincre –, Porter már javában bőgött.

– Elnézést – mondta. A baba szívverése úgy lüktetett a képernyőn, mintha repülőgép szelné át az éjszakai eget, erős volt, és egyenletes.

– Gyönyörű ez a baba – állapította meg McConnell doktornő. Porter végigszipogta a vizsgálat hátralévő részét, félpercenként nyomkodta a szemét papír zsebkendővel. A baba úgy összegömbölyödött, mint egy koktélrák, finoman rugdosott a lábával, behajlított karja az arca felé mutatott. – Tudja, bátran hozhat magával valakit – mondta McConnell doktornő. – Az édesanyját, egy testvért…

Porter elképzelte Astridet, amint mellette ül, és a kezét fogja. Vajon sírna? És Porter sírna, ha itt lenne az anyja? Elliotot is elképzelte, amint a telefonját nyomkodja a sarokban, és megjátszott örömmel időnként bólogat. Lehet, hogy Nicky sírna. Cecelia is. Rachelt elhívhatta volna – miért nem hívta? Lehetnének egymás kísérői! Rachelnek már volt kísérője, az anyja. Jeremy vajon eljönne? Időközben már háromszor találkoztak, a pajtában, Porternél, és egyszer éjszaka az állatorvosi rendelő egyik hátsó helyiségében. A babáról nem esett szó, vagyis nem nagyon, bár Jeremy egyszer Porter hasára tette a kezét, nagyjából úgy, ahogy az előbb az orvos. Persze – hiszen ő tudta, mit kell éreznie. McConnell doktornő odébb vitte az ultrahangos vizsgálófejet, és most a baba arca látszott. Megnyomott egy gombot a gépen, és fekvő, 3D-s kép jelent meg a képernyőn. Iszapszürke, pixeles kép volt, mintha nagy távolságot kellett volna beutaznia az információnak, ami, Porter úgy vélte, valószínűleg így is történt, a bőrén keresztül, belülről kifelé. Aztán arra gondolt, hogy hány férfi van a világon, aki úgy viselkedik, mintha milyen sokat tett volna, csak mert le kellett mondania néhány óra alvásról. Ők ezen nem mennek keresztül. A nők mindig egyedül vannak, a kisbabájukkal is egyedül vannak. Léteznek bizonyos terhek – bizonyos tapasztalatok –, amelyeket nem lehet megosztani másokkal. Porter befejezte a sírást, és nézte, hogyan csuklik a baba, hogyan lebeg bent a testében, ahol máris megvan a maga élete.

Porter visszament dolgozni, és a karám közepéről hívta fel az öccsét. Rendszerint hatszor kellett próbálkoznia, mire sikerült telefonvégre kapnia Nickyt – Porter mindig abból indult ki, hogy párszor üzenetet kell hagyni, míg eléri végre –, ezért meglepődött, amikor a fivére a harmadik csöngés után fölvette.

– Puerto – szólt bele Nicky –, anya mesélt a babáról. Szuper!

Porter elhessegetett egy kecskét a lábszárától.

– Elmondta? Én akartam elmondani! És akkor miért nem hívtál fel, te kretén?

– Mondtam, hogy szuper! Sok a dolgom! Szeretlek! – Nicky köhögött. Állandóan, de állandóan füvezett. Porter azt hitte, egyszer csak kinövi ezt a szokását, de már harminchat éves volt az ő kisöccse, és a marihuána ugyanúgy az élete része maradt, mint kamaszkorában. Ha másféle fából faragták volna, most CBD-birodalmat tervezne, vagy ültetvényt égig érő kenderrel. Ám Nicky nem ilyen volt – ő csak élvezni szerette az életet. Nem sok ember tudna hátat fordítani a „híres színész” szerepének, az ő öccse közéjük tartozott. Fű – jöhet. Hírnév – nem kell. Annyi minden volt, amit mások élveztek, Nickyt viszont nem érdekelte – hollywoodi partik, magazinok címlapjára kerülni, alkalmi szex –, a marihuána azonban nem tartozott közéjük.

– Lány lesz.

– A lányok a legjobbak. Az enyém hogy van? – Nagyot lélegzett.

– Szuper csaj, bár ez nem neked köszönhető. – Nem szép ilyet mondani, de Nicky az öccse volt, és erre valók a testvérek, célba lövésre. És Porter tudta, hogy Nicky nem is fogja magára venni.

– Igen, ez igaz. Mindig is így volt. Beletelt egy kis időbe, mire megértettem: olyanok, amilyenek, attól a pillanattól kezdve, hogy megszülettek. Jól kijön Astriddel?

– Úgy látom. Azt hiszem, Anya még nem kergette az őrületbe. – Ragyogó nap volt, lassan közeledett az ősz, de még meleg volt, és világos. Ha létezne egy hely, amely egész évben olyan, amilyen Clapham szeptember közepén, Porter odaköltözött volna. És Észak-Kalifornia nem számított, mert túl messze volt.

– Akkor jó. Állandóan hívom, nehéz elérni. Ne nevess! – mondta, Porter azonban már nevetett.

– Bagoly mondja verébnek – állapította meg. – Hiányzol.

– Te is nekem. Tényleg szeretnélek terhesen látni. Őrület, Puerto! Szuper leszel. És ne is figyelj Astridre, nem kell melléd senki! Mármint férj nem kell melléd. Közösség kell, barátok kellenek, akik visznek neked kaját, elmosogatnak, kimossák a cuccodat. Férj nem kell. Nekem elhiheted. Mi sem vagyunk túl jók.

– De rosszak se vagytok. – Porter benyúlt a zsebébe, és egy csokoládét talált benne. Nem emlékezett rá, hogy mikor vette.

– És jól vagy? Nincsenek reggeli hányingerek? Juliette hónapokon keresztül naponta legalább négyszer hányt. Istenem, évek óta nem jutott eszembe. Mentolos rágót tartott a zsebeiben, az összes táskájában. Évekig kerültek elő a kis csomag hányórágók a táskái aljáról. Hányórágó, így hívta őket. – Porter hallgatott. Sejtette, hogy nem végzett az öccse, még volt mondanivalója. – Olyan fura, hogy Cecelia nem velem vagy Juliette-tel van. Ez olyan, mint egy konstelláció. Nem látod a teljes képet, ha te vagy az egyik csillag. Most így érzem magam. Egy nyíl hegyének. Egy kanál aljának. Semminek. Juliette is, én is tesszük a dolgunkat, érted, itt vagy ott, együtt, egyedül, ahogy jön. De így, hogy Cecelia nincs itt, értelmetlennek tűnik az egész, mintha mind a ketten a saját keringési pályánkra állhatnánk, csak senki se venné észre, és senkit nem is érdekelne. Nincs súly, ami összetartana minket.

Porter ugyanígy érzett magával és a testvéreivel kapcsolatban, hogy egy egész három része voltak, csak valahogy összekuszálódtak. Emlékezett rá, hogy amikor kicsi volt, úgy szerette a testvéreit, mint semmi mást a világon, azt gondolta (az apjuk halála előtt), hogy hármasban akár meg is szökhetnének, kalandokat élhetnének át, és semmi rossz nem történhetne velük, mert ők ott vannak egymásnak. Nicky és Elliot most annyira különböztek egymástól, mindig is különböztek, ám a gyerekkor közelségétől jelentéktelennek tűnt a különbözőségük, mintha csak máskor sütnék el a poénjaikat, mint a szappanoperák rivális szereplői. Nicky volt az ő vad kis kabalájuk, Elliot a de facto vezérük, Porter pedig a mogyoróvaj, a ragasztóanyag. Portert mindkét fiú jobban szerette, mint egymást. Miután Nicky játszott a filmben, és emiatt nagy figyelem irányult rá, Porter és Elliot egyszer csak, minden előzmény nélkül, a testőreivé léptek elő. Ő volt az első, aki kirepült otthonról, és amikor meghalt az apjuk, a többiek szétestek, és Porter az egész felnőtt életét azzal töltötte, hogy megpróbálja magát újra összerakni. Jeremy ezerszer megmondta neki, hogy a testvérekkel nem kell foglalkozni – ő maga évente körülbelül egyszer beszélt a testvérével, de mindegy –, Porter sosem akart lemondani róluk. Elliotot soha nem hívta föl, és Elliot sem őt, és amikor együtt voltak, Portert leginkább csak idegesítette, de akkor is. Akkor is.

– Szeretlek, Nicky. – Nicky sírt volna az ultrahangon, fogta volna Porter kezét. Mondott volna valamit az apjukról, amire Porter már nem emlékezett. Nem volt igazságos, hogy ha valaki elköltözött, annyi mindent magával vitt a maradókból, még ha nem akart is.

– Én is szeretlek, tesó – mondta Nicky. – Öleld meg azt a lányt a nevemben, jó?

– Jó – mondta Porter, és magát is megölelte. Néha felötlött benne, hogy talán túlságosan meggyőzően hitette el a várossal, hogy ugyanolyan kemény, mint az anyja, ugyanolyan kemény, mint a testvérei. Olyan kemény volt, hogy soha senki nem nézett be hozzá, jól érzi-e magát, mert mindig jól érezte magát. Ez természetesen nem így volt, de soha senki nem vette a fáradságot, hogy utánajárjon. Erre is oda fog figyelni, ha majd anyuka lesz – hetente legalább egyszer, ha nem naponta, meg fogja kérdezni a lányától, hogy hogy van, mit érez. És meg fogja várni a választ.

20. fejezet

August megmondja az igazat
 (Első rész) 

August végül úgy értette meg, hogy elképzelte azt a pillanatot, amikor a sejtek egyesülnek, és osztódni kezdenek; minden ember egy-egy privát tudományos kísérlet. Harmadikos volt, amikor a szülei egyik nap iskola után elmagyarázták neki. „A kisbaba úgy készül, mint egy torta – mondta Ruth, August anyja –, megvannak hozzá az alapanyagok, és a sorrend, hogy mit mikor kell csinálni, aztán már csak várunk, és kiderül, hogy bevált-e a recept.” Akkor az lehet, gondolta August, hogy valamit elrontottak a receptben, és túl sokat tettek bele anyából, és nem eleget apából. Talán ebből fakadt az érzés. Később szégyellte magát e miatt a gondolat miatt, ami ezerféleképpen volt hibás, de hát mit lehet várni egy gyerektől. August akkor még csak nyolcéves volt.

Nem hibás. Csak más. Pont, mint amikor két különböző ember ugyanabból a receptből két különböző tortát süt, attól függően, hogy mennyi vaníliát tesznek bele, milyenfajta vajat használnak, mennyi ideig keverik a tésztát, mennyire türelmesek, hányszor nyitják ki a sütőt, hogy belenézzenek.

Az öltözködés segített – az üzletben mindig annyiféle lehetőség kínálkozott. August szülei jelmeznek tekintették őket, August azonban tudta, hogy nem azok.

Tízéves volt, amikor először vitték nyári táborba. Ő könyörgött, hogy mehessen – már akkor is jeleskedett a kutatásban, és a neten találta a tábort. Progresszív hely volt, még claphami mércével is, még északkeleti mércével is, még Ruth és John mércéjével is, akik régi ruhákat árultak, és kukacokkal komposztáltak. A tábor pólóján ez a szöveg állt: A NAPSUGÁR TÁBORBAN NINCS VERSENY, NINCS RASSZIZMUS, NINCS HOMOFÓBIA, NINCS TRANSZFÓBIA, NINCS SZEXIZMUS, ÉS A TÁBOR NEM A PROFITÉRT LÉTEZIK. August szemében a NINCS HOMOFÓBIA szavak valósággal kiviláglottak a szöveg többi része közül. A hely a massachusettsi erdőségben rejtőzött, mindössze néhány órányira, de amikor John a kocsijukkal ráfordult a magánútra, amely a táborba, régi pajták és átalakított tanyaépületek együtteséhez vezetett, Augustöt hányinger fogta el – ez a nyár lesz a próbája, hogy észreveszi-e más is. Amikor kiderül, mi történik, ha más is megtudja az igazságot.

A táborban mindenki kísérletezett valamivel: makraméval, biszexualitással, ultimate frizbivel, francia csókkal, sminkeléssel, lábborotválással. August eldöntötte, hogy ő új névvel kezdi. Tizenketten aludtak egy Örökzöld nevű hálókörletben, mindenkinek volt két garnitúra ágyneműje, egy hálózsákja, egy kulacsa, négy rövidnadrágja, nyolc pólója, két pulóvere és rengeteg alsóneműje. Augustnek az emeletes ágy alsó fekhelye jutott, ami nagy kincsnek számított, bár ő a maga részéről érdekesebbnek tartotta a felső ágyat, és amikor a Danny nevű, göndör, szőke brooklyni fiúnak felajánlotta, hogy cseréljenek, Danny el volt ragadtatva, megölelte Augustöt, és azt mondta: „Haver! Király vagy!” Mikor körbeültek az első foglalkozáson, és mindenki bemutatkozott, és elmondta, honnan érkezett, August bejelentette, amilyen magabiztosan csak tudta, mintha nem ez volna az első alkalom, hogy otthon senki sem szólítja Augustnek, hanem Robinnak, és itt is hívják így. És így is nevezték. Ilyen könnyen ment. Olyan érzés volt, mintha keskeny fénycsík hasított volna egy koromsötét szobába.

A hazugság nem hazugság, amikor közelebb visz az igazsághoz. A hazugság néha inkább egy vágy kifejeződése, vagy egy ima.

Robin Sullivan. Az a fajta név, amiről nem lehet biztosan tudni. Amolyan köztes név, esetleg gyakorlónév. August legjobb barátai a szomszédos körletben lévő lányok voltak, és amikor reggelenként az ebédlőben odaszaladt az asztalukhoz, egyszerre énekelték, hogy „Rockin’ Robin, tweet, tweedly-dee”, és Augustnek a gyönyörűségtől fennakadt a szeme, mint a kutyának, amikor a hasát vakirgálják. Nem olyanok voltak, mint a claphami lányok, akik mind kaprinadrágban jártak, hátközépig növesztették a hajukat, rózsaszín meg lila sztrímerrel díszített rózsaszín biciklivel közlekedtek, és ugyanolyan színű rúzst vettek maguknak a CVSben, amint a szüleik engedélyezték nekik. A tábori lányok mások voltak. Az egyiknek buzz cut fazonra volt vágva a haja, egy másiknak három lyuk volt az egyik fülében. Az ifilányok is másmilyenek voltak: volt, aki levágott szárú bő farmert hordott, és orrpiercingje volt, egy másik virágos miniruhában járt, és Rapunzel-frizurát viselt. Az egyik, akit mindenki Libának hívott, azzal dicsekedett, hogy sose vágja le a lábkörmeit. A fekete lányok éjszakára selyemkendőt tekertek a hajukra. Mindegyik hangosan fingott, és aztán nevettek rajta. August korábban nem volt biztos magában, mert lánynak lenni mindig olyan sajátságosnak, olyan behatároltnak tűnt a számára, de a tábori lányok nem mind voltak olyanok, mint amilyeneket August otthon ismert, és nem is voltak egyformák. Augustöt melegnek tekintették, és butaság lett volna kijavítani őket. Sok meleg gyerek volt a táborban, és az idősebbek közül néhányan párt alkottak, kézen fogva jártak és csókolóztak a hetenként tartott táncestek végén, vagy a hálókörletek mögött, amikor azt hitték, hogy senki sem látja őket, pont úgy, mint a heteró párok. Mintha amint az ember átlépett a kapun, eltörlődött volna minden szabály, hogy minek hogyan kell lennie, és úgy létezhetett volna mindenki, ahogy akart, ahogy a legjobbnak érezte, és senkit sem állítottak pellengérre miatta. Mintha egy másik bolygón lettek volna.

August részben azért választotta ezt a tábort, mert Claphamből más nem jelentkezett oda, és amint John és Ruth elhajtottak, senkit sem fog érdekelni, mit mond, senki sem fog annak alapján ítélkezni fölötte, senki sem fogja azt a maga vélt igazához mérni. Vagy ahhoz, amit Augustről feltételeztek, mert ő soha nem cáfolt rá.

Gyorsan teltek a hetek: kenuztak, énekeltek a tábortűz körül, mindenki barnább és szeplősebb lett a napon. Az emeletes ágyon August alatt alvó Danny egyenletesen horkolt, mint egy emberi fehérzajgép. John és Ruth hetente telefonáltak, és mindennap levelet írtak, hogy August semmiről se maradjon le, ami otthon történik.

A tábor vége előtt egy héttel tartották a szülők napját. August szólt Johnnak és Ruthnak, hogy nem muszáj eljönniük rá, de ők természetesen szerettek volna, és August nem ellenkezhetett túl sokat.

A tábori napok folyamán August sok mindent kipróbált: egy barátnő fodros felsőjét. Egy gyöngy nyakláncot. Mindenki mindenkinek kifestette a körmét, még a legjóképűbb fiúkét is, akik úgy kosárlabdáztak, hogy a mezesek voltak a félmeztelenek ellen, s olyan fesztelenül érezték magukat a testükben, hogy nem zavarta őket, ha közönség előtt kellett játszaniuk.

August az ágyban fekve minden este föltette magának ezeket a kérdéseket:

Mi a különbség a tested és az agyad között? Semmi? Minden?

Mi a különbség aközött, ami vagy, és amit állítasz magadról?

Mi a különbség hazugság és titok között?

Mi a különbség félelem és szégyenérzet között?

Mi a különbség a belül és a kívül között?

Mi a különbség a meteor és a meteorit között? A meteorit becsapódik a Föld felszínébe. Kapcsolatba kerül vele. Létezik szó az olyan meteorra, amelynek döntenie kell, hogy becsapódik-e, és ha igen, mikor?

Nem August volt az egyetlen.

A táborban a legnépszerűbb elfoglaltság a felhőfigyelés volt, amihez csak annyit kellett tenni, hogy az ember hanyatt feküdt a domboldalban, és bámult föl az égre. Néha rengeteg felhőt lehetett látni, máskor meg nem, de nem is ez számított. Mindig jött velük egy ifi, könyvet olvasott, vagy csak feküdt a hátán csukott szemmel, a gyerekek meg körülvették, mint szirmok a virágon. Az az ifi, akivel a leggyakrabban lehetett felhőfigyelésre menni, magas és vékony volt, az orra szeplős, és göndör haja egyszerre mutatott a szélrózsa minden irányába. Sarah-nak hívták, és August körletének egyes tagjai szerit Sarah-nak korábban nem ez volt a neve. Fiúneve volt. Az a „halott neve” volt, ezt a kifejezést használták azok a táborozók, akik már évek óta jártak a Napsugárba, amitől olyan hangulata lett az egésznek, mint egy kísértethistóriának. Sarah mindenesetre ezt a nevet használta, és mivel őt mindenki szerette, senki sem szólította a halott nevén, soha. August mindig ment felhőfigyelésre, amikor Sarah vezette, és sietett, hogy megcsípje a hozzá legközelebb eső helyet, ahol majdnem összeért a fejük búbja. Néhány fiú kedvesen cukkolta Augustöt (na jó, tényleg volt cukkolás itt is, de merő szeretetből), hogy bele van esve Sarah-ba, ami bizonyos értelemben így is volt, csak nem úgy, ahogy ők gondolták.

Azon a délelőttön, amikor megérkeztek a szülők, mindenki ideges és izgatott volt. Tudták, hogy megváltoztak a nyáron – mint minden nyáron. Szeptemberben ezért néznek ki máshogy a gyerekek az iskolában. Egy gyerek az állandó változás állapotában leledzik, akármi történik. Ez akkor is így van, ha nem akar változni, meg akkor is, ha akar.

August sokat töprengett rajta, hogy mit vegyen föl, és végül döntött: Emilyvel elcserélte a Johntól származó CLAPHAMI KÖZÉPISKOLA feliratú pulóverét egy rövid ujjú, csíkos, hosszú ruhára. Tengerészruhára emlékeztetett, s August magasnak és vékonynak látszott benne, mint egy táncosnő egy hajón játszódó, 1940-es évekbeli filmben. Összesen ennyi megjegyzést tettek rá a barátai, és amikor végiglejtett benne a körletükben, mint egy kifutón, megéljenezték. Robin ruhát viselt a szülők napján. A táborlakók a nagyréten várták a hozzátartozók érkezését. Egyenként ugráltak fel, rohantak át a füvön, és ugrottak a szüleik nyakába. Még azok is felugrottak, akik váltig állították, hogy egy pillanatig nincs honvágyuk. Mindenkinek voltak olyan érzelmei, amelyek rejtett forrásból táplálkoztak; ez tetszett Augustnek.

August akkor pillantotta meg Johnt és Rutht, amikor kézen fogva befordultak a sarkon. Ezer gyerek ezerfelé szaladt, és August látta, hogy Ruth erre, aztán arra fordítja a fejét, őt keresi. John a homloka elé emelt kezével ernyőzte a szemét. Tíz méterre voltak, aztán hatra, aztán négyre. August elindult feléjük, Ruthnak elakadt a lélegzete, és szélesre tárt karral futott hozzá. August olyan magas volt, mint Ruth, de ez nem számított, Ruth mindig elég magas lesz ahhoz, hogy a karjába kapja az ő kisbabáját. Hosszú volt a ruha, nem lehetett nagyot lépni benne. August a karjába ugrott, aztán John is rájuk vetette magát; kicsi a rakás. August boldogan kapaszkodott beléjük. Amíg ölelkeznek, nincsenek kérdések, csak a szeretet.

Kaptak némi szabad időt, aztán dél lett, amikor a szülők elvihették ebédelni a gyereküket, ha akarták, aztán jött a játék. Úgy volt kitalálva, hogy mire a szülők hazamennek, olyan fáradt legyen mindenki a hosszú nap után, hogy ne maradjon idő szomorkodni.

August kézen fogva a hálókörletbe vezette Rutht, megmutatta neki, hol alszanak, meg a rést a falon, ahová az ő összes kézzel írott levelét begyömöszölte. Ruth felmászott vele a felső ágyra, miközben John kiment a mosdóba („Hát tényleg olyan szaga van, mint ahol tizenkét fiú pisil a padlóra!”), és suttogva beszélgettek.

– Tetszik a ruhád – mondta Ruth, és August térdénél megérintette az anyagot.

– Egy barátnőmé – mondta August. – Csak fölvettem.

– Értem – mondta Ruth. – Jól áll neked.

– Kösz – mondta August, és megérintette a fából ácsolt falat, ahová gyerekek nemzedékei vésték be a nevüket meg az évszámot, amikor ott aludtak. Néha lányok körlete volt, máskor fiúké. August rátette a kezét a dundira formázott betűkre, amelyek a „Zoe” szót adták ki, két lila pöttyel az o fölött.

– Ki az a Robin? – kérdezte Ruth halkan. – Mindenki így szólít?

August nem tudhatta, hogy észrevették-e.

– Igen. Amolyan becenév.

– Szeretnéd, ha mi is kipróbálnánk? – kérdezte Ruth suttogva. – Otthon?

– Lehet – válaszolta August. – De az is lehet, hogy nem. Nem tudom.

– Miről trécseltek ott fent? – tudakolta John; az arca egy szintben volt a matraccal. Orra hegyét nekinyomta az August térdéből az ágy két vízszintes léce között kilátszó kis résznek, mint a kutya, amikor jutalomfalatot kér. A többiek kint ültek a réten, várták a műsor kezdetét. Az Örökzöld körlet Beatles-egyveleggel készült, Sarah gitárkíséretével. Sarah tanítani kezdte Augustöt néhány akkordra. Ő árgus szemmel figyelte minden mozdulatát.

– Majd még beszélünk róla – mondta Ruth August szemébe nézve. – Hacsak nem most akarsz beszélni róla.

– Inkább majd otthon – kérte August.

– Nem szeretnék lemaradni a műsorról! – szólalt meg John. Kedvelte a nyári táborokat, sok más felnőtthöz hasonlóan, akik készséggel zendítenek rá valami helyben rögtönzött nótára.

– Én sem – mondta August. Ruth megfordult, lemászott a létrán, és ott állt Johnnal az aljában, várták Augustöt, mint a tűzoltók a kifeszített ponyvával.

– Óvatosan! – figyelmeztette Ruth. – Ruhában nehezebb.

– Sikerülni fog – biztatta John. – Különben úgyis elkapunk, ha netán leesnél. – August megfordult, és lenyújtotta egyik lábát, aztán a másikat, lejjebb, lejjebb, még lejjebb, amíg szilárd talajt nem érzett.

21. fejezet

Döglött madarak

A következő volt a terv: Cecelia leszáll az iskolabuszról, felpattan Astrid príma cruiser biciklijére, és elkerekezik Elliotékhoz, ahol vagy Elliot, vagy Wendy a nyitott ajtóban fogja várni, miközben az előtérben csatakiáltások visszhangoznak. Ő belép, azok meg kilépnek, és hat órakor jönnek haza. A két időpont között Cecelia felel azért, hogy Aidan és Zachary életben maradjanak. Ezért száz dollár üti a markát, több pénz, mint amennyit bármilyen háztartási munkáért a szüleitől kapott, úgyhogy valószínűleg meg fogja érni.

Mielőtt Nagyihoz költözött, összesen körülbelül három percet töltött Elliottal – optimista becslés szerint. Cecelia látta őt az ajtóban, amikor felbicajozott a félkör alakú behajtón. Elliot fel-alá járkált, mint egy száznyolcvan centis pingponglabda.

– Szia! – köszönt rá Cecelia. Átlendítette a lábát a bicikli nyerge fölött, és megállt.

– Szia, kösz, hogy eljöttél – mondta Elliot, és Ceceliának az jutott eszébe, hogy talán nem is emlékszik a nevére. Elliotot és Portert sokkal idősebbnek látta az apjánál. Talán csak azért, mert az apját jobban ismerte, de ezt nem tartotta valószínűnek. Mintha a közöttük lévő minden egyes év az előző generációhoz vitte volna őket közelebb. Régimódinak érezte a nagybátyját, mintha nem is igazán értené, hogyan működik az internet, vagy nem tudná, hogy nem helyénvaló „aranyomnak” szólítani egy idegen nőt. Talán az lehetett az oka, hogy Cecelia nem ismerte egyik nagyapját sem, és Elliot volt a legidősebb férfi a családjában. – Gyere, gyorsan megmutatom a házat! – Elliot megfordult, és Cecelia még ki sem támasztotta a biciklijét, már el is tűnt a házban. A belsőbb helyiségekből továbbra is csatakiáltások hallatszottak.

Elliot, Wendy és a fiúk mindössze néhány sarokra laktak a Nagy Háztól, de Nagyi otthonával ellentétben, amelyen a kor a lépcső nyikorgásában, a részletgazdag díszítőszegélyekben, a többnyire nem működő, súlyos ajtókilincsekben, egy meghűlt öregember szörcsögő és szabálytalan zajaihoz hasonló éjszakai nyöszörgésekben mutatkozott meg, Elliot háza – rögtön érezte, amint belépett – még csak nem is suttogott. A Nagy Ház ellentéte volt, inverz változat, de négyzetméterre nagyjából ugyanakkora. A falakat világosbarnára festették, a kanapé bézs színű volt. Astrid kevés holmit tartott otthon, ezt a házat viszont rendesen belakták – minden falon festmény, minden helyiségben könyvek. Elliot házát üresnek lehetett volna mondani, ha az ember eltekint a szintén világosbarna szőnyegen szanaszét szórt rengeteg óriási legótól.

– Szép ház – jegyezte meg Cecelia, épp amikor hátulról nekiugrott Zachary. Olyan volt, mint egy szálloda, vagy mint egy szappanopera díszlete. A hatalmas méretű kandallópárkányon csak műgyertyák álltak, amelyeket kapcsolóval lehetett üzembe helyezni. Jót nevettek volna rajta a szülei. Úgy nevezték az Elliot által épített házakat, hogy „McHáz”, és ezt nem bóknak szánták.

– Ha-ha-ha-ha-ha, a feneked! – kiáltott fel Zachary, és elrohant az ellenkező irányba.

– Itt van a konyha – mondta Elliot, és mutatta. – A fürdőszoba ott. A szobájuk az emeleten, majd ők odavezetnek. Óriási a rendetlenség, te azt el sem tudod képzelni. Ez az ajtó visz a hátsó udvarra, azt javaslom, hogy zavard ki őket rajta, aztán csukd be magad után. – Keresztbe fonta a karját. – Mi van még… Egyenek a hűtőből, amit szeretnének, Wendy baja, ha nem akarnak majd vacsorázni. – Kacsintott. – Ne áruld el neki, hogy ezt mondtam! Majd jövünk, vagy én, vagy Wendy. A pulton van pénz, meg a telefonszámom, ha netán szükség lenne rá.

Ekkor feltűnt mindkét fiú, és teljes sebességgel a hátsó udvarra nyíló ajtó felé rohantak, majd nekirontottak az üvegnek.

– Madarak vagyunk! – kiáltotta Zachary.

– Döglött madarak! – tette hozzá Aidan vidáman.

– Igen, ez gond – mondta Elliot. – Túl nagyok az ablakok, a madarak nem értik, hogy üvegből vannak. – Összeráncolta a homlokát. – Tudomásom szerint egyik ügyfelem sem találkozott ezzel a problémával, de ki tudja, talán csak nem említették. Biztos, hogy boldogulni fogsz? Ja, és valahol a házban elvesztettem a telefonomat, nagyon hálás lennék, ha megtalálnád. Itt kell lennie, mert két órája vagyok összezárva a srácokkal, és most egyszerűen nem találom. – Megint megveregette az első és hátsó zsebét, mintha előkerülhetne a készülék.

– Jó, persze. Menjünk ki, fiúk! – kiáltotta Cecelia a legjobb tábori ifi hangján. Integetett Elliotnak. – Akkor majd később találkozunk!

A hátsó udvar széles és lapos volt, három oldalról magas deszkakerítés vette körül. Az ikrek elvágtattak a hinta mellett az udvar legtávolabbi részébe, ahol botokból építeni kezdtek valamit. Cecelia elindult utánuk, de aztán megállt, és leült a gumiabroncs hintára. Hanyatt dőlt rajta, és a feje fölött erre-arra úszó felhőket nézte.

Elliot nagyon hasonlított az apjára. Vagyis inkább úgy fogalmazott volna, hogy így nézne ki az apja, ha valaki benevezné egy tévés átváltoztató műsorba – szűkebb ruházat, rendezett, rövid haj, borotvált arc, rendes cipő. Még a hangjuk is hasonlított: magasabb az átlagosnál, némi édeskés színezettel. Az apja kiválóan énekelt – Smokey Robinsont, ilyesmiket. Cecelia kíváncsi lett volna, hogy Elliot szokott-e énekelni. Nem tudta elképzelni – Elliot az apja szerint mindig olyan volt, mint aki karót nyelt, az pedig köztudomású, hogy az ilyen emberek nem tudnak énekelni. (Ő maga sem mert mások előtt énekelni, úgyhogy ezt megértette.) A család a legfurább dolog a világon. Az apja, Elliot és Porter mind egy házban laktak? Mindennap együtt reggeliztek és vacsoráztak? Közös szállodai szobában aludtak a családi nyaralásokon? Olyan volt ez, mint egy videójáték: „Tereljük össze ezeket a személyeket, és lássuk, ki éli túl!” Felkiáltott az egyik fiú, Cecelia felült. Messziről úgy látszott, minden a legnagyobb rendben, de amikor talpra kecmergett, és pár lépést közelebb ment hozzájuk, látta, hogy az egyik ikernek – Zacharynek, ha a saját cipőjét viselte – vérzik az arca.

– Basszus! – mondta Cecelia, és most már megszaporázta a lépteit, a fiúk pedig futva jöttek felé. – Basszus, basszus, basszus, basszus, basszus!

Abban a fürdőszobában, amit Elliot megmutatott neki, nem talált ragtapaszt, továbbá a konyhaszekrény fiókjaiban sem, amiket egyenként kihuzigált, kirántotta, majd visszatolta őket, miközben a vérző ikret a csípőjén tartotta; legalább tizenöt kilót nyomott, de lehet, hogy többet, és a másik oldalon folyamatosan fel akart rá mászni a másik iker.

– Menjünk, nézzünk körül az emeleten, semmi baj, semmi baj… – mondogatta Cecelia, de egyáltalán nem vette biztosra, hogy így van. Látta, hogy apró vércseppek hullanak a blúzára, a nappali szőnyegére, a ragyogó keményfa padlóra. Zachary üvöltött – közvetlenül a szeme alatt volt a seb, egy körülbelül két centi hosszú, egyenes vonal. Egy kis arcon két centi két kilométernek látszott. Cecelia följebb dobta Zacharyt a csípőjén, Aidant pedig kézen fogva húzta maga után.

Ellioték hálószobája makulátlan volt. Cecelia nem emlékezett rá, hogy látott valaha olyan hálószobát, ahol ne állt volna halomban ruhanemű itt vagy ott. Zachary Cecelia mellkasába fúrta az arcát, jól összevérezte a blúzát. Zacharyt a mosdó peremére ültette, és kinyitotta a pipereszekrényt. Ragtapaszokat látott, tubusszám Neosporint, csipeszeket, és több krémet, mint a Sephorán kívül bárhol. Kivett egy dobozt, és gyorsan kicsomagolt egy ragtapaszt. Zachary abbahagyta a sírást, és gyanakodva nézte.

– Ki fogod venni a szemgolyóját? – kérdezte Aidan reménykedő hangon. Az álla Cecelia csípőjével volt egy magasságban.

– Micsoda?! Nem, csak leragasztom a sebét – válaszolta Cecelia. Aidan belecsípett a combjába, hogy kifejezésre juttassa a csalódását. Zachary nyöszörögve fogadta, hogy Cecelia egy törülköző sarkát a sebére nyomva próbálja elállítani a vérzést. A törülköző ugyanolyan tisztának látszott, mint a házban minden más, és nyilván nem lesz kifogásuk az ellen, hogy a gyerekük összevérezi. A törülközőt a földre ejtette, és a ragtapaszt a sebre simította. Zachary úgy nézett ki, mint a kis Rocky. – Meg fogsz gyógyulni – mondta neki. – Megígérem. Menjünk, nézzünk tévét!

Zacharynek nem kellett kétszer mondani. Leugrott a padlóra, és pillanatnyi tétovázás nélkül megiramodott lefelé a lépcsőn; a testvére két lépéssel előtte járt. Cecelia lehajolt a törülközőért, majd a háztartási helyiséget keresve kinyitott és becsukott néhány ajtót. Miután megtalálta, kinyitotta a mosógép ajtaját, és be akarta tenni a véres törülközőt, amikor az acéldobban megpillantott egy iPhone-t. Mintha helyrebillent volna egy kicsit a világegyetem egyensúlya: egy rossz élmény, a vérző gyerek, de egy jó is, mert megtalálta Elliot eltűnt telefonját. Lehet, hogy mégsem ő a legbénább bébiszitter a világon. Félig meg is lepte, hogy Elliot elhívta, amilyen semmirekellőnek tarthatják a családban. Lehet, hogy az elveszett telefon sztorija csak próba, arra kíváncsi Elliot, hogy mindennek a tetejébe még tolvaj-e is.

A földszintet betöltötték A Mancs őrjárat hangjai. A gyerekek manapság már mindent működtetni tudnak. Cecelia bekukkantott a szomszédos helyiségbe – dolgozószoba. A ház többi részétől eltérően itt nem bézs színek domináltak, hanem tömör sötét fa és egy súlyos íróasztal, amelyet úgy terveztek, hogy réginek látsszon, pedig nyilvánvalóan nem volt az.

Papírt keresett, amelyre rövid üzenetet írhatna – állt egy tömb az íróasztalon, feltehetőleg Wendy készítette, mert mindegyik lap tetején az ikrek mosolyogtak. Cecelia leszakított egy lapot, aztán kihúzta Elliot fiókját, hogy kivegyen belőle egy tollat. A szabadon heverő tollak, ceruzák és aprópénz mögött fényes, fekete dosszié feküdt. Cecelia gondolkodás nélkül érte nyúlt – a Beauty Bar logója állt rajta. Elliotot nem olyannak nézte, aki szereti a Beauty Bart, de Wendyt igen. Amikor Brooklynban megnyitották az első üzletüket, Katherine, Cecelia meg a barátnőik elmentek, és mindegyik mintát kipróbálták, akár kellett nekik, akár nem: rúzst, ránctalanító krémet, pirosítót, dúsító hajsprayt, körömbőr-eltávolító kenőcsöt. Olyan fényes feketék voltak az üzletek, mint a dosszié, a padlójuk, mint a nedves tinta. Cecelia kinyitotta a dossziét, és megnézte a rajzot az első oldalon. A körforgalom rajza volt, Susan könyvesboltja, Spiro palacsintázója, az Örök Szépség és a barkácsbolt mind a maga helyén, rendíthetetlenül, mint a Buckingham-palota előtt az őrség, de a bal felső sarokban, a pizzázó mellett ott volt a Beauty Bar. Mellette minden eltörpült – magasabb volt, szélesebb, sötétebb, mint egy hurrikán, amely nem akar onnan elmozdulni.

– Úh – mondta Cecelia. Kivette a legfelső lapot, és tovább olvasott. Amikor végzett, leírta a rövid üzenetét, az íróasztalra tette Elliot telefonjával együtt, aztán lement a lépcsőn a földszintre, ahol Aidant és Zacharyt a számukra kijelölt, monogramos babzsákon találta. Beszuszakolta magát a közöttük lévő szűk helyre, és mindkét fiú közelebb csúsztatta hozzá a fejét.

– Miről szól ez a mese? – Már az ő ideje után készült, és örömmel állapította meg, hogy elég idő eltelt a gyerekkora óta, azóta újabb animációs sorozatok jöttek. Idővel ő is megöregszik, akárcsak Elliot, és Aidan meg Zachary kénytelenek lesznek majd elmagyarázni neki azokat a dolgokat, amelyek számukra maguktól értetődnek, ahogy ő, Cecelia is természetesnek veszi, hogy a melegek összeházasodhatnak, vagy hogy a Google bármilyen kérdést egy szempillantás alatt megválaszol. Várta, mikor lesznek olyasmik, amiket a fiatalok a szemüket forgatva igyekeznek majd nagy nehezen megértetni vele. A fiúk nem válaszoltak, túl mélyen elmerültek a szimultán boldogságkómájukban, így hát Cecelia együtt követte velük a történetet, amíg öt és fél epizódot meg nem néztek, és kívülről nem fújta a főcímdalt, az összes kutya meg mellékszereplő nevét, akik csak azért vetődtek a Kaland-öbölbe, hogy a kutyusoknak ne önmagukat kelljen folyton megmenteniük. Amikor meghallották, hogy Wendy kulcsa fordul a zárban, Cecelia visszaúszott a felszínre, búcsúzóul megpuszilta a fiúkat, és aztán pénzzel bélelt zsebbel felpattant Nagyi biciklijére, és visszakerekezett a Nagy Házba.

22. fejezet

Vacsoratalálkozó

A vacsora előtt Porter fölvette Rachelt – nem volt értelme, hogy mind a ketten kocsival menjenek.

– Odafelé te vagy a kijelölt sofőr, visszafelé meg én – mondta Rachel, amikor beült Porter mellé az utasülésre. – Vagy esetleg keresünk valaki, aki berúgott, és őt is hazavisszük, hogy ne egymásra pazaroljuk a józanságunkat. Mi leszünk Dutchess megye őrangyalai.

Porter Tivoliba, a néhány éve nyílt Sárga Bagolyba akarta vinni Rachelt, ahol helyben termeltek meg mindent, ami az asztalra került. Egyike volt a körülbelül tucatnyi helynek, amely a Brooklynból kimenekülőket és az ételfotósokat várta, vagyis fodros káposztát, nyers ételeket és méregdrága ragukat kínált. Bent az étteremben olyan sötét volt, és annyira szűk volt a hely az asztalok között, hogy Rachel és Porter az összes asztalnak nekiütköztek, miközben a magukéhoz mentek, mint Tvidlidí és Tvidlidú.

– Ez gyötrelmes volt – állapította meg Rachel, amikor végre leültek. A kis asztal közepén három teamécses égett. Rachel fogta az étlapot, és átfutotta. – Én olasz tésztát kérek. Csak azt kívánom, naponta háromszor.

– Az finom. Az én sajtommal töltik a raviolit. – Porter egy grissinót rágcsált. Figyelte, ahogy Rachel a hangszórókból szóló zene ütemére simogatja a hasát. – Raviolo. Egyetlen gigantikus ravioli. Az kicsit bizarr, nem is tudom.

– Jelentkezett a férjed?

Rachel a szemét forgatta.

– Igen. Akartam is neked írni, de aztán olyan szánalmasnak és szomorúnak éreztem. Egyfolytában hívogat. Irkálja ezeket a hosszú e-maileket. Mintha régebben a szexre kattant volna rá, most meg a bocsánatkérésre. Valamelyik nap be is állított.

– Hová állított be?

– Hozzám. Olyan volt, mintha abban a Julia Roberts-filmben játszottunk volna, a kilencvenes években adták. Tudod, melyikre gondolok, amelyikben meg kellett tanulnia úszni, hogy el tudjon menekülni az agresszív férje elől. Olyan, mintha követne. Mert követ is. Hát persze, biztos tudja, hol talál meg, de az is nyilvánvaló volt, hogy nem reagáltam az üzeneteire, egyértelművé tettem, hogy nem akarok találkozni vele. – Rachel is elvett egy grissinót, és a hátsó fogai között harapta ketté. – Ez fini.

– Beszéltél vele? – A szomszédos asztalnál ülő pár randin volt. Olyan huszonöt év körülinek néztek ki, és fogták egymás kezét az asztal közepén, mit sem törődve a teamécsesekkel. Porter eltűnődött, mit csinálnak jól, amit ő meg Rachel a jelek szerint rosszul csinált.

– Nem, nem voltam otthon, hála istennek. Anyámmal találkozott, ami neki egy istencsapása lehetett. Anyám akkor is a kriptonitja volt, amikor mi még jóban voltunk. Azóta meg, képzelheted… Nem láttál még elégedettebb hárpiát egy olyan nőnél, aki egész életében azt várta, hogy mikor lesz már nagymama. – Rachel kuncogott. – Elküldte Josht a búsba. Az meg erre elsírta magát. Nem is tudom… Ha ott vagyok, megesett volna rajta a szívem. Anyámnak viszont nem esett meg. Ez azért fantasztikus.

Porter bólintott.

– Szerinted meg fogod gondolni magad? És visszafogadod?

– Mármint amikor megszületik a baba?

– Ja, vagy utána. Ne érts félre, én a te oldaladon állok, csak kíváncsi vagyok, nem gondoltál-e még arra, hogy ez a viselkedés átmeneti elmebaj nála. Vannak férfiak, akik ilyenkor halálosan félnek. Tőlünk, attól, ahogy kinézünk, meg attól, ami utána lesz. Kitágult hüvely, anyatej meg hasonlók, érted. – Porter a hasára tette mindkét kezét.

Rachel elgondolkodott.

– Lehet. Nem tudom. Rosszul vagyok, ha eszembe jut, hogy anyám lesz bent velem a szülőszobán. Josh ejtett teherbe, és nem fogja hallani, ahogy üvöltök meg jajgatok? Nem fogja látni az aranyeremet? Nem fogja mondani, hogy milyen szépek a striáim? Még mit nem! Csak hadd szenvedjen ő is! Ez most így olyan, mintha megjutalmaznám. „Hé, nem fognak felordítani éjszaka, gratulálok, köcsög!” Hát én nem is tudom… Azt hiszem, végül csak szóba fogok állni vele. A férjem, érted? Lehet, hogy totál seggarc, de a törvény szerint az én seggarcom. Aztán meg úgy érzem, hogy csak azért akarom visszafogadni, hogy megbüntethessem, mintha a gyerek büntetés lenne, pedig hát nem az. Csak tudom, hogy nehéz lesz, és azt akarom, hogy segítsen, persze akkor is olyan, de olyan kibaszottul haragszom rá. Bassza meg! – A szomszéd asztalnál ülő pár ránézett. – Elnézést – mondta Rachel. – A hormonok.

– Lefeküdtem Jeremyvel – jelentette be Porter. Kibukott a száján, aztán grimaszolt hozzá. Odajött a pincér, megkérdezte, hogy milyen italt hozhat, de Rachel úgy nézett rá, hogy el is ment. – Lefeküdtem Jeremyvel. Sokáig volt viszonyunk, aztán egy ideig nem, de most megint. Mármint nyilvánvalóan nem ebben a pillanatban. És igen, szexelünk. Bocs! Olyan ideges vagyok, hogy ezt elmondom neked, félek, hogy furán hangzik.

– Most ugye csak viccelsz?

Porter most döbbent rá, hogy ezt nem gondolta végig. Rachel arcán sorban különféle érzelmek jelentek meg: meglepetés, harag, megbántottság. Alig várta már, hogy magáról a szexről mesélhessen neki, ami szenzációs volt, és új, meg persze a legfrissebb fantáziálásáról is. Persze csak álmodozott – Porter tisztában volt vele –, azonban nem tudott parancsolni magának: Jeremy előbb-utóbb elhagyja Kristent, új házba költözik vele, és az odaadó, kialvatlan szülőt alakítja mellette. Nem volt túl jó az időzítés, de hát semmi sem tökéletes. Most már tudta, hogy Jeremy hamar belerázódna. Eleve az a munkája, hogy apró lényekkel foglalkozzon! Nem undorodik semmitől. Van két gyereke. Lényegében egy dúla! Porter ezt nem mondta ki hangosan, pedig szerette volna, hallani akarta, hogy totál őrültségnek hangzik-e, vagy pontosan olyasmi, amiről a The New York Times „Vows” rovatában szoktak írni. Nem tudta eldönteni.

– Nem – felelte. – Csak úgy megtörtént.

– Hogyhogy csak úgy megtörtént? Hipnotizált? Bedrogozott, és megerőszakolt? Na, ez komolyan érdekelne. – Rachel keresztbe fonta a karját az asztalon, a száját összeszorította. Letette a grissino szivart.

– Összefutottunk, aztán együtt ebédeltünk, aztán szexeltünk. Ez olyan, mint a biciklizés? Nagyjából… Tudom, hogy vadul hangzik, de most komolyan, tényleg csak úgy megtörtént, és mivel korábban is megtörtént már, nem éreztem olyan nagy ügynek. – Ez nem hangzott túl jól. Sőt, így, hangosan kimondva sokkal rosszabbul hangzott, mintha előre kitervelte volna, aminthogy ki is tervelte. Elképzelte Jeremyt meztelenül az állatorvosi rendelője előtt állva, és megnyalta a felső ajkát. Be akart szállni a kocsijába, hogy elmenjenek valahová. Szándékos volt minden egyes perc. – Komoly kapcsolat volt köztünk. Sokáig. Azt hiszem, még most is az van. Azt hiszem, hogy ő az életem szerelme. Tudom, hogy abszurd meg nyálas sztori, de azt hiszem, ez az igazság.

– Nem az a bajom vele, hogy nyálas, Porter. Azzal nincs semmi probléma! Terhesek vagyunk! Szerinted nem nyálas, amikor az utcán idegenek „kismamának” szólítanak? Hogy a rokonaim küldözgetni kezdtek kis bodykat, kiskacsákkal az elejükön? Az a bajom vele, hogy felesége van, Porter. Meg gyerekei, érted? És ettől lényegében ugyanolyan vagy, mint az a nő, aki az én seggfej férjemet annyira lenyűgözte. – A szomszéd asztalnál ülő pár tagjai talán mormon hittérítők lehettek, olyan megrökönyödött képet vágtak a koktéljuk és a marokkói citromos, fűszeres lencsés csirkéjük fölött.

– Az nem ugyanaz – mondta Porter. Csak azért vitatkozott, mert nem akarta, hogy igaz legyen. – Ők nem boldogak. És először az enyém volt Jeremy. – Ez rossz érv volt, ő is tudta, de akkor is így érezte.

– Honnan tudod, hogy nem boldogak? Egyedül az a biztos, hogy házasok, családjuk van, és Jeremy ennek ellenére lefeküdt veled, ami, már megbocsáss, nem túl jó jel. Nemsokára anya leszel. És ha nem csal az emlékezetem, ezt egyszer már eljátszottad vele, nem? – Rachel fújtatva felállt. Félrehúzta a székét, és kikecmergett az asztal mögül. – Micsoda szarság! Bocs, de én nem bírom ezt. Mindig is ez volt veled a probléma, tudod? Már nem a szüreti királynő vagy, nem felvonuláson parádézol. Felnőttél.

Zaj volt az étteremben. Csak a mellettük ülő pár látta, meg a pincér, amikor visszajött.

– Ó, csak egy? – kérdezte a szükséges étlapok számára gondolva. Porter bólintott.

– Csak egy. – Lenézett az étlapra. Minden jól hangzott, és semmi sem hangzott jól. Csirkelevesre vágyott, vagy húsgombócos tésztára. Spiro palacsintájára vágyott. Rachelnek fogalma sem volt, miről beszél; attól, hogy az ő férje lefeküdt valakivel, Porter és Jeremy között még lehet igazi kapcsolat – kínos volt a morális felsőbbrendűség logikai bukfence. Porter felnőtt nő! Igen, az. Ha valaki itt nem felnőttként viselkedik, az Rachel, amikor azt képzeli, hogy minden és mindenki beilleszthető kis parkolóhelyekre. Teljességgel elképzelhető, hogy Jeremy végül elhagyja a feleségét. Elhagyja. Még ez a megfogalmazás is regresszív volt, és ötvenes évekbeli, mintha Jeremy fogná a bőröndjét, és soha többé nem találkozna a feleségével. Ez Clapham, a huszonegyedik században. Manapság senki sem hagyja el a gyerekeit és a házastársát. Karácsonykor az ember vendégül látja az exét, és képeket posztol az Instagramra: #elegyedes, #tudatosszetvalasztas. Mint Károly herceg és Kamilla – Diana volt a szép, a bájos nő, ám a lelke mélyén mindenki tudta, hogy Kamilla a jó választás. Porter nem akart Kamilla lenni, és azt sem akarta, hogy Kristen szörnyethaljon egy rettenetes autóbalesetben, de hazudott volna, ha azt mondta volna, hogy ez a lehetőség meg sem fordult a fejében zuhanyozás közben. Porter szerető mostohaanya lesz. Miért ne lehetne így? És mindenki bekaphatja.

– Tésztát kérek – mondta Porter, amikor visszajött a pincér. – És bélszínt. – A babának ennie kellett. Remélte, hogy jó anya lesz. És a mellette ülő pár nem értette, miért sír evés közben, hát, az az ő bajuk.

23. fejezet

Elizabeth Taylor

August nem volt biztos abban, hogy kell neki a felvonulócsapat.

– Hát csak mert, nem is tudom… – kezdte, de nem jutott tovább.

– Lehetsz őszinte – mondta Cecelia. – Szerinted béna.

Önálló tanulás órájuk volt, és a könyvtár leghátsó asztalánál ültek, ahol August telefonját nekitámasztották a történelemtankönyvüknek. August fontosnak tartotta, hogy Ceceliát kiművelje Elizabeth Taylorból, aki a kedvenc színésznője volt. Már több jelenetet megnéztek a Macska a forró bádogtetőn-ből és a Kleopátrából, aztán továbbléptek August kedvencéhez, az Óriáshoz. Egyetlen fülhallgatón osztoztak; az egyik apró hangszóró August jobb fülében, a másik Cecelia bal fülében volt.

– Ne érts félre, szeretek építeni és díszíteni – mondta August. Lenyűgöző körültekintéssel válogatta meg a szavait. – Inkább arról van szó, hogy a szüreti fesztiválon mindig rengeteg az olyan lány, mint Sidney meg a sleppje, akik mindig pántos ruhában meg pántos szandálban vannak, és bárgyú szépségkirálynősre bodoríttatják a hajukat, mintha soha életükben nem láttak volna egy rendes magazint. Szerintem sokkal menőbb lenne, ha ugyanazon a napon a város túlsó végében alternatív felvonulást tartanánk.

– A barátomként nem támogatnod kellene? – Cecelia egy gumimacit vett elő a zsebéből, és August kezébe nyomta. – És te biztos százszor jobb kocsit tudnál építeni! Mi lenne, ha velem jönnél? Belülről könnyebb változtatni a dolgokon, nem? És mi van, ha én leszek a szüreti királynő? Ismered a mondást: ha álmodni tudsz róla, valóra is válthatod. – Texas még Elizabeth Taylorral is kábé annyira volt szexi, mint Wisconsin, de Ceceliának ettől függetlenül tetszett.

– Vagy én, nem? Én is lehetnék szüreti királynő! Legalább felvehetnék valami érdekeset. Jól van, na. Megyek én is. Nehogy már miattam ne váljanak valóra az álmaid.

Nicky és Juliette nem csináltak nagy ügyet az ünnepekből – Valentin-napon többnyire volt virág és csokoládé, meg ünnepi palacsinta a születésnapok reggelén, a karácsonyt és a hálaadást azonban általában rendszeretőbb ismerősöknél töltötték. Nem volt se saját fájuk, se saját pulykájuk. Volt azonban egy szertartásuk, amit Cecelia születése óta egyetlen évben sem mulasztottak el: a hálaadást megelőző este metróval a Természettudományi Múzeumhoz mentek, és megnézték, hogyan fújják föl a léggömböket. Mivel este zajlott, félig-meddig titoknak érződött, még akkor is, ha rajtuk kívül több száz vagy több ezer másik ember is a szemtanúja lehetett. Cecelia nem szerette a tömeget. Olyan érzés fogta el, mintha sötétedés után az iskolájában lenne, csak egy nagyobb változatában, és rosszban sántikálna, pedig ilyesmiről szó sem volt. Fogta a szülei kezét – miért vágyik bárki testvérre? Ő állt középen, mindkét szülőjének fogta a kezét, ő volt a világ közepe. Ezért akart felvonulókocsit építeni. Talán, ha elég nagy a kocsi, vagy elég csillogó, fel tudja ébreszteni a szüleit, akik aztán vonatra szállnak, eljönnek érte a Nagy Házba, és hazaviszik. Megalázó, gyerekes kívánság volt, és inkább meghalt volna, mintsem hangosan kimondja, de akkor is erre vágyott. Az a benyomása támadt, hogy tizenkét évnyi tökéletes, normális, példamutató viselkedés, majd az iskolapszichológus több hónap alatt megejtett néhány értetlen telefonja, könnyek és más szülőkkel nem csak teadélutánokról folytatott beszélgetések után túl nagy feladat elé állítja a szüleit. Egy kicsit szüneteltetni akarták a szülőségüket. Cecelia így értelmezte – aggodalomnak beállított árulás volt. Katherine szülei a bőrcipőjükben és az állig begombolt ruhájukban bocsánatkérésre kényszerítették az iskolát, perrel fenyegetőztek, az egy hét felfüggesztés idejére otthon tartották a lányukat, és aztán nekiláttak megírni a felvételi kérelmet egy magániskolába.

– Csak szeretném megtanulni, hogy kell kocsit építeni – mondta Cecelia.

– Rendben van – mondta August. – De most nézd meg a blúzát!

– Ötven alatt te vagy az egyetlen, aki használja a „blúz” szót, August – állapította meg Cecelia.

– Igen, és tőlem te is megtanulhatod. – August meghajolt.

Csend volt a könyvtárban – a nyolcadik évfolyamnak csak a harmada vett részt a tanulószobán, és elég szép volt még az idő, hogy aki akart, kiülhetett a fűre. Majdnem mindenki akart. Az ajtó felé eső szomszédos asztalnál néhány szorgalmas lány matekházit írt, aztán voltak páran, akik magukban ültek, és olvastak. Ceceliát elöntötte a hála, hogy van August, van Porter nénikéje, van világegyetem. A barátok létét nem szabad készpénznek venni.

Liesel tűnt fel a könyvtár nyitott ajtajában, és bár Cecelia nem látta, kivel beszélget a folyosón, kitalálta. Meglökte August könyökét, aztán együtt nézték, ahogy Liesel elindul az alacsony könyvespolcok között, és meg sem áll az asztalukig. Egy összehajtott papírt nyújtott előre, amelyet Cecelia lassan vett el tőle, mintha az megharaphatná. Amint elvette, Liesel gyorsan megfordult, és visszasietett a folyosóra.

– Mutasd, hadd nézzem! – mondta August. Kivette a papírt Cecelia kezéből, és óvatosan széthajtogatta.

ÁRULKODÓ JÚDÁS, KELL EGY SEGGBERÚGÁS?

Ceceliának elakadt a lélegzete.

– Honnan a fenéből tudja?

– Fogalmam sincs, talán az internetről? Honnan tud bárki bármit? Várj, van még valami – mondta August, az ujját hosszában végighúzva a lapon, hogy az alja is kisimuljon. Az is elképzelhető, feltételezte August, hogy ő elmondta az anyjának, az anyja pedig elmondta Sidney anyjának, együtt jártak ugyanis jógára, de nem szívesen vallotta volna be, hogy ő szivárogtatta ki az információt. Fogjuk csak arra, hogy Sidney az Instán szaglászott, amit kétségkívül meg is tett. Ez állt a lap legalján, kisebb betűkkel:

ÉS APÁD SZUPER SZEXI VOLT, B+

– Jaj, istenem! – mondta August. – Ez már tőlük is a legalja! Ilyen üzeneteket szoktak a tálcádra tenni a börtön kajáldájában, mielőtt leszúrnak egy kihegyezett fogkefével!

Cecelia a kezébe ejtette a fejét.

– Tulajdonképpen mi történt? – A részletekről nem beszéltek, csak úgy nagy vonalakban, mert azoknak amúgy sem volt értelmük, és egyszerűbbnek látszott nem terhelni ilyesmivel az új barátságot.

Előttük a kis téglalap alakú képernyőn Elizabeth Taylor háromperces egységekben öregedett. Valaki vette a fáradságot, és az egész háromórás filmet föltette a YouTube-ra, azt nézték most néhány perces ugrásokkal, hogy negyvenöt perc alatt minél többet láthassanak belőle. Cecelia egyszerre akarta megnézni az egészet, kíváncsi volt, mi lesz a vége. Olyan sokáig tartott minden – az iskola, a szülei veszekedései, a serdülőkor, a nyári tábor, hétköznap reggelenként a sor a bagelüzlet előtt. Cecelia az élete hollywoodi változatát szerette volna élni – gyorstekerés előre, papírmasé ráncok. Nehezére esett várni.

Amikor kicsi volt, az anyja még többet táncolt, mint tanított, és sokszor nem volt otthon a lefekvés idején. Nicky viszont igen, mivel az ő munkája többé-kevésbé színjátékból állt, és ő engedte tele a kádat buborékokkal, ő mesélt sellőlányokról, amíg Cecelia szemhéja le nem csukódott. Nem tiltakozott, mert az apjával töltött időnek is örült, de emlékezett arra a napra, amikor felfogta: az anyja azért nincs otthon, mert máshol van. Nem csak úgy elpárolgott éjszakára, hanem elment máshová, hogy másokkal csináljon mindenfélét. Ceceliának majd megszakadt a szíve. Az apja nem értette, miért sír annyit, hiszen nem tudta elmagyarázni – igazságtalanságnak érezte, hogy gyerek egy felnőttcsaládban, hogy mindenből kihagyják, hogy magára hagyják. Reggelenként Juliette mindig otthon volt, csakhogy reggelenként Cecelia fáradt volt, és úgy kapaszkodott a haragjába, mint egy kedvenc takaróba. Nincs az a gyerek, aki szívesen átengedi a szüleit a külvilágnak. Nincs az a gyerek, aki független anyára vágyik. Azokon az éjszakákon, amikor Cecelia kicsi volt, sokszor azzal ringatta magát álomba, hogy Gyorstekerés előre, gyorstekerés előre, gyorstekerés előre…, mert minél gyorsabban aludt el, annál hamarabb ébredt föl, annál gyorsabban telt az idő. Nem öregedni akart, csak a másik oldalára kerülni annak, ami éppen volt. Akármivel foglalkozott az anyja, Cecelia azt akarta, hogy érjen már véget.

– Már mondtam. A barátnőm, Katherine – válaszolta Cecelia –, ő árult be, amiért beárultam. Megismerkedett egy pasival, aki nem az volt, akinek mondta magát. Felnőtt volt. Én pedig szóltam, mert nem akartam, hogy megöljék, erre megvádolt azzal, hogy agresszív vagyok, bántom, pedig ez nem volt igaz. És még most sem hagy békén, ezért akarták a szüleim, hogy ide költözzek, hogy legyen már vége, legyen kitörölve, mintha így működne az élet. Ezt én miért tudom, és ők miért nem? Hahó, feltalálták már a netet! Azt nem érdekli, milyen irányítószámon laksz. Szó szerint nincs hová menekülni. Esetleg az Antarktiszra.

August a fejét rázta.

– Nem tudom.

– Be fogok lépni a felvonulócsapatba. – Cecelia összehajtogatta a lapot, és a táskájába tette. Nem akarta kidobni, mert ha megtalálja a könyvtáros, kezdődik elölről az egész.

– Jól van – mondta August. – Én is belépek veled.

– Komolyan? Köszönöm. Jó barát vagy. Köszönöm – mondta Cecelia. Keresztbe tette a bokáját, és Elizabeth Taylort figyelte, aki nekidőlt az ajtófélfának. Úgy nézett ki, mint aki a másik gombot akarja megnyomni. A visszatekerést. Hogy mindent töröljön, és kezdhesse elölről. Lehet, hogy egy napon Cecelia is ezt akarja majd, de aznap még nem.

24. fejezet

Meleg helyzet New Yorkban

Miután Ceceliát vonatra tették, Nicky taxival a JFK-re ment, ahonnan dallasi átszállással Albuquerque-be repült volna, de amint áthaladt a biztonsági ellenőrzésen, tudta, hogy nem fog elutazni. Megfordult, maga után húzta kis kerekes bőröndjét, és beállt a taxira várakozó sor végére. Elég furcsán hatott, hogy elvált Ceceliától, nem akart Juliette-től is távol lenni. Párbajozó alvajárókként napokon keresztül jártak körbe-körbe a lakásban, nemigen beszélgettek, de örültek a másik társaságának. Nicky végül ahhoz folyamodott, amihez mindig, amikor szörnyen érezte magát – elment a Tizedik utcai orosz fürdőbe, hogy kiizzadja magából. Amikor Taosban élt, szeretett kijárni a Rio Grande partján lévő természetes hőforrásokhoz, a szikladarabokkal kirakott kis forró vizes üregekhez; New York Cityben azonban nem volt idegcsillapító folyó, nem volt üres, nyugodt tér, azért Nicky bevonatozott Manhattanbe, elsétált az East Village-be, és az utcai ruháját fürdőnadrágra meg fürdőlepedőre cserélte.

Főiskolásként járt először a fürdőben, a Jake George élete és kora forgatása és a nyolc hónappal későbbi bemutatója között eltelt időszakban. Jerry Pustilnik ötlete volt. Ő alakította az apját a filmben, meg még fél tucat másik tinédzser szívtipró apját, valamint számtalan rendőrnyomozót, a legkülönfélébb szervezetekhez tartozó bűnözőt, mert kedves pocakja és kerek arca volt, amelyre tetszés szerint szigorú vagy joviális kifejezést öltött. Mialatt Jerry New Yorkban tartózkodott, minden héten eljárt a fürdőbe, és azt mondta a fiatal Nickynek, hogy sorsfordító élmény, így aztán megbeszéltek egy időpont, amikor együtt odamentek. Nicky nem tudta, mire számítson, ezért vitte a fürdőnadrágját a hátizsákjában, de nem telt bele sok idő, orosz zsidók vették körül őket, akkorra hassal, hogy Jerryé kicsinek látszott mellettük. Jerry az egyik gőzkabinban tíz dollárt fizetett egy pasasnak, hogy hatalmas tölgylevelekkel csapkodja a hátát, amitől Jerrynek céklavörös lett a bőre, aztán savanyú uborkát és borscsot ettek, és Nicky úgy találta, hogy Jerrynek igaza van. A szándékolt kényelmetlenség – ráadásul közönség előtt! – zsibbasztólag hatott az agyára, mert csak arra tudott gondolni, hogy minden egyes vízcsepp ki akar törni a testéből.

A fürdőben időközben végeztek némi felújítást, a szagot azonban lehetetlenség volt eltávolítani, mert a penész minden egyes csempe és minden egyes padlódeszka alatt megült. A csapból a nap huszonnégy órájában folyt a hideg víz, hogy az ember magára fröcskölhesse, ha már elviselhetetlennek érzi a hőséget. A felszereltség ugyanolyan puritán maradt, noha jócskán megváltozott az East Village demográfiai összetétele, és egy tagbaszakadt orosz szedte az ajtóban a belépődíjat. Ugyanazok maradtak a fürdőnadrágok, és képtelenségnek tűnt ugyan – Nicky legalább fél éve, talán egy éve nem járt ott –, de felismerte némelyik férfi arcát és testét a gőzkabinban. Leterítette fürdőlepedőjét, és elnyúlt rajta. Aznap koedukált nap volt, amit senki se szeretett a gazdag pasasokon kívül, akik a modell barátnőikkel jöttek, és mintha még a testi kellemetlenséget és feszélyezettséget is élvezték volna. Ez a hőség nem volt embernek való, szakadt róluk az izzadság. A legkeményebbek vazelinnel kenték be a mellkasukat és a lábukat, hogy megnehezítsék a veríték áttörését. Nicky lehunyta a szemét, és lélegzett, miközben a teste minden sejtje figyelmeztette, hogy ez nagyon rossz ötlet. Részét képezte az élvezetnek, hogy ellenálljon a késztetésnek, és mégis maradjon, de az elmúlt húsz évet meditálással töltötte, és ez ugyanaz volt. Kényelmetlenül ülni. Magadban ülni. Csak ülni.

Tizennyolc éves korában Nicky teste bármire képes volt – kilométereket futott anélkül, hogy kifáradt volna, bármilyen sportágban megállta a helyét, amint elmagyarázták neki a szabályokat. Nem volt lételeme a versengés, de a csapatsportokat szerette – amikor Juliette-et először látta táncolni, a megismerkedésük estéjén, ami a közös barátaik eljegyzési bulija volt, akik azóta már elváltak, Juliette és a barátnői olyan átéléssel táncoltak, úgy emelgették, nyújtogatták, lengették és rázták a lábukat, hogy egymást és magukat is megnevettették vele, és Nicky értette. Értette Juliette-et, azt, ahogy a világban közlekedik, testtel előre.

Időről időre együtt is jártak ide, bár Nicky látogatásai ritkultak, amikor felgyorsult a közönség összetételének a változása. Tetszett neki az életkorok és testek változatossága, tetszettek neki a haszidok, a szakszervezetis figurák, akik az éjszakai műszak után jöttek, és mindenki ki akart égetni valamit a bőre alól. Amikor Nicky először volt itt Jerryvel, a gyászát izzadta ki – hirtelen halt meg az apja, és ahogyan az anyja reagált rá, az olyan volt, mintha becsukta volna az ajtót, hogy ne jöjjön be a hideg. Megtörtént; kész, vége. Nem követte tartalmas beszélgetés. Amikor a tanárok azt ajánlották, hogy családilag vegyenek részt gyásztanácsadáson, Astrid a szemét forgatta, de beleegyezett, bár egyértelműen csakis azért, hogy ezt is kihúzhassa a listáról, és elmondhassa, hogy megtett mindent, amit elvárhatnak tőle. Nicky emlékezett rá, hogy nézett ki a szoba – sötétlila kordbársony kanapé, üveg kávézóasztal, közepén egy doboz papír zsebkendővel, a túloldalán repedezett bőrhuzatú székek. Porter és Nicky egymás mellett ültek a kanapé egyik végében, a másik oldalon, a szélén Astrid egyenes derékkal előrehajolva, velük szemben az egyik széken Elliot a térdét ugráltatva. Nicky és Porter összebújva sírdogáltak. Csak a terapeutának jutott eszébe, hogy közelebb csúsztassa hozzájuk a papírzsepis dobozt.

A színészet soha nem érdekelte különösebben Nickyt, de ment neki. Nem felejtette el a szöveget, meg mert szólalni nyilvános helyen, sötétben, ha az arcába világítottak. Nyolcadik osztályban a Déltenger előadása egyenetlen színvonalú lett – a Nellie-t játszó Jamie Van Dusennek vékony, félénk hangja volt, és mindig halk kis nevetést hallatott, mielőtt dalra fakadt, mint aki tudja és elismeri, hogy nem lesz valami szuper, de a tőle telhető legjobbat fogja nyújtani. Russell az előadás után a virágokat Astridre és Porterre hagyva Nickyhez sietett, és megölelte. Nicky érezte a fülén az apja meleg leheletét, és azóta is hallotta, ahogy azt mondja: „Fiam, ez csodálatos volt!”, mintha nem Rodgersnek vagy Hammersteinnek lett volna köszönhető a csoda, hanem egyedül az ő, Nicholas Strick műve lett volna. Bátorítással bármit el lehet érni. Bátorítással és természetes hajlammal. Bátoríthatta volna Russell Portert élete minden áldott napján, hogy legyen belőle színésznő, Porter akkor is céklavörösre pirul és lenyeli a nyelvét, ha csak rágondol. Nicky nem is tagadta azt, hogy van benne valami, hogy nem tévedett az apja, amikor tehetséget látott benne. Ezután Nicky mindenben szerepelt: My Fair Lady, Rent, A mi kis városunk, A salemi boszorkányok. És amikor a középiskolai drámatanára azt javasolta neki, hogy menjen el egy film szereplőválogatására, Russell összecsapta a tenyerét. Ő tudta, hogy Nicky fogja megkapni a szerepet – egy sármőrt kerestek, jóvágású fiút, hogy éjszakánként az ágyban a közönség egyik fele arról ábrándozzon, hogy vele csókolózik, a másik fele meg az iskola folyosóján mímelje ugyanezt. Russell imádta volna a filmet, noha a legjobb esetben is csak tűrhetőnek lehetett nevezni, most pedig már rémesen idejétmúltnak számított. De ő odalett volna tőle, hogy a fia arca benne van a People magazinban. „Képzeljék csak, Nicky Strick, az ország összes fogorvosi várószobájában!” Russell megkocogtatta volna idegenek vállát. Ragyogott volna. De meghalt a forgatás vége és a bemutató között, abban a felfüggesztett időben, amikor bármi történhet, vagy semmi sem történik. Russell mindenképpen büszke lett volna.

Nicky lábát megérintette valaki, kinyitotta a szemét. Egy szőke, tüsihajú fiatalember volt az.

– Masszázs? – kérdezte. A fürdőben dolgozók mind rokonai voltak egymásnak – Jerry Pustilnik egy alkalommal az egész családtörténetet elmesélte Nickynek, hogy a fürdő két testvér tulajdonában áll, akik egyszer összevesztek, és azóta váltásban üzemeltetik, de ha Dmitritől vettél jegyet, akkor azt csak Dmitri napjain használhatod fel, mert a testvére, Ivan összehúzza a szemöldökét, és nem enged be. A személyzet többi tagja a két család rokonságába tartozik, és szintén szemben állnak egymással, mint sok családban válás után a gyerekek. Ez a fiatalember valaki unokaöccse vagy unokabátyja volt. Nicky mindig is ilyen családra vágyott, akkorára, amiben nem is igen lehet kibogozni, hogy a másod- vagy harmad-unokatestvére vagy-e valakinek, de nem is érdekes, egyszerűen családtag vagy, és ez az egyetlen címke számít. Ám ahhoz, hogy ez így legyen, generációkon keresztül rengeteg embernek kell csatlakoznia a családhoz, és a Strickeknél ez nem volt divat.

– Kösz, nem – mondta Nicky, mire a fiatalember ment a következő lehetséges áldozathoz. Nicky két fiatal nőt nézett, akik a helyiség túlsó részében sugdolóztak – korban nem hozzá, hanem Ceceliához álltak közelebb, méghozzá sokkal közelebb. Ceceliához, aki felnőtt volt egész életében. Astrid elszörnyedt, amikor megtudta, hogy Cecelia már tízéves korában egyedül utazhatott a metrón, pedig Cecelia már készen állt rá! Óvatos volt, figyelt, soha nem fordult elő, hogy elaludt volna a D vonalon, hogy aztán Coney Islanden ébredjen, mint ő, amikor főiskolára járt. Ezért is volt olyan érthetetlen ez az egész ügy a sulijával meg a barátnőivel – mintha róla és Juliette-ről annyi év után lekerült volna a szemellenző, és meglátták volna, hogy Cecelia valójában még gyerek. Korábban soha nem így gondoltak rá.

Nicky nem tudta megmondani, pontosan mit is követett el Cecelia. Katherine, a legjobb barátnője azt állította, hogy az interneten megismerkedtek valakivel. Ő és Cecelia, együtt. Beszélgettek ezzel a férfival, akiről azt hitték, hogy fiú. Elmentek a lakására. Cecelia azt mondta, hogy ő nem, Katherine viszont azt, hogy de igen, ő is, aztán Cecelia úgy módosította az állítását, hogy elment ő is, csak kint várakozott, illetve hazakísérte Katherine-t, és hogy ő tudott róla, az elejétől kezdve tudott róla, és a puszta tény, hogy ez megtörténhet, hogy egy helybéli férfi tinédzsernek adja ki magát egy olyan helyen (az interneten), ahol az ő lányával kapcsolatba tud lépni, már sok volt Nickynek. Ezek után azt tette, amit bármelyik szülő tett volna: meghúzta az ejtőernyő oldózsinórját, és eltávolította a lányát. Jobb vagy rosszabb döntés volt ez, mintha ott hagyta volna abban a mérgező környezetben, függetlenül attól, hogy kitől lett mérgező? Gyerekektől nem lehet elvárni, hogy megváltozzanak. Az időjárást hamarabb meg lehet változtatni.

Nickynek volt annyi esze, hogy nem vádaskodott. Nem lehetett sokat várni másoktól, még a szülőktől sem. Talán éppen a szülőktől nem, akiknek a leginkább számított, akik minden tükörképben olyan sokat láttak viszont magukból. Amikor a filmet bemutatták, Nicky éppen csak beköltözött az NYU kollégiumába, mintha az akkori életének bármi köze lett volna az egy évvel korábbi életéhez, amikor beadta a jelentkezését. Bohém fiú volt, aki az apja után maradt űrt igyekszik betölteni bármivel, amit a szájába tehet: szép lányokhoz tartozó testrészekkel, egymást követő spanglikkal, tartalmatlan kamuszöveggel a bulikon, a Don Hill’s klub DJ-ének a túlkiabálásával, miközben körülötte fiatal színésznők táncoltak, akik mind a Hát ez oltári nagy buli! élő műsorában lépnek fel, amit városszerte a nap huszonnégy órájában tartanak.

A Jake George rendezője, egy középnyugati fazon nagy, szögletes szemüveggel egyszer csak szólt Nickynek, hogy be akarja mutatni egy barátjának, aki szintén rendező, és művészibb filmeket csinál. Ez a barát – Robert Turk, már legenda, noha még csak három filmet jegyez – látott néhány jelenetet a Jake George-ból, és tetszett neki Nicky. Telefonszámot cseréltek, aztán Robert egy péntek este felhívta Nickyt, hogy kisebb parti van nála, semmi extra, csak néhány barát. Nicky háromszor öltözött át, majd metróval elindult a felsővárosba.

Robert Turk portaszolgálatos házban lakott a West End sugárút és a Nyolcvanadik utca sarkán. Az előcsarnok fehér márvánnyal volt kirakva, egy alkalmazott az ajtónál állt, egy másik egy asztalnál ült, és mindkettő egyenruhát és sapkát viselt.

– Jó estét! – mondta Nicky. – A partira jöttem. Turkhöz.

A férfiak nem mosolyodtak el, csak a lift felé bólintottak.

– Hatodik emelet, a folyosó végén jobbra.

Tíz óra volt. Nicky emlékezett rá, hogy akár csak egy évvel azelőtt is este tízkor a buli már a végéhez közeledett, nem akkor kezdődött el. Lapult pár spangli a tárcájában, mert tudta, hogy udvariatlan dolog üres kézzel partiba menni, de a hamis személyije szart sem ért, a felsővárosban nem ismerte a csemegeboltokat, és nem akart kockáztatni. Lehet, hogy ez itt nem füvezős buli lesz, meg az is lehet, hogy mégis, és az nem árt, ha az ember erre az eshetőségre is felkészül. Amikor Turk felhívta, azt mondta Nickynek, hogy senkit se hozzon magával, mert a parti exkluzív, úgyhogy Nicky egyedül érkezett. Nem volt ellene kifogása. Amúgy is mindig mindenki egyedül van, akár tudja, akár nem.

Bekopogott a 6E lakás ajtaján. Valaki kikiabált, hogy menjen be, mire Nicky elfordította a kilincsgombot, és belépett. Modernebb lakás fogadta, mint amilyenre számított – sejtelmes fények, makulátlan felületek, a falakon bekeretezett moziplakátok.

– Jó estét! – kiáltotta el magát Nicky. Óvatosan beljebb lépett a folyosón.

– Szia! – dugta ki a fejét egy ajtón Robert Turk. – Itt vagyok.

Nicky levette a hátizsákját, és a folyosó padlójára állította. A kezét tördelte.

– Korán érkeztem? – Az ajtóhoz érve látta, hogy az egy hosszú, keskeny konyhába vezet. Az ablakok az udvarra és a többi lakásra néztek. Mind úgy ki volt világítva, akár egy karácsonyfa, és szinte egyiken sem volt függöny, mintha a lakók hallgatólagosan megegyeztek volna benne, hogy a fény fontosabb, mint a magánélet szentsége. Robert egy pohár bort nyújtott oda Nickynek.

– Tudom. Jobb, mint a tévé – jegyezte meg Robert. A poharát Nickyéhez koccintotta, és nagyot kortyolt a borból. – Úgy örülök, hogy eljöttél.

Rajtuk kívül nem tartózkodott ott senki, ez nyilvánvaló volt. Nicky iszogatta a borát, nézegette a könyveket Robert polcain, és nem tudta eldönteni, hogy bizarr-e, ami történik, vagy sem. Érezte, hogy máris kipirult az arca. Robert félméternyire jött mögötte, nézte, ahogy az ember néha egy állatot követ az állatkertben, hogy jobban szemügyre vehesse, különböző szögekből is megfigyelhesse.

– Lebonyolíthatnék egy gyors telefont? – kérdezte Nicky. – Elnézést, megfeledkeztem róla, hogy fel kell hívnom a barátnőmet, és nagyon dühös lesz. Nem baj?

Robert a hálószobára mutatott.

– Ott van a telefon. Csak bátran! – Azzal a kanapéra telepedett, és a bokáját a térdére fektette.

Nicky belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Nem volt barátnője. Fölemelte a telefont, és az anyját hívta.

– Lényegében éjfél van – közölte vele Astrid, miután Nicky, tenyerével ernyőzve a telefont, köszönt. – Mi baj?

– Itt vagyok egy rendezőnél – felelte Nicky. – Nem tudom, azt mondta, hogy parti lesz nála, de csak én vagyok itt, és olyan furcsa.

– Értem. – Astrid bizonyára ágyban feküdt már, és olvasott. Nicky látta maga előtt, ahogy csukott szemmel fekszik, a könyve kinyitva a hasán.

– Szerinted elmenjek?

– Felnőtt ember vagy, Nicky! Honnan tudjam? El akarsz menni?

– Fogalmam sincs. – Nicky azt szerette volna, ha az anyja azt mondja neki, hogy menjen el a partiról. Azt akarta hallani, hogy az anyja hív neki egy taxit, amely lent fogja várni, hogy fusson, ha úgy látja jónak, hogy számára Nicky biztonságérzete a legfontosabb, és nincs mitől félnie, mert ő, az anyja ott van, mindig ébren van, és vár, mint amikor kicsi volt, és felébredt éjszaka, mert rosszat álmodott. – Nem tudom, mit akarok tőled hallani.

Astrid fölnevetett.

– Nicky, édesem, én most aludni fogok. Bízom benned. Igyál valamit! Érezd jól magad.

Nicky kinyitotta a hálószoba ajtaját; Robert rámosolygott. Helyzetet váltott a kanapén, és Nicky ég felé ágaskodó sátorrudat látott a farmerjában.

– Iszonyú dühös – mondta Nicky. Borospoharát az asztalra állította. – Mennem kell.

– Biztos? – Robert az ujjával simogatta az ágyékát. – Én nagyon szeretnélek közelebbről megismerni, Nick. Azt hiszem, csodás dolgokat csinálhatnánk együtt. És mindjárt neki is láthatnánk. – Kacsintott, és Nicky megértette, hogy mindig így viselkedik, és általában be is jön neki.

– Igen, köszönöm, kösz, persze. – Nicky felkapta a hátizsákját, a mellkasához szorította, és sietős léptekkel ment a lifthez. Egy örökkévalóság telt el, mire kinyílt a felvonó ajtaja, és Nickynek olyan hangosan vert a szíve, hogy talán Robert is hallotta a lakásából.

Fújt a szél a West Enden, amikor kifurakodott a portás mellett. Összehúzta magán a kabátot, úgy rohant a Broadwayre. Nem tudta, miért fut. Felhívhatta volna Jerryt, vagy egy barátját, de minek? Nickyvel világéletében mindenki úgy bánt, mint egy játék babával, amit felöltöztethetnek és levetkőztethetnek; mint egy cuki, de jellegtelen játékszerrel. Az igazából nem számított, hogy ő mit akart – azért lett színész, mert könnyek ültek az apja szemében. Azért lett filmsztár, mert megkapta a szerepet. Azért táncolt és csókolózott szép lányokkal, mert szépek voltak, de főleg mert ugyanazt csinálták, amit ő, megjátszották, hogy a szerepet, amit megkaptak, igazságosan osztották ki, hogy volt beleszólásuk. Lefotózták, ahogy a kezét egy modell combján nyugtatja, aztán randiztak, aztán a lány a barátnője lett, aztán szakítottak, de még mielőtt együtt ettek volna, vagy megtudták volna, hogy hívják a másik testvéreit.

Az orosz fürdő gőzkabinja csúszós és sós volt, minden felület nedves. Nicky pórusai tágra nyíltak. Érezte, hogy távozik belőle minden, a düh, amiért igent mondott, amikor nemet kellett volna. Százszor végignézte, amint kiviharzik abból az épületből, majd kinyitotta a szemét, s a gomolygó gőzben és hőségben végignézte azt is, ahogy odaül Robert mellé, és engedi, hogy babázzon vele. Nicky akkor még nem tudta, hogy lesz-e valaha gyereke, megnősül-e, semmi ilyesmit nem tudott – de azt tudta, hogy ha igen, ha igen, akkor ő mindig meg fogja hallani a kis hangot a nagy hangban, és az összes kérdést megpróbálja majd megválaszolni, azokat, amiket föltettek, és azokat is, amik ezek mögött rejtőznek. Nicky felállt, megtöltötte a vödrét, és jéghideg vizet zúdított a fejére. Ideje volt indulni.

25. fejezet

Közös munka

A szerződés korántsem volt kifogástalan. Wendy gyorsan végigvette a pontjait. Egyedül voltak Elliot irodájában. Ezért volt szükségük segítségre a gyerekek mellé – mert Wendy a félállása mellé még egy pro bono ügyfelet is vállalt: a férjét. A Beauty Bar több pénzt ajánlott, mint a többi üzlet a Fő utcán, ez tény, de csak ötéves bérletben gondolkodtak, megújítási opcióval, és a bérleti díj mindössze félszázalékos emelésével a bérlet teljes időtartamára vonatkoztatva. Azt is kikötötték, hogy minden egyebet a főbérlő fizet – hóeltakarítást, a klímaberendezés működtetését, az üzlethelyiség felépítésének idejére esedékes bérleti díjat, ami akár kilenc hónap, azaz sokkal hosszabb is lehet, mint a megszokott három.

– Vagyis szó sem lehet róla! Igaz? – Elliot becsukta az irodája ajtaját, hogy ne hallják őket. Ő azzal kereste a kenyerét, hogy házakat épített, így lényegében csak brigádokat és házaspárokat irányított, és a gondok nagy része az építészek meg a belsőépítészek vállát nyomta. Neki olyan horderejű problémák jutottak, hogy a lakók máshová akartak tetetni egy-egy konnektort vagy fürdőszobát, és nem értették meg, hogy az áram is, meg a víz is jön valahonnan, és nem egyszerűen csodás módon megjelenik a falban.

– Ez az első ajánlatuk – mondta Wendy. – Tesztelnek.

Elliot bólintott.

– Oké. Oké. És akkor most?

– Ellenajánlatot teszel, kidobod belőle a szemetet, közlöd velük, mit akarsz, és ha nem fogadják el, én adok neked egymillió dollárt. Van fogalmad róla, mennyi pénzük van, Elliot? Ez a vállalat több milliárd dollárt tesz zsebre. Mindent ki tudnak fizetni. Csak nem akarják, ha nem muszáj.

– És mi van, ha elfogadják? – Elliot kinézett az ablakon, odakint két mókus kergetőzött egy fán. – Akkor fel kell építenünk?

– Addig semmit sem kell csinálnod, amíg a szerződést alá nem írod – magyarázta Wendy.

Elliot az állára tette a kezét, és megdörzsölte.

– Azt hiszem, most a saját dugámba dőltem. – Fel-alá járkált. – Egyrészt akarom ezt az üzletet – mondta. – Az egész várost megváltoztatja, és az én nevemhez fogják kötni. Másrészt viszont az egész várost megváltoztatja, és az én nevemhez fogják kötni.

– Lesznek más ajánlatok is – mondta Wendy. – Kutathatunk még, végezhetünk közvélemény-kutatást, érted, kipuhatolhatjuk, mit szeretne a lakosság. Szépségápolási termékeket? Nyilván. De lehet, hogy van valami, amit még azoknál is jobban akarnak. Én mondom neked, El, ez a nem túl jó ajánlat azt mutatja, hogy végül nagyon-nagyon jó ajánlattal fognak előrukkolni. Érzem. – Wendy kinyitotta a laptopját, és gépelni kezdett rajta. – Kidobok belőle mindent, és az egészet újraírom. Imádom. Orgyilkosnak érzem magam.

Elliot felvonta a szemöldökét.

– Ó, valóban?

Wendy nem nézett föl.

– Ez rohadtul izgató, Wen!

Most már felnézett. Elliot lassan visszasétált az íróasztalához. Az irodavezetője kint ült, a folyosó végén. Látó- és hallótávolságon kívül, főleg, ha zárva volt az ajtó.

– Azt majd én döntöm el, hogy mi izgató – mondta Wendy. Megrándult az alsó ajka, és ez elárulta. – Ülj le!

Elliot fogta a székét, és Wendyé mellé gurította, így mindketten az ajtónak háttal ültek. Wendy kigombolta előbb a maga nadrágját, aztán Elliotét.

– Kérdezd meg, hogy megérinthetsz-e! – rendelkezett.

– Megérinthetlek? – kérdezte Elliot.

– Igen.

Wendy megfogta a kezét, és a bugyijába vezette.

– Én nem kérdezem meg tőled – mondta. – Azt fogok csinálni veled, amit akarok, és élvezni fogod.

– Igen – mondta Elliot, és behunyta a szemét, hogy jobban összpontosíthasson. Ez most pont olyan volt, mint a főiskolán a könyvtárban, amikor annyira ki voltak éhezve egymás testére, hogy az uniszex mosdóban szexeltek. Nem arról volt szó, hogy a gyerekek kiölték volna Elliotból a felesége utáni vágyat, vagy hogy már nem értékelte a testét, meg amiket csinálni tudott vele – egyszerűen állandóan kurva fáradtak voltak. A gyerekek előtti világban Elliot őrülten szerette Wendyt, mivel okos volt, szép volt, magabiztos volt. Álmodni sem mert ilyen nőről, de Wendy valami csoda folytán viszontszerette. Mind a ketten gyerekre vágytak, ám most olyan jólesett felidézni, hogy mennyire kívánták egymást azelőtt. Hogy intézik a dolgaikat mások, akiknek hat év alatti gyerekeik vannak? Talán így. Nappal végzik a jogi ügyeket, az örömteli ügyeket, bármilyen ügyeket. Elliot örökké azt akarta csinálni, amit Wendy parancsol neki.

26. fejezet

Gyere a felvonulókhoz!

A felvonulócsapat a hetedik szünetben gyűlt össze, amikor a tanítás hivatalosan véget ért, kezdődtek az edzések, és a folyosókon apró kerekek kattogása hallatszott, ahogy a zeneiskolások maguk után húzták a tokban a csellójukat. Cecelia a folyosón kivárta, hogy majdnem becsengessenek, és csak akkor lépett be az osztálytermébe. Nem sietett.

Ms. Skolnick szélesre nyitott térddel ült az asztalánál, előtte összehajtható asztal. Fél tucat gyerek ücsörgött szerteszét a teremben, Cecelia egyiküket sem ismerte. Hátul az egyik fiúnak mintha borostás lett volna az arca, amitől felnőttnek nézett volna ki, ha nem batikolt pokémonos pólót és az iskola emblémájával hímzett tornanadrágot visel. Az első padban egy hosszú fekete hajú lány foglalt helyet maga előtt összekulcsolt kézzel, mint aki a templomban imádkozik. A második sorban egy fiú meg egy lány, akik a padjuk között fogták egymás kezét. A fiú fejét szigetelőszalagból készített korona ékesítette. August máris a szemét forgatta, és tapsolt.

– Cecelia! – kiáltotta a lánynak Ms. Skolnick őszinte lelkesedéssel. – Igen! Gyere csak!

Cecelia az August melletti székhez ment, és a táskáját a lábához tette.

– Hát sziasztok! Mint a legtöbben tudjátok, ez a klub a jövő héttől a barkácsműhelybe költözik, hogy nekikezdhessünk a munkának, de az első foglalkozást itt tartjuk. Most tervezni fogunk. Elképesztően gyorsak és szuper jók leszünk! Kezdjük is az ötletbörzét! Aki tavaly még nem ide járt – Ms. Skolnick itt Ceceliára kacsintott –, akkor a kocsi témája A Gyűrűk Ura volt. Ki akarja kezdeni? Kinek adhatom a krétát?

A szigetelőszalag koronás fiú talpra ugrott, nyújtotta a tenyerét a krétáért, majd megfordult.

– Milady – mondta, és térdre hullott. Úgy tartotta a feje fölé a vékony fehér krétát, mint a világ legparányibb kardját.

Fortnite-os pólót viselő vörös hajú barátnője meghajtotta a fejét, aztán kicsusszant a padjából, elvette a krétát, és a táblához ment, de közben úgy riszálta a csípőjét, mint egy Victoria’s Secret-modell.

– Megáll az ész – súgta Cecelia Augustnek.

August közelebb hajolt hozzá.

– Ó, bizony, így megy ez. Megan és James ötödik óta járnak. Valószínűleg össze is fognak házasodni. Megan állítólag minden pénteken ebédszünetben elé térdel a mosdóban, és könnyít rajta. Persze nem akarom terjeszteni a pletykát! De ez a hír járja. Díszlettervezésre is járnak, és ott nyilván kocsiépítést is tanulnak.

A vörös hajú Meghan megköszörülte a torkát a táblánál.

– Bob burgerfalodája! – kiabálta be a batikolt pólójú fiú. Megan lassan, cirádás betűkkel felírta.

– Vadregény! – mondta James. – Vagy általánosságban a mesék.

– Elizabeth Taylor – szólalt meg August. Cecelia meglepetten felé fordult. – Mi van? Ha már itt vagyok, akár javaslatot is tehetek.

Negyed óra múlva a következő lista állt a táblán: Bob burgerfalodája, Vadregény/mesék, Elizabeth Taylor, Az Ezeregyéjszaka meséi, rock and roll, a nyolcvanas évek, Shakespeare, New York állam, claphami életkép. August felállt, hogy a mosdóba menjen, és amint kitette a lábát a teremből, a Cecelia előtt ülő lány hátrafordult.

– Szia! – mondta. Ő volt az, aki totál feketében járt, még a körömlakkja is fekete volt. – Te vagy Cecelia, ugye?

Nem hangzott ígéretesen.

– Igen? – felelte Cecelia, mint aki nem biztos benne.

– Én Melody vagyok – mutatkozott be a lány. – Hetedikes.

– Szia! – mondta Cecelia.

Melody a padjukat elválasztó tér feléig hajolt, és némi bizonytalankodás után Cecelia is ezt tette a másik irányból, majdnem összeért a fejük.

– Ugye a barátja vagy Augustnek? Meleg? Ugye, hogy meleg? – Cecelia szeme Melody halántékával volt egy vonalban, és látta, hogyan mozog a vékony bőr a vérerek lüktetésétől.

– Nem tudom – mondta Cecelia. Tényleg meg sem fordult még a fejében, amitől rögtön nagyon-nagyon hülyének érezte magát, noha természetesen nem tudhatta, hogy így van-e. Az ő nemzedéke – otthon mindenképpen – nyitottan gondolkodott, legalábbis ezt mondogatta tiszteletteljes álmélkodással az apja: „Ti, gyerekek, olyan nyitottak vagytok!”, bár az alternatíva tulajdonképpen csak az lehetett volna, hogy a világ egy korábbi inkarnációjában él, mint azok, akik a steampunkért rajonganak, és cilindert hordanak. De ki tudja, hogy ez itt is érvényes-e? Így működik a pletyka – nem számít, hogy igaz-e valami, vagy sem; ha úgy hangzik, mint ami akár igaz is lehet, és te személy szerint még nem gondolkodtál el rajta, akkor háromszor nagyobb a valószínűsége annak, hogy igaz. Kit érdekel, hogy tényleg szexel-e, vagy csinál-e bármit a mosdóban Megan és James? Ha mindenki szerint igen, akkor mi a különbség? Ő ezért kötött ki Claphamben. Nyilvánvaló, hogy mégsem ismeri olyan jól a nemzedéke gondolkodásmódját, mint képzelte.

– Jó, oké, mindegy – mondta Melody. – Második kérdés: Igaz, hogy a régi iskoládból azért rúgtak ki, mert lefeküdtél valakivel, akivel a neten ismerkedtél meg? Hogy tudták meg? Úgy értem, az iskoládban. Mert… – itt Melody megállt, és lélegzetet vett – …mert beszéltem egy sráccal, aki kilencedikes a gimiben, és a bátyám barátja, és még nem történt semmi, de azt mondta, hogy két év múlva, amikor én is kilencedikes leszek, ő meg tizenegyedikes, el fog vinni a tizenegyedikesek báljára, ami milyen cuki már, de persze nem járunk együtt, és nem akarom, hogy emiatt kirúgjanak az iskolából. Szerinted?

Cecelia hátradőlt, és megrázta a fejét.

– Nem feküdtem le senkivel.

Melody maradt, ahol volt, szemlátomást válaszra várt.

– Nem tudom – mondta Cecelia. – Ahogy elmesélted, szerintem ezért nem rúghatnak ki az iskolából. Esetleg elmondhatnád a szüleidnek, nem?

– Ó, ők tudják – felelte Melody. Hevesen bólogatott. – De jó, jó. Oké. Köszi!

Ms. Skolnick ellökte magát az íróasztaltól. Fogott egy bögrét, belepillantott, hogy valóban üres-e, és azt mondta.

– Nahát akkor, szavazzunk! Fogjatok egy kis darab papírt, írjátok rá, melyikre voksoltok, és dobjátok a bögrébe! – Cecelia örült, hogy nem kell tovább Melodyval beszélgetnie. A jegyzetfüzete egyik lapjának letépte a sarkát, és fölé hajolt. August ekkor ült vissza a helyére.

– Szavazunk? Ajánlom, hogy az enyémre szavazz. – Ő is a papírja fölé hajolt, mintha dolgozatot írnának, és nem akarná, hogy Cecelia az övéről puskázzon. Lehet, hogy így is volt.

Ms. Skolnick fel-alá járkált a padsorok között, és úgy tartotta maga elé a bögrét, mint egy koldus, amíg valamennyien bele nem dobták az összehajtogatott fecnijüket. Amikor mindenki leadta a szavazatát, visszasétált az íróasztalához.

– Ki szeretné megszámolni? – Megan úgy poroszkált vissza a táblához, mint az unott Vanna White.

Végül a claphami életkép könyvelhetett el nemes győzelmet, egy árva szavazattal.

– Hát jó – mondta Ms. Skolnick meglepetten. – Igazából nem tudom, mit jelent, de majd megoldjuk.

– Lehetne, mondjuk, kerek, középen egy filagóriával – hallotta Cecelia a tulajdon hangját. – Tudjátok, mint itt, a városban. Nem tudom. Lehet, hogy ez hülyeség. – Cecelia mindenekelőtt azért haragudott nagyon a szüleire és Katherine-re, amiért minden döntésében elbizonytalanították.

Augustnek elakadt a lélegzete.

– Ez tulajdonképpen csodás ötlet.

Ms. Skolnick bólintott, mire a teljes felvonulócsapat Ceceliához fordult, akiről alig tudtak valamit, de most kiderült, hogy nagy lehetőségek rejlenek benne.

27. fejezet

Wendy segítséget kér

Wendy felhívta Portert, és arra kérte, hogy találkozzon vele Spirónál. Ez egyáltalán nem vallott rá. Porter nem emlékezett rá, hogy valaha is látta volna Wendyt claphami étteremben étkezni, pedig több mint tíz éve volt a bátyja felesége. Jegeskávét talán ivott, miközben szőlőszemeket vágott ketté a fiainak, vagy a hamburgerhús származásáról érdeklődött, ám hogy ő maga nekilátott volna egy ételnek, az nem fordult elő. Porter kíváncsi volt, de éhes is. A szükségesnél húsz perccel korábban lépett ki otthonról, és beült a kocsijába.

Most, hogy látta belülről Jeremy házát, nem érezte olyan nagy ügynek, hogy megálljon előtte. Parkolás üzemmódba tette a sebességváltót, a motort viszont a biztonság kedvéért nem állította le. Hétköznap délelőtt volt, és feltételezte, hogy Jeremy dolgozik, bár a felesége attól még otthon lehetett. Lehetett a szupermarketben vagy a YMCA-ben, vagy a bankban, vagy manikűröztethetett, vagy önkénteskedhetett a gyerekei iskolájában, vagy főzhetett hajléktalanokra egy leveskonyhán. Porter hosszú időt szentelt annak, hogy mindegyik tevékenység közben elképzelje, sőt újabbakat is kitalált, amelyek egyre erényesebb színben tüntették föl, mígnem végül már ott tartott, hogy Kristen egy vadidegennek adományozza a veséjét, miközben éppen vakok számára olvas föl. Kristen jó volt, ő rossz. Kristen gyönyörű volt, ő ronda. Kristen sovány volt, ő kövér. Kristen csupa jó döntést hozott létezésének legkezdete óta, beleértve, de nem kizárólag, hogy milyen alsóneműt viseljen milyen ruha alatt, milyen fazonra vágassa a haját, milyen randin milyen szexet engedjen, mit válaszoljon, ha valaki azt mondja neki, hogy szereti, és mit mondjon, ha valaki megkéri a kezét. Ő mindent jól csinált az életben, míg Porter csak végigsántikálta, ostoba, hülye hibákat követett el, és közben egyfolytában azt hitte, hogy lesz majd még idő kiigazítani az irányt. Most pedig terhes volt, ült egy járó motorú autóban, mintha bankrablásban vett volna részt, és a bejárati ajtót bámulta.

Változott a fény; a házban megmozdult valami – talán a macska –, és Porter elhajtott, nem várta meg, hogy kiderüljön, mi az. Elhajtott a rendelő mellett, csak annyira lassított le, hogy meggyőződhessen róla, ott van a parkolóban Jeremy kocsija. Eszébe jutottak Jeremy Hondájának a kíméletlen használattól foltos textilhuzatú ülései, és azon tűnődött, vajon hogyan zajlottak le Kristen szülései. A terhességei. Hányt, tudott aludni? Hüvelyi úton szült, fájdalomcsillapítás nélkül, a szülőotthon Madonnájaként? Vagy bekarikázott egy napot a naptárban, és a műtét előtt bikinifazont gyantáztatott, hogy jól nézzen ki? Porter nyelőcsövén hányinger tört fel, és megnyomta a gombot, hogy leeressze az ablakot. Beteg dolog volt, amit művelt, tudta jól. Beteg, mégis ugyanolyan bizsergés töltötte el tőle, mint a gimiben és a főiskolán, amikor észrevett valakit, aki tetszett neki, de senki sem tudott róla, egyelőre nem. Szükség van valamire, amit az ember megtart magának. Vágyott, amire vágyott. Mindenkinek megvan a maga flúgja, nem?

Mire visszakanyarodott Spiróhoz, és bement, Wendy már az egyik nagy boksz legjobb helyén ült. A rádióból Wesley Drewes szólt, zengő hangon beszélt a hallgatóknak a Claphami szüreti fesztiválról, valamint a színesedő lombok miatt érkező turisták évi rendes hordáiról, amelyek hamarosan megszállják a Hudson-völgyet, elfoglalják a parkolóhelyeket és az éttermi asztalokat, megtöltik a szállodai szobákat és a kempingeket. A fesztivált minden évben októberben tartották, s jelentős esemény volt a város és a Mek-mek Claphami Kecsketelep életében. Ha minden ember, aki azon a hétvégén Claphambe érkezett, venne a sajtjából, Porter negyvenévesen nyugdíjba vonulhatna. Porter számára a felvonulás jelentette a fénypontot, amelyen diákok által épített és vezetett kocsik gördültek végig az utcákon. Az az év, amikor szüreti királynőként ő is felvonult az egyiken, katasztrofális volt, viszont nézőként mindig is élvezte ezt az eseményt.

Porter bepréselte magát a bokszba Wendyvel szemben, aki előtt egy fél grapefruit várakozott, valamint egy tányéron pirítós és túró.

– Szia! – köszönt Porter. – Hogy vagy? Hogy van mindenki? Szép napunk van ma, nem?

Wendy megrázta a fejét.

– Erre semmi szükség.

Olympia haladt el mellettük, mindkét kezében szennyes tányérok. Megállt.

– Palacsinta? – Porter bólintott.

– Oké – mondta Porter megkönnyebbülten. – Jól vagy? Miért akartál találkozni? – Végigsimított a hasán. Más terhes nőknél is megfigyelte ezt, ezt a kielégíthetetlen kényszert, hogy megérintse magát, mintha az eszébe akarná idézni a kettős létezést, ugyanakkor összekapcsolódjon a túloldalon lévő személlyel, mint amikor a börtön látogatószobájában az üvegfalra teszik a kezüket az emberek. – Tanácsok a szüléshez? Tippek a gyerekneveléshez?

Wendy nemet intett a fejével.

– Nem igazán, bár persze arról is beszélgethetünk, ha akarod. Tudom, hogy te velem ellentétben inkább földanyatípus vagy, de annyi fölösleges cucc van: az illóolajok, a szemtakaró, a szülőzene-CD-válogatás, a dúlák… Van, amit viszont be kell vinni a kórházba: zoknik, pizsamák, egy jó szoptatópárna, váltás ruha a… Ó, bár neked ezzel nem kell foglalkoznod.

– A képzeletbeli férjemnek? Ja, neki szerintem sem kell váltás ruha. – Porter, maga sem értette, miért, ingerült lett. – Akkor miről? Miről akarsz beszélgetni? – Reggelizhetne a kecskéivel is, vagy ülhetne a kocsijában egy állatorvosi rendelő előtt, neki ez púp a hátára. Ha arra vágyna, hogy kritizálják, felhívhatná az anyját vagy Rachelt. És számtalan nő van, aki szült már, és megmondhatja neki, mi hülyeség, és mi nem.

– Két dologról. Elliottal különféle okok miatt sokáig halogattuk, hogy végrendeletet írjunk. Én viszont eldöntöttem, hogy megcsinálom, és kész. Ez rendben is van. Csak egy darab papír, nem igaz? Jogász vagyok, tudjuk, mit akarunk. De egyebek mellett azt is el kell dönteni, hogy kit választasz a gyerekeid gyámjának arra az esetre, ha meghalsz. – Wendy elhallgatott, aztán csuklott egyet. Mikor törött el a mécses nála? Porter se Wendyt, se Elliotot nem látta még soha elpityeredni, sem az esküvőjükön, sem a gyerekeik születésekor. Elliot akkor sem sírt, legalábbis Porter előtt nem, amikor az apjuk meghalt. – És téged választottunk. Ha elfogadod. Tudom, hogy nemsokára neked is gyereked lesz, és magad vagy, tehát nyugodtan mondj nemet. Astrid túl idős, az én szüleim túl idősek, és az ország másik végében laknak. Nekem nincs testvérem. Az öcséd, Nicky állandóan be van tépve. Vagyis maradsz te. Te itt laksz helyben, a fiúknak nem kellene elköltözniük, és itt hagyni az egész életüket. Szereted őket, ők is szeretnek téged. Lehet, hogy nem mindig adják jelét, de azért szeretnek. Gondoskodnánk róla, hogy meglegyen a pénzed mindenre, amire kell. A ház is a tiéd lenne, ha akarod. Vagy a ház ára. Ha meghalunk, nekünk már nem lesz rá szükségünk, ugyebár.

– Hű – mondta Porter. Na ez soha meg sem fordult még a fejében. Emlékezett rá, hogy amikor az apjuk meghalt, Astrid leült velük, és elmagyarázta nekik, hogy ők összetartoznak, és ha ő meghalna, Elliot és Porter együtt lennének Nicky törvényes gyámjai, és a pénzügyeket Mr. Chang intézné, aki Astrid kedvenc kollégája volt a bankban. Porter időnként azt álmodta, hogy az anyja meghal, és nekik, a három testvérnek oda kell költözniük Mr. Changhez, pedig már felnőttek, és elméletben tudnak gondoskodni magukról, és Mr. Chang meg a felesége megtanítanak nekik olyasmiket, amiket a szüleik elmulasztottak, például zongorázni, nulláról olasz tésztát csinálni, és amikor Porter felébredt, bűntudatot érzett, amiért élvezte ezt a párhuzamos életet. – Szóval ha mind a ketten meghalnátok, a fiúk velem élnének.

Wendy bólintott.

– És a baba. Három gyereked lenne. Ami elég sok. Főleg egy egyedülálló szülőnek. Ha túl soknak érzed, légy szíves, mondd meg! – Még mindig sírt, hangtalanul, csak néha csuklott. Porter soha nem értette a sógornőjét, de el tudott képzelni egy olyan világot a nem túl távoli jövőben, amelyben akár barátnők is lehetnének, ahogy egy járványok és zombik által lerombolt posztapokaliptikus világban olyasvalaki lehet a legjobb barátod, akivel különben soha nem találkoztál volna. Talán ez az anyaság: ez a jóindulat minden ember iránt.

Porter elvette a kezét a hasáról, és átnyúlt az asztalon.

– Ez csak természetes – mondta. – Hátha elüt benneteket az iskolabusz. Kíváncsiságból kérdezem: van különösebb oka, hogy nem a bátyám kér meg erre?

Wendy megtörülte az arcát az egyik ujjával.

– Reméljük, soha nem történik meg, de igen. És a bátyád férfi, azért. Azt hiszed, létezik olyan férfi, aki ilyesmivel foglalkozik? Én nem ismerek egyet sem. Évekkel ezelőtt beszéltünk róla, azt mondta, megkérdezi tőled, és tessék, most itt vagyunk.

– Világos. És megbízol bennem? Rám bíznád a gyerekeidet? – kérdezte Porter. – Bocs, nem ezt akarod hallani. Igent mondok, nem mondok nemet. Számomra ez nagyon sokat jelent. Hogy szerinted meg tudnék birkózni a feladattal.

– Persze hogy meg tudnál birkózni vele – mondta Wendy, és már visszatalált a szokásos karót nyelt önmagához. – A nők bármivel megbirkóznak. Gondold csak meg, mi az, amire a férfiak használhatók? Fölemelni valamit, ami nehéz? Kitenni a kukát? Grillezni? Ugyan, kérlek! Elliot még életében nem sütött egy rendes steaket. És nekem kell szólnom, hogy mikor van kukanap. És legjobb, ha pénzért segítséget hívok, amikor odébb kell tenni egy kanapét.

– Igazad lehet – bólogatott Porter. – Asszem, kedvellek, Wendy.

– Hát, köszönöm – mondta Wendy. – Megírom a papírokat. – Lassan, sokáig ivott a vizéből. – Ha egyszer segítségre lesz szükséged, tudod, engem felhívhatsz. Nem akarok olyanokat mondani, mint az anyád, de nehéz lesz. A jogi egyetemről egy barátnőm, aki egyedül vállalt gyereket, az első három hónapra felfogadott egy éjszakai gyerekgondozót. Ez a csodálatos asszony minden este elment hozzá, így a barátnőm tudott aludni, amikor éppen nem etette a babát. Mindent meg lehet könnyíteni.

Porter igazságtalanságnak érezte, hogy miután annyi ideig vacillált azon, hogy legyen-e terhes, majd kitalálta, hogyan legyen, aztán az lett, most hamarosan annak a valóságát is meg kell emésztenie, hogy a gyerek a testén kívül kerül. Igen, természetesen egyik dologból következik a másik – Porter tisztában volt az emberi szaporodás mikéntjével –, de hogy a várandósság testi és mentális állapotát egy állomásra redukálják, mintha csak buszra várna az ember, azt hirtelen olyan mélyen nőellenesnek érezte, hogy a maga nevében halálosan megsértődött, bár nem konkrétan valakire. Az emberekre. A férfiakra.

– Na és mi a másik dolog? – kérdezte. Belül a baba szaltózott egyet. Kívül Clapham a délutánt élvezte. A körforgalom kis füves közepében a hevenyészett filagóriát mászókának használta néhány hosszú lábú és karú, lebarnult gyerek.

– Még arról akarok beszélni – mondta Wendy, és mutatta.

– A filagóriáról? – Porter figyelte, ahogy a gyerekek felkapaszkodnak rá, ahogy ő meg a testvérei is annak idején, és sorban leugráltak a korlátról a közepébe, meg játék autókat tologattak körbe ezerrel a fapadokon. Az agya már éppen elképzelte Aidant, Zacharyt és az ő névtelen lányát a néhány évvel későbbi jövőben, lényegében testvérekként, amikor ráébredt, hogy ismeri ezeket a gyerekeket.

– Elliot megvette. Nem a filagóriát, hanem a túloldalon az épületet. Azt, amelyik üresen áll.

– Fogelmanek! – szólalt meg Porter, meg sem hallva, amit Wendy mondott.

– Tessék? – Wendy követte Porter tekintetét.

– Azok a gyerekek! – felelte Porter. – Ismerem az apjukat. – A lány, Jeremy lánya volt az idősebb kettejük közül, és hosszú szőke haja volt, mint az anyjának. Hullámzott előre-hátra, ahogy a filagória tetejébe kapaszkodott. Ilyen közelről sosem látta még őket – idősebbek voltak, mint gondolta, nagyjából Ceceliával egykorúak lehettek. Miért nem az iskolában vannak? Aztán Jeremy ment oda hozzájuk fényképezőgéppel a kezében – egy igazival, azzal a fajtával, amilyet szafarira vásárol az ember, nem csak oldalt fordított telefonnal. Leguggolt, hogy lefotózza a lányát.

– Jól vagy? – Wendy felhúzta a szemöldökét.

– Persze. Na várjunk csak, micsoda? Elliot vette meg azt az épületet? Mit akar vele? Astrid ki fog térni a hitéből. Ezt nyilván Elliot is tudja. Hallanod kellett volna, amikor az a hír járta, hogy az Urban Outfitters átveszi a Satöbbi butik üzletét. Pont olyan volt, mint amikor a nyolcvanas években az őrült anyák azt képzelték, hogy a Judas Priest lemezei a sátán imádására akarják rávenni a gyerekeiket.

Olympia egy extra magas palacsintahalommal jelent meg. Egy anyának tudnia kell palacsintát sütni – Porternek soha nem ment valami jól, feleolyan jól sem, mint Astridnek. Lehet, hogy nem tesz bele elég szódabikarbónát? Soha meg sem próbált rájönni.

– Tudom. És nagyon is nyugtalanítja. – Wendy parányi adag túrót kanalazott a szájába.

– Miért nem épít inkább valamit ő? Vagy költöztesse oda az irodáját, mit tudom én. – Porternek néha az volt az érzése, hogy a bátyját tinédzserkorában elvitték az ufók. Ugyanúgy nézett ki, mint előtte, de nem ugyanúgy viselkedett. Porter összes ismerőse egy életre profitálhatott volna a teljescsalád-terápiából, de ki megy el ilyesmire? A testvérek kapcsolata van olyan bonyolult, mint bármelyik házasság, csak még elválni sem lehet. Miféle elhidegülésről lehet szó, amikor meghalnak a szüleitek, és ott ültök egymással szemközt, évtizedes fotókat és felemás eszcájgokat szortírozva?

– Szóba hoztam előtte, hogy kikérhetné róla anyátok véleményét – mondta Wendy, majd elfordult, és kinézett az ablakon. – Erre kiborult. Nem tudom, hogy Birdie miatt van-e, érted, meg hogy anyátok ennyire megváltozott, de ez egészen furcsa volt. Anyátok szerintem tudna segíteni neki. Nincs még egy ember, akinek ennyire fontos lenne Clapham, mint neki. Tudja mindegyik UPS-futár nevét, érted?

– Te nem tudod a UPS-futárotok nevét? – kérdezte Porter. – Elliot felnőtt férfi. Építse azt, amit akar! Miért olyan nagy ügy?

– A mi UPS-futárunk nevét én is tudom. De Astrid mindegyiket ismeri. – Wendy megrázta a fejét. – Elliot pedig persze hogy tudja, mit akar.

Porter a sógornőjére nézett.

– Hm?

– Mi az? – kérdezte Wendy.

– Csak vicces. Ismered. Mármint, persze hogy ismered, hiszen a felesége vagy, de az a vicces, hogy ugyanazt az embert ismered, akit én. Ez olyan furcsa. Érted, ugye? – Porter érezte, hogy a baba megint szaltózik egyet. Olyan volt, mint a nehézkedési erő nélküli töredékmásodperc a hullámvasúton, a lezúdulást megelőző pillanat.

– Igen – mondta Wendy. – Értem. Beszélnél vele róla? Engem sose kérne meg, hogy szóljak neked, de az a benyomásom, hogy Elliot szereti, ha megmondják neki, mit csináljon, nem? Azt szereti, ha engedélyt kap.

– Figyelj, a bátyám magasról tesz rá, hogy én mit gondolok – jelentette ki Porter. – Nekem zűrös az életem, nem tudsz róla? Elliot meg Nicky legalább esküvőt meg gyerekeket adott anyának. Én csak egy szingli időskori terhességet nyújtok. Nem hiszem, hogy Elliot kérne a véleményemből. – Hatalmas darab palacsintát gyömöszölt a szájába, a nyomában juharszirup csöpögött végig az asztalon, a szalvétán, és aztán, igen, Porter pólóján.

Wendy az asztalra támasztotta a könyökét.

– Remélem, tudod, hogy ez nem igaz. Nem akarom elárulni, Porter, de megmondom neked kerek perec, hogy ez nem igaz.

Az őszinteségre nehéz reagálni, ezért Porter csak rágott. Amikor lenyelte, ivott egy nagy korty vizet.

– Hát, gondolom, éppenséggel megpróbálkozhatok vele.

– Köszönöm – mondta Wendy. Kislisszant a bokszból, és egy húszdollárost ejtett az asztalra. – Meghívtalak.

Amikor Porter kilépett Spirótól, Jeremy még mindig a filagóriánál fényképészkedett a gyerekeivel. Nem tervezte, hogy odamegy hozzájuk köszönni, de most, hogy mind a szabadban voltak, és tulajdonképpen arrafelé vitt az útja a kocsijához, furán vette volna ki magát, ha elkerüli őket. Jeremy a fűben guggolt, fényképezőgépének lencséje az égboltra nézett.

A lánya a claphami középiskola pulóverét viselte, és valami olyasmit lehetett leolvasni az arcáról, hogy „Fordulj fel!” vagy „Menj a fenébe!”, amitől Porter rögtön még a korábbinál is nagyobbra értékelte Ceceliát.

– Szia! – mondta, megveregetve Jeremy vállát.

– Szia! – mondta Jeremy. Sután megfordult, aztán térdre esett, és megint felállt. Megölelte, megpuszilta Portert, ahogy egy régi barátot üdvözöl az ember, nem volt se több, se kevesebb. – Kicsim, gyere, köszönj! – A lánya ölni tudott volna a pillantásával, de azért nagy kelletlenül odacammogott hozzájuk, mint akit láthatatlan kötélen húznak. Porter állt, udvarias mosolyt ragasztott az arcára.

– Sidney, ő itt Porter, a barátom, ő csinálja a sajtot, amit annyira szeretsz.

– Örülök, hogy megismerhetlek – mondta Porter. Kezet nyújtott, Sidney azonban összefonta a karját. – Itt jársz gimibe? Az unokahúgom, Cecelia most kezdett ott, nyolcadikos. Cecelia Raskin-Strick, nem ismered?

– Öö, de – válaszolta Sidney. – Együtt vagyunk osztályfőnökin, angolon és matekon.

– Azta! Barátnők vagytok? De szuper!

– Öö, nem – felelte Sidney, azzal visszaszaladt a filagóriához, ahol az öccse várakozott. Porter kíváncsi lett volna, milyen testvérek, fogják-e egymás kezét, amikor félnek, amikor Jeremy kiabál velük, és hogy verik-e egymást, amikor a szüleik nem néznek oda.

– Bocsánat – mondta Jeremy halkan. – Mostanában teljességgel kibírhatatlan.

– Nem probléma – mondta Porter. Eddig valahogy meg sem fordult a fejében, hogy az ő gyereke is lehet majd teljességgel kibírhatatlan. A szülői lét ezen szakaszát még nem képzelte el – azt az előrehaladott fázist, amikor már seggfejnek tartja a gyerekét. Mindig léteznek további szintek, mint amikor a Super Marióban egyre magasabb felhőkre jutsz.

– Majd elmúlik – mondta Jeremy. – Ez a gyereknevelés egyetlen nagy igazsága, amivel szolgálni tudok. Minden elmúlik. A jó, a rossz, minden. Semmi sem tart örökké. – Vállat vont.

Sidney fel-alá ugrált a filagória közepén.

– Apa! – kiabálta. – Gyere mááár!

– De mit csináltok itt? – tudakolta Porter. Kezét könnyedén Jeremy karjára tette, mint amikor útbaigazítást kérünk egy ismeretlentől. Olyan hosszú ideje működtették már a kapcsolatukat, és senkit sem bántottak meg vele. Boldoggá tették egymást, és mindenki örül, ha a szüleit boldognak látja. Ezt szokták mondani az elvált szülők gyerekei – nem érdekes, milyen rossz vagy szörnyű volt maga a válás, jobb volt, mint szomorú házasságban vagy még rosszabban élni. Jeremy persze nem vált el.

– Szeretne ő lenni a nyolcadikosok szüreti királynője – mondta Jeremy. – Egyszer te is voltál szüreti királynő, nem? – A szavazatokat kizárólag a bátyja és az öccse népszerűségének köszönhette, mindenesetre őt választották meg, és a jutalma az volt, hogy felvonulhatott egy kisteherautó szénával teleszórt hátuljában, valamint az övé lehetett egy deréköv, továbbá az egy cső kukoricából fabrikált jogar. Tizenhat éves gimnazista volt, a szülei könnyeztek, olyan büszkék voltak rá, mintha tényleg elért volna valamit, és ettől egyszerre volt kábultan boldog és irtó ideges. Ha tudta volna, hogy három év múlva meghal az apja, jobban örült volna a meghatottságuknak. Portert a leginkább az bőszítette fel, ha mások amiatt panaszkodtak, hogy időt kell tölteniük a családjukkal – hálaadás az apósékkal, születésnap, babaváró az anyjuk barátnőivel. Nem fogják fel ezek az emberek, hogy mindennap közelebb ér hozzájuk a halál? Arra gondolt, hogy üdvözlőlapokat csináltat ezzel a szöveggel: „Meglepetés! Meg fogsz halni te is, ahogy mindenki más! Szedd össze magad!” Bármilyen alkalomra megfelelnének. – Mennem kell – mondta Jeremy. – De örülök, hogy összefutottunk! Találkozunk… megint? – Felvonta a szemöldökét, mintha nem lett volna egyértelmű a kérdés.

– Naná – felelte Porter. – Hívj fel! Vagy csak gyere át, mindegy. – Próbált fesztelennek látszani. – Ha van kedved.

Jeremy rákacsintott, azzal a filagóriához kocogott, ahol Sidney a flipflop papucsos lábával dobolt a fapadlón, és a telefonja kis képernyőjét bámulta. Amikor az apja a fényképezőgéppel közelebb ért hozzá, széles műmosolyra húzta a száját, és átdobta a haját a válla fölött. Szépnek is lehetett mondani, olyan volt, mint egy katalógus divatmodellje, mindene a helyén volt, de nem volt benne semmi rendkívüli, ami elvonta volna a figyelmet a nadrágról, amelyet reklámozott. Jeremy leguggolt, hogy lefényképezze, Sidney pedig néhány pillanatonként helyzetet váltott. A legkisebb Fogelman, egy hirtelenszőke kisfiú fülhallgatóval és iPhone-nal a filagória szemközti falának támaszkodott, és a fejét egy bazsarózsabokorba hajtotta. Porter úgy integetett, mint egy szépségkirálynő, könyökből.

28. fejezet

August megmondja az igazat
 (Második rész) 

Ceceliának rengeteg ideje volt gondolkodni, miközben kismillió nyolccentis fadarabkát fehérre festett. Mint kiderült, a felvonulócsapat foglalkozása sok apró barkácsfeladatból állt – mint a párhuzamos játék az óvodában, amikor többnyire mindenki elvan magában, csak mások is vannak a közelében –, és Ms. Skolnick jó zenét hozott be, szóval szórakoztató volt. Fehér pöttyök kerültek Cecelia kezére, fehér pöttyök a farmerjára és a hajára is. De nem bánta. Jól érezte magát a huzatos műhelyben, szeretett alkotni.

– Nyilván ezért szeretik a felnőttek a színezőkönyveket – mondta August. – Olyan érzés, mintha az agyam az asztalon lenne egy üvegben.

– Ismerem az érzést – mondta Cecelia. És tulajdonképpen tényleg ismerte. De azt is megértette, hogy miért érzi ezt August. Ő, mialatt fürgén jártak az ujjai, és némán beszívta a Hudson-völgy által kínált temérdek pluszoxigént, bajai legfőbb forrásának azt érezte, hogy mindenáron szerethető akart lenni. Minden helyzetben jó kislány. Rugalmas a szüleivel, rugalmas a barátaival. Nem kérdezősködött, ha úgy ítélte meg, hogy a válaszok nyomán olyan beszélgetés bontakozna ki, amelyre még nincs felkészülve. Cecelia úgy vélte, az élet célja az, hogy kerüljük a konfliktusokat, és mindenkivel jól megférjünk. Ennek a módját tanulta az apja éveken keresztül a meditáció révén. Az anyját a legkevésbé sem érdekelte, hogy jól kijön-e másokkal, vagy hogy rokonszenvesnek tartják-e, Nicky azonban olyannyira szerethető ember volt, hogy Juliette-nek nem is kellett olyannak lennie. És mivel Cecelia tudta, hogy másokat nem képes megváltoztatni, tőle telhetőleg igyekezett nyitottan fogadni az elképzeléseiket.

Ezért nem szólt semmit, amikor Katherine először mesélt neki a pasiról, akivel online beszélgetett. Igen, tele van a net sötét, ijesztő zugokkal, de közben tele van hozzá hasonló kölykökkel is, ezért Cecelia hinni akart Katherine-nek, vagy legalábbis ő is azt akarta hinni, amit Katherine akart hinni. A pasast Jessenek hívták, az Instán @jdogg99 néven futott, és kizárólag graffitikről, naplementékről meg kutyákról posztolt képeket. Cecelia rámutatott, hogy ha Jesse 1999-ben született, akkor tizennyolc éves, ami nem nagyon kínos, de azért eléggé. Para, ha egy tizennyolc éves fiú egy nyolcadikos lánnyal akar beszélgetni. Még Cecelia kilencedikes ismerősei, például Lucas, Katherine bátyja meg a barátai, még ők is óvodásoknak nevezték őket, és legalább három méter távolságot tartottak tőlük, ha együtt mentek az utcán. Katherine azonban ragaszkodott ahhoz, hogy Jesse jó fej. Így aztán Cecelia nem szólt egy szót sem.

Odáig jutott a dolog, hogy Jesse és Katherine egész nap chateltek. Katherine Jessica néven mentette el a telefonjában arra az esetre, ha az anyja belenézne. Iskola előtt, iskola után, egész éjszaka. Cecelia hozzászokott, hogy ülnek egy parányi asztalnál a Starbucksban, és ő csak nézi, ahogy Katherine mosolyog meg nevetgél, és járnak az ujjai, mint a villám. Katherine időnként leeresztette a telefonját, és azt mondta, na ezt hallanod kell, aztán felolvasta az üzenetváltásukat. A telefont igazából sose tette le a kezéből, mintha akkor örökre megszakadna közöttük a kapcsolat. Cecelia tudta, hogy ennek nem lesz jó vége – látta előre. Jesse állandóan kérdezgette, hogy hány éves Katherine, és a lelkére kötötte, hogy senkinek ne beszéljen róluk. Kérne ilyet egy tizennyolc éves? Talán. De Cecelia a lelke mélyén tudta, hogy rosszabb a helyzet. Csak nem akarta kiborítani Katherine-t. Így aztán csupán figyelte a kapcsolat kibontakozását, pedig látta lassított felvételen.

– Minden oké? – kérdezte August.

Cecelia felpillantott.

– Igen, miért?

– Mert ugyanazt a pálcikát fested hosszú ideje. Szerintem már jó lesz. – Odamutatott az ecsetével. És valóban, az a pálcika, amelyiken Cecelia dolgozott, immár örök időkre az alatta lévő újságpapírhoz volt ragadva.

Amikor Jesse és Katherine először találkoztak, Cecelia is ott volt. Katherine megkérte, hogy menjen vele – ami gyengeségről árulkodott, de lehet, hogy csak azért, mert a Dateline-t nézte –, és álljon meg távolabb, így ha Jesse figyelné, azt fogja hinni, hogy egyedül van, ahogy megegyeztek. A Grand Army Plazához beszélték meg a randit, a Prospect Park bejáratával szemben lévő kőpadoknál, ahol szombat délelőttönként a termelői piacot tartják. Szombat estére kiürült a terület, csak néhány széttaposott paradicsom maradt a földön. Emberek mindenütt. Ez volt az elképzelés.

Katherine majdnem egy órát szobrozott ott, végül feladta, és visszakullogott Ceceliához, aki az egyik padon ült. Ekkor kellett volna szólnia a szüleinek. Jesse biztosan eljött, gondolta Cecelia, csak kiszúrta a másik lányt. Rendőrök is voltak a környéken, a járőrkocsijuk mellett álldogáltak. Ha Jesse tényleg tinédzser, bamba képpel és rémült szemmel odasomfordált volna hozzájuk, ahogy Katherine bátyja szokott. Ceceliának ekkor kellett volna szólnia. Ha legközelebb valaki elmond neki valamit, a háztetőről fogja szétkürtölni. Nevükön fogja nevezni a dolgokat. Nem megy másképp.

Iskola után August és Cecelia együtt mentek a buszmegállóba. Tovább bent maradtak, hogy Ms. Skolnicknak segíthessenek elpakolni azokat a dolgokat, amelyek már megszáradtak, és előkészítsék a festendő holmi következő körét, ami abból állt, hogy pici ajtókat meg ablakokat vágtak ki a kocsihoz, és megbeszélték, hogy August náluk vacsorázik. A nap a fák fölött függött, lila és rózsaszínű volt tőle az ég, és kezükkel árnyékolták a szemüket, hogy ne vakítson.

– Kérdezhetek valamit? – fordult Cecelia Augusthöz, aki a hátizsákja tartalmát rendezte át.

– Mm-hmm – felelte August, fel sem pillantva.

– Meleg vagy? – Cecelia érezte, hogy vadul ver a szíve. Izgult. Mekkora baromság már minden átmenet nélkül ilyet kérdezni valakitől a szabad ég alatt, ilyen levegős világosságban!

August felnézett. Szemlátomást váratlanul érte a kérdés.

– Ezt mondta valaki?

– Egy lány kérdezte a felvonulócsapatban. Az a szeplős hetedikes. Azt mondtam neki, hogy nem tudom. – Cecelia lehunyta a szemét, máris oda lett az eltökéltsége. – Bocs, hülye kérdés volt. Ha nem akarsz, ne válaszolj!

August összecipzárazta a hátizsákját, és a vállára lendítette. Egy hajfürtje beszorult a vállpánt alá, azt finoman kihúzta alóla.

– Ezt régóta kérdezgetik tőlem. Egy ideig azt hittem, hogy az vagyok. De nem.

Szemben az úton egy tinédzser száguldott a kocsijával, csikorogva állt meg a pirosnál. Csoda, hogy van, aki túléli a gyerekkort, komolyan.

– Van a táborban egy barátom, aki transz. Tudod, mi az? – August halkan beszélt. Kiegyenesedett, és egy lépéssel közelebb jött, hogy Cecelia hallja.

Cecelia bólintott. Otthon, Brooklynban ismert pár gyereket, akik arra kérték a tanárokat, hogy ne fiúként, hanem lányként kezeljék őket, de igazából egyikükkel sem állt baráti viszonyban, csak érdekes színfoltjai voltak az iskolának. Meredt előre, nézte a fák falát, a lila eget, a telefonvezetékeken takaros sorokban ülő madarakat. Ez most fontos volt: Ne cseszd el! – intette magát. Ne ess ugyanabba a hibába, mint a múltkor! Ne veszítsd el az egyetlen barátodat! Muszáj tökéletesen reagálnod. Akármi az, csak azt csináld, és semmi mást!

– Transz az, aki beleszületik valamilyen testbe, de az nem egyezik azzal, ami az agyában van. A barátom fiúnak nézett ki, amikor megszületett, ezért fiúként bántak vele, de belül mindig is tudta, hogy lány. Érted? Mindig. Óvodáskorától kezdve. Világéletében tudta, hogy lány. – August egyik lábáról a másikra állt. Ő is izgult, Cecelia látta rajta. Tőlük úgy tizenöt méternyire kilépett az iskola főbejáratán néhány gyerek, és hangosan nevettek. Lármájukat visszaverték a fák.

– Értem – mondta Cecelia. – Lány.

– Lány – mondta August. – Igen. De nehéz mindenkinek elmondani, ezért még nem beszél róla. Csak a táborban, és amikor egyedül van a szüleivel. Egyelőre.

Cecelia úgy fordította a testét, hogy ne egymással szemben, hanem egymás mellett álljanak, és az oldalát August oldalának nyomta; úgy néztek ki a fejükből mindketten, mintha azt hirdetnék, hogy ebben a térben egységet alkotnak, emberi oázist a világ Sidney Fogelmanjeinek sivatagában. – Közeli barát lehet.

– Nagyon közeli – mondta August szégyellősen, szinte suttogva.

– Mennyire közeli? – kérdezte Cecelia suttogva. – Ő a legjobb barátod? Olyan közeli, mint Emily?

– Még Emilynél is közelebbi. Annyira közeli, hogy itt van bennem – mondta August, és most már alig lehetett hallani.

– Van neve? Mármint külön neve?

Azt szokták mondani, hogy a múlt és a jövő nem létezik, pedig de. Csak nem egyszerre. A múlt mindig ott van, ha valaki meg akarja nézni. Egy trükkje van csupán: tudni kell, hogy kétszer sosem ugyanolyan, és két ember számára sem ugyanolyan. Ki-ki a maga szemüvegén keresztül látja, és azokon a dolgokon keresztül, amelyek az előtt a pillanat előtt történtek. Még a jelen is bizonytalan.

– Robin – válaszolta August. – Ez a középső nevem. Kétféleképpen lehet használni. Úgy értem, fiúnévként is, meg lánynévként is.

– Örülök, hogy megismertelek, Robin – mondta Cecelia. – Nem árulom el senkinek, esküszöm. A világon senkinek, amíg élek, csak ha azt mondod, hogy oké. – Fontosnak tartotta, hogy ezt August tudja. Hogy Robin tudja. Több titkot nem árul el. Sem a barátainak, sem a nagyanyjának, senkinek. Cecelia oldalt hajolt, amíg össze nem ért a fejük. Nem ő volt az egyetlen, aki szeretett volna gyorsan előretekerni az időben, ezt most megértette. Lehet, hogy mindenki szívesen zoomolna a térben erre vagy arra, és az a lényeg, hogy azokat megtaláljuk, akik ugyanarra akarnak menni, mint mi, és akkor jobban telik az idő. A sarkon befordult a busz, azokért jött, akiket valamilyen délutáni iskolai foglalkozásról fog hazavinni, és a sofőr barátságosan dudált, jelezve, hogy látja a megállóban várakozókat. Cecelia arra gondolt, hogy meg kellene szólalnia valamiféle riasztónak, ahányszor csak az iskolában valaki jelentős vagy sorsfordító dolgot mond, gondol vagy csinál, hogy életük végéig emlékezzen rá a felnőtt énjük, valahányszor súlyosan nekilendül a tekegolyó. De akkor persze állandóan, egész nap szólna a riasztó, és senki sem tudna a tanulásra figyelni.

29. fejezet

Barbara Baker, nyugodj békében!

Barbara kvéker volt, ezért a Clapham-völgyi Barátok Vallásos Társasága épületében tartották a búcsúztatót, az azt követő fogadást pedig az alagsorban. Astrid azzal az ígérettel rángatta el Portert és Ceceliát is, hogy moziba viszi őket, miután mindannyian teleették magukat házi készítésű karamellával, édes keksszel és rejtélyesen rózsaszínű mártással leöntött salátával; Astrid tapasztalatai szerint csak ilyen ételeket kínáltak az összes felekezet épületeinek az alagsorában. Birdie-vel majd a templomban találkoznak. Astridet ettől az a fajta idegesség fogta el, amire gondolni sem akart. Legalább ezer helyen mutatkoztak már együtt – a boltban, a moziban, a város összes éttermében, a vegytisztítóban, a könyvesboltban, a kertészeti áruházban, Heron Meadowsban. Claphamben és a környező városokban több meleg és leszbikus pár élt, köztük sok ősz hajú is, mint Birdie és jómaga, reggeliztek Spirónál, vitatkoztak Frank barkácsboltjában, hogy melyik locsolótömlőt vegyék, nézelődtek Susan könyvesboltjában, csupa olyan hétköznapi dologgal foglalkoztak, amivel mindenki más. De ezt valahogy másnak érezte – ez egy Alkalom volt, az a fajta esemény, amelyen az ember megfogja a társa kezét, és a tulajdon temetése részletein tűnődik. Astrid izgult.

– Kik a kvékerek? – kérdezte Cecelia suttogva, miközben kinyitották a könnyű faajtót. – Hol állnak a menny/pokol skálán?

Porter vállat vont.

– Ha jól tudom, az egyfajta aranyszabályvallás: amint szeretnétek, hogy az emberek veletek bánjanak, és a többi – mondta. – Nincs se mennyország, se pokol.

– Mennyország! – mondta Astrid. – Miért nem lehet hinni a mennyországban? Ez abszurdum, ahogy az életben minden más is. Az a desszert, nem? A mennyország? Amit a végén kapsz, ha jól viselkedtél.

– Te hiszel a mennyországban, Anya? – Porter megállt. – Komolyan? Az angyalokban is? – Az ajtó túloldalán szinte az összes pad megtelt már, akkora tömeg érkezett. A gyémánt alakú terem egyszerű volt, piros, sárga és zöld ablakokkal.

– Nem hiszek, a szó szerinti értelemben véve semmiképpen – válaszolta Astrid. – De nem vagyok humanista. A nagyszüleim azért hagyták el a hazájukat, hogy nagyobb szabadságban élhessenek. – A szemét forgatta. – Barbara természetesen hitt benne, hogy az ember puszta jóságból is cselekedhet jót.

Bob Baker odabent, a bejárattól úgy egy méterre fogadta a gyászolókat. Egy nő állt mellette, aki szakasztott úgy nézett ki, mint Barbara, csak neki borzas bubira volt vágva a szőke haja, és úgy fodrozódott két oldalra a frufruja, mint egy televíziós vásárlási műsorablak háziasszonyának, aki 1984-ben rátalált „a” frizurájára, és azóta ragaszkodik hozzá, ha a fene fenét eszik is. Astrid megcsóválta a fejét.

– A testvér.

– Barbara testvére? – kérdezte Porter. – Itt lakik?

– Vermontban – morogta összeszorított fogai között Astrid. – Kutyatenyésztő.

– Az nem olyan kicsit, mintha strici lenne? – kérdezte Cecelia. – Hát nem arra jutott a mi kultúránk, hogy a „fajtatiszta” fogalma az eugenikával rokon, és jobb az örökbefogadás? Ki az a kretén, aki genetikai anyagot választ?

– Öö, hahó! Először is, muszáj neked ilyen okosnak lenni? – kérdezte tőle Porter, aztán a hasára mutatott. – És másodszor, van, akinek kell egy kis segítség, érted?

– Miért nem fogadtál örökbe, Porter? Ez voltaképpen kitűnő kérdés, Cecelia. – Astrid elhallgatott. – Sose jutott eszedbe? Ne tekintsd kritikának, csak kíváncsi vagyok.

Porter a szemét forgatta.

– Temetésen vagyunk. Lehetne, hogy majd később tárgyaljuk meg, miért döntöttem amellett, hogy a saját biológiai gyerekemet hordom ki? – Hátulról meglökte Ceceliát.

– Én kutyákról beszéltem – jegyezte meg Cecelia.

– Te is szereted a kutyákat? – kérdezte egy hang. Ahogy a három Strick megfordult, Barbara testvérének szomorkás arcát látták. A pulóvere kutyákkal volt telehímezve. Barbara soha nem vett volna magára ilyen ízléstelen holmit.

– Nekem kecskéim vannak – mondta Porter. – De igen, mind a hárman nagy kutyabarátok vagyunk. Fogadja őszinte részvétemet!

Astrid kezet nyújtott neki.

– Fogadd őszinte részvétemet! Nem könnyű egy ilyen esemény, tudom. Én a férjemet veszítettem el. Elvárják, hogy a háziasszonyt játszd, amikor a legszívesebben ki sem kelnél az ágyból. Bobtól tudom, milyen nagy segítség vagy neki.

Barbara testvére bólintott.

– Nagyszerű ember. Csodálatos pár voltak. Igazán kivételesek. – Felnézett a mennyezetre. – Azt hiszem, hamarosan kezdünk, ha szeretnétek leülni.

– Köszönjük, megyünk is – mondta Astrid, és Ceceliát a vállánál fogva az utolsó, a kijárathoz legközelebb eső sorhoz kormányozta. – Egymillió dollárba lefogadom, hogy Barbara utálta a testvérét. Kétmillióba. „Igazán kivételes pár”, hát egy nagy lószart! Szerintetek tudja ez a nő, hogy Barbara Heron Meadowsban lakott? Aligha. Szerintetek Barbara macskái fajtatiszták? Kizárt. – Astrid az ajtó felé nézett, és észrevette Birdie-t.

Tőle telhetően kiöltözött. Végiggombos tengerészkék inget viselt ceruzacsíkos pantallóval, a nyakában ezüst medalionnal összefogott vékony bőrszíjat. Utóbbitól felfénylett a hajában az ezüst tincs – ilyenje volt Susan Sontagnak és Szörnyella de Frásznak is. Astrid legalábbis így látta. Felállt, integetett, és az alkalomhoz képest egy kicsit talán túl szélesen mosolygott.

Megjött és elment a bátorsága. Aznap reggel még megvolt, kis felhőként lebegett az ágy másik fele fölött, ahol Birdie aludt. Birdie, aki mindig magát adta. Astrid soha nem hazudott, de harsány sem volt soha. Találgatta, mit szólt volna hozzá Russell, ha azzal áll elő, hogy néha arról fantáziál, milyen lenne egy nővel. Nem gyakrabban, mint ahogy férfiakról fantáziált, csak néha. Nagy ritkán, úgy ötévente egyszer látott valakit, akin megakadt a szeme, és elképzelte, milyen lenne ezzel a valakivel az első csók, a szeretkezés, milyen lenne vele a házasság, aztán ez lassan elmúlt. Porter ötödikes osztályfőnöke tovább tartott; magas, kidolgozott izomzatú férfi volt, és Astrid sokáig ábrándozott arról, hogy kempingezni viszi a Catskillsbe, és miket művel éjszaka a testével. Akadt egy nő is, akinek gyönyörű, sötét szemöldöke volt, Susan könyvesboltjában dolgozott, aztán felmondott, hogy könyvtárosnak tanuljon. Russell érzékeny volt, félszeg, és nem esett volna jól neki, ha megtudja. De ha nem hal meg, Astrid kitartott volna mellette, és egy árva szót sem szól neki. Astrid fogalmai szerint a sikeres házasság titka ebben állt: Ne válj el, és ne halj meg! Ennyi. Különben szabad a pálya. Aki foglalt, foglalt. Ott átlényegült a szerelem. Nem mintha nem lett volna továbbra is fontos, csak nyugvópontra jutott, mint a lélegzet az alvó testben, ahogy mindössze a szükséges minimumot teljesíti. Ezt akarta elkerülni Nicky és Juliette, vagyis az átlagos házasság unalmát? Ezért látszott olyan boldogtalannak Elliot és Wendy? Astrid megértette őket. Lehet, hogy divatjamúlt volt, és nyomasztó, de régen így csinálták, és ezt el akarta mondani a gyerekeinek. Mind a háromnak hallania kellett! Régen így éltek! Azt hiszik, hogy a nagyszüleik, a dédszüleik meg az ükszüleik mindig szerelmesek voltak egymásba? Hallani olyan házaspárokról, akik esténként táncoltak az ebédlőasztaluknál, akik mindennap fogták egymás kezét, aztán amikor kilencvenévesek lettek, két nap különbséggel meghaltak, mert fájdalmukban megszakadt a szívük, de ezek a párok a kivételek, hát nem? Astrid így gondolta, bár biztosan nem tudhatta. Ők Russell-lel jó házasságban éltek, azonban a kapcsolatuk nem volt rendkívülinek nevezhető. Russell borzalmas zenét hallgatott. Veszekedtek, és a másikat vádolták; mindketten töltöttek éjszakákat a kanapén, amikor annyira haragudtak a másikra, hogy nem bírtak megmaradni mellette az ágyban. Ha Russell még élne, biztosan veszekednének még. És ő akkor eljárna Birdie-vel ebédelni? Ülnének együtt a moziban, megosztoznának a pattogatott kukoricán, és néha egyszerre nyúlnának a vajas zacskóba, és összeérnének az ujjaik? És akkor is végigborzongana a gerince? Nem tudta, nem tudta.

– Nagyi, úgy veszem észre, hogy te nem bírsz leszakadni Barbaráról – suttogta Cecelia.

– Micsoda? Hogy érted ezt? – Astrid a nyakát nyújtogatta, Birdie-t figyelte, ahogy keresztülvág a tömegen az ő padjuk felé. Egy gyászszertartás pontosan olyan, mint egy esküvő – az ember sosem azokkal beszélget, akiknek a neve a meghívón szerepel, hanem egész idő alatt ismerősökkel fecseg, hogy mi történt azóta, amióta utoljára találkoztak, és közben eldobható tányért és papírszalvétát tart a kezében.

– Hogy állandóan vele foglalkozol.

– Értem – mondta Astrid. – Na de most már hallgassatok! – Felállt, és kihessegette Ceceliát meg Portert a padból, hogy Birdie a másik oldalára ülhessen.

– Sziasztok! – köszönt Birdie, amikor végül eljutott hozzájuk. – Látom, az olcsó helyre ültetek.

Astrid elnevette magát, és könnyedén szájon csókolta Birdie-t. Birdie-n látszott, hogy kellemesen meglepődik, és Astrid hirtelen szörnyen érezte magát, amiért ilyen sokáig tartott neki idáig eljutni, ugyanakkor azonban boldog is volt, hogy megtette végre. Bepréselődtek a padba, és figyelmes arccal előrenéztek. Astrid kíváncsi lett volna, látta-e valaki, hogy lesz-e visszhangja, fogják-e szelíden faggatni a járdán az élelmiszerbolt előtt.

Megjelent egy nő fekete talárban és szivárványszínű szőttes kendőben, az emelvényre lépett, odabólintott az egybegyűlteknek, és addig nézte őket, amíg el nem csendesedtek.

– Azért vagyunk itt, hogy barátunk, szomszédunk, testvérünk és feleségünk, Barbara Baker életét ünnepeljük – kezdte, és Astrid maga is igencsak meglepődött, hogy neki ennyi elegendő volt ahhoz, hogy sírva fakadjon. Birdie megfogta a kezét, és az ujjait Astrid ujjai közé fűzte. Ezt sosem csinálták még, nyilvánosan nem, így nem, fényes nappal, az egész város szeme láttára. Ettől csak még jobban sírt. Most, hogy elmondta a gyerekeinek, mindenkinek elmondhatja. És valamiképpen éppen Barbara Bakernek, a szerencsétlen Barbara Bakernek köszönhette, hogy ez megtörténhetett. Az előttük lévő sorból egy nő – Susan Kenney-Jones, akié a könyvesbolt volt, és akinek a gyerekei nagyjából egyidősek voltak Astrid gyerekeivel, csak nem a városban laktak – egy kis csomag Kleenex papír zsebkendőt nyújtott neki hátra. Susan könyvesboltja két ajtóra volt az Örök Szépségtől; naponta találkoztak Susannel. Sőt, Astrid régebbről ismerte őt, mint Barbarát. Susannek is meghalt a férje, talán úgy négy éve. Agydaganat. Újabb könnyek. Soha nem sírt még ilyen sokat, se nyilvánosan, se a négy fal között. Porter nyugtalanul nézett rá.

– Minden rendben? – suttogta Birdie a fülébe. – Elmehetünk, ha szeretnéd; a lányok meglesznek egyedül.

Astrid megrázta a fejét, és ráparancsolt magára, hogy most már elég legyen.

A lelkész folytatta.

– Azok kedvéért mondom, akik nem vettek még részt kvéker istentiszteleten: a következő órában csendben ülünk, testünk és lélegzetünk révén teremtünk egymással közösséget. Ha valaki szólni kíván, kérem, álljon fel, és beszéljen. Köszönöm. – Fejét lehajtotta, és mindenki követte a példát.

Astrid olyan családból – valójában két családból – származott, amelyben nem volt szokás beismerni, ha istentisztelet alatt az embernek elkalandoztak a gondolatai. Szívesen játszotta, hogy figyelmesen hallgatja valakinek az erős hangját, aki szakértője a hit kérdéseinek, és megmondja a teremnyi hallgatóságának, hogy miben higgyenek, és miért. Most olyan érzése támadt, mintha nem kapná meg a pénze ellenértékét, a vallásos élményt. Vallásnak minősült ez egyáltalán? Tudnia illett volna. Megtörülte a szemét, és Porter felé fordult, aki szorosan lehunyta a szemét, halvány mosoly ült az arcán. Kezével a hasát simogatta. Beszélgetett, ez nyilvánvaló volt, az első gyermekükkel viselős anyák szakadatlan, szavak nélküli párbeszédét folytatta. Astrid emlékezett rá, mennyire rettegett, és hogy repesett az örömtől, amikor Elliotot várta, suttogott neki éjszakánként, amikor a fiának még nem volt arca, még neve sem volt. Vajon akkor figyelt rá?

Felállt egy nő a terem másik oldalán. Kisöpörte a haját a szeméből, és Barbara krumplisalátájáról mondott valamit, majd újra leült. Porter szeme megrebbent, kinyílt, aztán visszacsukódott. Néhány percenként felállt valaki, szólt néhány szót, és leült megint. Astridben nőtt a feszültség, nem bírt nyugton ülni. A hosszúra nyúló csendben kinyújtotta a lábát.

– Üdvözlök mindenkit – szólalt meg. Birdie kezébe kapaszkodott. Porter is, Cecelia is meglepetten nézett föl rá. – Astrid Strick vagyok, negyven éve ismertem Barbarát. Még soha nem csináltam ilyesmit, ezért nézzék el, ha valamit elrontok, de szeretném megosztani: Barbara az igazat mondta. – A hallgatóság bőszen bólogatott. – És ez nem könnyű. Csak ennyit akartam hozzáfűzni. – Astrid sután intett a szabad kezével, azzal leült a helyére.

– Ügyes voltál, Nagyi – suttogta Cecelia, és az arcát Astrid csontos karjához dörgölte. Astrid fölemelte a karját, és átnyalábolta Cecelia hátát. Az ő életében mi történt volna, ha az elejétől fogva őszinte? A gyerekeivel, önmagával, a férjével, Birdie-vel… Mi van akkor, ha a lila ködös anyáknak van igazuk, és ő tévedett? Astridet annyi minden feszítette, amit tudatni szeretett volna a némán gyászoló gyülekezettel. Ez megintcsak azt mutatta, hogy Barbara gerincessége győzött azzal szemben, ami Astrid életét mostanáig irányította – nevezzük úgy, hogy „a fontossági sorrend felállítása”. Rangsorolnia kellett a három kisgyerekkel, aztán rangsorolnia kellett fiatal özvegyként. Arra nem jutott idő, hogy tökéletesen megtervezzen mindent, vagy hogy tudatosan nevelje a gyerekeit, mint néhány ismerőse, akik jól átgondolt kérdéseket tettek föl, amikor végiglátogatták a helybéli óvodákat. Astrid folyton csak az aznapot igyekezett túlélni, hogy másnap folytathassa. Mindig is azt gondolta, hogy egyszer majd kinövi, de valahogy állandóan túl sok tennivaló jutott egyetlen napra. Úgy ítélte meg, hogy Barbarának mindenkire van ideje, mármint önmagát leszámítva.

Bob Baker az első padban ült, csupa nő között, akiknek úgy görbült a hátuk, mint amikor az anya sebtapaszt ragaszt a gyereke bibijére. Hátulról is elég könnyen föl lehetett ismerni őket – Astrid legalább két özvegyet számolt a csapatban, plusz egy nőt, akinek a férje Heron Meadowsban élt. Vannak, akik nem képesek egyedül élni, úgy érzik, mintha csak a fél lábukon volna cipő, ha nincs házastársuk. Astridnek is voltak ilyen barátnői – illetve régebben voltak ilyen barátnői. Aki ennyire vágyik társ után, Astrid tapasztalatai szerint általában megbízhatatlan barátnőnek bizonyul, és aztán éppen ezért vágyakozik annyira egy új társra, amikor az első meghalt, mert agyonnyomja a rengeteg figyelem, amivel körülveszik.

Nyilvánvalóan nem azért gyűltek össze, hogy bámészkodjanak, de Astrid nem tudott uralkodni magán. Mintha egy hajón lett volna, amellyel az óceánt szeli át. A könyvesboltos Susanen kívül eljött Spiro Olympiája, és az a hóbortos jógaoktató, aki jelen volt, amikor Barbarát elütötték. Mi történne, ha ő, Astrid meghalna? Birdie és Porter együtt szerveznének búcsúztatót? Pontosan ugyanolyan lenne, mint ez, gondolta, öreg hölgyekkel és kedves ismerősökkel lenne dugig a terem. Melyiküket viselné meg egyáltalán a halála? Ceceliát, a drága gyermeket biztosan, de ki tudja, hol lesz már akkor Cecelia – otthon, Brooklynban, az egyetemen, vagy valahol máshol, és nem ér majd rá a nagyanyjával foglalkozni. Férfi nem sok volt a teremben; nekilátott, hogy összeszámolja őket. A terem bal oldalán kezdte, és amikor a háromnegyed részéig jutott, Elliot a negyedik volt.

Egyedül jött – illetve ha volt is valakivel, azt Astrid nem ismerte. De ősz hajú hölgyek ültek mindkét oldalán. Astrid megmozgatta a kezét a levegőben, hogy felhívja magára a figyelmét – Elliot nem vette észre, mások viszont furcsán néztek rá. Aztán felállt a lelkész, és bejelentette, hogy vége a búcsúztatónak.

– Gyertek, gyertek! – noszogatta Astrid a többieket, és a hóna alá nyúlva húzta föl Ceceliát is, Portert is, aztán a padsorok közötti folyosóra terelte őket. Birdie sereghajtóként ment utánuk. – Elnézést – mondta Astrid, és a gyászolók sűrűjébe préselte magát. Oda igyekezett, ahol Elliot ült korábban, ám a tömeg a lépcsőre, onnan pedig az alagsori rendezvényterembe sodorta. Hosszú, összehajtható asztalok felé nyomták őket, amelyekre gondosan elrendezett sajttálakat és falatkákra vágott brownie-t helyeztek ki. Astrid még mindig a fejét forgatta, a fiát keresve, amikor a limonádéskancsóknál kitért Barbara testvérének az útjából. Mire Elliot végül átverekedte magát hozzájuk a tömegen, Astrid látta, hogy szakad róla a víz. – Nagyon meleg van itt, ugye? – mondta, miközben üdvözlésképpen megölelte Elliotot.

Porter vállat vont.

– Nekem mindig melegem van, én egy embert növesztek magamban.

– Kicsit – válaszolta Cecelia.

– Nem igazán – mondta Elliot. – De a nőknek mindig vagy melegük van, vagy fáznak.

Porter a mellkasára csapott.

– Ez olyan szexista, inkább fogd be!

– Nem tudtam, hogy te is itt leszel, szívem, jöhettél volna velünk! – Astrid félretolta Porter öklét. – Miért jöttél el? – Melegnek érezte az arcát. Elliotnak nem lehet róla tudomása, mármint Barbaráról meg a telefonhívásról, vagy mégis? Fürkészte a fia arcát, hátha leolvashatja róla a választ, de nem talált rajta semmit. Ha Barbarát nem számítjuk, Elliot volt az egyetlen, aki tisztában volt azzal, milyen képmutató Astrid.

– Bob a Dutchess megyei elektromos társaságnál dolgozik, sok közös munkánk volt. – Elliot az anyja válla fölött szemügyre vette a harapnivalókat. – Porter, adnál nekem egyet abból az édes kekszből? Igen, abból. Kézen fogva mindenki előtt, ez nagy lépés. – Fejével Birdie és Astrid összefűzött ujjú keze felé intett. Astrid kíváncsi lett volna, még ki vette észre, melyik könyvklubban fogják kipletykálni őket a caprese saláta és pesztós tészta fölött. Hadd beszéljenek! – gondolta, és még közelebb húzta magához Birdie-t.

Nézte, ahogy Elliot egészben tömi a szájába a kekszet, aztán köhög, majd egy másodikat is betermel. Wendy nem helyeselte volna. Egyszer torta helyett egy fél görögdinnyét szervírozott az ikrek születésnapján, mert állítólag nem szeretik a cukrot. – Mennem kell dolgozni.

– Ilyen hamar? – kérdezte Astrid. – Muszáj?

– Anya, mennem kell. Sziasztok! – Elliot még egy kekszet magához vett, majd átfurakodott az ezüst és fehér hajú gyászolók között, amíg a lépcső tetején el nem tűnt szem elől. Astrid szerette volna megállítani az időt, utánaszaladni, igazán az anyja lenni. Hányszor lesz még rá alkalma? Mert ez a lényeg, nem? Ez Barbara üzenete – a halálának, nem a telefonhívásának. Astrid nézte, ahogy Elliot feje eltűnik, és tudta, hogy megint elszalasztotta a lehetőséget, mert nem azt mondta, amit kellett volna.

30. fejezet

Vészhelyzet

Ha Porternek rosszkedve volt, a kecskék mindig felvidították, és amikor jókedve volt, döfködő orruktól egészen euforikus hangulatba került. Lehajolt, hogy lesöpörje a nyálukat a lábszáráról, és hirtelen éles fájdalom nyilallt a hasába. A legközelebbi vécé bent volt a házban, az iroda egyik gipszkartonnal leválasztott sarkában, amelyet évek óta szépen meg akart csináltatni, de mivel a célnak így is megfelelt, végül nem kerített rá sort. Leült a vécére, és előrehajolt, két könyöke a combjába nyomódott. Mintha görcsölt volna, de nem lehettek görcsei. Egy jó adag vécépapírral a lába közé nyúlt, és lassan visszahúzta a karját. Vér kis szigetcsoportját látta. A másik kezében ott volt a telefonja, és már hívta is McConnell doktornőt. Öt perc múlva a kórház felé robogott. Útközben sms-t írt Rachelnek, bár a közös vacsorájuk óta nem találkoztak. „Basszus – diktálta a kocsi levegőjébe. – Rémisztő dolgok történnek, megyek a dokinőhöz, ha ráérsz, örülnék, ha te is bejönnél. Hiányzol.” Mivel nem kapott azonnal választ, az anyjának is küldött egy üzenetet arról, hogy hová megy. Aztán sírva fakadt.

Amikor odaért, csak egyvalaki ült a váróban, púderkék babatakarót kötött, hegynyi hasát betakarta a már elkészült rész. Valós időben, kívül-belül fűtött. Porter a nővérpultnál téblábolt, várta, hogy odajöjjön valaki, de összefogta a kezét, hogy ne nyomja meg a kis csengőt, amit pedig azért tettek oda, hogy a látogatók megnyomják. Visszatért a recepciós, aki a koránál fogva anya is lehetett, talán anya is volt, és Porter megkapaszkodott a pult szegélyében, hogy állva maradjon. Nem a fájdalomtól környékezte az ájulás, hanem a félelemtől. Jeremy, Astrid, Birdie, Cecelia, annyi minden elvonta a figyelmét, meg is feledkezett róla, hogy mennyire akarja ezt. Éveken keresztül tépelődött rajta, elképzelte a testét, ahogy lágyan kitelik, elképzelte a picike, puha emberkét, aki az övé. Akarta. Akarta a babát. Az anyja akart lenni valakinek. A kialvatlanság, a kirojtosodott idegrendszer, a kisebesedett mellbimbók, kit érdekelt! Azokat is akarta. Torkig volt már azzal, hogy amikor a régi barátnőivel találkozott, azok diszkréten eldicsekedtek vele, hogy a gyerekük hajnalban ébreszti őket, és lehányja a pólójukat.

– Strick? – kérdezte a recepciós. – Hármas vizsgáló. Mindjárt megy McConnell doktornő is.

Porter sietve a szobába ment, hátradőlt a vizsgálószéken, kezét a hasára szorította. Már nem fájt, úgy nem, ahogy a tanyán, és ez egyszerre töltötte el megkönnyebbüléssel és félelemmel: Mi van, ha azért nem fáj már, mert odabent nincs senki? Hallani ilyesmiről, hogy egyszer csak nincs már szívhang.

Rövid kopogás hallatszott az ajtón, és McConnell doktornő dugta be rajta a fejét, mögötte Astrid.

– Az előtérben szedtem össze az édesanyját; bejöhetünk? – Porter bólintott. Astrid odasietett mellé, és aggodalmas arccal megfogta a kezét.

– Mi történt? Nézzük csak! Azt mondja, vérzett? – McConnell doktornő leült a támla nélküli, kerekes székre, és kesztyűt húzott.

Milyen megterhelő lehet érzelmileg orvosnak lenni! Az összes többi szakmában megvan a kegyes hazugságok, a reménnyel és a szép szavakkal tompított igazság lehetősége. Az orvos nem hazudhat.

– Igen – felelte Porter. Amikor valamelyik állata lebetegedett, nem esett kétségbe. Hívta Gordon doktort, leterített egy halom takarót az ólban, és ott voltak együtt, amíg a baj el nem múlt. Ezt magán is alkalmazhatja. Nyugalom. Mély lélegzet.

Dr. McConnell megkérte, hogy vetkőzzön le deréktól lefelé, és vékony kórházi takarót terített a térdére. Porter hanyatt feküdt, és állatként gondolt magára. McConnell doktornő nem beszélt, Porter hasát hallgatta a sztetoszkópjával, különböző pontokat nyomkodott, és megkérdezte, nem fáj-e. Astrid elfordította a fejét a pucér bőrtől, mintha sose látta volna még Porter meztelen testének minden porcikáját, mintha nem az ő meztelen testéből bukkant volna elő Porter meztelen teste.

– Végzek egy gyors medencevizsgálatot, hogy biztosan minden rendben van-e. Oké, Porter? Eddig nem láttam semmi problémát. Egy kicsi vér is ijesztő, de attól még csak vér. Nem feltétlenül jelez bajt. Ha nem múlik el, akkor igen, ha olyan, mint egy erős menstruáció, vagy ha erősödik a fájdalom, akkor igen, de jelen pillanatban jól érzi magát, igaz? – Porter bólintott. – És a vérzés inkább csak enyhe pecsételő jellegű, ugye?

Porter bólintott. Lehunyta a szemét. Hallotta McConnell doktornő és az anyja lélegzését, a kerekes szék nyikorgását, ahogy mozgott a padlón. – Oké, itt minden rendben van, most nézzünk be egy pillanatra. – Meleg zselét nyomott Porter hasára, és az ultrahangkészülék vizsgálófejével szétoszlatta rajta. Azonnal szívverés hangja töltötte be a szobát; egy ló galoppozott. Porter kinyitotta a szemét, és figyelte a baba bonyolult vízi balettjét. Astridnek elakadt a lélegzete, és még erősebben szorította Porter kezét. Amikor a lánya felnézett rá, nedvesen csillogott a szeme.

– Nahát – mondta Astrid. – Ott van! Ó, szívem!

– Ott van, láthatólag és hallhatólag makkegészséges, kiválóan érzi magát – állapította meg McConnell doktornő. – Maga is jól van, ő is jól van. Aggodalomra semmi ok. Feszültnek érzi magát mostanában? Történt valami? – A vizsgálófejet Porter hasán hagyta, hogy az esetleges beszélgetést a megnyugtató dobpergés fesse alá. Nem minden orvos egyforma. Porter egy pillanatra sajnálta azokat a terhes nőket, akik férfi szülészhez járnak.

Volt egy kérdése. Egész délelőtt azon törte a fejét. Az anyjára nézett, aki most könnyedén az ő vállán nyugtatta a kezét, ahogy egy királynő fogja a király trónjának szélét.

– Anya, légy szíves, ne reagálj sehogy – kezdte –, de az abortuszom miatt… – Itt elhallgatott. Nem nézett az anyjára, azonban nem is kellett, hallotta, ahogy halkan felhördül. – Tudja… még régen volt egy abortuszom, utána véreztem, és ma délelőtt a vérzés arra emlékeztetett. Ugye nem erről van szó? Nem fog elmenni a baba, ugye?

– Nem fog – felelte McConnell doktornő. – Gyönyörű a méhe, a terhessége egészséges, minden rendben van. Annyi minden zajlik odabent, elhiszi? És sok vér kering a testében, teszi a dolgát. Bár ez a kis pecsételés ijesztő, nem jelenti azt, hogy gond volna. Jól tette, hogy bejött, így most már biztosan tudjuk, hogy nincs semmi baj.

– És a szex? – kérdezte Porter.

– A szex teljességgel engedélyezett terhesség alatt is – válaszolta McConnell doktornő. Hogy tud ilyen hihetetlenül komoly képet vágni? Nyilván teljes félévek voltak az orvosi egyetemen, amikor olyan dolgokat kellett mondaniuk, amiktől minden normális halandó elneveti magát, de nekik nem volt szabad nevetniük. Porter látta maga előtt, ahogy leendő orvosok sorai néznek egymás szemébe, és közben olyan szavakat mondanak, hogy „pénisz”, „vagina”, „here”, „széklet” és a többi.

Astrid elvette a kezét Porter válláról, és összefonta a karját a mellén.

– Porter! Ezért kérdeztelek Jeremy Fogelmanről. Nehogy azt hidd, hogy vak vagyok!

– Ne törődj vele, Anya! De a baba jól van? Én jól vagyok?

– Mind a ketten jól vannak. – McConnell doktornő egy törülközőt nyújtott Porternek, hogy letörölhesse magáról a zselét. Természetellenes kék fogkrémszíne volt, és dörzsölhette akármilyen alaposan, tudta, hogy később úgyis talál majd belőle az alsóneműje szegélyére száradva vagy a köldöke redője alá ragadva.

– Honnan lehet tudni, hogy jól fogom csinálni? – érdeklődött Porter.

– Micsodát? – McConnell doktornő takarított. Nyilvánvalóan újabb beteget várt, újabb nőt kellett megnyugtatnia.

– Hogy jó anya leszek-e. – Porter felült, nedves hasa fázott. Ahogy lehúzgálta a pólóját, foltokban ragadt rá. – Azt honnan lehet tudni?

Astrid megköszörülte a torkát. Visszakeményedett a szokásos formájába.

– Egy konkrét dolog miatt aggódik? Remek szülésfelkészítő foglalkozásokat tartanak a városban, és vannak újszülöttgondozó támogatói csoportok, szoptatási tanácsadók… – McConnell doktornő nem sorolta tovább.

Porter elnevette magát.

– Igen, persze, van minden. De nekem az a legnagyobb félelmem, hogy nem leszek elég. Elég jó, elég okos, elég türelmes. Ilyesmik.

McConnell doktornő bólintott. Hallott már hasonlót.

– Ezzel kapcsolatban ezt tudom mondani: ha valaki attól fél, hogy nem elég jó szülő, az általában arra utal, hogy elég jó szülő. Ha valakinek egyáltalán eszébe jut a gyerek mentális és lelki egészsége miatt aggódni, akkor az tenni is fog érte. Én nem félek. – A kezét Porter alkarjára tette. – Csak lazítson! Törődjön magával! Szülésfelkészítő jóga. Akupunktúra. Meditáció. Folyamatosan kommunikáljon a babával, beszéljen hozzá! Mondja el neki, mit érez! Együtt fogják végigcsinálni, nem igaz?

– Értem – mondta Porter. Lenézett a hasára.

– Néhány hét múlva újra találkozunk, rendben? Astrid, örülök, hogy itt volt. Maga is vigyázzon a kisbabájára, jó? – McConnell doktornő Portert is, Astridet is megölelte, azzal kiment a folyosóra. Porter hallotta, ahogy a következő betegét bekíséri a vizsgálószobába. Ez is olyan volt, mint szülőnek lenni, annyi más nőnek (és a partnerüknek, vélte Porter) segíteni, hogy átlépjenek életük egyik oldaláról a másikra, hogy jól vegyék ezt az óriási akadályt. Aki McConnell doktornőhöz járt, már nem volt ugyanolyan, mire kitelt az idejük. Rachel elmesélte neki, mit hallott: hogy a szülés játssza a legfontosabb szerepet abban, hogy a nők dúlának vagy bábának állnak, mert annyira átalakítja őket a terhesség és a szülés élménye, hogy olyanok lesznek, mint a drogosok, és nem akarják otthagyni az anyaméhek meghitt, meleg környezetét.

Porter arra számított, hogy a folyosón ott találja majd Rachelt – Porter eljött volna, ha ő kap egy ilyen sms-t, Rachel azonban nem volt ott. A barátság ugyanolyan rejtelmes, mint a szerelem, ott sincsenek szabályok. Vagy lehet, hogy voltak, csak Porter nem ismerte őket. Ő sosem volt nyoszolyólány. Ezt most hirtelen a kudarc szégyenteljes beismerésének érezte. Annyi menyasszony van a világon, hogy lehet, hogy egyik sem választotta ki maga mellé? Porter e-maileket írt, újszülötteknek küldött ajándékokat, közös vacsorákat beszélt meg. Vannak emberek, akik mintha csordában élnék le az életüket, őket úgy veszik körül a barátok, ahogy a kiselefántot az anyja és a nénikéi, és védik az életben rá leselkedő veszélyektől. Porter úgy érezte – mindig is úgy érezte –, hogy egyedül van. Talán mégis igaza van az anyjának, és meggondolatlanság volt vállalni ezt a gyereket, de még Astrid sem értette meg, hogy miért. Porter arra vágyott, hogy szőröstül-bőröstül szerethessen valakit, és az valaki is így szeresse őt. Nélkülözhetetlen akart lenni valaki számára, olyan fontos, hogy lehetetlen legyen véletlenül törölni. Ezt érzik azok, akiknek társuk van, nem? A törvényi kötelék miatt még nehezebb szabadulni a hálóból? Porter örült neki, hogy össze van gabalyodva a babával, olyan keményen összedolgozott a testük, máris egy csapat voltak. Jó anya vagy rossz anya? Nem tudta eldönteni, higgyen-e McConnell doktornőnek, de szeretett volna. Szeretlek, mondta belül. Szeretlek, szeretlek, szeretlek.

Lassan a lifthez mentek Astriddel.

– Sose mondtad, hogy abortuszod volt – szólalt meg az anyja. – Miért nem szóltál nekem?

– Na szép! – mondta Porter. – Biztos vagyok benne, hogy szuper lett volna. Szívesen elkísértél volna egy nappal azután, hogy szüreti királynő voltam? Fogadni mernék, hogy repestél volna az örömtől. – Nem úgy akart beszélni, mint egy sértődött kamasz, csak így jött ki belőle.

– Itt nem az a lényeg, hogy örültem volna-e, Porter. – Astrid megtorpant. – De ez túl nagy dolog ahhoz, hogy egyedül cipeld ilyen sokáig.

– Hát, neked is volt egy titkod. Én nem minősítem a te titkodat, úgyhogy te se minősítsd az enyémet! Jobb lett volna, ha gimis koromban szülök gyereket? Biztos vagyok benne, hogy tetszett volna a barátnőidnek a Kertészkedők Klubjában, a képviselő-testületben és a teniszpályán. Ja, és apának is. Az nagyszerű lett volna, ha apa is tudomást szerez róla. Még hamarabb meghalt volna!

– Porter Strick! – Astrid befogta a szemét a kezével. – Elég! Elég legyen!

Egy irtózatosan terhes nő kacsázott feléjük a folyosón. Lassan, kicsiket lépett, és néhány lépésenként megállt csukott szemmel lélegezni.

Porter már majdnem megkérdezte tőle, nincs-e szüksége segítségre, amikor kezében utazótáskával, a hóna alatt szoptatóspárnával kiugrott a liftből egy férfi, és megfogta a nő könyökét.

– Mindjárt ott vagyunk, drágám – mondta a nőnek, és a vajúdó- meg szülőszobák felé vezette.

– Nem hagyhatnánk a témát? – kérdezte Porter, amikor elmentek, és ő megnyomta a lift hívógombját. – És mióta tudsz Jeremyről?

Astrid megforgatta a szemét.

– Régóta. És csak hogy világos legyen, nem baj, ha valakinek titkai vannak. Mindenkinek vannak titkai. Emberek vagyunk! Nem akarunk mindenkinek mindent elmondani. Rendben van, ezt megértem. És azt is tudom, hogy nem mi vagyunk a legösszebújósabb család a világon. De Porter… szeretlek. És nyugodtan elmondhattad volna. Vittem volna neked forró vizes palackokat. És Vicodint. Bármit, amire szükséged volt. – Felnyúlt a lánya arcához. Porter először ellenállt neki, és elhúzódott, Astrid keze azonban nem eresztette. Végül aztán hagyta, hogy az anyja maga felé fordítsa az arcát. – Szeretlek. Szeretem ezt a kisbabát. – Porter rágta a száját; ezt a szokását Astrid mindig is utálta. – Sajnálom, ha úgy érezted, hogy nem mondhatod el nekem.

Porter bólintott. Annak idején megfordult a fejében, hogy beavatja a szüleit, de ennek körülbelül annyi értelme lett volna, mint kibérelni egy repülőgépet, és füstpamacsokból felíratni a szavakat Clapham fölött az égre. Kin segített volna az?

– Sajnálom – ismételte Astrid. Még közelebb húzta Porter arcát, amitől mind a ketten megbillentek egy kicsit. Porter nem volt hozzászokva, hogy ölelgeti az anyja, így aztán beletelt egy kis időbe, amíg eldöntötték, kinek, melyik karja, hová kerüljön, de végül csak megoldották.

Csengetett a lift, rázkódva kinyílt az ajtaja. Közelebb léptek, mire váratlanul mindkettejük telefonja trillázni és búgni kezdett.

– Mi az isten?! – méltatlankodott Porter. – Szar a lefedettség ebben a városban. Nem lehet felhívni valakit, hogy csináljanak már valamit? – Porter a füléhez emelte a mobilt, és hallgatni kezdte az üzeneteit. – Ó, a francba! – mondta. – Cecelia iskolája az.

Astrid bólintott, és a maga telefonjára mutatott, amit ő is a füléhez tartott.

– Nálam is – mondta. – Induljunk! Porter, vigyél haza, aztán menjünk együtt az iskolába, jó?

– Jó – mondta Porter. Lenézett, és ráébredt, hogy körmeit a tenyerébe vájja.

31. fejezet

Cecelia felhúzza magát

Az utolsó óra kezdődött, ez péntekenként matek volt. A felső tagozat két utolsó évfolyamán a matekot csoportbontásban oktatták, csakúgy, mint a brooklyni iskolájában, ami azt jelentette, hogy egy csoportba kerültek azok, akik jók voltak a tantárgyból, egy másikba pedig azok, akiknél a kettő meg kettőre se mindig ugyanannyi jött ki. Cecelia és August egymás mellett ültek a legutolsó sorban, ahol lényegében semmilyen maradandó tudást nem szívtak magukba, ám ez egyiküket sem zavarta. Voltak, akiknek tényleg szükségük volt a magasabb matematikára, mert felnőttként nagy dolgokat visznek majd véghez egy adott területen: tudós lesz belőlük, űrhajós, egyetemi oktató, akit egy napon fakó bőrű brit színész személyesít majd meg az életéről készített filmadaptációban. Cecelia és August nem tartoztak közéjük.

Sidney Fogelman egy sorral közelebb ült a táblához, miután a képességei elválasztották a sleppjétől, és a tanóra teljes negyvenöt percében azzal foglalkozott, hogy lófarokba fogta a haját, aztán kibontotta.

August a padja szélére csúsztatta a füzetét, és beleírta: „Sidney szerintem úgy számol, hogy elképzeli a szivárványon átugráló én kicsi pónijaimat.”

Cecelia elnevette magát, és válaszul ezt írta a maga füzetébe: „Szerintem nem is számok vannak a telefonján, csak emojik.”

A matematikatanáruk, Mr. Davidson huszonkét éves volt. Erre persze felfigyeltek – rögtön az első napon megkérdezték tőle. A férfi tanárok feltűnése a színen mindig kisebbfajta ünneplésre adott okot, de legalábbis egy csodálkozó „Ó!”-t váltott ki a szülőből, ámde Ceceliáéknál egyikük sem kérdezősködött konkrétan, tantárgyak szerint a tanárairól, talán meg sem fordult a fejükben, hogy a lányuk mindennap kommunikál ezekkel a felnőttekkel, és fogalmuk sem volt róla, hogy kik tanítják. Katherine rajongott volna Mr. Davidsonért. Magas volt, és vékony, bajuszt pedig egyértelműen csak annak bizonyítására hordott, hogy hordhat. Olyan színű nadrágokban járt, mint az új-angliai kagylóleves, és New Balance edzőcipőben.

Bonyolult egyenlet volt a táblára írva, a vonalakból és krikszkrakszokból Cecelia nem sokat tudott kihámozni. Olyan sok tekintetben jó tanuló volt, elfogadhatónak érezte, ha ebben az egyben csak elégséges. Feltéve, hogy ezt a szintet elérte. Jelentkezett.

– Igen, Cecelia? – szólította fel Mr. Davidson.

– Elnézést, elmagyarázná még egyszer? Lemaradtam az x/y-nál.

– Van kedve valakinek kijönni a táblához, és megpróbálkozni vele? Menet közben elmagyarázni? – Meglengette előttük a krétát.

– Majd én – mondta Sidney, újra lófarokba kötve a haját, valahogy úgy, ahogy egy bunyós az utcai verekedés előtt kiveszi a fülbevalóit. Hátrafordult, és undok pillantást vetett Ceceliára meg Augustre. – De sötétek vagytok.

Kényelmesen kiballagott a padok között, és több mint élveteg arckifejezéssel vette el a krétát, mintha Mr. Davidson választotta volna őt, és nem fordítva. Csikorogva felírt néhány számot, visszaadta a krétát, aztán leporolta a kezét, miközben Mr. Davidson ellenőrizte a munkáját.

– Ragyogó, igen. El is tudnád magyarázni, hogy jutottál erre az eredményre?

Sidney a szemét forgatta.

– Pofonegyszerű. Egyszerűsítünk x-szel, aztán megszorozzuk vele, ami maradt.

– Igen, nagyjából – mondta Mr. Davidson. Úgy látszott, Sidney elégedett magával, és a helyére ment. Leült, aztán csengetésig a lófarkával foglalkozott. Amikor mindenki felállt, és pakolni kezdett a táskájába, Sidney sarkon fordult, és Augustre meredt.

– Nagyon menőnek hiszed magad, mi? – Mosolygott, ami önmagában is aggodalomra adott okot.

– Hát, nem vagyok egy matekzseni, mint te… Ja, nem, te is a sík hülyék csoportjában vagy, mint mi! Mindegy! – August a homlokára csapott. – Én kérek elnézést.

– Van egy barátnőm, aki nyáron Kanadába szokott menni síelni, tudtál róla? – Sidney összefonta a karját a mellkasán. – Őrületes dolgokat mesélt. Robin.

– Az a középső neve – hadarta Cecelia. – Nekem Vivienne a középső nevem, és van, aki így szólít. Főleg a család francia ágán.

August zihálva vette a lélegzetet. Cecelia lenyúlt, és megfogta a kezét.

– Várjunk csak, szóval ha te lánynak öltözöl, lányneved van, és… – Sidney itt úgy fordult a testével, hogy Ceceliával kerüljön szembe – …kézen fogva jársz más lányokkal, akkor az azt jelenti, szent isten, hogy te is meleg vagy? Mint a nagyanyád? Esküszöm, nincs egy normális ember a családodban! – Sidney hátrahajolt, és teli torokból, nyerítve nevetett. Elővette a telefonját a táskájából. – Nem bírom ki, hogy ne mondjam el mindenkinek!

– Várj! – szólalt meg Cecelia. Eleresztette August kezét.

– Cecelia, minden rendben van – mondta August.

– Nem! – felelte Cecelia. – Ez szemétség! Semmi közöd hozzá, semmi az égvilágon! – Sikítani szeretett volna, azonban csak a fogát csikorgatta. Nem fogja hagyni, hogy megint megtörténjen. Nem fogja elárulni mások titkait, de lefeküdni sem fog, hogy egy úthenger a földbe lapítsa. Itt nem az igazság volt a lényeg, hanem a védelem. Katherine-t is csak meg akarta védeni, és Robinnak is meg fogja tenni.

Sidney a szemét forgatta.

– Komolyan mondom, ez sokkal szórakoztatóbb, mint a Vanderpump Rules.

Cecelia Augustre nézett, akinek olyan színe lett, mint a fehér kenyérnek vaj nélkül.

– Bocsi – mondta neki Cecelia. – De muszáj.

– Mit muszáj, meg akarsz csókolni? Na gyere! – Sidney csókra csücsörítette a száját, és karnyújtásnyira tartotta magától a telefonját. – Gyere te is, Robin, legyen egy képen az összes lány!

– Na jó, ennyi! – mondta Cecelia, azzal hátrahúzta a jobb karját, amíg az ökle a vállához nem ért, aztán eleresztette, és telibe találta Sidney orrát. Éles hang hallatszott, mint amikor összegyűrnek egy alumínium konzervdobozt. Sidney orrából vékony csíkban fröccsent ki a vér, ahogy a ketchup a zacskóból; fájdalmában, meglepetésében, vagy mindkettőben elakadt a lélegzete, és az arcához kapta a kezét. Cecelia és August türelmesen vártak, mialatt Mr. Davidson a terem hátsó végébe sietett, és arcáról lehervadt a mosoly, amint rájött, hogy nem csupán egyenleteken vitatkoznak.

Az igazgatói iroda előszobáját szőnyeg borította, ott üldögélt Cecelia egy órája. Augustért már eljöttek a szülei, aztán nedves arccal távoztak, és kedvesen megszorították Cecelia kezét, miután az irodában rövid privát beszélgetést folytattak, aztán Sidney apukája is megjött, hogy egy másik ilyen beszélgetés után hazavigye a lányát, csak Cecelia ült ott még mindig, kettesben az igazgatónő titkárnőjével, egy Rita nevű molett nővel, aki iskolaszerte nagy népszerűségnek örvendett, ugyanis Entenmann-féle csokoládédarabos kekszek nagy választékát tartotta az asztalán, amelyből bárki szabadon vehetett. Cecelia eddig hármat. Maga az igazgatónő jó ideje lelépett bőr aktatáskájával.

Rita a füléhez tartotta a telefonkagylót, megrázta a fejét, és a helyére tette a telefont.

– Még mindig nem veszik föl, szívem.

– Hívta Porter nénit is?

Rita a noteszára pillantott, és a ceruzája szúrós hegyével kipipált néhány nevet.

– Próbáltam a nagymamádat, a nagynénédet, az anyukádat, az apukádat, aztán megint a nagynénédet. – Összehúzta a szemöldökét. – Nagyon sajnálom, kicsim. Biztos vagyok benne, hogy valamelyikük mindjárt vissza fog hívni.

– Még mindig elérném a délutáni buszt – mondta Cecelia a faliórára nézve.

– Szívem, az iskola házirendje kimondja, hogy incidens után mindig egy felnőttnek kell hazavinnie az érintett diákot. – Ritának volt egy szemüvege az orrán, egy másik pedig láncon lógott a nyakában.

– Megpróbálná esetleg az Örök Szépséget? Birdie-t kérje! – Cecelia a tenyerét nézte. Szóba jöhetett még Elliot és Wendy, de nem volt kedve az ikrek autósülései között szorongani, ahol fejen találhatták repülő tárgyak, vagy amit még rosszabbnak érzett, hogy totális csendben üljön a nagybátyjával.

Nyílt az ajtó, és Ms. Skolnick viharzott be rajta, két karja tele könyvvel, fogai között egy köteg papír. A papírköteget a fachjába dugta az ajtó mellett, aztán meglátta Ceceliát, és majdnem hanyatt esett.

– Szia! – Ms. Skolnick Ritára nézett. – Mi történt?

– Civakodás tört ki Mr. Davidson nyolcadikos algebraóráján – felelte Rita. – Most várjuk, hogy egy szülő érte jöjjön. Egy családtag.

Érdekes volt, ahogy a felnőttek a feje fölött beszéltek róla, Ceceliának azonban volt ideje hozzászokni, hogy nincs beleszólása a sorsa alakulásába. Ha ő dönthette volna el, hogy kivel menjen haza, fogalma sincs, kit választott volna. Talán Nagyit, a dolgok jelenlegi állása szerint ugyanis az ő gondjaira volt bízva. Neki kellene érte jönnie. Ha az anyja vagy az apja jönne, akiket nagyon, de nagyon szeretett volna már viszontlátni, olyannyira, hogy talán még arra az őrültségre is képes volt, hogy képen töröl egy undok lányt, az azt jelentené, hogy valami drámai esemény történt. Nem kerülte el a figyelmét a helyzet iróniája, hogy az őt ért alaptalan vád miatt érzett dühében olyasmit tett, amiért vitán felül ő volt a hibás.

Ms. Skolnick lábujjhegyen áttipegett a szőnyegen Rita asztalához, ahol leguggolt Rita mellé. Behajlított tenyerét a szája elé tette, mintha azt akarná megvizsgálni, hogy nem rossz-e a lehelete, és mivel túlságosan halkan beszélt, Cecelia nem hallotta, mint mond, de nyilván ez volt a cél. Rita bólintott.

– Van nálad kulcs? – kérdezte Rita.

– A nagymamám házához? Van. – Cecelia elővette a táskájából, és meglóbálta a levegőben.

Rita megint Ms. Skolnickra nézett, aki bólintott.

– Hát, mivel az igazgatónő már hazament, én pedig senkit sem érek el, a találkozót áttesszük a jövő hétre, jó, drágám? Ms. Skolnick felajánlotta, hogy hazavisz kocsival. Neked is megfelel így?

– Persze – válaszolta Cecelia, Ms. Skolnick pedig már bele is karolt, és húzta maga után ki az irodából, végig a folyosón és ki az iskola kapuján.

A tanári parkoló az épület mögött, a focipálya mellett volt. Nagy becsben tartott Hondák és Nissanok töltötték meg, helyenként egy-egy Ford is akadt. Pink és narancs árnyalatokban játszott az ég, a nap már alacsonyan járt a látóhatáron.

– Sajnálom, hogy gondot okozok – mondta Cecelia.

– Ugyan már! Egyáltalán nem gond. – Ms. Skolnick rázogatni kezdte a kulcscsomóját.

– Jó, de az azért nagyon kínos, hogy szó szerint senkit nem lehetett elérni. Tudom, hogy nem a maga dolga volna. Óriási családom van. Ha úgy vesszük. Mármint hogy sok tagja van. – Cecelia a körmét rágta. Mitől lenne olyan óriási a családja, ha egyetlen tagja sem tud érte jönni? Voltak unokatestvérei Franciaországban; esetleg repülőre szállhatna. Beszélte annyira a nyelvet, hogy ne adják el.

– Tényleg szívesen elviszlek. – Ms. Skolnick menet közben a hasára tette a kezét; egyértelműen terhes volt. Ceceliának korábban is feltűnt már, de úgy nevelték, hogy az ilyesmit nem illik észrevenni, hacsak nem a zsúfolt metrón utazik az ember. – Hű, néha olyan erővel rúg, mintha az American Ninja Warrior szereplőválogatására készülne, és az lenne az első feladat, hogy jusson ki a testemből.

– Gratulálok – mondta Cecelia. Olyan érzés volt egy tanárral az iskolán kívül – még ha csak a tanári parkolóban is – beszélgetni, mintha elismert volna valamit, amiről soha senki nem akart tudomást venni, azaz hogy a tanár is ember, megvan a maga élete, és nem csupán báb, amely a szertár szekrényében lakik, kizárólag almán él, és óravázlatokról álmodik.

– Jól hallottam, bemostál egyet Sidney Fogelmannek? – Ms. Skolnick megállt. Egy kis, kék autóhoz érkeztek meg. Ms. Skolnick kinyitotta a vezetőülés ajtaját, beült, aztán felhúzta a zárat az utasülés ajtaján. Cecelia bambán nézte. – Hajdanában így működtek az autók. Szállj be!

Most már megjelent néhány másik tanár is a parkolóban, Cecelia igazi vagy elektromos cigarettát látott a kezükben, hogy azonnal pöfékelhessenek, amint elhúznak az iskola területéről, vagy akár már az autójuk biztonságában. Mr. Davidson farmerdzsekiben jött, amitől Cecelia elszomorodott, bár igazából nem tudta volna megindokolni, hogy miért. Cecelia hátulról megkerülte a kocsit, és kinyitotta az ajtót. Ms. Skolnick már csúcsra járatta a klímát, és olyan közel ült a kormányhoz, amennyire a hasától hozzáfért.

– Nagyon megérdemelte – mondta Cecelia. – Azt nem mondhatom el, hogy miért, de higgye el nekem! Az maga a sátán. Ha például vannak kedves emberek, meg közepesen kedves emberek, és vannak olyanok, akik elgáncsolnának a lépcső tetején, akkor Sidney az utóbbiak közé tartozik.

– Nem hivatalosan: kétségem sincs felőle. Hivatalosan: ugyanúgy támogatom mindegyik tanulómat. – Ms. Skolnick jobbra-balra ingatta a fejét. Bíborvörös volt az arca. – Porter nénéd barátnője vagyok, mondtam már? Hogy van?

Cecelia a hátizsákja cipzárját babrálta. Nagyi még nem teljesítette azt az ígéretét, hogy megtanítja vezetni, bár Cecelia nem is volt benne biztos, hogy meg akarja tanulni. Túlságosan nagy felelősséget ró egyetlen emberre, ha több ezer kiló acélt kormányoz. Lóerőnek hívják, mintha egy ló azt tudná művelni az ember testével, mint amit egy autó.

– Azt hiszem, jól – felelte Cecelia, és ahogy kimondta, rájött, hogy igazából fogalma sincs róla, hogy van a nagynénje, mert nem lehetett tudni ebben a feje tetejére állt világban, ahol a felnőtteknek szabad úgy viselkedniük, mint a tinédzsereknek. – Tudja, terhesen.

Ms. Skolnick hátramenetbe kapcsolt, és rükvercben hajtottak ki az utcára.

Cecelia még senkit nem ütött meg. Se bokszkesztyűben, se viccből, soha semmikor. Fájt a keze. Sidney annyira meghökkent, hogy elejtette a telefonját, amely csattanva hullott a linóleumpadlóra, onnan világított fel a csillámos pink gumitok. August Cecelia mögé bújt, a terem eleje táján éljenzett valaki. Hogy azért-e, mert Cecelia behúzott Sidney-nek, vagy csak mert egyáltalán behúztak valakinek – Végre valami izgalom matekórán! –, azt nem tudhatta. Brooklynban ezért hétszentség, hogy kivágták volna az iskolából; ez időről időre meg is történt, voltak verekedések, és aztán annyi. Zéró tolerancia. Amikor ez itt nem hangzott el azonnal, Cecelia úgy érezte, hogy átlépett az alkonyzónába. Hamisítatlan matematikai feladványnak látta: most abban volt bűnös, amiben korábban nem? Ha akkor a legnagyobb bűne a leleplezéssel való fenyegetés volt, most viszont erőszakkal vette elejét a leleplezésnek, akkor az a plusz oszlopába kerül? Nem tudta.

Az volt a legbizarrabb az egészben, hogy Cecelia azt érezte, már nem először életében, hogy ő nem szimplán úgy van elhanyagolva, ahogy a bohém szülők szokták néha elhanyagolni a gyereküket, amikor például hagyják, hogy ruhástul aludjon el az éttermi vacsora alatt, és a kabátkupacra fektetik kis testét, hanem hétköznapibb módon is, mert a szülei egyszerűen képtelenek figyelni rá, képtelenek figyelni rá, képtelenek figyelni rá, és ezért inkább megfeledkeznek róla. Hol a picsában vannak? Írtak üzenetet, néha felhívták, de a kurva életbe! Augustnek – Robinnak – integettek a szülei, amikor August – amikor Robin – reggelente felszállt a buszra, este pedig vacsorát tettek elé. Még annak a seggfej Sidney-nek is úgy rohant az apja az iskolába, mintha eleve a kocsijában ült volna, slusszkulccsal a gyújtásban, hátha felhívják, és indulnia kell. Bezzeg az ő szülei – külön-külön! – még csak a telefont se vették föl. Cecelia elképzelte magát háromméteres, vörös pikkelyes és tüzet okádó sárkányként. Elképzelte magát, ahogy Godzillaként a Nagy Házra lép, és eltapossa gigászi, úszóhártyás lábával. Elképzelte, ahogy a Hudson folyóban gázolva visszamegy Brooklynba, és azt is széttiporja. Az egész hóbelevancot. A szülőknek a gyerekük mellett a helyük. Csak ennyi a dolguk. Akár jó szülők, akár rosszak, tök mindegy – az a minimum, hogy a gyerekükkel vannak.

Amikor egy utolsó kanyarral ráfordultak a Nagy Ház beállójára, Ms. Skolnick padlóig nyomta a féket. Astrid kocsija döngetett kifelé hátramenetben, és alig egy méterre állt meg Ms. Skolnick szélvédőjétől. Cecelia mély lélegzetet vett.

– Menj! – mondta Ms. Skolnick. – Nem fognak bántani – mint aki hallott már hasonló esetről, mintha bárki megígérhetné ezt, de Cecelia ettől függetlenül kinyitotta az ajtót, és ahogy kiszállt, edzőcipője alatt csikorgott a murva. Astrid kivágta a vezetőoldali ajtót, Porter kivágta az utasülésoldalit, mind a ketten kiugrottak, és nyújtották a karjukat Cecelia felé. Nézte, ahogy óvatosan közelednek, mint az új fajt becserkésző vadászok: „Bajba került lány” – lelőhely: Metodista Kórház, Brooklyn, New York. Nem mosolygott. Olyan hosszúra akarta nyújtani ezt a pillanatot, amennyire csak lehetett, amikor élete összes felnőtt szereplője az ő szavát lesi.

32. fejezet

Barátság, szeretség

Elsőnek Porter ölelte meg Ceceliát, gyorsan a karjába zárta, és csak aztán kérdezte meg, hogy mi történt.

– Az osztályfőnököm, Ms. Skolnick – mondta Cecelia, és most fesztelenül kilépett Porter öleléséből. – Úgy tudom, ismeritek egymást. – Néhány hajszál a homlokára tapadt; egy kicsit eszelősen nézett ki. Porter a hüvelykujjával megsimogatta Cecelia arcát, és várta, hogy Rachel kiszálljon a kocsiból. Nyílt a vezetőoldali ülés ajtaja, Rachel mindkét lábát a murvára tette, aztán felegyenesedett.

– Szia, Rach! – mondta neki Porter.

– Rachel Skolnick, nézzenek oda! Biztosan fiú lesz, mekkora a hasad! – kiáltott fel Astrid. Mutatta is, mintha Rachel számára esetleg nem volna világos, kinek a hasáról van szó.

– Nekem sose mondod – jegyezte meg Porter.

– Neked lányod lesz! – szólt Astrid.

– Mármint azt, hogy mekkora a hasam. Miért, nekem nem nagy? Nekem csak a csípőm nő? Az integetőhájam? – Porter a szemét forgatta.

– Szia, Porter; szia, Astrid! – köszönt Rachel. Így is volt; csodásan nézett ki, amit Porter csak futó pillanatokban mondhatott el magáról, például amikor meglátta jelenlegi sziluettjét a tükörben vagy egy üzlet kirakatában. Porter szerette volna megölelni Rachelt, de ő ott maradt a kocsija mellett. – Örülök, hogy látlak benneteket – hazudta udvariasan Rachel. – Cecelia nagyszerű diák.

– Az vagyok? – kérdezte Cecelia.

– Hát persze hogy az vagy! – válaszolta Rachel. – És külön öröm, hogy beléptél a felvonulócsapatba.

– Benne vagy a felvonulócsapatban? – kérdezte tőle Porter. – Építed a kocsit? Miért nem mondtad?

– Ez pompás! – lelkendezett Astrid. – Porter szüreti királynő volt. – Megszorította a lánya karját. Tényközlés volt, de majdnem úgy hangzott, mint egy bók.

– Nem muszáj erről beszélgetnünk – mondta Cecelia.

– Nem akarsz bejönni, Rachel? – kérdezte Astrid. – Mindjárt elállok az útból a kocsival. – Nem adott lehetőséget Rachelnek, hogy válaszolhasson, már be is ült az autójába, és visszagurult a behajtóra.

– Ne haragudj, nem volt térerő – magyarázta Porter. – Mi történt? Jól vagy?

Rachel intett Ceceliának, hogy ő válaszoljon.

– Röviden annyi, hogy a kezem beleütközött valakinek az arcába. – Cecelia rögtön el is takarta a magáét a kezével.

– Micsoda?! – Porter megfogta Cecelia két alkarját, és úgy húzta őket két oldalra, mint a függönyt.

– Fejtsd ki bővebben! – kérte Rachel.

Astrid dudált egyet, aztán becsukta a kocsiajtót.

– Gyertek, menjünk be, semmiről sem akarok lemaradni, és azt se szeretnénk, hogy mindenki hallja – mondta immár a bejárati ajtóból, mintha nem abban merült volna ki a környék gyalogosforgalma, hogy naponta kétszer elfutottak előtte a kutyatulajdonos szomszédai. Rachel kötelességtudón visszamanőverezte magát a kocsija kormánya mögé, beállt a behajtóra, aztán Porter és Cecelia bekísérték a házba.

Cecelia a konyhaasztalhoz ült, a többi nő köréje telepedett. Astrid gyorsan kivett egy tál kék áfonyát a hűtőből, és Cecelia elé tolta, aztán meggondolta magát, a kék áfonyát visszavette, és egy félkilós doboz fagylaltot meg egy kanalat tett a helyére.

– Gyakrabban kéne behúznom valakinek – jegyezte meg Cecelia.

– Te húztál be valakinek?! Ez nem derült ki az üzenetből! Csak annyit írtak, hogy verekedésbe keveredtél, és valaki menjen érted! – Astrid kétoldalt az arcához emelte a kezét. Porterhez fordult. – Elvegyem előle a fagyit?

Porter legyintett.

– Ne legyél nevetséges! Mi történt, Cece?

Cecelia fogta a kanalat, a fagylalt kemény felszínébe vájta, és egy tojásdad formájú csokoládéadagot emelt ki belőle.

– Van egy kibírhatatlan lány a matekcsoportban, vele támadt nézeteltérésem. Azt képzelte, rendben van, ha valakit megszégyenít és megaláz, én viszont nem így gondoltam. – A kanalat a szájába tette, és tisztán húzta ki.

– Ki az a lány? – érdeklődött Astrid. – És mit mondott? Meg vagyok döbbenve, Cecelia! Ha jól értem, erkölcsi fölényben voltál, legalábbis amíg meg nem ütötted. Nem üthetünk meg másokat, ezt értsd meg. Biztos vagyok benne, hogy apád teljesen kilesz. Verekedtél! Apád egy legyet sem csap agyon. – Rachelhez fordult. – Nicky buddhista.

– Én sem csaptam agyon senkit. Csak orrba vágtam. – Cecelia kitúrt még egy adag fagyit, aztán Porternek kínálta a kanalat, aki a mellette lévő széken ült.

– Szóval ki ez a liba? – kérdezte Porter. – Én is utálni fogom, nem érdekel, hogy gyerek.

– Figyelj – szólalt meg Rachel –, ez a legjobb az egészben. – Itt Ceceliára nézett. – Családi barátként vagyok itt, nem mint a tanárod.

Cecelia a szemét forgatta.

– Sidney Fogelmannek hívják. És azt hiszem, eltörtem az orrát. De lehet, hogy nem. Ahhoz biztos nagy erő kell, hogy valakinek tényleg eltörjön az orra, nem?

Porter félrenyelte a fagylaltot, köhögött. Astrid elkerekedett szemmel bámult.

– Fogelman? Jeremy Fogelman lánya? – Két kezét az asztalra fektette. – Te jó ég!

– Elég jóképű ahhoz képest, hogy apuka, és ázottkutya-szaga van? Ilyen pasi jött érte. Furcsa, be sem mutatkozott. – Cecelia a kanálért nyújtotta a kezét. Porter még mindig a szalvétájába köhögött. Rachel hátradőlt, kezét a hasára tette, és nevetett.

– Nem, igen, jól vagyok – mondta szédelegve Porter. – Mindjárt visszajövök, rendben? Pisilnem kell. Mindjárt jövök. Nagyit ne verd meg, jó, Cecelia? Rachel, rád bízom őket. – Porter megpaskolta Cecelia fejét, aztán a szemét forgatva az anyjára nézett.

Nem a régi szobájába ment, amelyben most természetesen Cecelia lakott, hanem abba, amelyik régen Ellioté volt. Nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint akkor, amikor Elliot középiskolába járt: példás rend, az ajtó hátulján agyonhasznált dartstábla, New York Yankees szurkolói zászlók a falakon. Porter arra gondolt, hogy talán Elliotnak a Yankees iránti rajongásában rejlik a magyarázat arra, miért van annyi baja a bátyjával: minden másnál, még a pénznél is jobban vágyik a győzelemre. Most egy önmagával folytatott versenyt igyekszik megnyerni, de bele van kódolva, hogy ezt a küzdelmet (ez nyilvánvaló, annyira nyilvánvaló) el fogja veszíteni.

A dupla ágy, mint mindig, kockás ágytakaróval és párnákkal volt bevetve, tizennéggyel többel, mint amennyire egy normális embernek szüksége lehet. Porter óvatosan, ahogy a búvárok szoktak a tengerbe bukni, hanyatt vetette magát az ágyon. Zsebéből elővette a telefonját, aztán az oldalára fordult, és a párnák közül kettőt a térde közé rakott.

Jeremy két csengés után vette föl.

– Szia! – szólt bele Porter. – Most értesültem róla.

– Sidney orráról? Szerencsétek, hogy orvos vagyok! Különben leperelném a gatyát a bolond öcsédről.

– Ne már – mondta Porter, lehalkítva a hangját –, nem is orvos orvos vagy!

– Ó, szóval így játsszuk, mi? – kérdezte Jeremy. Dorombolt. – Így kérsz bocsánatot?

– Arra gondoltam, hogy esetleg később kérnék bocsánatot – felelte Porter. – Ha ráérsz.

– Találkozzunk tízkor a pajtában – mondta. – Beteg állatra számítok. Sürgős telefonhívásra.

– S. O. S., és bocs – mondta Porter – az orr miatt. – Megvárta, hogy Jeremy letegye, és amikor már csak süket csönd hallatszott a telefonban, Elliot könyvespolcát nézegette. Tele volt papírfedelű könyvekkel, amiket a középiskolában olvasott, a Guinness-rekordok könyve több kötetével, sporttrófeákkal és a személyiség nulla jelével.

Kopogtak az ajtón.

– Igen? – kiáltotta ki Porter még fekvő helyzetből.

Rachel nyitott be.

– Szia!

Porter kínlódott, hogy elegánsan tudjon felülni, de nem járt sikerrel.

– Szia! – mondta. – Bocs, épp le akartam menni.

Rachel becsukta maga mögött az ajtót, és nekidőlt.

– Elég vicces, hogy Cecelia pont Sidney Fogelmant ütötte ki. Az a kislány egy… pöcs.

– Tudod, mit, nekem is ez volt a benyomásom – mondta Porter. – Lehet ebből baja Ceceliának, mit gondolsz?

Rachel megrázta a fejét.

– Nem tudom pontosan, mit mondott Sidney, de azt hiszem, kimeríti a „gyűlöletbeszéd” fogalmát, úgyhogy ha valaki nagy szarban van, akkor az ő.

Hallgattak egy ideig.

– Hogy vagy? – kérdezte Rachel. – Kórházban voltál?

– Pecsételtem – felelte Porter. – De jól vagyok. Te hogy vagy?

– Én is jól – mondta Rachel. – Beszélgettünk egy kicsit Joshsal. Átjött vacsorára. Nem is tudom.

– Ez jól hangzik – mondta Porter. – Nem?

Rachel megrántotta a vállát.

– A legszívesebben még mindig megölném. Most csak puhatolózom, arra az esetre, ha később esetleg már nem akarnám megölni. Veled mi van?

Porter szerette volna elmondani az igazságot a barátnőjének, tényleg. És még ennél is jobban szeretett volna az a fajta nő lenni, aki sem önmaga, sem mások esetében nem tolerálja az elítélhető viselkedést. Olyan nő akart lenni, akinek elvei vannak. És olyan is lesz. Annyira világosan látszott a választóvonal – a célvonal, a kockás zászló, az egész mindenség. A lejárati dátum – Porter annak látta. Addig tart még, amíg a baba meg nem születik – amíg nyögve az egyik fajta emberből egy másik fajtába nem tolja át magát. Ki fog tolni mindent – a babával együtt ki fogja tolni magából önmagának azt a részét, amelyik éretlen, önző és az élettörténete rossz oldalára esik. Csak még nem most.

– Nem sokszor találkoztam vele. Mert különben is, mi történt volna? – Porter mást is szeretett volna még mondani, de rájött, hogy nem tudja. Rachel odament hozzá, és szorosan magához ölelte. Az elhallgatás kevésbé rosszfajta hazugság, mondta magának Porter, és erősen hinni akart benne.

33. fejezet

Örök Szépség

Ceceliának az lett a büntetése, már ha ezt annak lehetett nevezni, hogy Birdie-nek segít a fodrászatban: afféle gyakornokság, amiért nem járt fizetség. August, aki teljes mértékben egyetértett az orrba vágással, önkéntes alapon csatlakozott hozzá, és így esett, hogy Birdie-nek lett két nyolcadik osztályos segédje. Az üzletben két másik fodrásznak volt még széke – Rickynek, aki magáról csak annyit árult el, hogy „idősebb, mint amennyinek kinéz”, testre feszülő farmerjának szárát folyton fölhajtogatta, hogy látsszon a színes zoknija, és Krystalnak, akinek kékre festett rövid haja, széles csípője és harsány nevetése volt. Mint magában Claphamben, az Örök Szépségben is szomszédokkal diskurálhatott az ember az időjárásról, az elnökről, a gyerekekről, Barbra Streisandról, és jóllehet Birdie meg az alkalmazottai nem értettek a sporthoz, annyit azért tudtak róla, hogy egy hajvágásnyi időt végigtársalogjanak.

August és Cecelia felváltva söprögették a lehullott hajat, és hordták a törülközőket és a ruhavédő lepleket a szomszéd utcában lévő önkiszolgáló mosodába. Hétvégenként átszaladtak a körforgalmon Spiróhoz kávéért és süteményért. Egymáson gyakorolták a hajmosást, aztán közösen feltörölték a vizet, amit véletlenül a padlóra fröcsköltek.

Többnyire ők tartották szóval a várakozó vendégeket, ami nem esett nehezükre, és August megmutatta Birdie-nek, hogyan telepíthet hitelkártya-olvasót a telefonjára, mert azzal megtakaríthatta az addig felszámított díjak egy részét.

A verekedést követően Cecelia megkérdezte Augusttől, hogyan szólítsa. Nyilvános helyen, négyszemközt, a szülei előtt, az iskolában az idióták előtt. A válasz egyértelmű volt: négyszemközt Robin. Nyilvános helyen August. Nem örökre, csak most. Cecelia agya nem tudott gyorsan átkapcsolni, de felfogta, hogy ha neki ilyen nehéz eltalálnia a megfelelő nevet, Robinnak milyen nehéz lehet eldöntenie, hogy mikor kicsoda. Általában más témákról beszélgettek, például arról, hogy milyen cuki Mr. Davidson, hogy Shawn Mendes gyönyörű és tehetséges-e, vagy csak simán gyönyörű, hogy Cecelia szülei a valaha élt legrosszabb szülők-e, hogy mindig jobb-e a sajtos sült krumpli a sima sült krumplinál, vagy csak néha.

Péntekenként a fodrászat este nyolckor zárt, Birdie tehát odafigyelt rá, hogy megvacsorázzanak, mielőtt hazamennek. Fél nyolckor az utolsó vendége általában kilépett az ajtón, és utána már csak még egyszer felsöpörtek, letakarították az összes kefét, ellenőrizték, hogy fel van-e töltve kellékekkel mindhárom munkahely, ki van-e húzva a konnektorból az elektromos vízforraló, és le van-e kapcsolva az összes lámpa, aztán bezárták az ajtót. Spiro palacsintabüféje és Sal pizzériája sokáig nyitva tartott, de tőlük eltekintve Clapham belvárosa estére elsötétedett és kiürült.

August az ablakhoz legközelebb lévő székben ült – ez volt Birdie széke –, Cecelia pedig úgy forgatta a samponosflakonokat, hogy mindnek egy irányba nézzen a címkéje.

– Mit ennétek vacsorára? – kiáltott ki hátulról Birdie.

– Pizzát! – kiabálta Cecelia.

August vállat vont, és a lábával erre-arra forgatta a széket.

– Szerinted ne vágjam le a hajamat? – kérdezte tőle Cecelia, ahogy odajött Augusthöz, és megállt mögötte. Kétoldalt megmarkolt egy-egy fürtnyi hajat, és Harisnyás Pippi-stílusban oldalra tartotta. – Olyan semmilyen a hajam. Semmilyen. Neked annyira jó hajad van.

– Nem semmilyen – mondta August. – Klasszikus. De nekem tényleg jó hajam van. – Csókot dobott magának a tükörben.

– És szerinted, Birdie? Kíváncsi volnék a szakmai véleményedre. – Cecelia megütögette Augustöt, és helyet cseréltek. Birdie odajött. Az olvasószemüvege ott lógott láncon a nyakában.

– Hmm – mondta Birdie. – Lássuk csak! – Beleborzolt Cecelia hajába, itt-ott megkapargatta. Oldalra billentette a fejét. – Hát, tudod, szerintem adni lehetne neki egy ívet. Vagy egy színt. Gondolkodtál már valamilyen színen? – Ceceliának még sosem jutott eszébe olyasmit csinálni a hajával, ami másoknak feltűnhetne. A színe meghatározhatatlan volt, szürkésbarna, mint egy nőstény páva, vagy mint az egérkaki vagy a cirokseprű. Birdie még nem végzett. – Na jó – mondta, és a lábpedállal följebb emelte Cecelia székét, aztán megfordította, hogy szemből lássa őt. – Oké, nézzük csak! Egy kicsit vágunk – hogy állig érjen. Aztán begyújtjuk a lángot. Élénkpiros. A lé meg a Lola. Láttad? Ha jól tudom, még nem is éltél, amikor bemutatták.

– Á, igen! – kiáltotta August. – Én láttam! Cecelia, legyen olyan! Miért is ne?

Birdie fogta az ollóját, és csípőre tette a kezét. – August, nincs kedved átszaladni a túloldalra, és rendelni egy pizzát? Én addig elkezdem. – A farzsebéből elővette a pénztárcáját, és August kezébe nyomta.

Cecelia August karjáért nyúlt, mint aki halálra van rémülve. Úgy érezte, mintha engedélyt kellene kérnie valakitől, de nem volt kitől.

– Ne hagyj itt! Vagyis de, pizzát akarok! Hagyj itt, aztán gyorsan gyere vissza! – August bólintott.

– Zárd kulcsra magad után az ajtót, jó? – kérte Birdie. – Ott van az asztalon.

August felkapta a kulcscsomót, kilépett az ajtón, és behúzta maga mögött. A Fő utcán sötét volt, benne jártak az őszben, és elég hűvös volt ahhoz, hogy pulóvert húzzon az ember. August csak egy pólót viselt, meg is fordult a fejében, hogy visszamegy, de a pizzériában meleg volt. Leült, várt pár percet, aztán ahogy a pizzásdobozzal kilépett Saltől, észrevette, hogy két férfi bukkan elő a sarki épületből.

August szüleinek volt egy elmélete: valaki ült rajta, várta, hogy nagy pénz jöjjön a városba. Néhány évvel korábban a Rite Aid kicsivel a városhatáron kívül megvett egy régi vegyeskereskedést, erre mindenki begőzölt, mintha Clapham egy szempillantás alatt lélektelen plázává alakulhatna át. Azóta sem voltak hajlandók a Rite Aidben vásárolni. Ruth és John állandóan erről az épületről beszéltek, ami itt volt a körfogalomban – ha helyi lakos vette volna meg, aki csak arra vár, hogy összegyűljön a pénze a felújításra, arról Ruth értesült volna a képviselő-testülettől. Arról is tudott volna, ha valami multinacionális cég a vásárló. Ruth és John abban reménykedtek, hogy egy igazán elsőrangú fagylaltozó vagy egy remek szendvicsbüfé fog ott nyílni.

Az utca jobbára sötétségbe borult, de bizonyos távolságonként magas, szép formájú lámpák álltak, amelyekről Augustnek Párizs jutott eszébe, pedig nem járt ott még soha, olyan kecses ívben meghajlított kovácsoltvas oszlopok, hogy az ember el is felejtette, milyen lehetetlenül kemény anyagból készültek. Az egyik fénytócsa éppen a sarokra esett, és August látta, ahogy Cecelia Elliot bácsikája lép a sárga kör közepébe, kezet ráz egy másik férfival, és utána ott marad a járdán, miközben a másik férfi elsétál. Aztán Elliot az Örök Szépség felé fordult, és ő is, meg August is benéztek az ablakon Ceceliára és Birdie-re. Cecelia nevetett, Birdie is, August pedig – Robin, magának fejben mindig Robin volt – azon kezdett tűnődni, hogy ő mit csináltatna majd egyszer a hajával. Sellőhajat szeretett volna, mint amilyen az anyjának volt; olyat, amire véletlenül ráülhetett.

– Nem akar bejönni? – kérdezte August. Elliot összerezzent. – Cecelia barátja vagyok. Kér belőle? – A levegőbe emelte a pizzásdobozt, aztán a sarkával az ablakra mutatott.

– Persze, rendben – mondta Elliot. August nézte, ahogy a kezével néhányszor végigszánt a haján, aztán átkocog az utcán, és elveszi tőle a pizzásdobozt, amíg ő kinyitja az ajtót.

Birdie gyorsan dolgozott. Legalább tízcentis hajtincsek hevertek a padlón.

– Haladunk – jegyezte meg Cecelia lehajtott fejjel.

– Állat le! – rendelkezett Birdie.

– Összefutottam Elliot bácsikáddal – mondta August.

– Hah? – Cecelia odasandított a hajfüggöny mögül.

– Szia, Elliot! – mondta Birdie. – Milyen kellemes meglepetés!

August kivett egy szeletet a dobozból, egy papírtányérra csúsztatta, és óvatosan Cecelia ölébe tette, majd a lábát maga alá húzva elhelyezkedett a szomszédos székben a saját szeletével.

– Tudod, már beszélni akartam veled, Birdie. – Elliot kiemelt egy szeletet, és félbehajtotta.

Birdie felnézett, kezében megállt az olló. A tükörben összenézett Ceceliával. Az kizárólag arra vágyott, hogy ne ő legyen az a személy, akit mások a bizalmukba fogadnak. Igazából nem, nem örökre – de átmenetileg mindenképpen. Nem mintha a nagybátyja a bizalmába fogadta volna, mert nem fogadta. Ő pedig senkinek sem beszélt arról, amit a nagybátyja íróasztalfiókjában látott, ennélfogva nyugodtan viselkedhetett úgy, mintha egyáltalán nem is látta volna. Mintha nem is létezne.

– Mi újság? – kérdezte Birdie. Szemüvege az orrnyerge közepén ült; azon dolgozott, méghozzá ingyen, hogy Cecelia jobban nézzen ki. Cecelia nem ismerte a nagyapját, így hát azt sem tudta, milyen lehetett, de szerette elnézni Nagyit és Birdie-t, ahogy a konyhában összebújnak, amikor azt hiszik, senki sem látja őket. Néha arra gondolt, hogy neki az lehet a szuperereje, hogy bele tud olvadni a háttérbe, hogy olyan, mint egy jellegtelen tapéta. Katherine elvárta tőle, hogy tartsa a száját. August is. Elliot meghívta a házába, mert nem feltételezte róla, hogy fiókokat fog nyitogatni. Cecelia soha nem alany volt, mindig csak tárgy. Még most is; Birdie dolgozott rajta, Cecelia csak a haját adta hozzá. – Hm? – Birdie nem hagyta abba a munkát, vágott. August a szájához tartotta a pizzát, megvárta, hogy harapjon belőle, aztán elvette, hogy ne legyen csupa haj.

– A sarki épületről akarok veled beszélni – mondta Elliot. – Nem tudom, anyám hallott-e róla, de én vettem meg.

– Tényleg? – Birdie keze megállt. – Tudsz róla, hogy Astridnek ez a rögeszméje? Biztos tudod. Ugye? Alig várja, hogy nyíljon ott valami, nem győzöm megnyugtatni, hogy fog. De a tiéd!

– Igen – mondta Elliot. – Így van.

– Ez izgalmas – mondta Birdie. – És mik a terveid? Tudod, a Susan könyvesboltjának meg nekem tizennyolc éve ugyanaz a tulajdonosunk. Már az én időm előtt is ő volt. Spiro az idők kezdete óta itt van. Frank is. Nagy felelősség ez, hogy tekintettel légy a közösségre. Főleg, hogy itt élsz. Az ingatlantulajdonosok többsége minél távolabb szeret lenni. – A figyelmét újra Cecelia frizurájának szentelte, és gyengéden lenyomta a fejét.

– Igen – mondta Elliot.

– Tulajdonképpen mit akar ott nyitni? – kérdezte August. – Vagyis mi volt a terv, amikor megvette?

– Ez nem ilyen egyszerű – válaszolta Elliot. – Itt az ingatlan a lényeg, nem a szolgáltatás.

– De hát itt élsz – mondta Cecelia.

– És biztosan van valami vágya – jegyezte meg August.

– Okos gyerekek ezek – állapította meg Birdie.

– Én egy Instagram-múzeumot szeretnék – mondta Cecelia. – Tudod, az egy olyan hely, ami csak arra való, hogy az emberek fotózzák és posztolják a neten.

– Ilyen biztos nincs – mondta Birdie. – Ugye?

– De van – mondta Cecelia.

– Szerinted itt örülnének neki? – kérdezte Elliot kíváncsian. Cecelia és August összenéztek a tükörben, és kipukkadt belőlük a nevetés. – Nem, tudtam, hogy csak viccelsz – mondta Elliot. Látszott rajta, hogy kínosan érzi magát. Ismerős volt számára az érzés, hogy elrontja. Nicky, az öccse lényegében soha semmit sem csinált rosszul. Még amikor valami kapitális hülyeséget művelt, még akkor is lepergett róla. Porterről is. Mind a két testvére olyan volt, hogy ha azt találják ki, hogy betontömbökön akarnak vízisíelni, nekik még az is sikerült volna. Magabiztosság. Ez volt a titkuk. Elég magabiztosak voltak ahhoz, hogy ne érdekelje őket a pénzkereset, hogy legyen nagy házuk, hogy normális életet éljenek, amilyenre mindenki vágyik. Ha Elliot az öccse bizarr házasságára és parányi lakására gondolt, vagy arra, hogy a húga nem hajlandó végre férjhez menni már valakihez, szégyenkezett miattuk, de ugyanakkor önmaga miatt is szégyenkezett, amiért nekik nyilvánvalóan nem volt szükségük arra, amire neki, amiért őket olyan belső motor hajtotta, amely őbelőle hiányzott, és a saját ritmusukra jártak, amíg neki mindig is jól megfelelt a megszokott ritmus. Kizárólag a saját családjában fogta el az az érzés, hogy kilóg a sorból, amiért előbb megnősült, és csak aztán vállalt gyereket, amiért nem véletlenül születtek a gyerekei, amiért regisztrálta a konyhai készülékeit.

Ezt mind nyilván nem lehetett egyetlen beszélgetés számlájára írni. Vagy lehetett? Elliot nem értett hozzá, hogyan működik az agy. De attól még egyetlen beszélgetés megváltoztathatta az életet – mi van azokkal, akiknek a férjük vagy feleségük bejelenti, hogy válni akar, vagy azzal a szülővel, feleséggel, fiúval, akit felhívnak a hírrel, hogy valakit baleset ért, és meghalt? Bob Baker életét is megváltoztatta egy beszélgetés, nemde? Akkor Elliotét miért ne változtathatná meg?

A főiskolai diplomaosztója után történt. Amilyen hamar csak lehetett, felvételizni akart a jogi egyetemre, mielőtt az a rengeteg tudás, amit az órákon megszerzett, elszivárog az agyából éjszaka, miközben alszik. Örült, hogy a hosszú távollét után újra a szobájában, a Nagy Házban lehet. A barátai közül néhányan már igazi állást kaptak, vagy a családi vállalkozásuknál, vagy manhattani és bostoni tanácsadó cégeknél. Elliot is kérte az apját, hogy szerezzen neki állást az ügyvédi irodájában, ezt azonban Russell nem tartotta jó ötletnek, így egy némiképp ködös kifogással hozakodott elő. Jobb lenne, ha Elliot előbb máshol helyezkedne el. Később aztán majd dolgozhat neki, mondta. Miután elvégezte a jogi egyetemet. Miután valaki másnak az alkalmazottja volt. Mintha az könnyebb lett volna, mint a tulajdon apjának dolgozni.

A jegyei a középszintet sem ütötték meg. Annyira nem voltak rosszak, hogy analfabétának tarthatták volna, vagy hogy valamit hibásan töltött volna ki, de azért elég rosszak, hogy ne kerülhessen be egy színvonalasabb felsőoktatási intézménybe. És ha csak egy negyedvonalbeli egyetemre jut be, ugyan ki alkalmazná? Elliotot a Hudson-völgyi Építőipari Vállalatnál várta egy nyári munka. Ősszel akár újra meg is írhatja a felvételit.

Meleg, hosszú napok következtek, és Elliot úgy aludt, mint akit agyonütöttek, elcsigázott teste bezuhant az ágyba, néha ruhástul, és tíz órán keresztül meg se moccant. Hétvégenként tizenkettőn. Mire alsógatyában és pólóban lebotorkált a lépcsőn, a szülei már az ebédnél tartottak.

Ha mozgott egy kicsit a levegő, Astrid és Russell a szabadban, egy kis kovácsoltvas asztalnál ettek. Russell hétvégenként nem húzott öltönyt, de más apákkal ellentétben ő akkor sem látszott igazán fesztelennek. Russell úgy tartotta, hogy farmerban a gyerekek és a cowboyok járnak. Kedvesebb volt ugyan, mint a felesége, inkább rá volt jellemző, hogy elsüt egy viccet, vagy hirtelen megragadja az embert egy szimpla Nelsonnal, más területeken viszont pontosan olyan volt, mint Astrid – precíz és akkurátus. Elliot kinyitotta a hűtőszekrényt, és jólesett neki a hideg levegő, olyannyira, hogy az orrát egy narancslevesdobozhoz nyomta. Úgy érezte magát, mintha másnapos lett volna, de nem alkoholtól, hanem a fizikai munkától. Teljes csend volt a házban – nem volt Wesley Drewes, nem szólt Steely Dan, akit Russell hallgatott, amikor Astrid elment otthonról. Elliot kivette a hűtőből a narancslevet, becsukta az ajtót, és nekitámaszkodott. Szájához emelte a háromszög alakú kiöntőt, és nagy, lassú kortyokkal a dobozból ivott. Kint fölnevetett az apja.

Később, miután már tudta, mi jön utána, ez a nevetés egyre jobban fájt, ám akkor, azon a napfényes délutánon Elliot magában vele nevetett. Az apjának kicsit infantilis nevetése volt; magasabb a beszédhangjánál, igazi vihogás. Elliot a mellkasához fogta a dobozt, és közelebb lépett a kertbe vezető, nyitott ajtóhoz. Takarásban maradt. Porter elment valahová – ha otthon van, akkor zajong, telefonon beszél, vagy marokszám eszi a burgonyachipset, és a szülei között ülve hecceli őket. Egyedül volt otthon a gyerekek közül, és kíváncsi volt, miről beszélnek a szülei.

– Ó, nem mondd már! – szólalt meg az apja. – Nem gondolhatod komolyan.

– Sajnálattal be kell vallanom, hogy de igen! – mondta Astrid. – Én sem akarom elhinni. De mégis. Szerintem ellébecolta. Az iskolát ellébecolta, a főiskola majdnem kifogott rajta. Most meg azt képzeli, hogy jogász lesz, csak mert te az vagy? Sajnálom. Azzal nem segítünk neki, ha dicsérjük, és megerősítjük abban a hitében, hogy így lesz. – Villája a tányérjához koccant. Elliot elfordította az arcát, de nem bírt elszakadni az ajtótól. Anyja folytatta. – Az a véleményem, hogy egyszerűen nem való neki az üzleti élet. Áruljon inkább joghurtot, vagy mit tudom én.

– Joghurtot! – visszhangozta Russell. Elliot kieresztette a visszafojtott lélegzetét. Az apja meg fogja védeni, biztosan meg fogja védeni. – A joghurt már nem divat. Lehet, hogy megmarad az építőiparban! Majd fényes palotákat épít a hegyen!

– Hmm. Meglátjuk. Esetleg ha valaki megmutatja neki, hová tegye a gerendákat. Nem mindenki alkalmas főnöknek, Rusty.

Valamelyikük széke megcsikordult a kőlapon, Elliot pedig a pultra tette a narancslevet, lábujjhegyen kisurrant a konyhából, föl az emeletre, és aznap már le sem jött.

– Most kivel találkoztál? – tudakolta Birdie.

Elliotnak legörbült a szája.

– Fagylaltkészítő. New Paltzban lakik. Nem tudom. Csak a felét tudná fizetni annak, amit páran korábban ajánlottak. A felesége Wendyvel jár spinningre. Fogalmam sincs, honnan tudta meg, hogy az enyém az épület.

– Szóval helybéli, kapcsolata van a várossal, és ráadásul fagyit gyárt – összegezte August.

– Ide figyelj, ez üzleti döntés – mondta Elliot. – Az üzletről kell szólnia.

– Kábé tizenhatszor mondtad ki, hogy „üzlet” – állapította meg Cecelia. – Csak szólok. – A fényes dossziéra gondolt, és sokkal inkább a közösséghez tartozónak érezte magát, mint eddig bármikor. Astridnek ez nem fog tetszeni, ezt Elliot is tudta. Cecelia elhatározta, hogy bátor lesz, de a fecsegőket senki sem állhatta. – Biztos nagyon szép.

Elliot elkerekedett szemmel pillantott rá. Cecelia újra a padló felé fordította az arcát.

Elliot két óriásit harapott a pizzából, aztán a falnak támaszkodott. Kifújta a levegőt.

– Figyelj, Birdie, el kell mondanom. Megkeresett a Beauty Bar. Ha jól tudom, hajat ugyan nem vágnak, de szárítást vállalnak. És kozmetikumot árulnak.

– Támogasd a helyit! – dobta be August a szülei mantráját.

– Ciki – mondta Cecelia, úgy téve, mintha nem tudná, mintha valami másra tett volna megjegyzést.

– Viselkedjetek – mondta Birdie, és puszit nyomott Cecelia feje búbjára. – Tiéd a döntés, Elliot. Mondhatok valamit? – Elliot bólintott. – Az a fő, hogy jó érzéssel töltsön el. A szüleim azt akarták, hogy tanár legyek. Én viszont sose szerettem tanítani. A két húgom Texasban él, egy városban a szüleimmel, és mint a ketten tanítanak. Nem állítom, hogy boldogtalanok. Csak azt mondom, hogy olyan döntéseket kell hozni, amelyekre büszke vagy, és azzal nem kell foglalkozni, hogy másoknak mi erről a véleménye. Anyádat is ideértve.

– Azt hiszem, te egészen más oldaláról ismered az anyámat, mint én – mondta Elliot. – Ez persze kézenfekvő. De itt nem csak erről van szó. Megszoktam, hogy az anyám rám szól, ha rosszul csinálok valamit. Én vagyok az elsőszülött, tudod?

Birdie a levegőbe bökött az ollójával.

– Együttérzek veled. Én is az vagyok.

– Én is az vagyok – mondta Cecelia.

– Én is – mondta August.

– Nem, nem, ti egykék vagytok, nem elsőszülöttek – mutatott rá Birdie. – Az más. Az egykékkel, problémák ide vagy oda, úgy bánnak, mint a porcelánnal. Az első gyerekkel úgy, mint az üveggel, de aztán az új, cukibb modell miatt rögtön félre is teszik. Az egy gyerek a szülő szeme fénye. Az első gyerek a próbadarab. Megértem.

Elliot kivett még egy szelet pizzát a dobozból, és beült a harmadik fodrászszékbe. A Beauty Bar gazdag emberré tenné, sikertörténet lenne, feltéve, hogy nem bojkottálja a város. Ha viszont nem mond igent a Beauty Barnak, ha hátat fordít a legtöbb pénzzel kecsegtető ajánlatnak, akkor rossz üzletember. Úgy lógázta a lábát, mint a gyerekek. Nem igazság, hogy ő még mindig a szülei jóváhagyására vágyik. Nicky a legkevésbé sem igényelte. A jelek szerint Porter sem. Elliot lehunyta a szemét, és megpróbálta elképzelni, milyen érzés lehet. Wendy szerint ideje, hogy többet gondoljon a gyerekeire, mint az anyjára, és ő többet is gondolt, mármint arányaiban, a tetszőleges napi gondolatait tekintve, bár Wendy nem így értette. Úgy értette, hogy az a helyes, ha az ember cselekedeteit a jövő határozza meg, de Elliot tisztában volt vele, hogy benne nincs meg ez a fajta optimizmus. Tudta, hogy valójában az embert – őt mindképpen – a múlt vezérli.

34. fejezet

Verbális megerősítés

Egy tanyán az ember elfoglalhatta magát: mindig volt mit csinálni, volt mit befejezni. Még éjszaka is. Valamit állandóan ki kellett takarítani vagy meg kellett javítani. Amikor Jeremy óra tízkor kopogtatott, Porter az asztalán hegyként tornyosuló iratokat rendezte, ezt a feladatot ugyanis addig halogatta, amíg nem fenyegetett a veszély, hogy a kupac ledől, és friss hóként borítja be az iroda padlóját. Jeremy csak néhány nappal később tudott kiszállni az állítólagos házi kedvenc sürgős esetéhez, de mit számított néhány nap? Porter kikiáltott, hogy nyitva van, Jeremy pedig belépett.

– Itt nincs lámpa? – kérdezte, és Porter csak ekkor eszmélt rá, hogy időközben besötétedett, csupán az asztalán álló kis lámpa világított az irodájában.

– A kecskéknek nem kell fény – mondta Porter. – Sötétben is kitűnően látnak. Tudtad, hogy vízszintes a pupillájuk, és egyszerre látnak szinte minden irányban? Olyan, mint a halszemoptika.

– Tehát szerinted a kecskéknek halszemük van – állapította meg Jeremy. Megkerülte az íróasztalt, és ölbe kapta Portert.

– Szóval jó állatorvosi egyetemre jártál… – Porter engedte magát megcsókolni; Jeremy nyelve az övén, az övé Jeremyén, és mind a kettő ki-be járt, mintha hívogatnák a másikat. Állt ott egy ócska kanapé, amelyen szükség esetén szunyókálni lehetett, vagy akár az éjszakát ott tölteni néha, és Porter afelé araszolt. Jeremyvel mindig úgy érezte magát, mintha még tinédzser volna, és csak az adott pillanat számítana, kizárólag az, amit egymás testével készültek művelni. Erre gondolnak az emberek, amikor szerelmesnek mondják magukat? Porter úgy vélte, hogy igen, erre a sürgető vágyra, hogy összekapcsolódjanak egy másik emberrel, az összes közül éppen ezzel. Jeremy a ruha alatt lehúzta róla az alsóneműt, elhajította az irodában, és az alsónemű helyére temette az arcát. – Veled tinédzsernek érzem magam – mondta Porter. Jeremynek el volt foglalva a szája, nem válaszolt. Jobban mondva, a tinédzserkori önmagának érezte magát. Nem akarta visszaforgatni az idő kerekét, erről szó sem volt, de úgy gondolt vissza Jeremyvel való kapcsolata időszakára, hogy igazából, ténylegesen akkor volt utoljára gyerek. Akarta a kisbabáját, annyit és azzal akart szexelni, akivel csak szexelni akart: nagy kérés volt ez, hogy élete minden része vákuumban létezzen? Eltolta magától Jeremyt, rámászott, és a testébe csúsztatta. Jeremynek nem számított, mekkora a hasa, szerette, ő pedig viszontszerette, és nem volt azzal semmi baj, amit csináltak.

Fél óra múlva Jeremy öltözködött. Porter nézte, ahogy kirázza a nadrágja szárát, mielőtt beledugja a lábát.

– Hé – mondta Porter. – Beszéljünk róla?

Jeremy a hajába túrt.

– Ja, beszéljünk. Előbb vagy utóbb úgyis kell, nem? Tudom, hogy a feleségem ragaszkodni fog hozzá.

– Aha – mondta Porter. – Persze. Mit akarsz mondani neki?

Jeremy begombolta a farmerját, aztán a hosszú ujjú pólóját keresgélte a kanapé párnái között.

– Például azt, hogy beszéltünk róla, és Cecelia békén fogja hagyni? Az iskola ugyanis nem fog csinálni semmit. Ezt már közölték. Mint megtudtam, Sidney olyan dolgokat mondott, amelyek nem elég polkorrektek, bár énszerintem nem volt benne semmi nagyon rémes.

– Nem – mondta Porter. – A kettőnk dolgára gondoltam. Elárulod neki, hogy mi van velünk? Mit gondolsz, tud róla? Valamit csak sejt, nem? Sose beszéltünk még róla. De nem hülye, biztosan gyanítja, hogy van valami. És nekem is olyan szar, hogy hazudozni kell, ez nem csak rólad szól. – A baba rúgott egyet, mint aki együttérez vele.

– Hah – mondta Jeremy. Ahogy leült a kanapéra, Porter lábát hátratolta a háttámla résébe. – Én nem erről beszéltem. – A térdére tette a kezét. – Hanem Sidney meg az unokahúgod ügyéről. Mondtam neki, hogy beszélni fogok veled, és megegyezünk abban, hogy ilyen többet nem fog előfordulni, mi nem teszünk feljelentést vagy ilyesmit, érted, végtére is nem történt komoly baj, de azért legyen hivatalos bocsánatkérés, és aztán lépjünk tovább. Azt hiszem, Kristen erre gondolt. – Hátradőlt, és Porter lábát használta gerinctámasztó párnának. – Mit gondolsz?

– Hát – kezdte Porter –, azt gondolom, hogy Cecelia, Sidney meg az iskola valószínűleg kitalálják majd, mi legyen a bocsánatkéréssel. Az világos, hogy senki sem verekedhet, és senki sem mondhat olyasmit, amiért valaki megveri. Hadd szögezzem le, hogy nem tudom, mit mondott Sidney, Cecelia nagyon diszkrét. – Felnyögött, ahogy kiszabadította a lábát Jeremy háta mögül, és nehézkesen a padlóra tette. – Na és a többi?

Jeremy az állát babrálta.

– A többi?

– Aha. Mi. Nem akarom itt a Molly Ringwaldot játszani, hogy milyen volt a végzős bál, de hogy is vagyunk? – Ahányszor lejátszotta fejben a beszélgetést, Jeremy mosolygott. Térden csúszott hozzá a padlón, egy gyűrűt tartott a kezében, rózsaszirmokkal szórta tele a fürdőkádat. Ez persze marhaság volt, és Porter nem is vágyott látványos gesztusra. Csak hallható megerősítést várt, mint az utaskísérő, amikor a vészkijárat mellett ülőkhöz beszél.

– Ugyan már, Port – mondta Jeremy, és kígyó módjára ingatta a fejét. – Tudod, hogy ez bonyolultabb annál. Tudod, hogy szeretlek… Mindig is szerettelek. Jobban szeretlek-e, mint a feleségemet? Lehet. Igen, bassza meg, tudod, mit? Igen. Jobban szeretlek, bassza meg. Amikor veled vagyok, megint tizenhat évesnek érzem magam, és abszolút legyőzhetetlennek, mintha Superman volnék. Ahogy rám nézel, Porter? Amikor rám nézel, nem középkorú lúzernek érzem magam, aki egész nap kutyák seggében turkál, meg macskákat altat el, ahogy az apja, érted? Fiatal srácnak érzem magam, aki egész éjszaka és talán még másnap is kefélni fog. Tudod, milyen gyakran fekszem le a feleségemmel? Soha. Soha, de soha nem fekszem le a feleségemmel. Esetleg a születésnapomon, vagy az évfordulónkon, ha éppen nem menstruál. Az se érdekelné, ha szarás közben leesne a farkam, és véletlenül lehúznám a klotyón. – Odahajolt és megölelte. – Te jelentesz nekem mindent. Fantasztikus vagy, és szeretlek. Ez megerősítés? Tisztázni akarom. Tudod, milyen boldoggá tenne, ha mindennap hozzád mehetnék haza?

Porter átkarolta. Jeremy meleg és izzadságszagú volt. Porter azt képzelte, hogy hallani akarja, de arra nem számított, hogy ilyen szomorúan fog hangzani. Amikor Astrid megköszörülte a torkát, és beszámolt Birdie-ről a zajos konyhának, olyan boldogság látszott az arcán, amilyet az ember még éppen el tud viselni. Ideges volt, de boldog, Porter látta rajta. Azonban most, hogy Jeremy kimondta, amire ő többé-kevésbé megkérte, Porter úgy érezte, muszáj hazamennie, hogy lezuhanyozhasson, mintha egy egész tortát megevett volna, és annak most így vagy úgy, de ki kellene jönnie.

– Mennem kell – mondta. – Mind a kettőnknek mennünk kell.

Majdnem tizenegy volt, amikor Porter hazaért. A tornácon sötét volt, mert egész nap nem volt otthon, és nem hagyta égve a lámpát. Beállt a kocsival, és kézbe vette a kulcsát. A bejárati faajtó szokás szerint beragadt, ezért megrúgta az alját a cipője orrával, amitől az ajtó ugrálva kipattant. Claphamben minden régi épület ilyen volt, rozoga és szeszélyes. Porter izommemóriából nyúlt a villanykapcsolóhoz, és ahogy az egész sort felkattintotta, sárga fény árasztotta el a házat. Tucatnyi rózsaszínű léggömb lebegett a nappaliban. Felvisított, aztán a szájára tapasztotta a kezét.

– Hahó! – mondta a lufiknak a máskülönben üresnek látszó nappaliban. Aligha egy gyilkos hozta ide őket, de azért készenlétben tartotta a kulcsot, biztos, ami biztos.

Nyögés hallatszott a kanapé irányából. Az öccse, Nicky feküdt egy takaró alatt.

– Meglepetés! – mormolta egy párnával a fején. – Hol voltál? Hoztam vacsorát. Meg léggömböket. Szeretném, ha tudnád, hogy nem könnyű vonaton léggömböt szerezni.

Porter újra sikított, ezúttal boldogabban, aztán az öccsére vetette magát, és a mellkasára ült. Testvérek között nem létezik személyes tér. Amikor Porter haragudott az anyjára, ez mindig ott volt: Astrid két fiútestvért adott neki, köztük egy olyat, akit Porter szeretett. Nem volt egyedül.

– Kisbabám – mondta, és ugrált egy kicsit, amíg Nicky meg nem adta magát.

– Totál idióta vagyok – mondta Porter. – El sem tudom mondani. Vagyis de, el tudom mondani, csak úgysem hinnéd el. Vagyis de, elhinnéd. – Rázta a fejét.

– Én is – mondta Nicky. – Azért vagyok idióta, mert idezsuppoltam Cecet, ugyanis féltem egy kamasz lánytól a neten. Te miért vagy idióta?

Porter lecsúszott Nickyről, és most egymás mellett ültek.

– Lefeküdtem Jeremy Fogelmannel. Megint.

– Megint? Íííí.

Porter felkapott egy párnát, és eltakarta vele az arcát.

– Tudom. Sík hülye vagyok. De azt hiszem, kellett, hogy végleg kivessem magamból. Hogy túllépjek a gyerekes dolgokon.

– Nem baj – mondta Nicky. Porter vállára tette a kezét. – Mindenki hibázik. Nem fogom elárulni neki. – A fejével Porter hasa felé intett.

35. fejezet

S csak három marad

Elliot melegítőnadrágban és gyűrött, lógó alkalmi ingben jött le a földszintre, szemlátomást ez a két ruhadarab akadt először a kezébe a szobája elsötétített-elfüggönyözött űrjében. Nicky megakadályozta, hogy Porter dudáljon, amikor Elliot a megígért három percen belül nem bukkant fel a háza ajtajában. Késő volt, mindenki aludt már. Portert azonban nem érdekelte. Az is hidegen hagyta, hogy amikor odaértek a Buddy’shoz, az egyetlen helyi bárhoz, amely sokáig nyitva tartott, nem számíthatott többre azon az egy-két kortyon kívül, amit a testvérei poharából titokban megiszik. Portert egyedül az foglalkoztatta, hogy aznap este, és talán kizárólag aznap este, csak az övé volt az öccse, már ha nem számolta a bátyját is.

Elliot reszketett egy percig a ház előtti lépcsőn, pislogva nézte a kocsit, mintha elfelejtette volna, ki írta meg neki tizenhat üzenetben, hogy kötelező a részvétele. Nicky leeresztette az utasülés ablakát, és integetett.

– Mindenki a fedélzetre, öregfiú! – kiáltotta. Elliot odakocogott, bemászott a hátsó ülés közepére, és jobbról is, balról is megkapaszkodott a két első ülésben.

– Mikor jöttél? – érdeklődött Elliot a szemét dörzsölve.

– Aludtál? – kérdezte tőle Porter. – Hány éves vagy, kilenc? – Persze általában ő is aludni szokott már ilyenkor.

– Pár órája. Meg akartam lepni a várandós nővéremet, de nem volt otthon, ezért aztán magamat leptem meg egy kis szundival a kanapéján. – Nicky odanyúlt, és a kezét Elliotéra tette. – Jó, hogy találkozunk.

– Ja, jó.

– Jesszusom, Elliot, csöpög belőled a szeretet, nem bírom ki – mondta Porter a szemét forgatva. – Rendeljetek, aztán meglátjuk, be tudok-e rúgni úgy, hogy csak a kisujjamat mártogatom a sörötökbe!

– A fermentáció egész biztos jót tesz neked – állapította meg Nicky. – Egy sör nem fog megártani. Egyes sörök kimondottan serkentik a tejelválasztást. Szükséged van az enzimekre.

– Na, erről beszélek – mondta Porter. – Végre egy kis testvéri támogatás.

A Buddy’s mindig úgy nézett ki, mintha zárva volna, a kinti nagy neoncégér dacára. Egy jókora épület földszintjét foglalta el, az utcaszintről három sekély lépcső vezetett le hozzá, és a nap minden órájában sötét és nyirkos volt. Ez adta a báját. A három Strick testvér betaszigálta egymást a keskeny ajtón, és egy hátsó bokszban ültek le.

– Ez a hely nem változott semmit – állapította meg Nicky. Kis kupacba pakolta a nedves söralátéteket, mini Andy Goldsworthy-tornyot épített, amelyet az idő és a nyirok gyűr majd le. Porter a vállára hajtotta a fejét, és lehunyta a szemét. Hasát az asztal szélének támasztotta.

– Cecelia nálunk bébiszitterkedett – mondta Elliot. Dörgött a hangja, mintha túl akarná kiabálni a hangos zenét, amit csak ő hallott. Szemben ült velük. Porter nem tudta elképzelni, hogy fejét a bátyja vállára hajtja. Ő inkább Astridre hasonlított ebben, láthatatlan villanypásztor vette körül a testét. Egyiküket sem volt kedve megérinteni az embernek. Nem úgy, mint Nickyt, akit Porter a karjában tartott, amikor egynapos volt, még tetőtől talpig puha, említésre méltó nyak nélkül. Arra született, hogy babusgassák.

– Remek, remek – mondta Nicky. Megsimogatta Porter haját. – Istenem, mennyire hiányzik! Azt gondoltam, mi sem egyszerűbb, mint elküldeni ide Astridhez, de most már nem vagyok benne biztos. Kurvára nem tudhatja az ember, hogy jól dönt-e.

Elliot az asztalra támasztotta a kezét, és feltolta magát.

– Hát, ha a szülők megkérdőjelezhető döntéseiről akarsz beszélgetni, itt leszünk egész éjszaka. Hozom az első kört.

– Nekem ásványvizet, légy szíves – mondta Porter a hátának. Elliot felmutatta a hüvelykujját, jelezve, hogy hallotta. – Olyan idegesítő – mondta Porter Nickynek, noha Elliot nem csinált semmit. Porter mindig fel tudta magát idegesíteni rajta.

– Szóval szerinted jól van Cece? – kérdezte Nicky.

Olyan jó volt, hogy megint itt van, még ha csak rövid időre is. Nicky tökéletes játék volt, Porter nevető-síró hajas babája. Mindig szerette volna bevinni magával az óvodai foglalkozásokra, amikor a kedvenc játékukat mutatták meg, mintha a nap többi részében hangtalanul elüldögélt volna a ruhásszekrényében.

– Nagyon jól, Nicky. Tényleg. Nem tudom pontosan, mi történt a héten az iskolában, de azt hiszem, lényegében kikiáltották szuperhősnek. Szerintem ez jó, komolyan. – Megszorította a karját. – Nem hinném, hogy aggódnod kéne miatta. Olyan jó gyerek. Tényleg jó gyerek. Sokkal jobb, mint amilyenek mi voltunk.

– Hé! – kiáltotta Nicky, mint aki megsértődött. Elliot visszajött, és három pohár italt hozott begyakorolt háromszögtartásban. Letette őket, aztán visszaült a bokszban a helyére, és nekidőlt a kopott bőrtámlának. Jól meghúzta a poharat, amiből úgy csúszott a szájába a barna folyadék, mint a méz.

– Na, meséljetek Birdie-ről! – kérte Nicky. – Nagy vonalakban megvan a sztori. De hogy van ez? Ezek szerint jó ideje tartott már.

Volt zenegép, éppen Hall & Oates szólt belőle. Porter úgy saccolta, hogy 1997 után kiadott dal nem is volt benne.

– Szerintem egészen fantasztikus – mondta Porter. – Kicsit olyan, mintha a Fekete tükör sorozatot néznéd, de valamelyik felemelő részt, nem egy olyat, amitől úgy érzed, hogy a robot-őrkutyák már le is győzték az emberiséget. Én úgy veszem észre, hogy Astrid boldog, akár hiszed, akár nem.

Elliot előrehajolt, két könyökét szétterpesztette az asztalon. A söralátéttorony leborult.

– Nem fantasztikus, oké? Kurvára bizarr.

– Na, kezdődik – mondta Porter.

– Nem, Porter, figyelj! Figyelj! Teszerinted tényleg nem bizarr? Astrid, aki annyi ideig volt a Hudson-völgyi Margaret Thatcher, most meg hirtelen Ellen DeGeneres? Kedvelem Birdie-t. Sőt, nagyon kedvelem. De ez akkor is bizarr. – Elliot a fejét csóválta.

– Ó, ilyen képet vágsz olyankor, amikor el kell képzelned, hogy egy nő azért csinál valami, mert kedve van hozzá? Megvan, hogy milyen évet írunk? Ez a nők éve! Megint! A nők azt csinálnak, amit akarnak. Csinálhatunk hülyeséget, okosságot, marhaságot. És még csak engedélyt se kell hozzá kérnünk! – Az asztalra csapott, amitől Nicky söre kiloccsant az eleve ragacsos fára.

– Nem így értettem – mondta Elliot. Visszavonulót fújt, ahogy Porter számított is rá. Elliot morgott, de nem harapott. – Hanem hogy Anya nem ilyen. Az nem zavar, ha boldog, csak ő nem szokott boldog lenni, és ettől, hát… Nem is tudom. Olyan tőle, mintha teljesen kicserélték volna.

– Szerintem régebben is volt boldog – jegyezte meg Nicky. – Szerintem az ő boldogsága egy kis dobozban lakik, érted? Határai vannak a boldogságának. És ez jó. Birdie fiatalabb nála. Fontos, hogy társa legyen. Fontos, hogy gondoskodjanak róla.

– Birdie nem az ápolónője, Nicky, hanem a barátnője! – Porter nem gondolta volna, hogy mindkettejüket helyre kell majd tennie.

– Tudom, Puerto – mondta Nicky szelíden. – De nem könnyű megöregedni, és azt hiszem, hogy akiknek van társuk, azok boldogabbak, és tovább élnek. Aggódtam miatta, amikor egyedül volt. Tudom, hogy ti mind a ketten itt vagytok, de én a távolban fellélegeztem.

– Mekkora egy lila seggfej vagy – mondta Elliot. Ivott egy kortyot. – Nem tudom, talán azzal van bajom, hogy mindig olyan kemény volt, és ezt a példát mutatta nekünk, értitek? Miután Apa meghalt, már csak ő maradt nekünk, és akkor még máshogy viselkedett. Mintha a kacsamama megfordulna, és bejelentené a kiskacsáinak, hogy eddig kurvára rosszul rakták a lábukat, pedig ő tanította meg rá őket.

Nicky átnyúlt az asztal fölött, és megérintette a bátyja arcát.

– Neked még most is olyan a járásod, mint egy kacsának.

– Ó, hagyjál már! Téged ez nem érint, mert mindig te voltál az, akit a legjobban szeretett! Meg mások is! Még csak nem is csinált úgy, mintha minket ugyanúgy szeretne, vagy mintha ránk is olyan büszke volna, meg hasonlók. Mintha a te dolgaid olyan szenzációsak vagy fontosak lettek volna. A Jake George kurva szar film volt, érted? – Elliot feltartotta a tenyerét, várta, hogy Nicky bólintson, ami meg is történt. – Látod? Te is tudod. Mindenki tudta. De Astrid még mindig arra vár, hogy a postás meghozza az Oscarodat.

– És a Nobelt – tette hozzá Porter. – Ez így van. Még mindig téged szeret a legjobban! Nézd meg, mi most is itt vagyunk, de minket úgy kezel, mintha mérhetetlen csalódást okoztunk volna neki, te meg fel se hívod, mégis könnybe lábad a szeme, amikor kiejti a nevedet. Meg vagyok lepve, hogy nem tette ki a fényképedet a frigóra.

– Menj már! – mondta Nicky. Ivott a söréből. – Ez nem így van.

– A lószart nem így van! – mondta Elliot. Porter nekikoccantotta a vizespoharát a sörének. Talán mégsem mindig idegesítő. Egy egészen rövid pillanatra elképzelte a jövőt, amelyben szándékosan, közös szórakozás céljából találkozik Elliottal. – Egy szülő nem csinálhat ilyet. Lehet, hogy szörnyetegnek tartom a gyerekeimet, de legalább mind a kettőt.

– Csak azt tudom mondani – kezdte Nicky –, hogy velem azért viselkedtek máshogy, mert ők is mások voltak. Ha Juliette-tel lett volna még egy gyerekünk Cecelia születése után pár évvel, hozzá máshogy viszonyultunk volna. Neked is voltak egyfajta szüleid, Elliot, aztán Porternek egy másik fajta, nekem meg egy harmadik. Csak kívülről néztek ki ugyanolyannak.

– És akkor, akkor már rendben van? Akkor vegyük tudomásul, hogy a szüleink jobban szerettek téged, mint minket? – Elliotnak kivörösödött az arca, de nem látszott dühösnek. Porter felismerte a bátyjának ezt az arcát: gyerekkorukban akkor látta, amikor Elliot csapata kikapott, mert ő kihagyott pár büntetődobást, vagy amikor nem őt választották meg osztályelnöknek. Ha Elliotnak baja volt, a rossz érzése mindig önmaga ellen irányult. – Az lett volna a dolguk, hogy hazudjanak. Az lett volna a dolguk, hogy elhitessék velünk.

– Nem a te hibád – mondta Porter. – Meg nem is az enyém.

– Jól van – mondta Elliot. – Nem az én hibám.

– Hé – mondta Nicky –, tényleg nem.

– Kérdezhetek tőled valamit, Elliot? – szólalt meg Porter. Mivel úgyis más vizek felé eveztek, gondolta, tovább is megy. Kiegyenesedett, megropogtatta az ujjait. – Wendy mesélt nekem az épületről.

– Milyen épületről? – tudakolta Nicky.

Elliot legurította a torkán az itala maradékát.

– Mit mondott? Mikor? Ő hívott fel?

– Együtt ebédeltünk. – Porter Nickyhez fordult. – A bátyánk megvette a körforgalom sarkán lévő épületet. Hétpecsétes titok. – A szájához emelte az ujját. Pusztán attól megrészegült kissé, hogy egy bárban ül éjszaka a testvéreivel, bár mindössze egyetlen kortyot ivott Nicky söréből.

– A sarkon? A borszaküzletet? – kérdezte Nicky, egyikükről a másikukra nézve.

– Az is volt ott mostanában, igen. A Fő utca 72.-t. Sal mellett. Nem bírom felfogni, hogy Wendy elfecsegte – füstölgött Elliot. – Csak nem szeretném, ha szarcunami zúdulna a nyakamba, és mindenki meg akarná mondani, hogy mit csináljak, vagy mit ne csináljak. Felnőtt ember vagyok, szó szerint ez a munkám, építkezem. – Időközben kiürült a pohara, ettől függetlenül a szájához emelte.

– Ez izgalmas lehet, Elliot – mondta Nicky. – Mit fogsz belőle csinálni? Odaköltözteted az irodádat? Vagy bérbe adod? Egész mást építesz a helyére? Ez súlyos. Ott leszel a város legközepén. Astrid tud már róla? Ki fogja verni a balhét. Az e-mailjét persze nem BCC-zi, úgyhogy mind ötszáz választ fogunk kapni.

– Jaj, ne! – mondta Porter. – Tudjátok, talán mégiscsak jobban járnánk, ha Birdie egészen fiatal volna, és megtanítaná rá, hogy ne csináljon ilyeneket.

– Nem, Anya nem tud róla. És rendkívül hálás lennék, ha nem is világosítanátok fel erről a dologról. Van pár szóba jöhető ajánlat, de mindent elő akarok készíteni, és csak azután szólni neki. – Elliot végiggörgette a poharát az asztal szélén. – Akárhogy döntök, az rossz döntés lesz, és nem várom a pillanatot.

Csilingelés hallatszott. Nicky a zsebébe nyúlt, és előhúzta a telefonját.

– Ez én vagyok, Juliette hív, hadd vegyem föl! Úgy volt, hogy telefonálok neki, amikor megérkezem, csak elaludtam. – Porter kislisszant a bokszból, és félreállt az útból. Nicky fürgén a bár elejébe kocogott, és kinyitotta a nehéz ajtót.

Porter nyújtotta a kezét, de Elliot elhessegette, és a maga erejéből állt föl. A bárpulthoz sétáltak, és nekidőltek a sima, fényes fának. Újabb ital került Elliot elé, újabb ásványvíz Porter elé. Ő idejét sem tudta már, mikor volt utoljára ilyen közel a bátyjához sötétedés után. Sötétben tisztábban látta: az orra ismerős formáját, vagy ahogy a könyökét tartotta, amikor ideges volt. Felnőttkorban az ember mintha állandóan új réteg bőrt növesztene, hátha el tudja hitetni magával, hogy belül a csontok is megváltoztak.

– Miért nem akarod elmondani neki? – kérdezte Porter. Családban élni tulajdonképpen olyan, mint az Idétlen időkig-ben. Akármi történt, másnap reggel Elliot továbbra is a bátyja lesz, akár jól szórakoznak aznap este, akár összekapnak, ahogy szoktak. Az anyja továbbra is az anyja marad. Agya hozzálátott a matekfeladvány megoldásához – ha neki, Elliotnak és Nickynek más-más szüleik voltak, folytatódott-e alternatív idővonalakon a szüleik változása egészen a jelenig? Létezik újraindító gomb? Az apjuk halála újraindítás volt, ezt biztosan tudta. Lehet, hogy akkoriban kezdett változni Astrid, csak őket annyira lefoglalta a gyászuk, hogy nem tűnt fel nekik.

– Nem veszed észre, hogy velem mennyivel szigorúbb, mint veletek? Emlékszel, amikor nagyon sokáig kimaradtam Scottyval, és a tornácon kellett aludnom?

– Az nem úgy volt – mondta Porter.

– De úgy volt. Tény, hogy egy óra múlva kijött, és megengedte, hogy bemenjek a szobámba, de akkor is megcsinálta. Emlékszel, amikor Apa meghalt, te megjöttél az iskolából, és Nickyvel egy hétig egy ágyban aludtatok? Én a lakásomban maradtam. – Elliot ivott egy kortyot.

– Egy szóval sem mondtad, hogy velünk akarsz aludni! – mondta Porter. – Ki kellett volna találnunk a gondolataidat?

– Még mindig nem érted. De majd fogod. És ki tudja, valószínűleg én is ezt csinálom a gyerekeimmel. Csak most még legalább kicsik, nem fognak rá emlékezni.

– Na, ez aztán egyáltalán nem aggasztó – jegyezte meg Porter.

Visszatért Nicky, és mindkettejüket megpuszilta.

– Juliette jön holnap – jelentette be. A szakállának és a leheletének fűszaga volt. – Meglepetés Ceceliának. Ja, és mielőtt elfelejtem… hadd kérdezzek valami tőletek. Ki a fene az a Barbara Baker? Anya emlegette, legalább hatszor, nekem viszont egyáltalán nem rémlik.

– Bob Baker felesége volt, emlékszel? Aki a platós kocsit vezette mindig a szüreti felvonuláson. Az a legnagyobb para az egészben, hogy Anya ott volt, pont ott, amikor történt. Simán lehetett volna úgy is, hogy őt ütik el. Állandóan ez jár az eszemben. – Elliot megint ivott egy kortyot.

Porter már nyitotta a száját, el akarta magyarázni, hogy Barbara voltaképpen nem pusztán a férje felesége volt, akit szerencsétlen módon az ő anyjuk helyett gázoltak el, amikor észrevették, hogy kicsit odébb a bárpultnál egy harmincas nő összehúzott szemmel méregeti őket. Ismerték ezt a nézést.

– Ajaj! – mondta Nicky.

A nő leugrott a bárszékéről, és tántorogva közeledett hozzájuk.

– Te Jake George vagy? – Nicky rajongói harminc és negyven között voltak, sorsfordító döntéseik küszöbén, és még nem felejtették el kamaszkori szerelmüket, a félistent, akinek köszönhetően fogalmuk lehetett róla, hogy milyen a szerelem. Cecelia azt mesélte Porternek, hogy néhány osztálytársa is látta a filmet, és idéztek belőle vicceket egymásnak, amelyek most már ordítóan rasszisták és szexisták voltak – miféle világban éltek alig húsz évvel korábban, amikor az ilyesmi megengedhetőnek, sőt viccesnek minősült? Nickyt ez akkor is elborzasztotta, meg most is, de udvarias ember lévén kezet nyújtott, és azt mondta, igen. A nő sikított, és gyorsan megfordult, hogy lőjön egy szelfit. Nicky elvből nem vállalkozott szelfikre, ez a nő azonban döbbenetesen gyorsan mozgott ahhoz képest, hogy egyértelműen tajt részeg volt, ezért a villanás után Nicky fogta a testvéreit, és visszamenekült a sarokba, ahol addig ültek. Számokban az erő.

36. fejezet

Astrid elszánja magát

Astrid elvitte Birdie-t az üzlethez, kitette, és nagy, nehézkes autójával lassan továbbhajtott az árnyékfoltos utakon. Az október volt az év legélvezhetőbb hónapja – nyáron a hőség nagy, télen a hó, de az ősz maga a tökély. Bekötött szemmel is bárhová eltalált volna ezeken az utcákon, ha nem kell emberekre vagy kutyákra figyelnie; minden kanyar mélyen elraktározódott az izmaiban. Elhaladt Spiro mellett, a szupermarket mellett, a Mek-mek Claphami Kecsketelep vörös pajtája mellett, a YMCA mellett, a Heron Meadows kövér pókfiúja mellett, a vasútállomás mellett, Porter háza mellett, a templom mellett, ahol Elliot és Wendy egybekeltek, az általános iskola mellett, a középiskola mellett, és hatszor körbement a körforgalomban, miközben erre-arra furikázott a városban. Kapott egy üzenetet Nickytől, hogy a városban van, az éjszakát Porternél töltötte, és késő délelőtt majd meglátogatja. Astrid mindig izgult, ha Nicky hazajött – tudta, hogy a fia nem szereti Claphamet, vagy talán őt, Astridet. Két szülő esetében mindig a másikra lehetett fogni, hogy az a nehéz természetű, de ha csak egy maradt, akkor nem volt ütközőpárna. Astrid javítani szeretett volna a kapcsolatukon, ám akármivel próbálkozott, hogy jobbá tegye, rendszerint csak rontott rajta. Nickyre nem telepedett rá, nem gurult dühbe, amikor este sokáig kimaradt, ahogy annak idején Elliottal tette. Igyekezett korrigálni a hibáit. Ez volt a probléma a családdal: elképzelhető, hogy mindenki jót akar, mégis lehet, hogy katasztrófa az egész. Szeretettel sem lehet mindent orvosolni, ha egy máskülönben eseménytelen vacsora közbeni beszélgetés során nem veszi észre az ember, hogy belefojtotta a szót a másikba, vagy megbántotta. Azon a szeretet sem változtatott, ha félreértették egy sms hangnemét vagy hirtelen felcsattanás okát.

Külön-külön felhívta Nickyt és Juliette-et, és elmondta, mi történt Ceceliával az iskolában. Ebben az iskolában. Astrid tudta, hogy nem szentelt elég figyelmet a szegény kislánynak. Ha Barbara korábban hal meg, talán nem is egyezett volna bele, hogy Cecelia odaköltözzön hozzá. Astrid örült neki, hogy ott volt – szerette Ceceliát. Barbara volt a probléma. Az volt a probléma, hogy róla, Astridről, a nőről, az emberről kiderült, hogy még sincs acélból, ahogy a gyerekei gondolták.

Nicky először járt Claphamben az ikrek születése óta. Három éve! Astrid emlékezett arra az időre, amikor három év még egy örökkévalóságnak tűnt, amikor a gyerekei negyedekben és felekben számolták a korukat, mert egy év olyan végtelen idő volt, amelyet át sem láttak. Három év most napoknak vagy heteknek érződött, de Nicky persze a szeme fénye volt, és akár hosszú, akár rövid idő telt el, akár gyorsan, akár lassan, Nicky nélkül ő a lelke mélyén mindig tragédiaként élte meg. De kinek panaszolhatta volna el? Porter és Elliot megszokták, hogy a karizmatikus Nicky árnyékában élnek, és ez nem volt igazságos, nekik nem panaszkodhatott. Russell meghalt. És a három gyereke közül kettő alig öt percre lakott tőle – a barátnőinek sem panaszkodhatott, akiknek a gyerekei mind Los Angelesbe, Portlandbe vagy Chicagóba költöztek, olyan helyekre, amelyek repülőgépet vagy előre egyeztetett FaceTime-időpontokat igényeltek, hogy az unokák ne felejtsék el, hogy néz ki a Nagyi. Juliette és Cecelia évente kétszer-háromszor meglátogatták, időnként egy-egy hétvégére is elugrottak, csak úgy, a móka kedvéért, és elmentek az állatsimogatóba, vagy úsztak a helyi strandon, ha Brooklynban már ragadtak a hőségben. Tulajdonképpen nem volt hosszú idő, nem idegenedtek el egymástól, semmi efféle szörnyűség nem történt, csak Nicky egyszerűen nem szívesen jött, jobban örült, ha magában lehetett, és szeretett utazni. Amikor már gyerekek vannak, megszűnik a látogatások korlátlan lehetősége. Astrid értette. Mohóságnak, sőt helytelennek érezte, hogy egy anya ennyire ki legyen éhezve a felnőtt fia szeretetére.

Astrid megfordult, és Elliot utcájában találta magát. Gyanította, hogy kezdettől fogva oda tartott. A gyerekek már csak ilyenek, mindegyik mást igényelt. Az egyik azt akarta, hogy állandóan ölelgessék és babusgassák, a másik viszont csendre és nyugalomra vágyott. Astrid próbálta, tényleg próbálta azt adni mindegyik gyerekének, amire azoknak szükségük volt, de nem végezhetett tökéletes munkát. Most feltételezte, hogy Nicky még nem találkozott a bátyjával, ezért meg akarta hívni Elliotékat vacsorára – szerette volna, ha az összes gyereke és unokája egy időben tartózkodik nála. Milyen egyszerű gondolat: nem ünnepre vagy születésnapra gyűlnek össze, amikor a figyelem középpontjában csupán egy ember áll, és minden körülötte forog, hanem csak mert megtehetik, mert mind egy időben élnek, hát nem csodálatos? Ahogy Astrid öregedett, mint jobban megértette, hogy ő meg a szülei és ő meg a gyerekei olyan közel voltak egymáshoz, amennyire csak lehetett, hogy gyorsan kifut egy-egy generáció, és az a huszonöt év közte meg az anyja között és a harmincvalahány év közte meg a gyerekei között jóformán semmi, hiszen éltek még olyanok, akik túlélték a holokausztot, ami alig tíz évvel azelőtt volt, hogy ő megszületett, de a gyerekei már a történelemkönyvükben olvastak róla. Megtörtént, pislogni sem maradt idő. A gyerekei gyerekek voltak, és immár felnőttek; most már mindannyian felnőttek.

Astrid leparkolt Elliot behajtóján, aztán megnyomta a csengőt, amely a harangok lármásan kérkedő, elektronikus hangján szólt. Miután senki nem jött ajtót nyitni, Astrid megpróbálta elfordítani a kilincsgombot, és rájött, hogy nyitva van. A nappali hatalmas ablakán keresztül látta, hogy Wendy kint van a kertben a fiúkkal. Wendy térdelt, és éppen egy bibit látott el. Jó anya volt – szigorú, de teli szeretettel. Astrid tisztelte Wendyt, mert látszólag végtelen türelemmel viseltetett két olyan gyerek iránt, akik pedig rendkívüli módon próbára tették néha az ember idegeit. Astrid úgy vélte, hogy az ikrek nehezebben kezelhetők, mint az ő gyerekei voltak, de az 1980-as években más idők jártak, és kevesebbet vártak el tőle. Biztonsági öv se nagyon létezett még. Szívesen ajánlkozott volna Wendynek többször – gyerekfelügyelettel, tanácsokkal, Elliot és a testvérei gyermekkorából merített bájos történetekkel, de tudta, hogy nem fogadnák szívesen, ezért inkább meg sem szólalt. Amikor néha mégis anekdotázni kezdett arról, mit csinált a kis Elliot baba, hogyan huppant le vaskos pelenkájára, miközben járni tanult, Elliot összehúzta a szemét, és olyan pillantással meredt rá, mintha Astrid a széklete jelenlegi állapota felől érdeklődött volna.

Elliot dolgozószobájának az ajtaja csukva volt. Jókora házban laktak – Aidan és Zachary közös szobában, és a többi hálószobát, amelyet Wendy és Elliot esetleges további gyermekei számára építtettek, kínjukban kitalált, abszurd célokra használták: házi edzőterem, játszószoba, könyvtár, ahová méterre vették a bőrkötéses, kemény fedelű könyveket, amelyeket esze ágában sem volt elolvasni senkinek. Astrid kopogtatott az ajtón, várta, hogy Elliot kiszóljon, aztán hallotta, hogy felsóhajt, máris ingerülten. Lassan elfordította a gombot.

Elliot golfozott. Jobban mondva, csak játszotta, hogy golfozik, egy videójáték futott a tévéképernyőn. Astrid nem örült neki, hogy tévé van a dolgozószobájában. Ez nem dolgozószoba, hanem klubszoba, amilyennek egy kamasz a felnőtt létet elképzeli.

– Szia, Anya! – mondta Elliot hátra sem fordulva.

– Honnan tudtad, hogy én vagyok az? – kérdezte Astrid.

Elliot a szellemütéshez hátraemelte a könyökét, mindössze egy apró vezérlőkapcsolóval a kezében, és jól megsuhintotta a képzeletbeli labdát a festett kék ég felé.

A képernyőn megjelent egy pontszám, aztán Elliot rákattintott egy gombra, amitől szürkébe fordult a képernyő; a kapcsolót az íróasztalára hajította.

– Mi újság?

– Szeretnék veled beszélni néhány dologról, leülhetek? – Astrid az íróasztal előtt álló bőrszékre mutatott. Elliot bólintott, Astrid pedig illedelmesen keresztbe tett bokával helyet foglalt, retiküljét az ölébe vette.

Elliot fölvette az asztalról a telefonját, és megnyomott rajta néhány gombot.

– Persze. Nemsokára hívni fognak egy ügyben, de igen. – Az íróasztala peremére ült le, mint egy türelmetlen gimnáziumi igazgató.

Astrid szíve gyorsan vert a mellkasában, a felszínhez a szokásosnál közelebb. Nézte Elliot testét, amely pontosan olyan karcsú volt, mint kisfiú korában. Nincs fix pont, nincs egy mindent meghatározó időszak az ember életében. Igen, a gyerekkori barátok mindig a gyerekek felnőtt kiadásának látszanak, a munkatársakat viszont bonyolult fogszabályzót viselő kamaszokként nehéz elképzelni. De amikor Astrid az elsőszülött fiára nézett, egyszerre látott benne mindent: a sportos tinit, az enni való kisgyereket, a vigasztalhatatlan kisbabát, a joghallgatót, a férjet, az újdonsült apukát. Mindenki ott volt, és mindenki Elliot volt.

– Bocsáss meg! – mondta Astrid. Elliot az asztaltól az ablakhoz ment. Astrid odaállt mögé, és mindketten kinéztek a gyepre. Zacharyt és Aident látták, akik felváltva ütögettek játék golflabdákat egy műanyag állványról. Minden ütésbe beleadták az egész testüket, és kis híján felbucskáztak, akár eltalálták a labdát, akár nem. Wendy biztonságos távolságban ült egy nyugszékben. A fiúk nem kíméltek senkit és semmit, de egymást nem bántották, és Astrid kedvtelve figyelte, ahogy türelmesen kivárják a kétszemélyes sorban, hogy üthessenek.

Elliot úgy állt ott, mint aki karót nyelt.

– Porter hívott fel? Wendy?

– Mivel kapcsolatban? Nem, szívem, én szeretnék bocsánatot kérni tőled. – Rosszul csinálta; Elliot nem értette. – Voltaképpen Barbara Bakerről van szó. Ő szólt nekem, hogy látott téged, emlékszel?

Elliot megfordult, és ránézett. Mögüle sütött a nap, arca árnyékba borult.

– Jézusom, jól mondta Nicky, nem bírsz leszállni Barbara Bakerről. Abszurd. Mire kéne emlékeznem?

Astridben egy pillanatra felöltött, nem ő találta-e ki, nem csak álmodta-e. De nem: meg tudta különböztetni, mi volt a képzelete terméke, és mi történt meg, legalábbis többnyire.

– Hetedikes voltál. Mondtam neked, hogy valaki szólt, mert látott téged. A sziklákon a víznél. Azzal az aranyos fiúval, aki aztán elköltözött. És figyelmeztettelek, hogy fejezd be, amit csináltatok. Ezért kérek bocsánatot. – Ez persze kevés volt, édeskevés, és évtizedekkel elkésett vele. Mégis, Astrid ennek ellenére úgy érezte, abban a pillanatban fölemelkedik valami a mellkasáról, ahogy kimondta a szavakat. – Ne haragudj, szívem! Ez alighanem többet mondott el rólam, mint gondoltam. Te nem csináltál rosszat.

Elliot oldalra billentette a fejét. Arca – amennyit Astrid látott belőle – közönyös volt.

– Nem emlékszem rá – mondta. Kintről puffanás hallatszott, de egyikük sem fordult oda megnézni, mi az. A fiúk éljeneztek. Valamelyiküknek sikerült a levegőbe ütnie a labdát. Wendy tapsolt, hallották két tenyerének éles csattanásait.

– A barátod, Jack. Kaliforniába költözött a szüleivel, Berkeley-be. Ez egészen biztos. Nem messze onnan, ahová Wendy való. Nem emlékszel rá? – A gyerekkor halálosan idegesítő volt ebben a tekintetben, többször érezte ezt, amikor valamelyik gyereke (mind a három!) óhatatlanul elfelejtette annak a dalnak a szövegét, amit ő ötszázszor elénekelt nekik, vagy azt a mesét, amit naponta hatszor, hétszer, nyolcszor összebújva együtt olvastak, aztán telt-múlt az idő, és nem emlékeztek rá, csak Astrid fejében ragadt meg „fontos” jelzéssel az információ. Lehetséges, hogy ez is olyan, mint a Kisnyuszi világgá megy, amit ő ruházott fel jelentéssel az évek során, amíg aztán kolonccá nem változott a nyakában, de akkor is az ő kolonca volt, és nem Ellioté.

– Ó – mondta. – Nos… Fiú volt, és jó barátok voltatok. – Itt megállt.

– Nem baj, Anya – mondta végül Elliot. – Semmi gond. Akármi történt, biztos nem volt olyan rossz. – Elliot mobilja rezegni kezdett az asztalon. – Ezt föl kell vennem. – Kézbe vette a telefont, beleszólt, hogy halló, aztán kinyitotta a dolgozószobája ajtaját, és várta, hogy az anyja kimenjen. Astrid kilépett a folyosóra, Elliot pedig becsukta mögötte az ajtót. Elmondta. Elmondta. Astrid fölszegte az állát, és távozott.

37. fejezet

Páros masszázs

Porter és Jeremy az első alkalommal személyesen szakítottak, ezért rendben lévőnek tűnt, ha ez most telefonon történik meg. Porter úgy gondolta, jobban kitart az elhatározása mellett, ha nem látja az arcát. Nem értette, miért találja olyan ellenállhatatlannak Jeremy arcát, de ez volt. A cukorbetegeknek sem muszáj egy hűtőszekrénnyi Coca-Colát bámulniuk, amikor éppen leszoknak róla. Néha szabad a könnyebbik megoldást választani.

Hétköznap volt, ezért Porter a rendelőt hívta. Az asszisztensnő, vagy Stephanie-nak, vagy Tracynek hívták, Porter mindig elfelejtette, adta Jeremyt. Porternek vadul vert a szíve, de tudta, hogy meg kell tennie.

– Szia! – mondta Jeremy.

– Szia! – mondta Porter. – Megint. Tudom, hogy már mondtam, de az én hibám volt ez az egész, hogy újrakezdtük. Egyikünknek sem tesz jót. Igaz? Neked is ez a véleményed? – Utálta magát, amiért megkérdezte, mintha nyitott volna az ügy, mert még nem döntött volna.

– Mindig ezt mondod. – Porter hallotta a hangján, hogy önelégülten mosolyog. Hiába nem ült előtte Jeremy, Porter telefonon keresztül is tisztán látta az arcát.

– Hát, lehet. De most komolyan mondom. Szia, Jeremy! – Megszakította a hívást, mielőtt Jeremy reagálhatott volna. Porter könnycsatornái szárazak maradtak, a keze azonban remegett. Behunyta a szemét, és nagy levegőt vett. A pillanatnyi sötétben mindent látott: magukat hülye kölykökként, önmagát a felvonuláson, a hideg várótermet, utána az első együttlétüket, meg az első együttlétüket azután, hogy Jeremy megnősült. Porter jobb akart lenni, mint amilyen volt. Ha a testvérei nem tévednek, akkor egy szülő hibát hibára halmoz. Most, hogy ő is mindjárt szülő lesz, véletlenül akart hibázni, nem pedig szándékosan. Lehet, hogy eljön egyszer a nap, amikor bevallja Elliotnak, hogy hallgatott rá. Kifújta a lélegzetet, és újra fölemelte a telefonját. Végiggörgette az ismerőseit, amíg meg nem találta azt, akit keresett. Megnyomta a HÍVÁS gombot, hallgatta, ahogy kicseng. Amikor Rachel fölvette, egyenesen a tárgyra tért.

– Kitaláltam valamit.

Délután négykor Porter a parkolóban állt, amikor Rachel bekanyarodott. Aznap nem tartott foglalkozást a felvonulóknak, ezért rögtön tanítás után ráért. Mindketten gyarapodtak, állapította meg Porter, most már nemigen tagadhatták volna le az állapotukat. Rachel kabátja nyitva volt, hasa nem tűrte a cipzárt.

– Szia, kismama! – köszöntötte Rachel.

– Szia, kismama! – mondta Porter. Megölelték egymást, aztán Porter átkarolta Rachel vállát.

– És itt mi fog történni? – Rachel az épületre mutatott, amely mögött álltak. A Tengerparti Wellness Fürdő volt az, ez volt a neve, még ha többórányira volt is a legközelebbi tengerpart. – Pedikűr?

– Nem, nem – mondta Porter, és a kőjárdán az ajtó felé vezette. – Majd meglátod.

Bent egy fiatal nő elvette a kabátjukat. Patak csobogása hallatszott a helyiség összes sarkában elhelyezett hangszórókból, de ettől nem is pataknak hallatszott, hanem azt az érzést keltette az emberben, mintha egy csatorna alján rekedt volna felhőszakadás idején.

– Pisilnem kell – jelentette be Rachel.

– Valami újat mondjál – kérte Porter, és belebokszolt a vállába.

A recepciós alkoholmentes Mimóza koktélt ajánlott nekik – narancslé szénsavas ásványvízzel. – Azt hiszem, egy pohár pezsgő nem fog megártani – mondta Rachel. – Mit gondolsz, Port?

– Persze hogy nem – válaszolta Porter. A lány feszengett, szemlátomást kínosan érezte magát, fejben már agysérülést vizionált. – Csak narancslevet kérünk. – A lány megkönnyebbülten fölengedett, és magukra hagyta őket egy helyiségben, amelyben puha fotelok és egy nagy álkandalló volt.

– Mmm – mondta Rachel. Ivott egy kortyot, aztán belesüppedt az egyik fotelba. – Szinte érzem a három csepp középkategóriás pezsgőt, amit belepöttyentett volna.

Porter is kortyolt a magáéból.

– Ó, igen. Halvány citrusíz.

Két nő dugta be a fejét a várószobába.

– Páros masszázs? – kérdezte a magasabbik, masszívabbik.

– Igen – felelte Porter. Megfogta Rachel kezét. – Menjünk, bébi!

Rachel elnevette magát.

– Ha belegondolsz, nem is páros, hanem négyes masszázs.

A magas, masszív nő és alacsony, vaskos kolléganője egy gyéren megvilágított folyosón egy még sötétebb helyiségbe vezette őket. Két masszázságy állt benne egymás mellett, a takaró rajtuk egyforma, ropogós háromszögben visszahajtva. Mindkét asztal közepén volt egy lyuk.

– Mi a csuda? – kérdezte Rachel. Ujjaival megérintette a lyukat.

– A pocakjának, kisasszony. Persze ha úgy jobban esik, fekhet az oldalán is. De vannak vendégeink, akik szeretik.

Rachel felpillantott Porterre.

– Lyukra futottunk. – Úgy rázkódott a nevetéstől, mint egy rajzfilmbeli Mikulás. Várj, még mindig pisilnem kell. – Eltotyogott a sötét folyosón, Porter pedig levetkőzött, és amennyire tellett tőle, kecsesen bemanőverezte magát a takaró alá. Hasa a lyukba csúszott. Mintha úszott volna. Lehunyta a szemét, és hallgatta, ahogy Rachel lehúzza a vécét a mellékhelyiségben, aztán visszajön, és rétegenként, nem keveset nyögve levetkőzik. Hallgatta, ahogy felmászik az asztalra, és ugyanúgy elhelyezkedik.

– Ááááá! – szólalt meg Rachel az arctartóban. – Ez pazar.

– Még el sem kezdődött – mondta Porter. Kidugta a karját a takaró alól, és a két asztal közötti űrben tapogatózott. – Rach! – mondta. Rachel fölemelte a fejét, észrevette Porter kezét, és ő is kinyújtotta a karját. Összefűzték az ujjaikat. Porter szerette volna elmondani Rachelnek, hogy végre megtette, megszabadult Jeremytől, Rachel azonban úgy tudta, hogy ez már régen megtörtént.

– Kezdhetjük? – kérdezte az egyik masszőr a sötét folyosóról, ahol egy pisszenés nélkül várakoztak, mint az orgyilkosok.

– Kezdhetjük! – felelte rá egyszerre Porter és Rachel. Elengedték egymás kezét, és Porter boldognak érezte magát, hogy egyedül lehet, hogy együtt lehetnek, ki-ki a maga testében, amelyben ismeretlen utasuk lebeg, ahogy az óceánjárók szelik a sötét vizet. Egyedül, együtt és teli hassal.

38. fejezet

Hazajönnek a szülők

Astrid és Cecelia úgy tervezték, hogy délután aláíróíveket készítenek a mostanában megélénkült Támogasd a helyit! petíciójához – Astrid vásárolt fél tucat csíptetős táblát és egy doboz tollat. Az ő ötlete volt a frissítés. Megbeszélték, hogy otthon összeállítják az anyagot, bemennek a belvárosba, a kocsit leteszik valahol, aztán egész nap fel-alá járkálnak a Fő utcán, és aláírást gyűjtenek. Cecelia a büntetése részeként készült csatlakozni hozzájuk, noha nyilvánvalóvá vált, hogy mindegyik büntetését idézőjelben kellett érteni, és ezzel az erővel baráti és családi körben zajló időtöltésnek is lehetett volna nevezni az egészet. Cecelia megkérte Augustöt, hogy segítsen, aki beleegyezett, feltéve, hogy a szülei nem tartanak igényt rá az üzletben. A konyhaasztalnál ültek, amikor csengettek.

– Kinyitnád, kérlek? – kérdezte Astrid. Szemüvegét az orrnyergére húzta, és fölötte nézett Ceceliára.

A lány vállat vont, és felállt. Kinyitotta a nehéz ajtót, ki sem lesett a kukucskálón, azt ugyanis senki sem használta Claphamben, mert ha őrült gyilkos jönne, az ajtót úgyis nyitva találná, akkor meg minek.

A szülei álltak az óriási lábtörlőn, mögöttük egy-egy kis bőrönd. Az apja vágott a szakállából, állapította meg Cecelia, az anyja bőre pedig barna és szeplős volt, ahogy nyár végén, ősz elején mindig. Nyitott szájukra ráfagyott a mosoly, mintha fényképhez pózolnának.

– Anya? Apa? – Ceceliának gombóc nőtt a torkában, és nagyokat nyelt, hogy legyűrje.

Elsőnek Juliette lépett oda hozzá, szorosan a mellkasához húzta a lányát, és amikor Cecelia az anyja hajába temette az arcát, és megérezte a parfümjét, meg a természetes dezodorját, amely sosem vált be igazán, és a mosószerét, amelyet valójában sosem azonosított eddig a pillanatig, a gombóc akkora lett, hogy nem lehetett már lenyelni, és ő mélyebbre fúrta a fejét, hátha senki sem veszi észre, hogy sírva fakadt. Az apja átkarolta, és a szülőszendvics közepébe zárta.

Cecelia ritkán járt a Nagy Házban a szülei nélkül, mielőtt ideköltözött, most viszont furcsa volt itt látni őket, mintha az állatkert látogatóinak váratlanul megengednék, hogy átmásszanak a korláton, és belépjenek a ketrecekbe. Cecelia nem tudta eldönteni, milyen állat lenne – talán egy olyan, ami úgy néz ki, mint egy hétköznapi kutya, így a gyerekek megállnának a kifutója szélén, benéznének rá, aztán gyorsan továbbmennének. A szülei bejöttek, megpuszilták Astridet, aztán mindketten fölmentek Ceceliával a szobájába.

Nicky körbejárta a szobát, megérintette a függönyöket, a komód fogantyúit, az egész alakos tükör csipkézett széleit. Aztán a párnázott ablakpárkányon telepedett le, lábát keresztbe tette, és fürgén mozgatta szőrös lábujjait a szandáljában.

– Mindig szerettem ezt a szobát. Itt a legjobb a fény – mondta.

Juliette Ceceliával együtt az ágyra mászott.

– Szép szoba. Nagy! – Cecelia hagyta, hogy az anyja szorosan magához húzza; két azonos méretű kanál. Cecelia az apja arcát, az apja haját, az apja bőrét örökölte. Akinek nem Brad Pitt az apja, az nem erre vágyik. Cecelia mindig több bizonyítékra vágyott, hogy az anyja szépsége is hozzátett az adottságaihoz. Most, hogy ilyen közelről érezte az anyja testét, eszébe jutott mindaz, amit nem tett hozzá: ahogyan Juliette bokája mutatott edzőcipőben, kétoldalt mély horpadással – ez a testrész magazinok címlapjára kívánkozott; ahogy a felsői hullottak alá lágy eséssel a kulcscsontjáról, mintha csak vállfán lógtak volna. Soha nem volt esetlen a teste, legfeljebb szándékosan. Ez Ceceliánál is pontosan így volt, csak éppen megfordítva. Ő mindig esetlen volt. Akkor sem tudta, hová tegye a karját, amikor az anyja ölelte.

– Szóval ki ez a lány az iskolában? – kérdezte Nicky. – Mi történt?

– Muszáj máris erről beszélnünk? Csak egy lány, nem valami kedves – válaszolta Cecelia. – Tudom, hogy nem lett volna szabad megütni. Nem volt előre eltervezve. És általában képes vagyok uralkodni magamon.

– És Jeremy Fogelman lánya? – kérdezte Nicky, miközben csodálkozón felhúzta a szemöldökét.

– Ki az a Jeremy Fogelman? – tudakolta Juliette a lánya nyakában.

– Porter gimis szerelme. Élő lacrosse-ütő. – Nicky megcsóválta a fejét, és az arcát dörzsölte, mintha attól gyorsabban nőne a szakálla.

– Mi az a lacrosse? – tudakolta Juliette. – Olyan, mint a hoki?

Cecelia imádta, amikor az anyja olyan angol szavakat ejtett ki, amiket máskülönben nem használt: „hou-ki”.

– Igen – felelte Nicky. – Kevésbé erőszakos, inkább a mokaszinos fajta.

– Hmmm – mondta Juliette. – Értem. De mit mondott neked, amour? Mit csinált?

– Elég ocsmány dolgokat mondott a barátomnak, Augustnek. – Cecelia eltökélte, hogy nem árulja el August titkát, így viszont nehéz volt beszélni róla, de azt is gondolta, hogy August biztosan meg fogja érteni. Természetesen nem az iskolában, csak a szüleivel, hogy értsék, miért tett ilyet. Behunyta a szemét, és szorosabbra húzta maga körül az anyja karját. Miután néhány percig mímelte, hogy alszik, egyszer csak érezte, hogy ki-be sodródik az álom határán, és elképzelte, hogy szigetek között lebeg egy tutajon. Amikor valamelyikhez közel ért, nekiütődött egy víz alatti sziklának, és az visszalökte a tengerre.

Otthon, amikor úgy elfajult egy helyzet, hogy már szívesen beszélt volna róla a szüleivel, ő meg az apja leültek a fürdőszobaajtó két oldalára, és beszélgettek. A hangjukat csak kicsit tompította a fa. Ez volt az egyetlen ajtó a lakásban. Jelen pillanatban a szemhéja volt a fa. Cecelia hallotta, hogy az apja keresztüllépked a szőnyegen, aztán érezte, hogy a lábánál besüpped a matrac egyik sarka, ahogy az apja leül.

Katherine-ről nem akart beszélni – tudta, olyan benyomást keltett, mintha irigykedne, mivel szólt, hogy idősebb barátja van a barátnőjének. Ezt állította Katherine: hogy Cecelia féltékeny, és hogy ő is azt szerette volna, ha vele is randiznak online. Megesett korábban is, írtak már Katherine-nek. De ez volt az első eset, hogy találkozott is valakivel. Katherine azt mondta, hogy Cecelia nem érti, mert még nem nő – még nem akarja komolyan. Két héttel később Katherine elmesélte Ceceliának, hogy a pasi bezárta a lakásába, és maszturbált előtte, miközben egymás mellett ültek a kanapén. Úgy próbálta előadni, mintha viccesnek találta volna, mintha ő is benne lett volna, és így viselkednének a felnőttek, Cecelia azonban tudta, hogy ez nem igaz, Katherine nem volt benne, és egyáltalán nem volt rendjén ez az egész. Nehéz másoknak elmondani olyan dolgokat, amiket azok nem akarnak hallani, és Cecelia gyötrődött, hogy beavassa-e a szüleit, tudta ugyanis, hogy akkor még több embernek el fogja mondani, addig-addig, amíg akár ki is állhatna Katherine ablaka alá egy megafonnal. Éppen elég nehéz volt, ha a saját dolgáról kellett beszélnie, de a másét elárulni? Cecelia tisztában volt vele, hogy védhetetlen, amit tett, ugyanakkor ez volt az egyetlen helyes dolog, amit tehetett. Kénytelen volt elárulni a barátnőjét, különben sokkal rosszabb történhetett volna vele. Mi történne Augusttel, ha most suttogva mesélne róla az apjának? Megismételtetné vele az anyja, mert nem hallja? Telefonálnának az iskolába? Cecelia jó akart lenni. Azt akarta, hogy jó gondolatai legyenek, és jó emberek vegyék körül. August (Robin!) a barátja volt, és ő tisztességesen akart viselkedni vele.

Az apja is leheveredett, a fejét Cecelia lábához fektette, a teste többi része pedig a matrac végében nyúlt el. Az anyja odébb húzódott, hogy helyet csináljon neki, Cecelia pedig felsóhajtott, tudván, hogy a testük helyenként csendben összeér, és hogy ők biztosan éreznek egy csomó mindent. Szédítő volt elképzelni, mit; mint azt elképzelni, hogy mire emlékszik a kisbaba a méhből.

– Úgy sajnálom, kicsim – mondta az apja. Föltámaszkodott, Cecelia látta a szempillái között.

– Alszik, szívem – mondta Juliette. – Hagyjuk aludni.

Cecelia érezte a matrac mozgását, ahogy az apja megfogta az anyja lábát.

– Utálom az érzést, hogy cserben hagytuk – mondta Nicky. Hangosan kifújta a levegőt. – Ez nem történt volna meg, ha ott tartjuk az iskolában. Szembeszállhattunk volna azokkal a barmokkal. Istenem, utálom Katherine szüleit. És hagytuk, hogy győzzenek.

Ceceliának meglódult a szíve. Az apja nem mondott rosszat soha senkiről. És nem is mentegetőzött soha. A buddhizmusnak és az éveken át tartó terápiának az a hátránya, Cecelia legalábbis így látta, hogy soha senki nem ismeri el, hogy bármi is az ő hibája volna. Mindig minden mások érzéseinek vagy az univerzum végső egyensúlyának a viszonylatában létezett. Ha az élet értelme az elengedés, akkor bármilyen aggodalom fölösleges.

– Nem baj, amour – mondta Juliette. – Gyere!

Nicky négykézlábra állt, és feljebb mászott az ágy szélén. Juliette közelebb araszolt Ceceliához, Nicky pedig mögé feküdt; három szardella egy életnagyságú konzervdobozban.

Cecelia a szülei lélegzetvételének a ritmusára szendergett. Nem számított, hogy későn jöttek, vagy hogy rosszul döntöttek. Csak az számított, hogy megbánták, és itt voltak érte.

39. fejezet

Csapatjátékosok
 (Első rész) 

Minden családban vannak csapatok, szövetségek, amelyek átsegítik a tagokat bármilyen trauma hullámain vagy a mindennapok unalmán. Mindenkinek szüksége van egy helyettesre, egy haverra, egy consiglioréra. Amikor Elliot született, Astrid és Elliot fogott össze a világ ellen. Amikor Porter született, Russell és Elliot alkottak egy párt, hogy Astrid naponta ezerszer megetethesse és tisztába tehesse őt a hálószobája ingatag kisasztalán. Éveken keresztül így változtak a családi viszonyok, míg mindhárom gyerek iskoláskorba nem ért, és semelyikük sem támaszthatott mindenki másét felülíró igényt az anyjukra. Porter és Nicky egy húron pendültek, mindig összefogtak, ha családi szavazásra került sor: hogy megálljanak-e pisilni, az Alice Csodaországban-t vagy a Robin Hoodot nézzék-e kismilliomodszorra, ki üljön a kocsi hátsó hátsó részében. Nicky természetesen Porterhez ment először. Astrid meg sem lepődött rajta. Nem érdekes – most itt volt, az ő házában. Nem arról volt szó, hogy Astrid fenyegetve érezte magát a legkisebb gyerekétől, ezt nem lehetett mondani, de tény, hogy amikor Nicky elköltözött, Astrid úgy érezte, a szülőként hozott döntései kérdőjeleződnek meg. Nem csupán lehetségesnek, hanem nagyon is valószínűnek tűnt, hogy Nicky tudott valamit (nem is csak egyvalamit!), amit Astrid nem.

Astrid és Birdie elmentek, hogy bevásároljanak vacsorára. Nem volt világos, hogy Nicky mit evett – Levest? Zöldséget? –, de Astrid eltökélte, hogy mindenkit jóllakat. Birdie az egész felnőtt életét egyedülállóként élte le, egyedül vett részt hálaadásnapi vacsorákon, esküvői vacsorákon, és úgy látszott, élvezi a családi élettel járó káoszt, meg a kihívást, hogy egy egész fészekaljának kell főzni. Tacót javasolt, ami interaktív, jópofa, és egyszerű Nicky vegetáriánus étrendjéhez igazítani. Astrid csak nézte, ahogy a bevásárlókocsijukat telepakolja az ő kamrájából hiányzó holmival: három különféle csilivel, ananásszal, korianderrel, fejes káposztával.

– Ez tetszik – mondta Astrid, ahogy ment Birdie mellett, aki a kocsit tolta. – Úgy érzem magam, mintha randink volna, és le akarnál nyűgözni.

– Randink van – mondta Birdie, és puszit nyomott Astrid arcára. – De nincs rá szükség, hogy lenyűgözzelek.

Fizettek, és a kocsihoz cipelték a nehéz szatyrokat. A szupermarket a Fő utcán volt, két sarokra a körforgalomtól, fakerítéssel körbevett nagy parkolóval. Astrid a bejárattól végignézett a Fő utcán. Clapham festői volt ősszel. Hullani kezdtek a levelek, az ágakon maradók sárgába, narancsba és pirosba fordultak át. Gyönyörű város volt. És most itt tartózkodott mind a három gyereke. Kijjebb ment néhány lépéssel. Lassítottak az autók, ahogy közeledtek a körforgalom előtt lévő stoptáblához, és megálltak, amikor valaki lelépett az úttestre, hogy átkeljen a túloldalra. Itt összességében udvariasan viselkedtek az emberek. Tartották magukat a szabályokhoz, és jót cselekedtek. Az időközi választásokon elmentek szavazni. Az udvarukon lenyírták a füvet.

– Nem szokott eszedbe jutni, hogy visszaköltözz Texasba? – Astrid Birdie felé fordította az arcát, de továbbra is előrenézett.

Birdie Astrid vállára támasztotta az állát.

– Nem. Szeretem a telet. Gyerekkoromban kaptunk néha postán katalógusokat, amelyekben télikabátok is voltak, és azokat az oldalakat mindig megszamárfüleztem. A csizmásakat is. Szeretem a téli csizmákat.

– Szerinted Clapham jó hely? Nem is tudom, mostanában sokat gondolkodtam. Nem túl kicsi? Nem kellett volna elköltöznöm, miután Russell meghalt? – Egy nő lépett a zebrára, és fölemelte a tenyerét, hogy megállítson egy közeledő kisteherautót, mintha a kis kezével meg tudná fékezni azt az acéltömeget. Astrid visszafojtotta a lélegzetét, de a kisteherautó csikorogva megállt, bőven a nő előtt. Visszamenőlegesen aggódni a legkönnyebb, amikor az ember akkor sem tudna a dolgokon változtatni, ha akarna, vagy ugyanez oldalvást, szintúgy lehetetlen párhuzamos világegyetemekbe. Astrid előbb tanulna meg repülni, semhogy elköltözzön Claphamből.

– Nagyon is jó hely – felelte Birdie. – Sőt szép. És ha jobb helyre költöztél volna, én most nem lennék neked. – Letette a kezéből a szatyrokat, és megdörzsölte Astrid alkarját. – Menjünk, süssünk egy kis sertéshusit, jobb hangulatod lesz tőle.

Mint kiderült, Nicky már nem volt vegetáriánus. Az anyjának persze ezt sem tartotta szükségesnek megemlíteni. Amikor belépett a konyhába, Birdie szakértő módon paprikát szeletelt egy éles késsel, és Nicky azonnal beállt segíteni. Astrid leült, és nézte őket, ahogy együtt dolgoznak.

Nicky mindig is ilyen volt – könnyű volt bevonni, könnyű kijönni vele. Tinédzserként is hosszan el tudott beszélgetni középkorú nőkkel kertészkedésről, kutyanevelésről és egyebekről, amikről valószínűleg semmit sem tudott. Jó hallgatóság volt.

– Szeretném, ha mindenki eljönne a hétvégén – mondta Astrid. – Nem tudom, meddig terveztek maradni Juliette-tel, de nagyon szeretném, ha mind a három gyerek és mind a három unoka egyszerre lenne itt. – Birdie Astridre bízta a guacamolét, aki kötelességtudón vagdosta félbe a puha avokádókat, és kanalazta ki belőlük a zöld húst egy nagy tálba.

– Persze – mondta Nicky. Most már fokhagymát aprított, megcsinált bármit, amit Birdie elé rakott. – De tegnap este találkoztam Elliottal. Porterrel elvittük a Buddy’sba.

– A Buddy’sba! – rikkantotta Astrid. – Hármasban? Nem is tudtam. – Belemart a féltékenység, amiért őt nem hívták meg, de természetesen rettentően örült, hogy a gyerekei szeretik egymást annyira, hogy az ő felszólítása nélkül is összejönnek. Astrid fogta a vágódeszkájára tett hagymát, és félbevágta. Azonnal elfutotta a szemét a könny, mint mindig. Erre miért nem találtak ki még valamilyen megoldást?

– Igen, eljött – mondta Nicky.

– Milyennek látod? Úgy veszem észre, mintha problémájuk lenne Wendyvel. Nem tudom. Olyan boldogtalannak látom, pedig a munkája rendben, és a gyerekek is rendben vannak. Csak találgatok. Még ha semmi közöm hozzá, akkor is ezt gondolom. Próbáltam vele beszélni róla, de olyan zárkózott. – Astrid a ruhaujjával megtörülte a szemét. – Igeeen.

– Szerintem Wendyvel rendben vannak. Csak össze kell szokniuk a közös munkában, bár nem hiszem, hogy ezzel lenne probléma. – Nicky felnézett, beharapta az ajkát, és várta, hogy lecsap-e az anyja az információra.

– Együtt dolgoznak? A Strick Ingatlanban? Nekem senki sem mond semmit. Én tényleg attól tartok, hogy nincs elég munkája. Tudom, mennyire fontos neki a saját vállalkozás, de vajon kap elég megrendelést? Van elég érdeklődő? – Astrid könnyben úszó szemmel pillantott föl.

– Á, szerintem a cégével semmi gond – jegyezte meg Birdie. Leemelte a fedőt a tűzhelyen lévő fazékról, mire meleg, füstös illat töltötte meg a konyhát. Nickyre nézett. – Mesélt valamilyen új projektről?

Nicky oldalt billentette a fejét.

– Mesélt. Beszélt veled?

– Igen – válaszolta Birdie halkan. – Valamelyik este az üzletben voltunk a gyerekekkel, és láttuk Elliotot a körforgalomnál. Egy ingatlant nézett meg.

Nicky nem eresztette el Birdie tekintetét.

– Ó, igen?

– Mi a csudáról beszéltek? – Astridnek még mindig folyt a könnye. Kilépett az asztal mögül, a pulthoz vitte a vágódeszkát. – Milyen ingatlant nézett meg?

Nyílt a bejárati ajtó. Cecelia és Juliette nevettek; Juliette bement Astrid kocsijával a városba borért, miután vagy tíz éve nem vezetett. Astridnek továbbra is szándékában állt megtanítani Ceceliát vezetni – mielőtt túl sok hó esik, sort fognak keríteni rá.

– Szia, édesem! – mondta Nicky. Cecelia mindenkit megkerülve a tűzhelyhez somfordált. Birdie újra fölemelte a fedőt, hogy Cecelia beleszagolhasson a gőzbe.

– Juj, nyami! – mondta Cecelia. – Olyan éhes vagyok.

– Nagyi nem ad enni? – kérdezte Nicky. Rákacsintott az anyjára, mert tudta, hogy annak mindjárt elkeseredett hangok bugyognak fel a torkán. – Csak viccelek, Anya.

– Ne, várj, ne térjünk el a témától! – szólalt meg Astrid. Kezét Cecelia vállára tette, mintha fizikai felelősséget vállalna érte, noha a szülei több joggal formálhattak rá igényt. – Mit csinált Elliot? Mi a projekt? Miről beszéltek?

Cecelia megdermedt.

– Elmondtad neki? – Birdie-re nézett.

Birdie megrázta a fejét.

– Én nem.

Juliette Nicky testéhez simult, noha Nicky egy nagy kést tartott a kezében.

– Minden rendben, Anya. – Nicky grimaszolva nézett Birdie-re. – Azt hiszem…

– Ki tudja – mondta Birdie. – Máskor is próbálkoztak már vele.

– MIVEL próbálkoztak? Most már elég, elmondaná végre valaki, hogy miről van szó? – harsogta Astrid. – Hová tegyem ezt a hagymát, Birdie?

Birdie mutatta.

– Csak tedd oda! Szívem, semmi baj. – Ceceliára pillantott, aztán Nickyre. Cecelia befogta a fülét, Birdie azonban nyugodt maradt. – Szívem, Elliot igyekszik. A körforgalomban lévő épület… Ő vette meg. És ez nagyszerű. Ami azt illeti, jót beszélgettünk róla. – Cecelia lassan leguggolt a padlóra, és bemászott az asztal alá.

– És nem akarok semmit elkiabálni, de nagy nevekkel tárgyal – tette hozzá Nicky.

– Nagy nevekkel? Bird, te tudtál erről? – Astrid egyikükről a másikukra nézett. – Mi számít nagy névnek? Egy hálózat? Melyik? – Lelki szemeivel plázák egymásutánjaként látta Claphamet. – Nekem miért nem mondtok el semmit? Miért van az, hogy erről mindenki tud, csak én nem? Én vagyok az egyetlen, aki kérdezősködik nála, nekem viszont semmit sem árul el! Mit csinálok rosszul? Valaki világosítson fel, legyen szíves! Mit csinálok rosszul? – Astrid remegett: pontosan ez történt Porterrel is. Mennyi mindenről maradt le, hány döntésről, hány tévedésről, hány szívfájdalomról? Fogalma sem volt róla, mi foglalkoztatja a gyerekeit, mi zajlik bennük. Pedig kérdezte! Megkérdezte tőlük. Miután látta Barbarát meghalni, őszinte akart lenni, de úgy nem működik, ha egyirányú az őszinteség. Úgy érezte, mintha a földhöz tapadva pókhálókon kellene átjutnia. Ő gondtalannak és céltalannak, amolyan Pán Péternek ismerte a lányát, minden, amit róla tudott, ezt támasztotta alá. De most, hogy az abortusz kiderült, menjen vissza, és kalibrálja újra, értelmezze újra, ami utána történt? Ha pedig Elliot boldog a házasságában, és történelmi épületeket vásárol fel a város közepén, akkor boldog? Szörnyűség, amit művelt, gondolta, és talán csakugyan az volt. Az volt.

– Na – mondta Nicky szelíden. – Azt hiszem, végre a megfelelő kérdéseket teszed föl. – Astrid ránézett szépséges gyermekére, akinek ugyanolyan hagymakönnyes volt a szeme, mint az övé. Biztosan vele is sok mindent elrontott. Istenem! Azt kívánta, bárcsak létezne egy gomb, amit az ember megnyomna, és azonnal csak a jó szándékait mutatná meg. Mennyi fájdalmat meg lehetne spórolni vele! Nicky megérti, gondolta Astrid, és kapott tőle egy puszit az arcára.

40. fejezet

A szüreti felvonulás

A szüreti fesztivál felvonulását pénteken délelőtt tíz órára hirdették meg. A szüreti hétvége többi programja turistáknak és visszatérő nyaralótulajdonosoknak szólt, hogy még utoljára örülhessenek a jó időnek, és csak karácsonykor jöjjenek legközelebb, de a felvonulás büszke, ízig-vérig városi eseménynek számított. A lakosság már hajnalban kitette a kempingszékeket a körforgalom körül és a Fő utcán mindkét irányban, hogy a jó helyeket lefoglalják. A szülők zacskószám hoztak rágcsát a kisgyerekeknek, akik szabadon rohangálhattak az átmenetileg lezárt utcákon. Wesley Drewesnak felállítottak egy fülkét, ahonnan élőben közvetített, és sokan megálltak nála egy szelfire, amelyen kesztyűs kezével integetett a háttérben. Almabor és fahéjas fánk illata szállt a levegőben, mindkettőt Spiro büféje előtt lehetett kapni, ahol Olympia mérte papírpoharakba a gőzölgő almabort. Cecelia, August és a felvonulócsapat többi tagja a kreálmányuk mögött állt, úgy tizenöt méterrel távolabb a Fő utcán, elrejtve a tekintetek elől. Pedig micsoda látványt nyújtottak!

Cecelia nem fűzött hozzá nagy reményeket. A felvonulókocsi valójában egy kis teherautó feldíszített platója volt, és Cecelia tevékenysége kimerült abban, hogy megcsinálta, amit mondtak neki, s közben nem ragasztotta össze az ujjait. August, Ms. Skolnick és a csapat többi tagja azonban meséset alkotott. Nem pusztán megépítettek egy filagóriát, amely egynyolcad arányban kicsinyítve pontosan úgy nézett ki, mint az igazi, de még az egész körforgalmat is lemásolták derékmagasságú makettekkel. Volt mini könyvesbolt, mini Spiro palacsintázója, mini Örök Szépség, mini üres kirakat, mini fák, mini padok; ott volt az egész hóbelevanc. Cecelia segített leragasztani a műfüvet. Pozdorjalapokat festett. August pici függönyöket varrt, és kivágott több száz színes falevelet. Az egész egy kör alakú emelvényen állt, amit a felvonulócsapat egyik tagja, aki a kocsi mellett halad majd, nagyon lassan forgatni fog.

– Ebből meg is élhetnél majd – mondta Cecelia Augustnek. – Hogy mindenfélét fabrikálsz.

August a szemét forgatta.

– Kőgazdag lennék, ja. De azért kösz.

Ms. Skolnick összeterelte őket. Megant és Jamest annyira lenyűgözte a munkájuk, hogy egymás nyelvét félig lenyelve smároltak, kezüket a másik farzsebébe csúsztatva élvezettel markolták és szorongatták egymást.

– Na de gyerekek! – szólt rájuk Ms. Skolnick, leeresztve a fényképezőgépét. – Ez már korhatáros. – Mindenki mosolygott, és összébb húzódtak. Cecelia most először látta Claphamet – nagy Claphamet – a jövőjében. Augusttel összeillő ruhában mennek az iskolabálba, Porter kisbabája járni tanul, és Cecelia biztatón nyújtja felé a karját. Nem lenne olyan rossz. Akár még szép is lehetne. Olyan, mint a hálaadásnapi léggömbök, csak kisebben. Nemcsak a középiskolának volt kocsija, hanem a tűzoltóságnak és a Jávorszarvas Vendégháznak is, akárhol volt is az. Egymás mögött sorakoztak, kis sereget alkottak. Ms. Skolnick gallyakat osztott szét – igazi gallyakat vízfestékkel színezett nagy levelekkel – a csapat tagjainak, hogy menet közben azokkal integessenek, amit vagy tök jó szórakozásnak, vagy totális megaláztatásnak érzett az ember, attól függően, honnan nézte.

– Felvonulásra jelentkezem – szólalt meg valaki, és Cecelia megpördült, hogy lássa.

Sidney állt ott összefont karral, az orrnyergén keresztben kis ragtapasszal. Cecelia úgy vélte, máshol nem szenvedhetett zúzódást az arcán, ám ha mégis, a sminkje bőven eltakarta: a szemhéja aranyosan csillogott, a szája bíborvörösen fénylett, a bőrén pedig az alapozó egyöntetű őszibarackszínű maszkot képezett. Hiába jártak már jól benne az őszben, hiába állt mindenki Spiro büféje előtt állig felcipzárazott polárpulóverben, Sidney pánt nélküli, térdig érő koktélruhában érkezett. Pucér karján és lábán máris kiütött a libabőr.

– Ó, nagyszerű – mondta Ms. Skolnick. – Erre, erre, mindenki a fedélzetre! – A kocsi oldalához támasztott egy kis létrát, és nyújtotta a karját, hogy legyen miben kapaszkodni. Sidney a magas sarkú cipőjében imbolygó bokával tipegett föl. Amikor felért az emelvényre, ujjait könnyedén a filagória tetejére helyezte, amely a derekáig ért.

– Cuki. – Olyan képet vágott hozzá, ami se meg nem erősítette, se nem cáfolta, hogy őszintén gondolja. A karját dörzsölgette, és lábujjhegyen ugrált. – Jönnek a többiek is nemsokára.

A claphami középiskola szüreti fesztiváli udvarhölgyeire gondolt, ő volt ugyanis a szüreti királynő. A névsor senkit sem ért váratlanul: Sidney, Liesel, Bailey. Fantáziadús összeállítás. De Ceceliának nem ez járt az eszében. Ő Augusttel megkerülte a kocsit, és megálltak az Örök Szépség makettjénél. Cecelia bekukucskált, mintha arra számítana, hogy Birdie és a nagyanyja kicsinyített mását fogja ott megpillantani.

– Figyelj! – fordult Augusthöz Cecelia. – Biztos vagy benne?

August fölemelte a sporttáskáját.

– Holtbiztos. Elkísérsz átöltözni?

Cecelia bólintott.

– Ms. Skolnick, mindjárt jövünk, jó? Csak elszaladunk a mosdóba.

Ms. Skolnick a telefonjára pillantott.

– Tíz percünk van. Igyekezzetek, oké?

Cecelia és August gyors léptekkel az egysaroknyira lévő városházára mentek, ahol a legrendesebb nyilvános mosdó üzemelt. Együtt mentek be az uniszex helyiségbe.

– Nagyon ideges vagyok – mondta Cecelia. – Nem magam miatt, hanem miattad. Biztos, hogy ezt akarod? Tudom, már kérdeztem, de nem szeretném, ha szemétkednének veled. Azért csinálod, mert megütöttem Sidney-t?

August egy székre tette a sporttáskát, és egy hosszú ruhát vett ki belőle. Cecelia ráismert: ez volt a próbababán a Régiből Újat kirakatában. Egy 1970-es évekből származó, poliészterből készült, halványsárga színű, széles ujjú táncruha volt.

– Cecelia – válaszolta August. – Ez nem rólad szól.

– Tudom – mondta Cecelia. – Tudom, hogy nem. De nem akarok én lenni a felelős azért, hogy rád erőltetem, amikor még nem vagy rá felkészülve.

August kisimította a ruhát, és maga elé fogta.

– Hidd el nekem – mondta –, nem csinálnám, ha nem lennék rá felkészülve. – Azután kibújt a pólójából. Szivacsbetétes melltartót viselt – Ceceliáé ugyanilyen volt, és megdobbant a szíve a felismeréstől, hogy mennyivel több közös van bennünk, mint gondolta, hogy mindig mennyi mindenről fognak tudni beszélgetni. Kivette a ruhát August kezéből, lehúzta a cipzárját, és szétnyitva a barátja elé tartotta. August könnyedén megtámaszkodott Cecelia vállán, belelépett a ruhába, majd letolta a csípőjéről a farmerját. Cecelia megkötötte a pántot a nyakában, és együtt néztek a tükörbe. És ott állt Robin. Levetette a jelmezét.

– Szia, Robin! – köszöntötte Cecelia.

Robin nézte magát a tükörben. Két lány állt egymás mellett. Robin kihúzta a haját a kontyából, amely így a válla alá hullott. Cecelia mindent látott: a felnőtt Robint, aki olyan büszke mindarra, amit tett, önmagára, és bánja, hogy nem szánt több időt a hajára. Aztán Cecelia ennél is messzebb látott: egy jövőbeli osztálytalálkozót a claphami középiskolában, az elsőt, amelyre az ő rábeszélésére Robin is eljött végre; látta Sidney Fogelmant, ahogy meghunyászkodva odasündörög hozzá a puncsostálnál, Robin pedig a lehető legszívélyesebben viselkedik, türelmesen várja, hogy olyasvalakivel beszélgethessen, akit kedvelt annak idején az iskolában. Sidney mentegetőzik majd, és ettől elviselhetővé válik az egész, mígnem Robinnal együtt sután ki akar menni a mosdóba, hogy ne veszítsék el a fonalat.

Porter Nicky mellett állt az Örök Szépség előtt. A másik oldalán Elliot és Wendy próbálták fékezni az ikreket, nehogy nyomuk vesszen a tömegben. Astrid és Birdie bent voltak, Juliette pedig suttyomban cigizett a sarkon. Ha valaki francia, akkor örök tinédzser marad, káprázatos és halhatatlan.

– Az ő kocsijuk az első – mondta Porter, Nicky ruhaujját rángatva. Rögtön meg is bánta. Nem lehet könnyű Nickynek és Juliette-nek, hogy idejönnek, és azt látják, hogy ő meg az anyja annyival többet tudnak Cece életéről, ismerik a tanárait meg a barátait. A barátját. Legalábbis valamit tudnak róla.

– Izgulok – mondta Nicky. – Nem tudom, miért, de izgulok.

Juliette visszatért, és mint egy biztonsági öv, átkarolta Porter pocakját, Nicky pedig középtájt megfogta a kezét. Porter megpróbált láthatatlanná válni, de nehéz lett volna, főként mivel Nicky és Juliette keze alatt a hasa kemény volt; emberrel töltött luftballon. A baba rúgott egyet, mintegy végszóra, mire Nicky is, Juliette is odafordult, mintha az érintésük kis földrengést indított volna el.

– Ez ő volt? – kérdezte Nicky.

Juliette bólintott, mert az anyák tudják. Juliette a baljával Nicky kezét fogta, de úgy fordította a testét, hogy a jobbját Porter hasára fektethesse. A baba, mintegy erre válaszul, nekifeszült.

– Bonjour – mondta neki Juliette lágyan. Porter figyelte, ahogy Juliette felnéz Nickyre. Látta, hogy Juliette pocakjára emlékeznek, amelyben Cecelia lakott csodálatos, láthatatlan halacskaként. Porter hasát állandóan tapogatta valaki – ismerősök a szupermarketben, McConnell doktornő, olyanok, akiket alig ismert, az anyja, Jeremy –, és mindenki úgy reagált, mint amikor egy helyes kölyökkutyával találkoznak a járdán: természetesen el voltak bűvölve, azonban nem hatódtak meg könnyekig. Mindenki, aki megérintette, volt már tanúja terhességnek, hozzá sokkal közelebb állónak, és Porter testét csak időgépnek használták az emlékeikhez. De Nicky és Juliette mások voltak: szerették ezt a babát, tehát Portert is szerették. Porter már az anyja volt valakinek. Valóság lett. Ott volt a baba, növekedett. Fülelt. Figyelt.

Taps hallatszott egy sarokkal arrébb, kezdetét vette a felvonulás. Aidan és Zachary éljeneztek, Elliot és Wendy egy-egy gyereket a magasba emeltek. Nicky megfordult, bekopogott az Örök Szépség kirakatán, hogy szóljon az anyjának. Porter és Juliette a nyakukat nyújtogatták, hogy lássák a lassan közeledő kocsikat. Mintha lajhárok versenyfutását néznék.

Cecelia és Robin kézen fogva jöttek ki a mosdóból. Hosszú volt a ruhájuk, és egyforma gyöngyös szvettert viseltek, de hideg volt a levegő, és izgultak. Cecelia mintha gyerekek nevetését hallotta volna, holott az egész város a felvonulást nézte, és mindenkinek jókedve volt – ki tudhatta, hogy ki miért nevet. A tömegben visszaverekedték magukat a kocsihoz, ahol Ms. Skolnick hol a telefonját nézte, hol a tömeget fürkészte, szemlátomást őket kereste.

– Ó, hála istennek, hogy itt vagytok, gyertek! Mi megyünk elöl. Már nyugtalankodnak a királynők! – A mini körforgalom tetején vacogó hármasra mutatott. Megan interpretatív táncot adott elő, ami pont úgy nézett ki, mint Regina George Télapó-tánca a Bajos csajokban, és Cecelia nem tudta eldönteni, hogy ezzel Sidney-t és az udvartartását gúnyolja-e, vagy Jamesnek kelleti magát, de mintha mindkét célt elérte volna. Sidney és Liesel megvető arccal néztek le rá, mialatt Bailey fényképekhez pózolt, amelyeket a másik két lány biztosan megvétóz majd, mindet használhatatlannak minősítve, mielőtt posztolhatná őket. Ms. Skolnick ekkor vette észre, hogy Ceceliáék átöltöztek.

– Ó, nahát! Fantasztikusan nézel ki, August. Te is, Cecelia. De August! Komolyan, káprázatos.

– Szólíthatna Robinnak. Szólítson Robinnak! Megtenné, hogy Robinnak szólít? – Robin pukedlizett.

– Robin, hát hogyne – mondta Ms. Skolnick. – Tudod, mit? – Dudált a kocsi sofőrje. Indulniuk kellett. A felvonulócsapat összegyűlt, a kezüket dörzsölgették, várták az utasításokat. Az egyetlen, aki nem didergett, a szakállas, rövidnadrágos gyerek volt, aki sose fázott, még februárban sem. – Mit szólnál hozzá, ha az emelvényen utaznál, Robin?

Akkor integetnie kell. Mosolyognia kell. Sidney, Liesel és Bailey mellett kell állnia, tűrni, hogy fényképezzék. Benne lesz a képük az évkönyvben, alatta a nevük. Robin Sullivan, nyolcadik osztály. Ez akkor bemutatkozás, debütálás, ezer meg ezer helyesbítés, értetlenség, taps. Robin Ceceliához fordult.

– Menni fog – biztatta Cecelia. – Itt vagyunk veled, mind itt vagyunk veled. A testőröd leszek. Nem mintha szükséged lenne rá.

– Hát, akkor jó – mondta Robin.

– Nagyszerű – mondta Ms. Skolnick. – Sidney, csináljatok helyet! – A már az emelvényen lévő három lány hátrahőkölt. Eleve nem volt sok hely fönt, pláne, hogy a kis fehér építmény, a filagória elfoglalta az emelvény közepét, és körbe-körbe kellett járniuk körülötte, amitől nem látszott túl jól, de ez senkit sem érdekelt. Robin mosolyogva lépett az emelvényre.

– Hű! – mondta Bailey. – De jól nézel ki!

– Ja – mondta Liesel. Tetőtől talpig végigmérte Robint. – Tetszik ez a ruha.

– Kösz – mondta Robin. – Nekem is a tiéd. – Lenézett Ceceliára, jelezve, hogy csak kedvességből mondja, mert ez egy olyan pillanat, és hogy bár hálás Cecelia védelméért, nincs rá szükség. Hogy Cecelia lazíthat, legalábbis egyelőre. Cecelia megértette: ezek Sidney csicskái, ám igazából korlátolt szarkák, akik mindig ahhoz húznak, aki a legszebben csillog. Nem igaz barátság fűzi őket Sidney-hez; nagy valószínűséggel rettegnek tőle. Csak úgy alakult, hogy Sidney volt a legszebb lány az osztályban, és vonzotta őket a ragyogás. Bailey-nek és Lieselnek kellett valaki, akit utánozhatnak, hogy jobban elviseljék a nyolcadik osztály miazmáját. És most hirtelen Robin csillogott a legfeltűnőbben a környéken. Ez persze nem jelentette azt, hogy senki sem fog beszólni, és hogy nem lesz néha rögös az út, de Robin csinos volt, és Cecelia azt is megértette, hogy ez fogja megkönnyíteni a Lieselhez és Bailey-hez hasonló lányok dolgát, mert ránéznek, és magukat látják majd, és ők is csinosnak érzik majd magukat. Még a sekélyesek is tudnak elfogadók lenni. Fura, de ez megnyugtatta.

A kocsi mozgásba lendült, Cecelia pedig szorosan ott lépdelt mellette azon az oldalon, amelyiken Robin volt, hogy testileg-lelkileg támogathassa, ha úgy alakulna a helyzet. Ő volt az őrszem. Sidney előrenézett, és megbicsaklott a bokája, amikor a kocsi elindult – rá nem vigyázott senki, igazából nem, és Cecelia egy pillanatra megsajnálta. Sidney úgy meredt előre, mint akinek zivataron kell áttörnie. Cecelia kíváncsi lett volna, mi jár a fejében – hogy dühös-e, amiért neki kevesebb hely jut, vagy hogy nem a népszerűségi verseny az egyedüli, ami számít, vagy valami más. Sosem lehet biztosan tudni, mire gondol a másik. Robin integetett, a menetszél hátrafújta a haját a válláról. Cecelia nem tudta, merre állnak Robin szülei, de aztán észrevette őket a kocsitól balra, annak a zsákutcának a közepén voltak, amelyik a körforgalomtól a folyóhoz vezetett. Robin apja kezét a szájára szorítva sírt, sírt és mosolygott, egyszerre sírt, nevetett és éljenzett. Robin anyja a levegőt öklözte, és Cecelia büszke volt a barátnőjére, és magára is, mert különbséget tudott tenni magánügy és titok között, támogatás és cinkosság között. Integetett Robin szüleinek, egy pillanatra meg is feledkezve róla, hogy az ő szülei is ott vannak valahol a tömegben.

Porter látta, hogy közeledik a középiskola kocsija, látta a tetején a fiatal lányokat az évszaknak nem megfelelő ruhájukban, mintha a fiatalságuk mentesítené őket az időjárás hatásaitól. Amikor ő szüreti királynő volt, fent az iskola kocsiján, felnőttnek érezte magát. Pedig nem volt az, ugye, bármit gondolt is akkor. Zöld, libbenős ruhát viselt, diszkóhoz tervezték. Astrid ki nem állhatta, mindent bevetett – próbálta megvesztegetni, sértegette –, hogy valami mást vegyen föl helyette. Bob Baker vezette a kocsit. Porter már nem emlékezett, ki volt a többi a lány. Tudta, hogy ott állnak valahol a szülei, meg Nicky, Jeremy, mindenki, de nem akarta látni őket. Zavarban volt. Ám aztán meghallotta a nevét, és rájött, hogy a szülei kiabálnak neki, ott álltak a barkácsbolt előtt a járdán, és mindketten integettek. Az anyját tisztábban látta, mint az apját – emiatt évek múlva is haragudott magára. Le kellett volna ugrania az emelvényről, mint a hősnők a filmekben, odaszaladni az apjához, egészen közel hajolni az arcához, és elkattintani a belső fényképezőgépét. Sajnálta, hogy nem maradt róla élesebb képe. Aznap azonban nem bánta, hogy homályos az emléke – könnyebb volt úgy. És akkor kivillantotta a fogait, tele szájjal nevetett, őszinte örömmel.

Amikor még a hétvégén sem jött meg a menstruációja, szólt Jeremynek, hogy vegyen egy terhességi tesztet, és hozza be az iskolába. A két rózsaszín csík ki sem várta a teljes egy percet, ahogyan az útmutatóban írták. Jeremy szerint túlreagálta a dolgot, hiszen ő mindig idejében kivette. Amikor mentek a New Paltz-i kórházba, Porter a döbbenettől sírni sem tudott. Egyetlen porcikája sem vágyott gyerekre. Ez szóba sem került mint lehetőség. Porter úgy érezte, az élete múlik rajta – az egész jövője. Vagy ez, vagy az, vagy ez, vagy az. A kettő együtt nem megy. Minden évben volt legalább egy lány az iskolában, aki teherbe esett, és egyre nagyobb lett a hasa, ahogy telt az év, aztán egy nap eltűnt, mint füst a levegőben. Előfordult, hogy a lány visszajött, és leérettségizett, de többnyire nem. Látni lehetett a városban, ahogy babakocsit tol, vagy a játszótéren játszik a gyerekkel, néha ugyanazon a játszótéren, ahol a gimisek esténként összeverődtek, hogy elszívjanak egy spanglit, és megigyanak pár sört.

– Szerintem tartsunk szünetet – mondta Porter az ablakon kibámulva. – Mármint utána, ha megcsinálták. – Akkor azt gondolta, hogy nagyobb az esélye, hogy a szülei rájöjjenek, ha együtt marad Jeremyvel. Ajándék volt. Felfogta ezt akkor Jeremy? Porter megajándékozta Jeremyt azzal, hogy ne kelljen ezen gondolkodnia, hogy örökre megfeledkezhessen róla. Csak egy délután volt. Ilyen jól működött Porter teste: mindent megtartott, még azoknak a parányi sejtenek az emlékét is, amelyeket kivettek belőle. Amikor aztán Jeremy hazavitte utána, Porter szülei nem voltak otthon. Nicky a szobájában volt, az ablakban szívta a spangliját, és ő volt az egyetlen, akinek Porter elmondta. A következő évben új szüreti királynőt választottak. Ilyen volt a lányok élete.

– Itt vannak, itt vannak! – kiabálta Nicky. Az úttesten közeledő kocsira mutatott. Cecelia hosszú ruhát viselt, sután lépkedett benne, nem tudott akkorát lépni, mint máskor. Nem a tömeget nézte integetve, mint a többi gyerek, hanem fölfelé tekintett. Porter követte a pillantását, és meglátta Jeremy duzzogó, kékre fagyott lányát, mellette egy sugárzó, sárga ruhás lányt. August volna az? Igen. Porter elgondolkodott, mi volt a legbátrabb dolog, amit életében tett, és néhány pillanatnyi töprengés után a hasára tette a kezét.

– Elmegyek a mosdóba – mondta Nickynek és Juliette-nek, akiket olyannyira lenyűgözött a látvány, hogy a lányuk saját elhatározásából részt vesz egy városi rendezvényen, hogy mind a ketten halk, nyöszörgő hangot adtak ki magukból. Az ikreket Porter soha nem látta még ilyen boldognak, mindenkinek integettek, Wendy és Elliot pedig ragyogtak, egymásra és a világra. Olyan kevés kell hozzá, komolyan, hogy egy szülő szája ne lefelé, hanem felfelé görbüljön!

A városháza mosdója ugyanott volt, ahol korábban is; Porter nyikorgó cipővel végigment a folyosón. Mindenütt szülőket látott – apukák telefonáltak kérlelhetetlenül, mintha nem várhatott volna egy órát, amiről beszéltek, anyukák kergették fel-alá a folyosókon a kisebb gyerekeiket meggörnyedt háttal és előrenyújtott ujjakkal. A mosdónál rövid sor várakozott, mindenki kedvesen mosolygott, aztán levegőnek nézte a többieket.

Nyílt a fülke ajtaja. Először a has jött ki – egy iszonyatosan terhes has, amely mellett Porteré elbújhatott, majdnem tökéletes gömb. A hasat körülvevő ruha passzentos volt, rajta függőlegesen piros-fehér csíkok, mint a Willy Wonkában. Porter pillantása felkúszott a nő testén, amíg a fejéhez nem ért. Kristen Fogelman állta a tekintetét, és elmosolyodott.

– Ó, szia! – mondta. Rámutatott Porter hasára. – Gratulálok. Jeremy mondta, hogy babát vársz.

– Igen – mondta Porter. Gondolatban szitkok áradata zúdult belőle, de igyekezett magának megtartani őket. A száját mintha papírtörülközővel felszárogatta volna valaki. Átszitálta az összes szavát, és végül összerakott egy mondatot. Kristen hasára mutatott. – Nem tudtam.

– Nem? – Kristen lerázta a kezéről a vizet. – Érdekes. Bár, gondolom, így van ez a harmadik gyereknél. Már nincs meg az újdonság varázsa.

– Elég nagy lesz köztük a korkülönbség – állapította meg Porter, miközben azt latolgatta, vajon nem lehetséges-e, hogy a gyerekének Jeremy az apja, noha tudta, hogy nem így van. Most már négy alkalommal sem használtak óvszert, és elképzelte, ahogy a sok ezernyi kis sperma megbújik a testében, új, eddig még meg nem termékenyített petesejtet talál, beköltözik, várja, hogy ez a baba megszülessen, és csak azután ereszt gyökeret. Hát nem tanult semmit? – Itt van Jeremy?

– Ó, igen, persze. Sidney és a barátnői a kis királynők, olyan édesek. De igen, tudom – felelte Kristen –, beépített bébiszitterek! – Kiegyenesedett, és elindult Porter felé. Meg sem állt, amíg egészen közel nem ért hozzá, olyan közel, hogy a szája majdnem Porter füléhez ért. – Csak hogy világos legyen – mondta –, soha nem téged választott volna. Mindenki tudja, Porter. Egyedül te hiszed, hogy titkod van. Ettől még szomorúbb, nem gondolod? – Kristen hatalmas hasa alá tette a kezét. – Nem baj. Egyszer majdcsak felnősz. Vagy mégsem. – Azzal rengő csípővel elsétált, mint egy fenséges elefánt, amely tudja, hol az őt jogosan megillető hely az állatok birodalmában.

– Igen – mondta Porter. Időközben sor keletkezett mögötte, mindenki türelmesen várta, hogy ő következzen. Amikor Porter nem ment be azonnal a megüresedett fülkébe, a mögötte álló nő – Porter ismerte, a Croissant Cityben dolgozott – megkérdezte: – Nem megy be? – Porter megrázta a fejét, mire a nő már el is foglalta a fülkét. Jeremy csak ezért folytatta vele, mert Porter hagyta, nem azért, mert boldogtalan volt a házassága. Porter becsoszogott a fülkébe, amikor újra megüresedett, és leült. Hallotta kintről a felvonulás hangjait, a vidámságot. A vazektómia tehát visszafordítható, újabb győzelem a férfiegó számára. Neki persze nem árulta el Jeremy. Porter összefogott egy jó adag vécépapírt, próbált abba lélegezni, mint egy hevenyészett papírzacskóba, de pici rostszálak szakadtak le róla, amiket belélegzett. Csak köhögött és köhögött, megfeledkezett róla, hogy nyilvános helyen van, megfeledkezett róla, hogy egyszer föl kell állnia, hogy visszamenjen a családjához. Hogy találkozzon August szüleivel, akik valamit nyilvánvalóan jól csinálnak, és a maga testvéreivel, akik tőlük telhetően igyekeznek. És hogy találkozzon Astriddel, aki szerelmes. Porter nem értette, hogyan lett ő annyi minden után, amin keresztülment, a legnagyobb kudarc.

– Porter? – szólította egy hang az ajtó túloldaláról. Astrid határozott kopogtatását nem lehetett nem felismerni. – Porter, mi történt? Jól vagy?

– Szia, Anya! – mondta Porter. Előrehajolt, és kinyitotta az ajtót. Az anyja lenézett rá, óvatosan belépett a fülkébe, és az oldalához tapadva még beljebb jött, hogy be tudja zárni maga mögött az ajtót.

– Na jó – mondta leguggolva. Egy magasságba került a homlokuk, a térdük összeért. – Minden rendben lesz. Erős vagy, bátor vagy, és nagyszerű anyuka leszel.

Porter ettől csak még jobban zokogott.

– Ez a három legszebb dolog, amit valaha mondtál nekem. Néha előrukkolhatsz ám legalább eggyel.

– Meg fogom próbálni – ígérte Astrid, és átölelte Porter vállát, aki úgy omlott rá, mint egy kisbaba.

41. fejezet

Csapatjátékosok
 (Második rész) 

Miután véget ért a felvonulás, és a kocsik kiürültek, Robin lett a szüreti királynő. Sidney Fogelman távolságot tartott tőle, a csicskái azonban ott tolongtak körülötte, hogy gratuláljanak neki a bátorságához. Liesel szelfizett is vele. Körégyűlt szinte az összes hetedikes lány, dicsérték, hogy milyen szép abban a ruhában, mert az is volt. Nicky észrevette Robin szüleit – folyt az orruk, csillogott a szemük – néhány méterrel arrébb, és odament hozzájuk köszönni. Porter meg Astrid is előkerültek a mosdóból, és mindannyian az Örök Szépség előtt tömörültek. Annyi mindenki beszélt egyszerre, hogy miután Porter visszatámolygott, a családja csak némi idő után figyelt fel arra, hogy valami más is történt.

Elliot odahajolt a húgához, és valamit a fülébe súgott. Nagy volt a lárma, és Porternek nehezére esett a beszéd, úgyhogy Elliot leguggolt mellé, és várt. Nicky visszatért Robin szüleitől, és gyorsan lekuporodott a bátyja mellé. Astrid nézte a három fejet – fentről jobban látszott, mennyire hasonlítanak egymásra, a barnának ugyanaz az árnyalata volt a hajuk színe, és mindhármuknak ugyanolyan ívben görbült a háta –, és úgy érezte, hogy csak nem csinált mindent rosszul. Az apró győzelmek édesítik meg a napot, nemde?

Nicky és Elliot hirtelen kiegyenesedtek és körülnéztek – el Astrid mellett, majd Nicky az utca túloldalára mutatott, amely félig-meddig továbbra is le volt zárva az autóforgalom elől, ezért rengetegen álltak ott. Kocogva elindultak Jeremy Fogelman felé, aki Elliot épületét támasztotta, és ok nélkül mosolygott. Sidney és az anyja a sarkon úgy fogadták a vendégeket, mint egy kiebrudalt diktátor és az első embere, Jeremynek azonban semmi dolga nem akadt. Nicky és Elliot odaálltak elé. Nagy volt a zaj, kiabálniuk kellett, hogy meghallják egymást.

Porter figyelte őket, és utánuk szólt:

– Ne, ne, ne, ne! Ne! Fiúk! Ne! – A testvérei azonban messze voltak tőle, nem hallották. Jeremy kezet nyújtott, de Elliot félreütötte. Jeremy ekkor tettetett megadással a levegőbe emelte a kezét. Most már Kristen és Sidney is őket nézték, bár úgy tettek, mint akik nem. Porter csak arra tudott gondolni, mennyi terápiára lesz egyszer szüksége Sidney Fogelmannek, és hogy ez mennyiben szárad az ő lelkén. Wendy az ikrekkel közelebb ment az egyik felvonulókocsihoz, hogy a műszaki dolgokat tanulmányozzák, hála istennek. Porter nem szívesen vállalta volna a felelősséget az elkövetkezendő eseményekért.

Nem mintha soha meg sem fordult volna még a fejében – persze hogy megfordult. Eleve ezért szakított Jeremyvel annak idején. Meg aztán másodszor is. Már felnőttként. Azért szakított Jeremyvel, mert olyan ember akart lenni, aki jó döntéseket hoz, és akit nem csak azért szeretnek, mert hajlandó színlelni. Eldöntötte, hogy gyereket vállal, kiválóan érezte magát, és most ez? Mitől esett vissza? Porter úgy érezte, hogy ha még visszább esik, a dinoszauruszok fogják felzabálni. Attól, hogy Cecelia ott volt velük, meg hogy találkozott Rachellel, úgy érezte, hogy visszautazott az időben a fiatalkorába, pedig a valóságban elmúltak már azok évek, elmúltak, elmúltak. És nem hiányoztak neki.

„Mindenki hibázik, Porter – mondta neki Astrid a mosdóban. – Nem kell tökéletesnek lenned. Még csak megjátszanod sem kell, hogy tökéletes vagy.” – De nem vette számításba a fiúkat.

Elliot egy centivel Jeremy arca előtt hadonászott az ujjával.

– Jaj, istenem! – mondta Porter. Feltolta magát, és amikor elindult át az utcán, Elliot éppen hátrahúzta a karját. Porter kikerült a járda közepén egy nagy, barátságos golden retrievert, és akkor ért oda hozzájuk, amikor Elliot ökle telibe találta Jeremy Fogelman orrát. Illetve telibe találta volna Jeremy Fogelman orrát, ha Jeremy nem kapja félre a fejét. Elliot ökle tehát az ablaküveg azon részével ütközött, amelyiknek az imént még Jeremy feje támaszkodott.

– Te idióta! – kiabálta Porter. – Nem erről van szó! Mi a fenét csinálsz?

– Megvédelek – felelte Elliot szemlátomást döbbenten, mialatt az üvegen apró repedés jelent meg, amely pókhálóalakzatban gyorsan szétterjedt. Jeremy ellépett onnan, hátha kizuhan az egész ablaktábla. Elliot zihálva lélegzett, két keze ökölbe szorítva lógott az oldalánál, és hirtelen nem tudta, mit csináljon. – Baszd meg, haver, ez az én kirakatom! – kiabálta végül. – A fenébe!

– Nem szorulok védelemre – mondta neki szelíden Porter. – Attól a lúzertől pedig végképp nem kell engem megvédeni. – Jeremy vállat vont, és gyorsan odébb állt, mielőtt a Strick testvérek meggondolják magukat.

– Én próbáltam meggyőzni – mondta Nicky.

– Azt mondtad, hogy dobta Portert! És hogy nem mondta el Porternek, hogy terhes a felesége, a szemét állat, a seggfej!

– Én nem ezt mondtam – szabadkozott Nicky. – Szerintem nem ezt mondtam.

– Fiúk – mondta Porter a testvéreinek –, köszönöm, hogy ki akartatok állni értem, bár nem szorulok rá. Mármint de, most is, meg majd később is, csak nem így. Ennek nincs köze Jeremyhez, értitek? Ez rólam szól.

– Azonnal menjen a túloldalra az összes Strick! – rendelkezett Astrid. Porter után sietett, és nem lépett azonnal közbe, most viszont betelt a pohár. Ha ők még a gyerekei, akkor ő még az anyjuk. Élesen összecsapta a két tenyerét, aztán visszasietett az úttest közepére, és úgy tartotta maga elé a kezét, mint egy stoptáblát. Megvárta, hogy a három gyereke, meg Juliette és Cecelia épségben átérjenek, mert egy-egy óvatos sofőr már visszamerészkedett az útra, ahol továbbra is rengeteg ember tolongott. Wendy és az ikrek felnéztek, és mentek utánuk, bár eleinte nem értették, hová vonul a rokonság, de hamar felfogták: a Strick család elindult, tehát nekik is menniük kell. Pontosan itt történt, döbbent rá Astrid, itt állt Barbara. Ha visszamehetne az időben, és Barbarát a járdára kísérhetné, ott pedig tartalmas beszélgetést folytatnának a postaláda mellett, akkor is tele lenne üvegszilánkokkal Elliot keze? Porter akkor is úgy viselkedne, mint egy tinédzser, ő és Birdie akkor is úgy viselkedne, mint egy tinédzser? Fürgén bement az Örök Szépségbe, és addig kotorászott a pult alatt, amíg meg nem találta azt a műanyag dobozt, amelyben a ragtapaszt és a gyulladáscsökkentő krémet tartották. Mindenki leült a padra. Az ikrek elszabadultak a fodrászatban, Wendy pedig a kezébe vette Elliot sérült öklét, és megcsókolta az ujjait.

– Lássuk, jól értem-e! – szólalt meg Cecelia. – Meg akarom védeni a barátnőmet, nehogy megerőszakolják és megöljék, erre eltávolítanak a városból. Behúzok valakinek, erre én leszek a példakép a családban?

Astrid kifurakodott a keskeny folyosóra, és a dobozt Wendy kezébe nyomta.

– Megáll az ész, komolyan!

– Nem foglalkoznánk velem egy pillanatra? – kérdezte Porter. – Én nem kértelek rá, hogy üsd meg. Az én hibám volt, nem az övé. Nem azért sírtam, mert rá haragudtam; magamra haragudtam. – Abbahagyta a sírást, és a hasát ölelte.

– Nem is akartam megütni! – mondta Elliot. – Senkit sem akartam megütni! Csak túlreagáltam a helyzetet.

Nicky Cecelia felé nyújtotta a karját.

– Szívem, nagyon sajnálom! Annyira sajnálom! Tökéletesen elcsesztük. Tudom, hogy nem csináltál semmit. Mármint azelőtt, hogy orrba vágtad azt a lányt. Senkit sem szabad orrba vágni. – Itt szúrósan nézett a bátyjára, és csak a szája szegletében bujkált egy kis huncut mosoly. – Tudom, hogy nem követted el, amit Katherine mondott. Csak nem akartam, hogy szenvedj. De azzal is tisztában vagyok, hogy úgy nézett ki, mintha nem álltunk volna mögéd. Mindig mögötted állunk, drágám. Érted? Mindig.

Ceceliának szúrt a szeme. Elfordította a tekintetét az apjáról, és a falat bámulta mögötte. A tapétázott fal egy olyan szegletét tanulmányozta, amely korábban nem tűnt fel neki; az illesztésnél a két tapétacsík elcsúszott, megbicsaklott az ismétlődő minta. Dadogtak a virágcsokrok. Amikor az apja annyi idős volt, mint most ő, milyennek képzelte el a jövendő életét? Álmodnak házasságról és gyerekekről a fiúk? És a lányok? Cecelia nem ezekről álmodott. Hanem az ablaka alatt elhaladó buszokról és kukásautókról. Meg a barátairól. Nem boldog vagy szomorú akart lenni, hanem normális, normális szülőkkel, akármit jelent is az. Robintól kapott egy könyvet Elizabeth Taylorról meg az egyik férjéről, a viharos szerelmi viszonyukról, és a könyvben, ami tele volt repülőgépekkel, szállodai szobákkal meg luxusautókkal, a gyerekei és a házi kedvencei mindig a háttérben maradtak, mert Elizabeth Taylornak fontosabb volt az, hogy virágcserepeket vagdosson a szerelme fejéhez. Cecelia nem bírta elolvasni. Jobban szerette a Richard Scarry-könyveket, amelyekben, akármilyen fajról volt is szó, a szülők mindig segítettek fogat mosni a gyerekeiknek, vagy elugrani egy elszabadult ketchupszállító kamion elől.

– Robin meghívott magukhoz vacsorára – mondta. – Mehetek?

– Persze – válaszolta Nicky. Fölemelte a kezét, és addig tartotta, amíg Cecelia meg nem fogta; akkor megszorította. – Ki az a Robin?

A csengő hangjára mindenki odanézett. Birdie lökte be az ajtót a csípőjével, egyik kezében egy üveg bort, a másikban egy virágcsokrot tartott. Astrid és Birdie nem bujkáltak a kapcsolatuk éveiben, de nem is verték nagydobra, mi zajlik közöttük. Minél tovább titkolnak valamit, annál helytelenebbnek látszik, pedig Birdie-re semmi rosszat nem lehetett mondani – keményen dolgozott, kedves, vicces és szép volt.

– Bird – szólalt meg Astrid.

Elliot ült Wendy mellett a padon, ütemet vert a lábával és bólogatott a fejével, mintha zenét hallgatna, amit rajta kívül más nem hall. Olyan szűken voltak itt, akár az ingázók csúcsforgalomban, csak ők nem mentek sehová. Összeszorította a fogát; ezt a szokást még dühös tinédzserként vette föl. Miért volt akkor olyan dühös? Miért nem segített az anyja? Utólag visszatekintve olyan egyértelműnek látszott, merre kell menni a labirintusban, akkor viszont, amikor még előtte állt az út, veszettül nehéz volt dönteni.

– Azzal kapcsolatban, amit mondtál… – fordult Elliot Astridhez, továbbra is bólogatva. – Gondolkodtam rajta. Arról, amit akkor mondtál, amikor nálunk jártál. Emlékszem… Jackre. És arra is, amit mondtál. Csak nem vagyok… Érted… Annak nem volt jelentősége. Vagyis, nem volt komoly, csak afféle… – Elliotnak fura kifejezés ült ki az arcára. – Tudod, kínos erről az anyámmal beszélgetni, de mindegy. Azt hiszem, Jacknek többet jelentett, mint nekem, érted, ugye? De nem ezért kell bocsánatot kérned. – Astrid most már feszülten figyelt. Elliot bólintott, szemlátomást rágódott magában valamin. – Azt mondtad Apának, hogy nem vagyok elég okos ahhoz, hogy jogász legyek. Vagy nem elég jó. Kint ültetek a teraszon, nevettetek, és úgy beszéltetek rólam, mint egy idiótáról.

Astrid a szájára tette az ujját.

– Mit mondtam? Mikor történt ez? Nem hiszem, hogy ilyet mondtam.

– De, pedig mondtad. Nem tudom, azon a nyáron, amikor dolgozni kezdtem a Hudson-völgyi Építőiparinál. Te meg Apa kint ültetek, én a konyhában voltam, és hallottam. Apa nevetett. De nem őszintén, ezt hallottam a hangján. Ezért várok bocsánatkérést, nem azért, hogy egy srác meg akart csókolni, amikor tizennégy vagy hány éves voltam.

– Basszus – mondta Porter.

– Hű! – mondta Nicky.

– Ja, és sajnálom, ha egy kicsit lefagyok, tudod, amikor döntést kell hozni, vagy amikor a karriert kellene építenem, amit választottam magamnak, mert nem olyan könnyű, ha a szüleim totál idiótának tartanak.

Astrid rázta a fejét, a szája elnyílt.

– Nem, jaj, nem, szívem! – kiáltotta. – Ezt mondtam? – Átnyúlt Cecelia és Nicky fölött, hogy Elliot csuklójára tegye a kezét. – Ó, istenem! És szegény Barbara! Úgy szégyelltem magam… Nem miattad, hanem azért, ahogy reagáltam… Ezért kerültem őt éveken keresztül, és a végén már nem is emlékeztem rá, hogy miért! Amíg el nem gázolta a busz, nem is gondolkodtam el rajta, hogy miért nem szeretem évek óta! Szeretlek! – mondta. Bárcsak kaphatott volna egy listát minden hibáról, amelyet szülőként elkövetett, a nagyokról és a kicsikről, pusztán hogy lássa, hányat talál el belőlük (mindig fürdetés előtt szakadt el nála legkönnyebben a cérna), és hányat nem. Kíváncsi lett volna, mennyiben vezettek az ő titkai Porter titkaihoz, mennyi fájdalmat tudott volna megspórolni.

– Továbbá – folytatta Elliot, úgy emelve föl maguk között az egyik ujját, mint valami szünetgombot –, mindezt azért mondom el neked, mert azt szeretném tenni, ami helyes. A te kedvedért, Apa kedvéért, Clapham kedvéért. Nem akarok az a seggfej lenni, aki megváltoztatja a város jellegét, érted? Azt akarom, hogy ne legyen igazad. – Wendy belekapaszkodott a karjába. Szerette Elliotot; Astrid most már bánta, hogy volt idő, amikor nem tartotta tökéletesnek a menyét, aki pedig így tudott nézni a fiára. Mert valljuk be, mi másra lehet szüksége az embernek az életben?

– Tévedtem – mondta Astrid. Nem emlékezett az említett napra, de vagy százszor beszélgettek így a gyerekeikről Russell-lel. Mindegyikről. Ez így zajlik egy házasságban, főleg, ha gyerekek is vannak: beszélgetnek jó dolgokról és rossz dolgokról, és az egyik fél dicsér, a másik meg szid. Nála és Russellnél sem történt ez másképp. Astrid volt a rossz zsaru, Russell a jó zsaru. Ám ez csak arra szolgált, hogy helyükre tegyék az élet dolgait. Máskülönben nem lett volna egyszerű eligazodni közöttük. Astrid néha arra gondolt, hogy azért lett egy harmadik gyerekük is, mert az első kettő nem volt egészen százas, és tiszta lappal akartak indulni, már ami a gyereknevelést illeti. De a gyerekeknek ezt nem kell tudniuk. Nekik mindig feltétel nélkül bízniuk kell önmagukban és a velük lévő felnőttekben. Most könnyen jöttek a szavak: – Sohasem csalódtam benned – mondta Astrid. – És nem nekem kell megfelelned, Elliot. Ez a te életed. A te döntéseid. Nincs beleszólásom. A városnak sincs, ahogy közületek senkinek sincs. – Belenézett a fia szemébe, és a születése jutott eszébe, az a pillanat, amikor kibújt a testéből, és Russell sírt, és mind a ketten az újszülöttjüket nézték, akinél szebbet soha életükben nem láttak; a szülésznő Russell kezébe adta – Elliot még véres volt, még ordított –, ő pedig átnyújtotta neki. Astrid ezt megelőzően soha nem volt még teljesen meztelen. Ez az ember létezésének legbensőbb rétege, gondolta, hogy gyermeket szül, aztán magához öleli ezt a gyermeket; először belül, azután kívül. Milyen szülők voltak? A szegény gyermekek kontextus nélküli szeretetre vágytak, de kontextus nélkül semmi sem létezik – Astrid nem szeretett szoptatni, Elliot hasfájós volt, télen született, be voltak zárva a házba, nem úgy, mint Porterrel és Nickyvel, akiknek a születésnapja, szerencséjükre, áprilisra és júniusra esett. Kinek sikerül minden elsőre? Astrid tudta, hogy kudarcot vallott, talán nem pontosan úgy, ahogyan ő gondolta, de sokszor, és még csak észre sem vette. Ez a szülő dolga: hogy elrontsa, újra meg újra elrontsa. A gyerek dolga pedig, hogy mindezek ellenére felnőjön. Ott állt előtte Elliot, a saját könyökét fogta. – Apád olyan büszke volt rád – mondta Astrid. – Most is nagyon büszke lenne rád. Tudsz róla, hogy miután megszülettél, nem bírt aludni, ezért átvállalta tőlem az éjszakai műszakot? Üldögélt a hintaszékben a szobádban, és nézte, ahogy alszol. Néha, amikor reggel bementem hozzád, ő aludt a hintaszékben, te meg ébren voltál, és gagyogtál, mintha te vigyáznál rá. – Kinyújtotta a kezét, és megfogta Elliot csuklóját. – Nélküled nem váltunk volna szülőkké. Csak két ember lettünk volna, akik keringenek a maguk pályáján. Általad lettünk család. Szeretlek.

Elliot nem akart sírni, ezért nem sírt.

– Értem. Jól van. Én is szeretlek. – Ennél többet ne várjon tőle az anyja. Mindketten ugyanazon a futóhomokon álltak.

Birdie most közelebb jött, és megállt Elliot mögött.

– Szia! – mondta, átnézve Elliot válla, mint valami sövény fölött.

– Szia! – válaszolta rá Astrid.

Elliot megkerülte Astridet, a fodrászat belseje felé ment, ahol néhány pillanatra megállt mozdulatlanul, majd az öccséhez fordult, és átkarolta a vállát. Az ikrek leghátul, a mosdónál fröcskölték egymást vízzel. Fel kell majd mosni utánuk, de senki sem sietett, hogy rendre intse őket. Astrid hallotta, ahogy Nicky és Elliot az 1994-es Knicksről kezdenek beszélgetni, hogy ki volt meghatározóbb a csapat szempontjából, John Starks vagy Patrick Ewing, Astrid pedig kétoldalt megfogta Birdie arcát, szájon csókolta, és arra gondolt: Házasodjunk össze!, aztán kinyitotta a száját, és Birdie fülébe mondta:

– Házasodjunk össze! – Ha mást nem is, ezt az egyet megtanulta: ki kell mondani. Ki kell mondani most, amíg még lehet.

42. fejezet

Barbara belevág

Barbara mindig szűrt narancslevet vett, mert Bob azt szerette. Bobnak szorosan egymás mellett nőttek a fogai, és ha Barbara a gyümölcshúsos változatot vette, amit ő szeretett, mert ennek volt a leginkább narancsléíze és a legkevésbé vízíze, a gyümölcshús beleakadt a fogaiba, mint homár a csapdába, és kézi segítség nélkül nem lehetett eltávolítani. Barbara tehát zokszó nélkül a válogatós gyerekeknek kitalált narancslevet vásárolta. Napközben ráért, azt kezdhetett magával, amit akart, azokban a dolgokban tehát, amelyek nem voltak fontosak a számára, kész volt kompromisszumot kötni.

Amikor Bob nyugdíjba vonult, és az egész napot otthon töltötte, Barbara ráébredt, hogy nem csak a narancsléről van szó. Bob folyamatosan segítségre szorult. Segíteni kellett neki, hogy elkészítse az ebédjét, hogy eldöntse, akar-e sétálni menni, hogy kitalálja, merre menjen, és viseljen-e kabátot. Bob még a fürdőszobába is elkísérte, és az ajtón keresztül szóval tartotta, mialatt Barbara a dolgát végezte. Egyes barátnői előre figyelmeztették erre a veszélyre, és hogy egy férjnek hobbira van szüksége, Bob azonban semmilyen hobbi iránt nem mutatott érdeklődést, hacsak az nem kapcsolódott valamiképpen Barbarához, aki ezért aztán úgy határozott, hogy ő választ magának elfoglaltságot, de olyat, ahová Bob nem mehet vele.

– Fogszabályzót? Hogyhogy? – kérdezte Bob. – A fogaidra?

– Igen, a fogaimra – válaszolta Barbara. – Ahogy a nevében is benne van.

Rengetegféle készülék létezett, ennek alaposan utánanézett. Köztük sok olyan, amilyenről nem is hallott még! Volt természetesen a fémváltozat, de készülhetett műanyagból vagy kerámiából is, feltehették úgy, hogy a fogak belsején futott végig, aztán gyártottak láthatatlant is, amelyet a fogra kellett ráhúzni, mint egy óvszert. Az élénk színű gumik bárkinek a rendelkezésére álltak, aki az önkifejezés erősebb formáit kedvelte. Temérdek lehetőség volt, és temérdek időt vett igénybe.

A folyó túloldalán, Kingstonban új fogszabályozási rendelés nyílt, oda kétszer olyan hosszú út vitt, mint dr. Piesmanhez, aki Clapham összes tinédzserének fogazatát ellátta fémdrótokkal. Éppen ezért, az oda-vissza közlekedéshez szükséges idő miatt választotta. Körülnézett az interneten, és rábukkant egy fogorvosra, aki jól nézett ki a fényképén: (természetesen) ragyogó mosolyú fiatalember volt fehér köpenyben. Barbara is ilyen mosolyra vágyott – évtizedekkel ezelőtt dőlni kezdtek a fogai, lassan, ahogy a gleccserek mozognak, mostanra azonban a szó szoros értelmében egymásba ütköztek és fura szögekben átfedték egymást, és mindegyik a csöves kukorica halványsárga színét vette föl. Elérkezett az idő.

A Folyóvölgy fogszabályozási rendelő Kingston belvárosában, egy frissen felújított épület első emeletén volt. Az ízléses váróhelyiséget még nem tették tönkre a tinédzserek, akik a koszos edzőcipőjüket a székek ülésére szokták pakolni. Barbara a recepción megadta a nevét, aztán várta, hogy szólítsák. Amikor a dentálhigiénikus bevezette a vizsgálószobába, és Barbara a sarokban álló székre tette a retiküljét, boldogabb volt, mintha bármelyik gyógyfürdőben lett volna, ahol mindig túl öregnek és túl löttyedtnek érezte magát. A fogak gondozása nem minősült hiúságnak. A fogak fontos szerepet töltenek be.

A dentálhigiénikus papírelőkét kötött Barbara nyakába, és úgy állította be a széket, hogy Barbara a padlóval párhuzamosan feküdjön.

– Szeretne közben nézni valamit? – kérdezte a dentálhigiénikus a maszkja mögül. Eszközöket rendezgetett egy acéltálcán, koccanó hangot hallattak, ahogy szépen sorba rakta őket.

– Nézni valamit? Ó, köszönöm, nem – felelte Barbara. Nem az a fajta volt, aki folyamatosan ingerekre vágyott, és ezért állandóan kilógott a füléből valami okoskütyü fülhallgatója. Ott akart jelen lenni, ahol volt.

– Biztos? Netflixünk is van. – A dentálhigiénikus közvetlenül Barbara arca fölé forgatott egy kis téglalapot. Megnyomott egy gombot, mire a képernyő kivilágosodott.

– Nem, nem, köszönöm – ismételte Barbara, de most már zavarba jött a döntésétől. A menüsor a képernyőn maradt, így nézte a színes kis dobozokat, amelyek mindegyike félórányi felhőtlen szórakozást ígért. A dentálhigiénikus megveregette a karját, és közölte, hogy rövidesen jön a fogorvos.

Barbara gyerekkorában nem viselt fogszabályzót – elég egyenesen álltak a fogai, és akkoriban ez nem is számított bevett gyakorlatnak, nem úgy, mint amikor zebraőr volt, és a felsősök felének fém villogott a szájában. 1962-ben, amikor tizenkét éves volt, ő csak azzal foglalkozott, hogy mitől állna úgy a haja neki is, mint Shirley Jonesnak A muzsikusban. Sosem lett olyan, és végül felhagyott a próbálkozással. A családban a nővérének, Carolnak jutott a göndör haj, a fiúk érdeklődése és a szüleik aggodalma. Carol volt a csinos lányuk, a két évvel fiatalabb Barbara pedig, mint egy családi kutya, a kötelességtudó, aki mindig mohón kapott a lehulló morzsák után.

A középiskola után a Norwalki Közösségi Főiskolára iratkozott be, ügyviteli órákat hallgatott, hogy egyszer majd titkárnőként dolgozhasson. Carol színésznő akart lenni, és Los Angelesbe költözött, ahol együtt élt egy férfival, de nem házasodtak össze, amivel nagy fájdalmat okozott a szüleinek. Barbara a kis menzán ismerkedett össze Bobbal – ő mérnöknek tanult –, és megtalálták a közös hangot. Barbara egyetlen beszélgetésükre sem emlékezett abból az időszakból, csak arra, hogy Bob úgy nézett rá, akár egy filmcsillagra, mint fontos és kívánatos személyre, s nem is telt bele sok idő, eljegyezték egymást, és összeházasodtak. A szülei repestek az örömtől, és az esküvő, amelyet a nyár közepén, a hátsó udvarban tartottak kéttucatnyi vendég, jobbára az anyja barátnőinek a részvételével, rövid és kedves volt. Barbara gyöngysort viselt, Carol pedig végig ádáz képet vágott, bosszantotta, hogy a barátját csak azért nem hívták meg a szülei, mert (mint kiderült) már volt felesége. 1972-t írtak akkor, de Connecticutba még nem ért el a szabad szerelem.

Bobbal természetesen családot szerettek volna. Akkoriban ez így volt szokás. Barbara egyetlen nőt ismert, aki tudatosan nem vállalt gyereket, ez pedig a Dora nevű hajadon nénikéje volt, egy ápolónő, aki boldogan élt Rhode Islandben a lakótársával, és ünnepekre magával hozta számos pitével és tortával együtt, amit ők sütöttek, és ebben senki nem talált kivetnivalót, csak fölöttébb szomorúnak tartották, hogy két ilyen rendes nő nem talál magának férfit, aki feleségül venné. Barbara annyi gyereket akart, hogy egyenletesen oszoljon szét közöttük a felelősség és a nyomás, ahogy egy baseballcsapat tagjai is mind felelősnek érzik magukat azért, hogy jól szálljon a labda, nem csak az a játékos, amelyiknek a kezében az ütő van.

És próbálkoztak. Barbara emlékezett rá, milyen látványosan hajította ki a szemetesbe a pesszáriumát az esküvő után, bár még aznap este ki is mentette belőle. Bobbal újra meg újra, majdnem minden este szeretkeztek azon a héten, feldobta őket, hogy végre együtt élhetnek. Szexeltek már az esküvő előtt is, de nem sokszor – nem volt egyszerű helyet és időt találni az együttlétre. Most azonban, a tulajdon lakásukban akkor estek egymásnak, amikor csak akartak, és meg is tették. Miután hazaértek a munkahelyükről, tessék-lássék megvacsoráztak, aztán Barbara összehúzta a függönyöket, mintha bárki beleshetett volna az első emeleti ablakukon, ágyba bújtak, és úgy játszottak egymás testével, mint a születésnapjukra kapott legcsillogóbb ajándékkal.

Amikor eltelt egy év, és Barbara még mindig nem esett teherbe, felkereste az orvosát, aki mindenféléket kérdezett a menstruációs ciklusáról, majd mintha több deciliter vért levett volna tőle. A rá következő évben volt egy vetélése, az utána következőben pedig még kettő. Barbara orvosa kijelentette, hogy továbbiakra kell számítania, és vegye fontolóra az örökbefogadás lehetőségét, ha gyermekre vágyik. Éveken keresztül fontolgatták Bobbal, mígnem végül Barbara betöltötte a harmincat, és Bob kijelentette: „Tudod, Barb, egyszerűen nem vágyom más gyerekére…” És ezzel lezárták a témát. Jó, ha az ember tisztában van magával, gondolta Barbara. Jobb, ha az ember tisztában van magával, és nem erőlteti, mint ha tépelődik, és belevág. Hosszú távon legalábbis mindenképpen jobb. Ő nem így érzett – ő bármilyen kisbabát szeretni tudott volna, akit a karjába tesznek, ezt olyan biztosan tudta, mint a tulajdon nevét –, de hát, ugye, ez nem tőle függött.

Nyikorgott az ajtó, Barbara odafordult. A honlapon közzétett fényképről ismerős fiatal orvos bejött, és leült mellette a székre.

– Üdvözlöm – mondta. – Dan doktor vagyok. Szólíthat Weiss doktornak is, ha az jobban tetszik, de a betegeim többsége Dan doktornak hív. – Kezet rázott Barbarával, akinek egy kicsit nyirkos volt a tenyere attól, hogy addig az alkarján nyugtatta. Remélte, hogy Dan doktornak nem tűnt fel.

– Üdvözlöm – mondta Barbara mosolyogva. Az orvos élőben még jóképűbb volt, Barbara úgy saccolta, hogy még harminc sem lehet, a haját valószínűleg nemrég igazíttatta, és kétséget kizáróan borotválkozott aznap reggel, erről árulkodott itt-ott némi bőrpír.

– Belenézhetek? – kérdezte, és Barbara szájára mutatott.

Barbara zavartan forgatta a szemét.

– Természetesen – válaszolta, és nagyra nyitotta a száját.

– Most harapjon össze! És hadd lássam, hogyan mosolyog! – Dan doktor összeharapott és aztán mosolygott, hogy egyértelmű legyen a kérése. A rendelő falai halvány narancssárgára voltak festve; kaliforniai naplemente. Barbara tudta, hogy bizonyos színek bizonyos érzelmeket váltanak ki az emberből: piros szobában gyakrabban veszekednek, és hasonlók. A narancssárga talán nyugalmat áraszt? Dan doktor biztosan tudja. Barbara bemutatta, hogyan mozog az állkapcsa. – Látom – mondta Dan doktor. – Szabad? – Megvárta, hogy Barbara bólintson, aztán mindkét kesztyűs kezével finoman a szájába nyúlt, egyikkel az egyik oldalon, a másikkal a másikon. Milyen furcsa, az ember elmegy az orvoshoz, aki az esetek többségében idegen számára, és magától értetődően hagyja, hogy az orvos hozzányúljon ahhoz a testrészéhez, amelyben megegyeztek, amikor időpontot kapott! Dan doktor végighúzta az ujjai hegyét Barbara fogain, haladt egyikről a másikra, mint amikor az ember lankás dombokon kerékpározik. Barbara lehunyta a szemét, amikor az orvos az alsó fogakra tért rá, és azokat is végigtapogatta. Bob jó ideje nem nyúlt már hozzá. Éjszakánként odabújt hozzá, és átölelte, mint egy koalamackó, de öt perc múlva el is fordult, és horkolni kezdett. Barbara az idejét sem tudta, mikor nyúlt be utoljára a hálóinge alá. És ki volt még? Barbara gondolatban össze akarta szedni, ki mindenki érintette meg a testét, de egyetlen személy sem jutott eszébe, leszámítva azt a nőt, akinek a bankban tartotta az ajtót, és aki aztán úgy veregette meg Barbara vállát, mint egy labradort szokás, amikor a gazdi lábához teszi a nyálas teniszlabdát. Ez más volt. Ez figyelmes érintés volt. Barbara minden egyebet kitörölt az agyából, és arra koncentrált, hogy milyen Dan doktor fiatal, erős kezét a szájában érezni. – Rendben – mondta az orvos. Lassan kihúzta a kezét, és levette a kesztyűjét. – Nem lesz ezzel semmi gond. Most levesszük a mintát. Azt gondolom, hogy hat hónap alatt elérhetjük a kívánt eredményt. Esetleg egy év alatt. És ezüst helyett választhatunk természetes színűt, mint a fog, hogy kevésbé legyen látható. Sok felnőtt azt kéri.

Barbara bólintott.

– Ó, nagyszerű! – Szerette volna, ha Dan doktor visszateszi a kezét a szájába. Ugye, vannak Japánban azok a nők, akik nem azért kapnak pénzt a férfiaktól, hogy lefeküdjenek velük, hanem hogy üldögéljenek és beszélgessenek. Ő is erre vágyott. Nem feltétlenül szexre, vagy akár a jövőbeni szex ígéretére. Olyan társra vágyott, aki nem kíván tőle semmit. Aki kérés nélkül megveszi neki azt a gyümölcslét, amit ő szeret, és puszit is ad, amikor felszolgálja. Biztosan létezik ilyesmi. Elvégre Amerikában vagyunk, ahol minden lehetséges. De erre nem kereshetett rá a számítógépén, mert mi lesz, ha Bob meglátja… Utána lehet nézni, hogy mire keresett rá valaki, igaz? Nem mintha Bob értene hozzá.

– És milyen gyakran kell majd jönnöm? – Barbara remélte, hogy nem túlságosan sóvár a hangja.

Dan doktor megvonta a vállát.

– Hathetente. Mosolyogjon csak még egyszer! – Barbara mosolygott. – Ó, igen – mondta Dan doktor. – Hathetente elég lesz. Szerintem minden nagyszerűen alakul majd. Ráadásul sokat lehetünk együtt! – Fölnevetett. Ki akarna a fogorvosával időt tölteni? Barbarán kívül senki. Nevetett az orvos humorán, aztán még a sajátján is egy kicsit. Dan doktor elégedettnek látszott. – Nos akkor… Cassidy csinál néhány röntgenfelvételt, és előkészül, hogy levehessük a mintákat. Rendben? Mindjárt visszajövök.

Barbara nyelt egyet.

– Igen, köszönöm. – Figyelte, ahogy Dan doktor a székével az ajtó felé gurul, aztán kecsesen felpattan: fehér köpenyes Gene Kelly. Barbara kényelmesen elhelyezkedett a vizsgálószékben, és a képernyőre pillantott. Ki nézné azt, amikor Dan doktort is nézheti? Mikor mindennel végeztek, és rátértek a következő vizsgálat időpontjára, hat hét helyett ötre időzítették. Barbara füllentett: azt mondta, hogy el fog utazni, és még előtte föl szeretné tetetni a fogszabályzóját, pedig sehová sem készült.

Bob az ajtóban várta, amikor hazaért.

– Milyen volt? – kérdezte. A macskák is lekocogtak a bejárathoz vezető lépcsőn az üdvözlésére, és Barbara pucér lábához dörgölőztek. Mintha mégis örökbe fogadtak volna, csak Bob észre sem vette. Ha lettek volna gyerekeik, talán nem haragszik ennyire Bobra. Úgy tekintett a gyerekekre, akiket több ezerszer átkísért az úttesten, mintha a sajátjai volnának, de igazából nem voltak azok. Hazamentek a saját anyjukhoz, akik jobbak és ügyesebbek voltak nála. Barbara csak néző volt, kívülálló. És az nem ugyanaz. Ha lettek volna gyerekeik, Bob bent volna a házban, éppen telefonon beszélne valamelyikükkel, a mindennapjaikról faggatózna, ahogy Barbarával is szokta. Remek apa lett volna belőle; ez fájt. De most, annyi évtized múltán Bob volt a gyerek, és Barbara a szülő, pedig neki is csak egy élete van, nem? – Megálltál narancslevet venni? – kérdezte Bob. – Csak a sűrű fajtából van itthon.

– Nem – felelte Barbara. Elég fiatal még, dönthet. Elment Bob mellett, kis híján hasra esett az egyik alvó macskában – Ó, éjszakánként hiányozni fognak a macskák! –, fölment a hálószobába, és bepakolt néhány holmit egy kisebb táskába. A részleteket majd kitalálja. Egyelőre elég ennyi.

– Hová készülsz, Barb? – kérdezte Bob tágra nyílt szemmel. Nézte, ahogy a felesége lejön a lépcsőn, kilép az ajtón, és visszamegy a kocsijához.

– Egy időre elmegyek anyámhoz, Bob – válaszolta. – Majd hívlak. Hogy tudd: az a narancslé, amit szeretsz, a tejes sorban van a boltban. A jobb oldalon. Rögtön a tejek után.

Bob kinyitotta a száját, azonban nem jött ki rajta hang. Barbara a hátsó ülésre tette a táskáját, becsapta az ajtót, és elindult Heron Meadows felé. Átmenetileg. Minden csak átmeneti. Illúzió lenne mást képzelni. De akkor is nagyon jó érzés volt.

Epilógus

Hónapok múlva, amikor Birdie és Astrid a mézeshetüket tervezték, Astrid az alaszkai hajóutak között nézelődött, és végre megtalálta a nekik valót: „Idén nyáron fedezze föl velünk Amerika jeges határait! Seattle-ből indulunk hajóval hatnapos körutazásra a csendes-óceáni partok mentén, megállunk Ketchikanban, Juneau-ban és Skagwayben, majd utunk utolsó állomása a csodás Vancouver, Kanadában! A napok hosszúak, a fedélzetről rétisasokat, bálnákat, medvéket és fókákat látni. Valamint gleccsereket és ezerkétszáz leszbikust! Nem akármilyen hajóút lesz!” Astrid habozás nélkül lefoglalta.

A baba, Porter kisbabája, Eleanor Hope Strick – Astrid eldöntötte, hogy Hopie-nak fogja nevezni – hat hónapos volt. Picike volt, és jól nevelt, a feje kopasz, a szeme tökéletes karika, mint a képregényekben lévő babáké. Astrid sóhajtozott, hogy inkább nem is mennek, nem akarják őket egyedül hagyni, Porter azonban váltig állította, hogy boldogulni fog – Nicky és Juliette felajánlották, hogy eljönnek segíteni –, így aztán a friss házasok elgurították bőröndjeiket a repülőtérre, és átrepülték az országot, hogy hajóra szálljanak.

A hajó hatalmas volt, sokkal nagyobb, mint amilyennek Astrid képzelte, bár látott róla fényképet a honlapon. Úszó szálloda! És nem az a fajta, amilyenekben Astrid szokott szobát kivenni, hanem egy behemót, kaszinóval, színházteremmel, három medencével és öt különböző étteremmel. Nem is tudta eldönteni, mi az út célja, hogy a hajót élvezzék, vagy a hajón kívüli világot – talán az utas személyiségétől függött. Nők tengerében várták, hogy beszállhassanak, mindenki izgatott volt, türelmetlen, húzták a poggyászukat maguk után, voltak, akik csókolóztak, voltak, akik civakodtak a feleségükkel vagy barátnőjükkel, voltak, akik idegenekkel vitatkoztak a sorban elfoglalt helyük miatt, pontosan úgy, mint bármelyik repülőtéri beszállókapunál, amelyeknél férfiak számára tilos volt a belépés. Astrid több fiatal nőt látott, mint várta – negyveneseket, sőt akadtak néhányan, akik még csak a harmincas éveikben jártak. Azt képzelte, hogy csupa olyan idős hölgy utazik majd, mint ő meg Birdie, ősz haj tengere, mint a rhinebecki YMCA víziaerobik-foglalkozásán.

– Hát itt vagyunk – mondta Astrid. Nem volt egy nagy utazó. Egyszer elmentek Disney Worldbe, a gyerekek tíz-, hét- és ötévesek lehettek, és Astrid rövid időre elvesztette Nickyt, mialatt Russell a nagyobbakat űrutazásra vitte a Space Mountainben, és az a rémület, amit akkor érzett, vele maradt a nyaralásuk végéig. Felcsattant, valahányszor a gyerekek elkóboroltak a szeme elől; ráordított Elliotra, amikor a szálloda éttermében véletlenül megröptetett egy adag hideg vajat. Ettől kezdve Strickék csak olyan helyre mentek, ahová a kombijukkal is el tudtak jutni. Egyedül meg hová ment volna? Időközben annyi idő eltelt, hogy már el is felejtette, voltaképpen mi az utazás lényege. A hajót iszonyatosan nagynak érezte, és egy pillanatra megfordult a fejében, hogy abban a pillanatban elsüllyed, amint mindenki fölszáll rá: gigantikus játék hajóként merül alá az óceán fenekére.

Szobájuk a Veranda fedélzeten, a tíz emelet közül a hatodikon volt. A folyosón egyenruhás személyzet sorakozott.

– Úgy érzem magam, mintha a Downton Abbey-ben lennénk – mondta Birdie bólogatva.

– Vagy a Titanicban – suttogta Astrid, miközben benyitott a szobájukba, amely úgy nézett ki, mint bármely másik szállodai szoba, csak itt a bútorokat a padlóhoz csavarozták, és hiányoztak azok az ostoba kacatok, amelyek Astridet mindig is bosszantották – dekoratív tengeri csillag kerámiából, műgyümölcs egy tálban. Lehet, hogy a hajóutakat a praktikus embereknek találták ki. A szobák előtt a fedélzeten súlyos nyugszékek és szemetesek álltak, minden a padlóhoz rögzítve, nehogy berepüljenek a vízbe, és kupán vágjanak egy delfint (Astrid ezzel magyarázta). A szekrényben megtalálták a két mentőmellényt, amellyel meg kellett jelenniük az életmentő gyakorlaton, erre felhívták a figyelmüket: mielőtt kihajóznak, kötelező jelleggel mindenkinek gyakorolnia kell, hogy jut el a kimentési pontra, ahol megszámolják őket, és vélhetőleg megmentik a hullámsírtól. Baljós dolog így kezdeni egy hajóutat, de hát ez volt a szabály.

Astrid és Russell a nászútjukon vonattal Montrealba utaztak. Április volt, sokkal hidegebb, mint várták, és hazatérve a bőröndjeiket megtöltötték az extra meleg rétegek, amelyeket igény szerint vásároltak kanadai konfekcióüzletekben. Mire emlékezett még? Gin-römit játszottak a szálloda előcsarnokában, mogyoróban tették meg tétjeiket, bár a mixer folyamatosan újratöltötte a tálkájukat, így igazából nem osztott, nem szorzott. Mindennap szeretkeztek. Astrid a kérészekre gondolt, amelyek egyetlen napig élnek, és a teknősbékákra, amelyek száz évig – egyik sem szerez annyi élményt élete során, mint az ember. Milyen furcsa, milyen nevetséges, hogy Astrid ugyanaz az ember, mint aki Russell Strickkel szemben ült annak a szállodának az előcsarnokában…

Kis esküvő volt: a gyerekekkel, az unokákkal, néhány baráttal. Nickyt korábban pappá szentelték az interneten (fél tucat baráti párt összeadott már), ő vezette le a szertartást, és mindkettejüknek megesküdött, hogy minden jogszerűen és a törvény előtt érvényesen zajlott. Porter sírt, Cecelia sírt, Wendy sírt. Szombat délelőtt kilenc órakor körbeállták a filagóriát. Nicky felolvasott egy Mary Oliver-verset, Birdie felhúzta a gyűrűt Astrid ujjára, Astrid felhúzta a gyűrűt Birdie ujjára, és aztán álltak a város közepén. Két menyasszony. Utána mind beültek Spiróhoz palacsintázni.

Bár a hajón figyelmeztették őket, hogy a vízen akadozhat az internetelérés, azért Astrid fölkereste az irodaközpontot. Biztos, ami biztos, beszélni akart az otthoniakkal, mielőtt nagyon messzire érnek. Leültek Birdie-vel a nehéz fotelokba, és FaceTime-on felhívták Portert. Astrid a szájára tapasztotta a kezét, amikor a képernyőn az ő arcuk helyett Eleanor Hope jelent meg, amint fogatlan szájával az anyja mutatóujját nyammogja.

– Milyen? – kérdezte Porter, akinek csak az arca alsó fele fért bele a képbe.

– Szuper! – válaszolta Birdie.

– Szuper! – mondta Astrid. Megszorította Birdie combját. – Ugye, hogy nőtt tegnap óta?

– Anya, légy szíves, szórakozz! Birdie, kérlek, vedd rá, hogy kapcsolja ki magát! Eleanor semmi izgalmasat nem csinált eddig, higgyétek el! – A képernyőn a baba csak szívta, szívta nyálasan Porter ujját.

– Hát, pedig de – szólalt meg egy hang a háttérben. Elfordították a kamerát, és Nicky arca töltötte ki a képernyőt. Vigyorgott, és akkora volt a szája, hogy Astrid látta a töméseit. – Eleanor hasra fordult, aztán meg visszafordult! Elképesztő volt.

Astrid felnyögött.

– Ó, ne, tudtam, hogy lemaradunk valamiről!

Elliot jelent meg az öccse válla fölött.

– Tényleg elképesztő volt.

Porter visszavette a telefont.

– Fogjátok be, fiúk! Anya, ne izgulj már. Birdie, érezzétek jól magatokat. Fogadjatok örökbe egy fókát, mentsetek meg egy gleccsert, meg hasonlók! – Újra a babára irányozta a kamerát, aki most hatalmas barna szemével pislogott rájuk.

Astrid megdörzsölte Birdie hátát.

– Jó. Így lesz.

Birdie csókot fújt.

– Szeretlek, Eleanor!

Annyi minden volt, amit Astrid nem vett számításba: ha újra házasságra lép, lesz egy társa szülőként, nagyszülőként, nem egyedül irányítja tovább az életét. Milyen érzés lehet, ha az ember kihagyja a gyerekeket, és rögtön unokái lesznek? Birdie fantasztikusan csinálta: az összes felnőtt közül ő tudta a legjobban álomba táncolni Eleanort. Talán a karja miatt, amely megerősödött évtizedek fodrászmunkájában, talán azért, mert Astrid az összes erejét felhasználta a maga gyerekeinél, talán azért, mert Eleanor és Birdie azonnal barátok lettek. Astrid nem olyan embernek tartotta magát, aki mindenáron házasságban akar élni, de most, hogy megvolt az esküvő, nagyon örült neki, újra. A „feleség” szó, amely annak idején elnyomónak, lekicsinylőnek, leértékelőnek hangzott – eszébe jutott, hányszor mutatták be egyszerűen úgy, mint „Russell feleségét”, minden további részlet nélkül, még a nevét sem tartották említésre méltónak –, szóval a „feleség” szó immár mást jelentett. Nem Russell hibája volt, hanem a világé! Most, hogy a szó megkettőződött – „a feleségem vagy”, „a feleséged vagyok” –, az eredeti mérete duplájára nőtt a világ. Ennek ilyen érzésnek kellett lennie. Nem pusztán arról volt szó, hogy valakihez tartozott, hanem hogy tartozott valakihez.

– Anya, minden rendben van – mondta Porter. – Mind jól vagyunk. Őszintén. Itt mindenki felnőtt. Leszámítva Eleanort. Ő még kisbaba. De megleszünk. Szeretünk. Érezzétek jól magatokat!

– Jól van – mondta Astrid, aztán Porter és Eleanor kerek arca túlságosan gyorsan enyészett el a semmibe, ott maradtak ketten Birdie-vel, és a saját tükörképüket nézték. Astridnek néha eszébe jutott, hogy egészen másképpen is alakulhatott volna az élete – hány más férfihoz és nőhöz mehetett volna feleségül, lehettek volna gyerekei, vagy egyáltalában nem is lett volna gyereke, elköltözhetett volna Párizsba, százéves korukban az ágyukban halhattak volna meg Russell-lel. Azon is tűnődött, hogy minden választása átgyűrűzött a gyerekei életébe, noha az ő életükön valójában nem változtatott, és nem ő hozott helyettük döntést. Azt szokták mondani, hogy mindenki egyedül születik és egyedül hal meg, de ez nem így van. Amikor megszületik egy baba, sok-sok embert hoz magával, egész generációk jönnek vele a csontvelőjébe sűrítve. Astrid benyúlt a lecsavarozott asztal alá, és amikor megfogta Birdie kezét, ugyanolyan érzés fogta el, mint az első randevújukon. Astrid akkor még fiatal volt, bár ezt nem tudta. Ez így lesz, amíg meg nem hal, hogy mindannyiszor rájön, milyen fiatal volt, milyen bolond, mennyi lehetőség állt még előtte? Remélte, hogy igen. Kint szikrázott a nap a víz felszínén, mintha az óceán meg akarná mutatni az égnek, hogy milyen lenyűgöző. Minden nap új nap. Később majd felhívja Ceceliát, meg Wendyt és a fiúkat, az egész családot. Addig fogja hívogatni őket, amíg pukkadásig nem lesznek a sok szeretettel, mint ő. Astrid nézte a tükörképüket a képernyőn, a magáét meg a feleségéét, és nagyon, de nagyon boldog volt.

Köszönetnyilvánítás

Hatalmasat változott az életem, mialatt ezt a könyvet írtam, ezért kérem, bocsássák meg nekem a terjedelmes köszönetnyilvánítást. Az előző két könyvem írásakor várandós voltam (két különböző gyerekkel – se írórobot, se elefánt nem vagyok), a Nem vagyunk már gyerekek írása közben azonban a férjem segítségével egy könyvesboltot „szültem”.

Sokan tévesen azt gondolják, hogy ha az ember könyvesboltban dolgozik, akkor gubbaszt egy magas, támla nélküli széken, és órákon keresztül teljes csendben olvas. Bárcsak így volna! A Books Are Magic bonyodalmas bestia, tele dobozokkal, megrendelésekkel, rendszerekkel, hóbortokkal, és igen, sok-sok ezer könyvvel, tizenöt munkatárssal. Az elmúlt két évben hatszáznál is több eseménynek adtunk otthont. Az első, akinek köszönetet kell mondanom, a férjem, Michael Fusco-Straub, amiért szívén viseli a könyvesboltunk és a benne dolgozók sorsát, méghozzá egész nap és minden egyes napon, mert ez tette lehetővé, hogy befejezzem ezt a regényt. A könyvesbolt nagyban gazdagította, egyszersmind nagyban meg is nehezítette az életünket, és hálás vagyok a férjemnek, amiért a távollétemben pompásan elirányította. Hihetetlen mennyiségű munka jár vele a villanykörte cseréjétől a számlák kifizetéséig, meg amik még közöttük vannak, és le a kalappal, a férjem egyszerűen fantasztikus.

Köszönöm továbbá a Books Are Magic minden munkatársának, akik nélkül az nem lenne olyan varázslatos hely. Értékelem a zsenialitásotokat, az energiátokat, a szerető gondoskodásotokat. Köszönöm, hogy a teljes lényeteket elhozzátok a könyvesboltba, és hogy a segítségetekkel olyan hellyé alakíthatjuk, ahol a vásárlók szívesen töltik az idejüket. Hálával tartozom Eddie Joyce-nak és Martine Beamonnak, amiért már a legelején hittek bennünk, és olyan csodás üzlettársak.

Köszönet Alex Sagolnak és mindenkinek a Cantine-ban, ahol sok órát dolgoztam ezen a regényen, valamint Audrey Gelmannek és az összes alkalmazottnak a Wing Dumbóban, ahol szintén sok-sok-sok óra hosszat írhattam ezt a könyvet. Hihetetlen ajándék, hogy kényelmes körülmények között lehettem, de nem otthon, ahol várt a mosás és az elpakolandó játékok. Hálás vagyok a sok teáért és a jóltartásért.

Köszönöm a barátaimnak és a családtagjaimnak, hogy igénybe vehettem a szakértelmüket: Laura Royalnak, Tyler Fordnak, John Firemannek, Meg Wolitzernek és Adam Koehlernek.

Köszönettel tartozom Julian Fosternek, édesanyámnak és a fiaim tanárainak, amiért olyan nagyszerűen gondját viselik a gyerekeimnek.

Claudia Ballardnak, ügynökömnek és barátomnak is köszönöm.

Köszönet jár a Team Riverheadnek, és kiváltképpen gondos, érzékeny szerkesztőmnek, Sarah McGrathnak, aki mindig jobbá és jobbá tette ezt a regényt. Köszönöm keményen dolgozó anyatársaimnak, Claire McGinnesnek és Lydia Hirtnek, valamint Geoff Kloskenak, Kate Starknak és Jynne Martinnak, hogy ilyen jó irányba kormányozták a hajót. (Jó nagy kormánya van!) Köszönet Jessica Leeke-nek és Gaby Youngnak, a nagy víz túloldalán, a Michael Josephnél dolgozó anyatársaimnak.

Amikor e regény írásának végéhez közeledtem, két dolog vezetett rá, mit kell tennem: Jenna Wortham és Wesley Morris mindig zseniális Still Processing podcastjának bocsánatkéréssel foglalkozó epizódja, valamint Mary Oliver költészete, amely a halála után zúdult rám. Mindkettőt szívből ajánlom.