Emily Henry

STRANDKÖNYV

        2021

Joey-nak:

Te vagy az én abszolút

kedvenc emberem!

1. fejezet

A HÁZ

Van egy végzetes hibám.

Szeretném hinni, hogy mindenkinek van. Vagy legalábbis könnyebben megy az írás, ha egy bizonyos önszabotáló jellemvonás köré építem a regényhős vagy hősnő alakját, és abból indulok ki, hogy e tulajdonsága körül forog minden, ami történik vele: a tanult védekezési módja körül, amellyel akkor sem tud felhagyni, ha már nem válik a javára.

Mondjuk, gyerekkorodban nemigen volt beleszólásod a saját életedbe, ezért hogy ne érjen csalódás, soha nem tetted fel magadnak a kérdést, mit is szeretnél valójában. Megtanultad, hogy ez így jó, és sokáig működött is a dolog. Csak éppen döngetsz ezerrel az életközépi válság sztrádáján, autód csomagtartójában egy bőrönd kápéval meg egy Stan nevű pasival, most, miután rádöbbentél, hogy nem kaptad meg azt, amiről nem is tudtad, hogy akarod.

Lehet, hogy az a végzetes hibád, hogy nem szoktál indexelni.

De az is elképzelhető, hogy reménytelenül romantikus lélek vagy, akárcsak én.

Meséled az életed történetét, és közben romantikus háttérzene szól, a szélvédőn pedig szikrázva tűz be az aranyszínű napfény.

Nálam ez tizenkét éves koromban kezdődött. Akkor ültettek le a szüleim, hogy közöljék velem a hírt: anyu bal mellében gyanús sejteket találtak. Akkor diagnosztizálták először. Annyiszor mondta el, hogy ne aggódjak, hogy már-már attól féltem, szobafogság lesz a vége, ha aggódáson kapnak. Anyám tevékeny, életvidám, optimista nő volt, azaz korántsem aggódógép, de akkor láttam rajta, hogy meg van rémülve, és megrémültem én is. Kővé dermedve gubbasztottam a kanapén, és nem tudtam, mit mondhatnék, ami nem csak ront a helyzeten.

De ekkor az én otthonülő, könyvmoly apám váratlan dolgot tett. Felállt, és egyik kezével megragadta anyu kezét, a másikkal pedig az enyémet.

– Tudjátok, mi kell nekünk most, hogy kiűzzük magunkból a rossz érzéseket? Egy kis tánc!

A mi kertvárosunkban nem voltak táncos klubok, csak egy középszerű steakhouse, ahol péntek esténként slágereket játszott egy zenekar. De anyut ez is nagyon feldobta, úgy ragyogott az arca, mintha apám az ígérte volna neki, hogy magángéppel viszi a Copacabanára.

A vajsárga ruháját vette fel, meg valami kovácsolt, csillogó fém fülbevalót. Apu kettőjüknek húszéves skót whiskyt rendelt, nekem meg egy Shirley Temple-koktélt. Hármasban pörögtünk-forogtunk a ritmusra bólogatva, majd egy idő után már szédülten, kótyagosan kacarászva csetlettünk-botlottunk. Alig tudtunk megállni a lábunkon, és az én híresen visszafogott apám úgy fújta a Brown Eyed Girl-t, mintha nem is minket nézett volna az egész steakhouse.

Aztán kimerülten bekászálódtunk a kocsiba, és hazagurultunk az esti csöndben. Elöl anyuék fogták egymás kezét, én pedig fejemet az ablaknak döntve néztem az utcai lámpák villódzó fényét, és azt mondogattam magamban: Nem lesz semmi baj. Minden rendben lesz, mindig rendben leszünk mi hárman.

És ekkor döbbentem rá arra, hogy ha ijesztő, sötét helynek tűnik a világ, a szeretet elröpíthet táncolni, a nevetés enyhítheti a fájdalmat, és a szépség lyukakat üthet a félelmed falán. Ekkor döntöttem el, hogy az én életemben jó sok lesz ebből a három dologból: szeretetből, nevetésből és szépségből. Méghozzá nem is csak magam, hanem anyu miatt is, meg mindazok miatt, akik közel állnak hozzám.

Az életemnek lesz célja, és lesz benne szépség. Meg gyertyafény, meg a háttérben halkan szóló Fleetwood Mac.

Lényeg a lényeg, mesélni kezdtem magamnak életem csodaszép történetét, amely a sorsszerűségről szólt, meg arról, hogy a dolgok majd szépen kialakulnak. És mire huszonnyolc éves lettem, tökélyre csiszolódott a sztori.

Szerepeltek benne tökéletes (és rákmentes), a bortól és egymás társaságától pityókás szülők, akik hetente többször is felhívnak. Meg egy tökéletes (spontaneitásban erős, több nyelven beszélő, majd’ százkilencven centis) pasi, aki a baleseti ügyeleten dolgozik, és tud coq au vint[1] csinálni. Meg egy elegáns, menő queensi lakás, amely maga a tökély, meg egy meló, ami maga a tökély: tökéletes szülők és tökéletes pasi ihlette romantikus regények írása. (A Sandy Lowe Kiadónak.)

Egy tökéletes élet.

Amely azonban csak sztori volt, így amikor a cselekményben befigyelt egy tátongó lyuk, széthullott, lebomlott, összeomlott az egész. Mert a sztorik már csak ilyenek.

Így aztán most, huszonkilenc évesen, nyomorúságos lelkiállapotban, legatyásodva, kvázi-hajléktalanul, a szinglinél is szinglibben gördültem be a bűbájos tóparti ház elé, amelynek puszta léte is hányingert keltett. Már nem vált javamra az életem nagylöttyös romantizálása, de a végzetes hibám nem tágított mellőlem. Az volt ugyanis a végzetes hibám, hogy ott ülök magam mellett, az ütött-kopott Kia Soulom anyósülésén, és menet közben narrálom a történéseket.

January Andrews merőn nézte a kocsi ablakából a szürkületi homályba vesző partot ostromló, haragos tavat, és azt próbálta bebeszélni magának, hogy nem is volt súlyos hiba idejönni.

Pedig határozottan hiba volt, de ennél jobb opcióm nem akadt. Ha le vagy égve, nem utasítasz vissza egy potya kéglit.

Leparkoltam az utcán, és szemügyre vettem a túlméretezett nyaraló homlokzatát, csillogó ablakait, mesébe illő verandáját, meg az enyhe, meleg szélben táncoló, borzas füvet.

Összevetettem a GPS által kiírt címet a kulcskarikán fityegő cetlivel. Igen, stimmelt.

Egy percig még húztam az időt, mintha azt várnám, hogy hátha becsapódik egy világvégét okozó aszteroida, és mégsem kell bemennem. Aztán vettem egy nagy levegőt, kiszálltam, és kibirkóztam a hátsó ülésről a dugig tömött bőröndömet, meg a félgallonos, fogantyús ginesüvegekkel teli kartondobozt.

Félretoltam a szememből egy hajtincset, hogy megnézhessem magamnak a búzavirágkék zsindelytetőt és a hófehér szegélyt.

Képzeld azt, hogy egy Airbnb-házban vagy!

Már futott is át az agyamon az idevágó Airbnb-leírás: Három hálószobás, három fürdőszobás, bűbájos tóparti ház, amelyben hemzsegnek az arra utaló bizonyítékok, hogy apád egy seggfej volt, az életed pedig egy nagy hazugság.

Nekivágtam a füves domboldalba vágott lépcsőnek. A fülemben úgy lüktetett a vér, mint a tűzoltótömlőben a víz, a lábam pedig úgy remegett, mintha bármelyik pillanatban megnyílhatna a pokol szája, és elnyelhetne a föld.

Az már megtörtént. Tavaly. És nem haltál bele, úgyhogy ebbe sem fogsz!

A verandán intenzívebben érzékeltem mindent: az arcbőröm bizsergését, a gyomrom görcsbe rándulását, az izzadó nyakam zsibbadását. Csípőmhöz szorítottam a doboz gint, és bedugtam a kulcsot a zárba. Félig-meddig abban reménykedtem, hogy beletörik, és kiderül, hogy az egész csak apu gondosan kiagyalt tréfája. Így tört borsot az orrunk alá, mielőtt meghalt…

De még jobban örültem volna, ha az derül ki, hogy nem is halt meg. Ha előugrik a bokrok mögül, és azt rikoltja: „Hopp, megvagy! Ugye, nem gondoltad komolyan, hogy van egy titkos életem? Nem képzelted, hogy tényleg van egy másik házam, ahol egy nővel élek, aki nem az anyád?”

A kulcs könnyedén elfordult a zárban. Az ajtó nagy svunggal kivágódott.

A házban néma csönd honolt.

Átjárta tagjaimat a fájdalom. Az a fájdalom, amely naponta legalább egyszer jelentkezett, mióta anyu telefonált, hogy apu sztrókot kapott, majd zokogva hozzátette: „Elment, Janie.”

Apu nincs. Sem itt, sem máshol. És már jött is a másodlagos fájdalom, amely olyan volt, mintha kést forgatnának a szívemben. Eszembe jutott ugyanis, hogy az az apád, akit ismertél, nem is létezett soha.

Igazából soha nem volt olyan apám. Ahogy igazából soha nem volt az enyém Jacques, az exem sem, meg a coq au vinje.

Mindez csak egy sztori volt, amelyet bemeséltem magamnak. Mostantól kezdve viszont vagy a rusnya valóság van, vagy semmi… Összeszedtem magam, és beléptem a házba.

Az első gondolatom az volt, hogy ez a rusnya valóság nem is olyan rusnya. Apám szerelmi fészke nyitott terű ház volt, a nappali egybefolyt a vagány, kék csempés konyhával és a lakályos reggelizőfülkével, majd jött a csupa ablak fal, amely a sötét árnyalatú, deszkapadozatú hátsó verandára nézett.

Ha anyué lett volna a ház, akkor valami nyugtató hatású, semleges krémszínben játszott volna minden. A bohém helyiség viszont, ahova az imént betettem a lábam, inkább abba a kéglibe illett volna, ahol Jacques-kal laktunk, mintsem a szülői házba. Enyhe émelygés fogott el, amikor megpróbáltam ideképzelni aput az anyutól oly idegen bútorok, a rusztikus, kézzel festett reggelizőasztal, a sötétre lakkozott könyvespolcok és az eklektikus díszpárnákkal teledobált, süppedős kanapé közé.

Apám általam ismert verziójának nyomát sem láttam.

Megszólalt a zsebemben a mobilom. A gránitpultra tettem a ginesdobozt.

– Halló! – szóltam bele bágyadt, reszelős hangon.

– Na, milyen? – tért egyből a lényegre a hívó fél. – Szadomazoszoba van?

– Shadi? – tippeltem. A fülem és a vállam közé szorítottam a telót, majd lecsavartam az egyik üveg kupakját, és nagyot húztam a ginből. Kapóra jött egy kis szíverősítő.

– Komolyan aggaszt, hogy én vagyok az egyetlen, aki rád csöröghet emiatt – mondta Shadi.

– Te vagy az egyetlen, aki egyáltalán tud a kéjlakról – mutattam rá.

– Nem én vagyok.

Shadinak szigorúan véve igaza volt, hiszen én csak apu temetésén szereztem tudomást a tóparti házról, anyu viszont akkor már rég tudott róla.

– Oké – feleltem. – Te vagy az egyetlen, akinek elmondtam. Figyu, várnál egy másodpercet? Most értem ide.

– Szó szerint? – kérdezte Shadi. Erősen szuszogott, és ebből tudtam, hogy az étterem felé igyekszik, ahol dolgozik. Mivel gyökeresen eltért az időbeosztásunk, többnyire akkor dumáltunk telefonon, amikor munkába ment.

– Nem, csak átvitt értelemben – mondtam. – Szó szerint már tíz perce itt vagyok, de még csak most kezdem érezni, hogy megjöttem.

– Bölcs gondolat – jegyezte meg Shadi. – Olyan mélyenszántó.

– Csss! Éppen szemügyre veszem a kéglit.

– Nézd meg, van-e szadomazoszoba! – mondta Shadi gyorsan, mintha attól félne, hogy mindjárt leteszem a telefont.

Pedig dehogyis tettem le. A fülemhez szorítottam, és lélegzet-visszafojtva, szaporán verő szívemet úgy-ahogy kordában tartva pásztáztam apám titkos életének helyszínét.

Már éppen bebeszéltem volna magamnak, hogy apu semmiképp nem időzhetett hosszasan itt, amikor megláttam a falon a berámázott újságkivágást. A New York Times három évvel korábbi bestsellerlistája volt az, amelyet apu otthon is kitett a kandalló fölé. A rangsor tizenötödik helyén, azaz legalul ott voltam én, hárommal fölöttem pedig – a sors beteges fintora folytán –, egyetemi vetélytársam, Gus. Persze, most már nem Gus, hanem Augustus, mert ő egy Komoly Ember… Szóval ott volt ő, meg a Revelációk című, roppant magasröptű, roppant intellektuális első regénye. Amely akkor már ötödik hete virított a toplistán – nem mintha számoltam volna, persze. (Dehogynem! Már hogyne számoltam volna!)

– Na? – unszolt Shadi. – Mi a szitu?

Megfordultam. Most a kanapé fölötti mandalás falvédőn akadt meg a szemem.

– Felmerült bennem, hogy nem szívott-e apu füvet – mondtam, majd az oldalsó ablakok felé fordultam. Feltűnt, hogy majdnem egy vonalban vannak a szomszéd ház ablakaival. Anyu biztos nem siklott volna el egy ilyen tervezési hiba fölött, ha ő vesz házat.

De ez nem az ő háza volt, így tisztán láttam a szomszéd dolgozószobájában a plafonig érő könyvespolcot.

– Te jó ég! Lehet, hogy nem is kéjlak, hanem titkos kannabiszültetvény! – Shadit ez a hangjából ítélve felvillanyozta. – El kéne olvasnod azt a levelet, January! Szerintem ki fog derülni, hogy félreértés volt az egész! Igazából az van, hogy apád rád hagyja a családi vállalkozást, és az a Nő az üzlettársa volt, nem a szeretője!

Nagyon gáz, hogy azt kívántam, bárcsak igaza lenne?

A levelet amúgy szándékomban állt elolvasni, csak vártam a megfelelő pillanatot. Abban bíztam, hogy idővel úgy-ahogy elpárolog a mérgem, és vigaszt nyújtanak majd apu búcsúszavai. Csakhogy már eltelt egy év, és a félelem, amely a boríték felbontásának gondolatára elfogott, napról napra erősödött. Úgy éreztem, nagyon nem lenne fair, ha apué lenne az utolsó szó, és én már nem válaszolhatnék, nem sikíthatnék, nem sírhatnék, nem követelhetnék magyarázatot. Tudtam, hogy ha felbontom a levelet, akkor már nincs visszaút. Akkor már csak az van, az a végső búcsúszó.

Így aztán a levél, további értesítésig, boldogan, bár magányosan hevert a Queensből érkezett gines kartondoboz alján.

– Nincs itt semmiféle kannabiszültetvény – mondtam Shadinek, majd elhúztam a tolóajtót, és kiléptem a hátsó verandára. – Hacsak nem a pincében.

– Ott nem lehet! – jelentette ki Shadi. – Ott a szadomazoszoba van.

– De most már hagyjuk az én nyomasztó életemet – javasoltam. – Veled mi van?

– Azaz a Kísértetkalappal – helyesbített Shadi, akinél talán lakhattam is volna, ha négynél kevesebb emberrel osztozik azon a chicagói garzonon. Persze tudtam jól, hogy ha vele vagyok, esélytelen, hogy bármit is csináljak, és mivel anyagilag nem álltam túl jól, nem jöhetett szóba, hogy ne csináljak semmit. A következő könyvemet tehát ebben a lakbérmentes földi pokolban kell megírnom, és utána talán futja majd saját, Jacques-mentes kéglire…

– Ha a Kísértetkalapról akarsz beszélni, rajta, ki vele.

– Még mindig nem szólított meg – sóhajtott Shadi. – De érzem, hogy néz, ha mindketten bent vagyunk a konyhán, érted? Mert valami összeköt minket.

– De mi van, ha nem is a Buster Keaton-tökfödős fickóval köt össze az a valami, hanem a kalap eredeti gazdájának szellemével? Ettől nem félsz? Mi lesz, ha kiderül, hogy egy kísértetbe zúgtál bele?

– Öhm… – Shadi egy kicsit elgondolkodott. – Hát, akkor majd frissítem a biómat a Tinderen.

A domb tövében szellő borzolta a vizet, és összekuszálta a vállamon a hullámos, barna fürtjeimet. A lenyugvó nap aranyló sugarai vakító, tűzforró fénylándzsákként döfködték a világot, olyannyira, hogy hunyorognom kellett, ha látni akartam a tópartot elöntő, narancssárgás-vöröses színorgiát. Ha csak úgy simán bérelném ezt a házat, ideális helyszín lenne a Sandy Lowe Kiadónak hónapok óta ígérgetett, bűbájos love story megírásához.

Rádöbbentem, hogy Shadi még mindig beszél, és még mindig a Kísértetkalapról. Akit Rickynek hívtak, de mi sosem neveztük így. Shadi szerelmeiről ugyanis mindig kódnyelven beszéltünk. Az idősebb férfit, akinek eszméletlen jó halétterme volt, úgy emlegettük, hogy Halúr, a másik fickót pedig, aki hasonlított egy híres Markra, elkereszteltünk Marknak. Most pedig volt ez az új munkatársa, a pultos, akihez odanőtt a kalapja, és Shadi ezt a kalapot egyrészt gyűlölte, másrészt nem tudott neki ellenállni.

Amikor visszazökkentem a szóáradatába, éppen ezt kérdezte:

– Akkor a július negyediki hétvége jó neked?

– Az még több mint egy hónap – feleltem. Szívem szerint azt mondtam volna, hogy akkor már nem is leszek itt, de tudtam, hogy ez nem igaz. Hiszen az egész nyár el fog telni azzal, hogy megírom a könyvet, kiürítem a házat, és mindkettőt értékesítem, hogy (remélhetőleg) visszakatapultálhassak a relatív komfortba. Nem New Yorkba, persze, hanem valami kevésbé drága helyre.

Úgy képzeltem, hogy a minnesotai Duluth talán megfizethető. Igaz, anyu ott tuti nem látogatna meg, de hát az elmúlt egy évben sem nagyon vizitelgettünk egymásnál, leszámítva a három napot, amelyet karácsonykor otthon töltöttem. Anyu akkor elcipelt négy jógaórára, három zsúfolt gyümölcslébárba, meg egy Diótörő-előadásra, mintha egy másodpercre sem maradhatnánk kettesben, nehogy szóba kerüljön apu, és lángok emésszenek el mindkettőnket.

A barátnőim mindig is irigyelték az anyuhoz fűződő kapcsolatomat. Tetszett nekik, hogy milyen sűrűn és milyen szabadon (legalábbis én azt hittem) dumálunk, és milyen jól érezzük magunkat együtt. Most viszont abban merült ki a kapcsolatunk, hogy tessék-lássék megpróbáltuk telefonon elérni egymást.

Voltak tehát szerető szüleim és pasim, akivel együtt éltem, de mostanra nagyjából csak a messzi-messzi Shadi, az én legjobb távbarátnőm maradt. Annak, hogy elköltöztem New Yorkból a michigani North Bear Shoresba, egyetlen előnye volt: közelebb kerültem a Chicagóban élő Shadihoz.

– A július negyedike még olyan messze van! – nyavalyogtam. – És csak három óra az út!

– Aha. Kár, hogy nem tudok vezetni.

– Akkor talán vissza kéne adnod a jogsit – mondtam.

– Alig várom, hogy lejárjon, hidd el. Szabadnak érzem majd magam, mint a madár! Utálom, ha az emberek azt hiszik, hogy tudok vezetni, pusztán azért, mert jogilag tudok.

Shadi borzalmasan vezet, minden balkanyarnál sikít.

– Meg aztán tudod, mennyire lehet szabit tervezni ebben a szakmában. Annak is örülnöm kell, hogy a főnök odaígérte nekem a július negyedikét. Persze, lehet, hogy cserébe vár egy kis pipát.

– Az kizárt. Lepippantás csak a nagyobb ünnepekért jár. Most elég lesz, ha lábbal dolgozod meg valamit valamiért alapon.

Ittam még egy apró kortyot a ginből, majd visszafordultam, mert a hátsó veranda véget ért – és kis híján felsikítottam. Ugyanis jobb oldalt, az enyémtől három méterre lévő szomszéd verandán, megpillantottam egy kempingszéket, amelynek háttámlája fölött kikandikált egy göndör, barna hajkorona. Add, Uram, hogy aludjon! – rebegtem el magamban a néma fohászt. Nem óhajtottam egy olyan ember szomszédságában tölteni a nyarat, aki a saját fülével hallotta, amint azt harsogom, hogy „Lepippantás csak a nagyobb ünnepekért jár. Most elég lesz, ha lábbal dolgozod meg”.

A fickó, mintha csak olvasna a gondolataimban, előrehajolt, és megmarkolta, majd meghúzta az asztalon álló sörösüveget. Aztán ismét hátradőlt.

– Milyen igaz! Még a klumpámat sem kéne levennem – mondta a telefonban Shadi. – Na, megjöttem. De okvetlenül szólj, ha drogot találsz a pinyóban, vagy valami bőrszerkót!

Hátat fordítottam a szomszéd verandának. – Nem fogom megnézni, amíg meg nem látogatsz.

– Bunkó vagy – közölte Shadi.

– Nem, csak manipulatív – feleltem. – Szeretlek.

– Én jobban! – überelt Shadi, majd letette.

Ismét a göndör üstök irányába fordultam. Félig azt vártam, hogy tudomást vegyen rólam, félig meg azt latolgattam, hogy nekem kellene-e bemutatkoznom.

New Yorkban nemigen ismertem a szomszédaimat, de ez, ugyebár, Michigan. A North Bear Shoresban felnőtt apám sztorijai alapján számíthattam rá, hogy egy ponton ki kell majd segítenem a göndör hajút egy kis cukorral. (Apropó: el ne felejtsek cukrot venni!)

Megköszörültem a torkomat, és megpróbáltam jószomszédi mosolyt erőltetni az arcomra. A fickó ismét előrehajolt, hogy meghúzza a sörét.

– Elnézést, ha megzavartam! – kiáltottam át neki.

Erre ő bágyadtan legyintett, majd lapozott egyet az ölében heverő könyvben.

– Ugyan miért lenne zavaró a lábmunka mint fizetőeszköz gondolata? – kérdezte a szavakat elnyújtva, fátyolos, unott hangon.

Vágtam egy grimaszt, és lázasan törtem a fejem a frappáns vagy bármilyen válaszon, de hiába. Bezzeg a régi January tudta volna, mit mondjon… Most viszont tök üres volt az agyam – csakúgy, mint újabban mindig, ha megnyitottam a Microsoft Wordöt.

Oké, lehet, hogy az utóbbi egy évben kissé begubóztam. Vagy az is lehet, hogy nem igazán tudom, mivel telt az utóbbi egy év. Hiszen anyut nem látogattam, írni nem írtam, és a szomszédaim elbűvölésén sem fáradoztam.

– Na, szóval most itt lakom! – kiáltottam.

A fickó már megint belelátott a fejembe, ugyanis közönyösen intett.

– Ha cukor kell, szóljon – morogta. De ez inkább úgy hangzott, mintha azt mondaná: „Akkor szólj hozzám legközelebb, ha ég a házam, és akkor is fülelj előbb egy kicsit, hátha már vijjognak a szirénák.”

Na, ennyit a középnyugati vendégszeretetről. New Yorkban legalább hoztak a szomszédaink sütit, amikor beköltöztünk. (Igaz, hogy gluténmentes volt, LSD-t viszont tartalmazott. De hát a jó szándék a fontos.)

– Vagy ha nem tudja, merre van itt a szexbolt – tette hozzá Zordon.

Lángra gyúlt az arcom, elöntötte a kínos zavar és a harag pírja. A számon pedig kiszaladt a válasz, mielőtt meggondolhattam volna magam.

– Majd megvárom, míg elindul a kocsival, és követem.

Zordon erre meglepett, karcos nevetés hallatott, de még mindig nem méltatott arra, hogy szembeforduljon velem.

– Végtelenül örvendek – tettem hozzá epésen, majd sarkon fordultam, és már szaporáztam is az üvegajtó felé. Pillanatok alatt révbe értem, azaz beléptem a házba, ahol talán egész nyáron rejtőzködnöm kell majd.

– Hazugság! – morogta még Zordon, mielőtt bevágtam az ajtót.

[1] Klasszikus francia étel, „kakas borban”.

2. fejezet

A TEMETÉS

Mivel arra még nem álltam készen, hogy a ház többi részét is felderítsem, leültem az asztalhoz írni. Szokás szerint vádlón meredt rám az üres dokumentum, és nem volt hajlandó feltölteni magát szavakkal, karakterekkel, bármeddig álltam a tekintetét.

Megmondjam, mi a helyzet a „boldogan éltek, míg meg nem haltak”-kal? Az, hogy sokat segít, ha hiszel benne.

Megmondjam, mi a helyzet velem? Az, hogy apám temetéséig hittem is benne.

Sok mindent végigcsinált már a családunk, és valahogy megerősödve jöttünk ki mindenből; egy-egy megpróbáltatás után mindig több volt a szeretet, a móka, a kacagás, mint előtte. Gyerekkoromban a szüleim egy rövid ideig külön éltek, és anyu kezdte úgy érezni, hogy elvesztette az önazonosságát. Akkoriban úgy bámult ki az ablakon, mint aki látja magát kint, a külvilágban, és éppen az fontolgatja, hogy hogyan tovább.

Aztán apu visszaköltözött, és jött a konyha körbetáncolása, a kézen fogva andalgás, a homlokcsókolgatás. Aztán jött anyu első rákdiagnózisa, majd az eszméletlen drága ünnepi vacsora, miután seggbe rúgta a gyilkos kórt. Úgy ettünk, mint a milliomosok, és úgy röhögtünk, hogy a szüleimnek az orrán folyt ki a túlárazott bor, az enyémen meg az olasz szóda, mintha nem számítana, hogy pocsékba megy, mintha nem is vertük volna adósságba magunkat a kezelések miatt… Aztán másodszor is lesújtott a rák, és az emlőeltávolítás után a szüleim újult erővel habzsolták az életet. Fazekastanfolyam, társastánc-tanfolyam, jógatanfolyam, marokkói főzőtanfolyam – a lehető legtöbb élményt akarták belezsúfolni a nekik kimért időbe. Akkoriban jó néhány hosszú hétvégét töltöttek nálam és Jacques-nál New Yorkban. Volt, hogy a metrón anyu már szabályosan könyörgött, hogy ne ontsam a sztorikat fűszívó szomszédainkról, Sharynról és Karynról (akik nem rokonok, és rendszeresen csúsztattak be laposföld-elméletet hirdető brosúrákat az ajtó alatt), mert fél, hogy összepisili magát. Közben apu Jacques fülébe duruzsolva szedte ízekre a laposföld-elméletet.

Vizsgálat, majd hepiend. Gyötrődés, majd hepiend. Kemó, majd hepiend.

És aztán, a leghepibb hepiend után, apu egyszerűen meghalt.

Úgy álldogáltam az episzkopális templom előcsarnokában, a haszontalan szavakat sutyorgó, feketébe öltözött gyászolók tengerében, mint egy alvajáró. Alig emlékeztem a csomagolásra, a repülőútra, a taxizásra: egyre csak az járt a fejemben, hogy apu nincs többé. Milliószor átsuhant már az agyamon ez a gondolat, pedig csak három napja halt meg.

Anyu éppen kisurrant a mosdóba, így egyedül voltam, amikor megláttam a nőt. Ő volt az egyetlen, akit nem ismertem. Szürke ruha, bőrszandál, horgolt stóla, szélfútta, ősz haj… És határozottan engem nézett.

Kivárt egy ütemet, majd nagy lendülettel megindult felém. Valamiért liftezni kezdett a gyomrom, mintha a zsigereimben már éreztem volna, hogy a temetésen felbukkanó idegen nő a nagy változások hírnöke, hogy ugyanolyan durván félrerántja az életem kormányát, mint apu halála.

A nő tétován rám mosolygott, majd megállt előttem. Vanília- és citrusillat lengte körül.

– Helló, January – szólalt meg kissé elfúló hangon, és közben idegesen babrált a kendője rojtjaival. – Nagyon sokat hallottam rólad.

Ekkor a háta mögött kivágódott a mosdó ajtaja, és kilépett anyu, de mindjárt meg is torpant, és valósággal kővé dermedt. Olyan kifejezés ült ki az arcára, amilyet még nem láttam; úgy tűnt, hogy mélységesen megdöbbent – vagy egyenesen elborzadt?

Tehát nem akarja, hogy mi ketten beszéljünk egymással. De vajon miért?

– Édesapád régi barátja vagyok – mondta a nő. – Ő nagyon sokat jelent… azaz jelentett nekem. Nagyjából emberemlékezet óta ismerem. Sokáig sülve-főve együtt voltunk, és ő folyton rólad mesélt. Olyankor be nem állt a szája. – A nő itt megpróbálkozott egy könnyed, vidám kacajjal, de fényévekre volt a könnyedségtől is, meg a vidámságtól is.

– Bocsánat – mondta rekedtes hangon. – Megfogadtam, hogy nem fogok sírni, de…

Úgy éreztem magam, mintha letaszítottak volna egy toronyház tetejéről, és sehogy sem akarna véget érni a zuhanás.

Régi barátja. Ezt mondta a nő. Nem azt mondta, hogy a szeretője volt, vagy a párja, de ahogy sírt, az mindent elárult. Mert az a sírás mintha anyu zokogásának görbe tükörben eltorzult verziója lett volna. Olyan volt az arca, mint az enyém reggel, amikor korrektort pötyögtettem a szemem alá. Látszott, hogy apu halála helyrehozhatatlan kárt tett benne.

Aztán előhalászott valamit a zsebéből. Egy boríték volt, amelyre a nevemet írták, meg egy kulcs. A kulcskarikán fityegő címkére a borítékon is látható macskakaparással firkantottak rá valamit. Eltéveszthetetlen volt az a kézírás, csak apué lehetett.

– Kérte, hogy ezt adjam át neked – mondta a nő. – A tiéd.

A kezembe nyomta, de nem engedte el azonnal. – Egy csodaszép ház a Michigan-tó partján – bökte ki. – Imádni fogod. Édesapád is mindig ezt mondta. A levelet pedig a születésnapodra szánta. Felbonthatod akkor… vagy bármikor.

A születésnapomra. Amelytől akkor még hét hónap választott el, de az biztos volt, hogy apám nem tud majd felköszönteni. Mert ő nincs többé.

Közben a nő háta mögött megmozdult a kővé dermedt anyu. Ahogy közeledett felénk, látszott az arcán, hogy ölni tudna.

– Sonya! – sziszegte.

És akkor már tudtam mindent.

Tudtam, hogy csak előttem volt titok a dolog, anyu előtt nem…

Bezártam a Word-dokumentumot, mintha azzal, hogy rákattintok a felső sarokban a kis X-re, kizárhatnám a tudatomból az emlékeket is. Hogy eltereljem a figyelmemet, megkerestem az inboxban az ügynököm, Anja legutóbbi e-mailjét.

Amely két napja érkezett. Még New Yorkban voltam, de halogattam a megnyitását, méghozzá egyre röhejesebb kifogásokkal. Most pakolok, most viszem a cuccaimat a bérraktárba, most vezetek, most próbálok annyi vizet inni pisilés közben, amennyit csak bírok, most „írok” (hangsúly az idézőjelen), most részeg vagyok, éhes vagyok, levegőt veszek.

Anja, az ügynököm kiadói berkekben kemény csaj, sőt amolyan buldog hírében állt, a szerzők felé viszont olyan arcát mutatta, mintha Miss Honey-t, a Matilda, a kiskorú boszorkány című film aranyos tanítónőjét összegyúrták volna egy szexdémonnal. Olyan hatással volt az emberekre, hogy mindenáron a kedvében akartak járni. Részben azért, mert úgy érezték, hogy ilyen vegytiszta szeretetet és rajongást még senkitől sem kaptak, részben pedig azért, mert gyanították, hogy Anja simán rájuk engedne egy pitonfalkát, ha úgy látná jónak…

Fenékig ürítettem az aznap esti harmadik gin-tonikomat, majd megnyitottam az e-mailt.

Hellóóóó, én csodaszép medúzám, angyali művésznőm, aranytojást tojó tyúkocskám!

Tudom jól, micsoda bolondokháza van nálad mostanság, de Sandy újra írt. Nagyon szeretné tudni, hogy alakul a kézirat, értsd: még mindig kész lesz-e nyár végére. Ahogy mindig, úgy most is ezer örömmel ragadok telefont vagy Messengert (sőt, ha kell, egy Pegazus hátára is felpattanok), hogy segítsek neked ötletelni/cselekményelemeket átdumálni/bármit csinálni, ami ahhoz kell, hogy még több szemet-lelket gyönyörködtető mondattal gazdagítsd a világot, és példátlan mértékű, ájult elragadtatást válts ki! Öt év alatt öt könyv bárkit próbára tenne (még egy ilyen tündöklő tehetséget is, mint te), de őszintén hiszem, hogy az SLB-nél pattanásig feszült a húr, és eljött az idő, amikor az van, hogy vigyorogsz és kitolod, ha ez egyáltalán lehetséges.

Csóközön,

Anja

Vigyorogsz és kitolod… Éltem a gyanúperrel, hogy könnyebb lenne nyár végéig kihordanom és világra hoznom egy kifejlett bébit, mint megírni és eladni egy új könyvet.

Végül arra jutottam, hogyha most elmegyek lefeküdni, akkor reggel jó korán ki tudok majd pattanni az ágyból, és összekalapálok pár ezer szót. A földszinti hálószoba előtt tétováztam egy kicsit, eszembe villant, hogy nem tudhatom, melyik ágyat vette igénybe apu és az a Nő.

Az időskori házasságtörés elvarázsolt kastélyában voltam. Ez akár vicces is lehetett volna, ha képes vagyok még arra, hogy bármit is viccesnek találjak. Csakhogy az utóbbi egy évben (melynek során olyan romkomokat írogattam, amelyekben a buszsofőr elalszik a volánnál, és az egész szereplőgárda megy a szakadékba), ez a képességem odalett.

Szuper izgi, mondta volna Anja (legalábbis így képzeltem), ha elküldöm is neki valamelyik piszkozatomat. Tudod jól, hogy én a bevásárlólistádon is sírva röhögnék, de ez nem egy Sandy Lowe-könyv. Egyelőre maradjunk annyiban, hogy több alélt gyönyör és kevesebb balvégzet, oksa?

Éreztem, hogy segítségre szorulok alvásilag. Töltöttem hát magamnak még egy G&T-t, és bezártam a gépet. Megállt a házban a fülledt meleg, ezért alsóneműre vetkőztem, és körbejártam a földszintet, és kinyitogattam az ablakokat. Csak ezt követően hajtottam fel az italomat, majd rogytam le a kanapéra.

Amely még kényelmesebb volt, mint amilyennek látszott. Átkozott legyen az a Nő, meg az ő csodásan eklektikus ízlésvilága! Ez volt az első gondolatom, a második pedig az, hogy a bútordarab túl alacsony ahhoz, hogy egy derékbántalmakkal küzdő ember nap mint nap leheverjen rá, majd lemásszon róla. Azaz aligha használták szexre.

Persze, apu nem küzdött mindig derékbántalmakkal. Gyerekkoromban, ha otthon volt a hétvégén, szinte mindig elvitt vitorlázni, és amennyire én láttam, a vitorlázás kilencven százalékban csomók kötéséből és oldásából, azaz hajladozásból áll, tíz százalékban pedig abból, hogy kitárt karokkal bámulunk a napba, hadd fújja át susogós dzsekinket a szél.

Újult erővel nyilallt a mellkasomba a fájdalom.

Azokon a régi hajnalokon mindig csak mi ketten szeltük a házunktól félórányira lévő mesterséges tó hullámait. Általában az apu hazatérését követő napon került erre sor; sokszor nem is tudtam, hogy az este megérkezett. Ilyenkor arra ébredtem a koromsötét szobámban, hogy apu csikizi az orromat, és suttogva énekli a Dean Martin-dalt, amelynek a nevemet köszönhettem: It’s June in January, because I’m in love. A január is június, hisz’ szerelmes vagyok. Kipattant a szemem, és a szívem is dalra fakadt, mert tudtam, mi következik: az, hogy hajókázunk a tavon, csak mi ketten.

Most szöget ütött a fejembe, hogy vajon nem a bűntudat hajtotta-e ki aput a tóra azokon a kincset érő, fagyos reggeleken? Vagy talán időt akart nyerni, hogy vissza tudjon zökkenni az anyuval közös életébe, miután megtért Attól A Nőtől?

De a sztorizással talán spórolnom kéne, hogy a kéziratba is jusson valami… Úgyhogy gyorsan kituszkoltam mindezt a tudatomból, majd az arcomra húztam egy kispárnát, és elnyelt az álom, mint Jónást a cet.

Arra riadtam fel, hogy tök sötét a ház, és dübörög a zene.

Fölálltam, és álomittasan, gintől ködös fejjel a konyha, azaz a késblokk felé vettem az irányt. Még nem hallottam olyan sorozatgyilkosról, aki a R.E.M. Everybody Hurts című dalával ébreszti az áldozatait, de nem tudtam kizárni ezt az eshetőséget.

A konyha felé menet halkult valamelyest a muzsika. Rádöbbentem, hogy a másik irányból jön – azaz Zordon háza felől.

A tűzhelyen világító számokra pillantottam. Kiderült, hogy a szomszédom éjjel fél egykor látja jónak bömböltetni ezt a legtöbbször avítt „dramédiákban” felcsendülő számot. Tudják, amikor a főhős magányosan, fülét-farkát behúzva kullog hazafelé a zuhogó esőben…

Az ablakhoz rohantam, és kihajoltam. Zordon ablakai is nyitva voltak, így jól láttam a fényárban úszó konyhájában nyüzsgő forgatagot. Az egybegyűltek pohárral, bögrével, üveggel a kézben, elnehezült fejüket egymás vállára hajtva, karjukat egymás nyaka köré fonva, nagy átéléssel zengték a dalt.

Dübörgött a buli. Tehát Zordon, úgy tűnik, azért nem utál mindenkit. Csak engem. Tölcsért csináltam a kezemből, és kiordítottam az ablakon.

– Elnézést!

Miután ezt még kétszer megtettem, de hasztalan, bevágtam az ablakot, majd körbejártam a földszintet, és becsuktam a többit is. Miután végeztem, még mindig az volt a benyomásom, hogy a R.E.M. a dohányzóasztalon koncertezik.

Aztán gyönyörűséges pillanat következett. A zene ugyanis leállt, és halk, egyenletes, zsongító morajjá szelídült a partizaj, a kacarászás, a terefere, meg az összekoccanó üvegek csilingelése.

De csak egy pillanatra.

Megint ugyanaz a szám bődült fel – csak még hangosabban. Ó, te jóságos ég! Miközben újra magamra húztam a mackógatyát, fontolóra vettem, hogy csendháborítás miatt rendőrt hívok – amit utólag viszonylag talán hihetően tagadhatok majd. („Ó, dehogyis én hívtam magukra a biztos urat! Hiszen én egy huszonkilenc esztendős ifjú leányzó volnék, nem holmi dilinyós vénkisasszony, aki gyűlöli a mókát, a kacagást, a dalt, a táncot!”) Azt viszont nem tagadhattam, hogy mióta apám elment, egyre kevésbé tudtam megbocsátani mások apróbb kihágásait.

Magamra kaptam a pizzamintás szabadidőfelsőmet is, kiviharzottam az ajtón, és már masíroztam is föl a szomszéd lépcsőjén. Gyorsan megnyomtam a gombot, nehogy jobb belátásra térjek.

A csengő ingaórát idéző, erőteljes bim-bamja túlharsogta a zenét, de a danolászás folytatódott. Elszámoltam tízig, majd becsöngettem még egyszer. A mulatozók egy pillanatig sem zavartatták magukat, ha hallották is a csengőt, nem törődtek vele.

Dörömböltem még pár másodpercig az ajtón, majd beletörődtem, hogy nem jön ki senki, és dühösen elvonultam. Egy óra! – döntöttem el. Addig várok, aztán hívom a zsarukat.

Otthon még hangosabban dübörgött a zene, mint az imént, és a pár perc alatt, amíg csukva voltak az ablakok, bágyasztó hőséggé fokozódott a meleg. Jobb híján előkaptam a táskámból egy puhafedelű könyvet, és kiléptem a hátsó verandára.

A tolóajtó mellett, a falon tapogatózva megkerestem a villanykapcsolót, de mindhiába, a kinti lámpák nem égtek. A telóm fényénél fogok tehát olvasgatni éjjel egykor, apám másik otthonának verandáján! Libabőrös lettem a víz felől fújó, üdítő szélben.

Sötétbe borult Zordon verandája is, egy szem neonlámpa körül járták suta táncukat a molylepkék. Ezért sikítottam fel kis híján, amikor a homályban megmozdult valami.

Pontosítanék: a „kis híján” itt azt jelenti, hogy „határozottan”.

– Jézusom! – hörögte az árnyalak, és felpattant a nyugszékből, amelyben ült. És az árnyalak, persze, nem volt más, mint egy férfi, aki a sötétben hűsölt, míg úgy rá nem ijesztettem, hogy majd’ összeszarta magát. – Mi van, mi van? – vont kérdőre, mintha azt várná, hogy közlöm, skorpiók lepték el a testét.

Úgy talán kevésbé lett volna kínos a szitu.

– Semmi! – feleltem, még mindig erősen zihálva. – Nem láttam, hogy itt ül.

– Nem látta, hogy itt ülök? – ismételte, és hitetlenkedve felnevetett. – Tényleg? Nem látott a saját verandámon?

Szigorúan véve még most sem láttam. A lámpa ugyanis egy-két méterrel mögötte és fölötte volt, így csak egy magas, emberformájú sziluett rajzolódott ki előttem, amelynek borzas, sötét haját glóriaszerű fénykör koronázta. Most már valószínűleg jobb lesz, ha egész nyáron kerülöm vele a szemkontaktust…

– Akkor is sikítani szokott, ha autók húznak el a sztrádán, vagy benéz egy étterem ablakán, és embereket lát? Ne függönyözzük el a hibátlanul összehangolt ablakainkat, nehogy meglásson késsel vagy borotvával a kezemben?

Dühösen karba tettem a kezem, vagy legalábbis megpróbáltam… Ugyanis még hatott a gin, így kissé tétova és setesuta volt a mozgásom.

Azt akartam mondani, és a régi January azt is mondta volna, hogy „Lehalkítaná egy kicsit a zenét, ha szépen megkérem?” Sőt a régi January alighanem valami flitteres cuccba burkolta volna magát, fölvette volna a kedvenc bársonytopánját, és beállított volna a szomszédba egy üveg pezsgővel, meg azzal a feltett szándékkal, hogy bevágódik Zordonnál.

Csakhogy ez volt életem addigi harmadik legrosszabb napja, és a régi Januaryt valószínűleg ugyanoda temették, ahova a régi Taylor Swiftet tüntették el, így valójában ezt mondtam:

– Nem kapcsolná ki ezt a sírós-rívós-világfájdalmas ricsajt?

A sziluett elnevette magát, és nekidőlt a veranda korlátjának. Az egyik kezében sörösüveg fityegett.

– Úgy néz ki, mintha én lennék itt a DJ?

– Nem. Úgy néz ki, mintha egyedül dekkolna kint, a sötétben a saját buliján – feleltem. – De sajnos, a kis barátai akkora zajt csapnak, hogy nem hallották meg a csengőt. Talán felfújták a pancsolómedencét, telenyomták zselével, és abban birkóznak, vagy mit tudom én. Így kénytelen vagyok magához fordulni.

Zordon méregetett egy kicsit – vagy legalábbis úgy képzeltem, hogy méreget, mert nem láttuk egymást rendesen.

Végül megszólalt.

– Nézze, nálam senki sem lesz boldogabb, ha ez a görbe este véget ér, és mindenki elkotródik a házamból. Ezzel együtt tagadhatatlan tény, hogy szombat este van, továbbá nyár, és egy üdülőtelepen vagyunk. Ha tehát nem teleportáltak minket abba a városkába, ahol a Gumiláb című film játszódik, akkor nem tűnik őrültségnek, hogy ezen a kései órán zenélünk. Továbbá esetleg talán számíthatok némi nagyvonalúságra az új szomszédomtól, aki világgá kürtölte a verandájáról, hogy lepippantás csak a nagyobb ünnepekért jár. És tette mindezt olyan hangerővel, hogy szétrebbentek a madarak.

Most én bámultam szótlanul a sötétben bujkáló árnyalakot.

És beláttam, hogy igaza van. Lehet, hogy egy Zordon, de én is az vagyok. Hiszen Karyn és Sharyn vitaminpor-piramisjátékos bulijai ennél tovább tartottak, ráadásul hétköznap rendezték őket, és Jacques-nak reggel mennie kellett dolgozni a balesetire. És én azokon a bulikon néha még részt is vettem, most meg egy kis szombat esti gruppenkaraokét sem bírok ki?

Ráadásul mire kitaláltam volna, hogy mit mondjak, Zordon otthona, mintegy varázsütésre, elcsöndesedett. Beláttam a hátsó ajtón a fényárban úszó házba, ahol a társaság már a búcsúöleléseknél, a pohárletételnél és a dzsekifelvételnél tartott.

Tehát a nagy semmin vitatkoztam össze ezzel a fickóval, és most hónapokig a szomszédjában kell élnem… Ha elfogy a cukor, azt nagyon megszívom.

Bocsánatot akartam kérni a „sírós-rívós-világfájdalmas”-ért, vagy legalább az istenverte mackógatyáért. Akkoriban magam is éreztem, hogy túlreagálom a dolgokat, és az utamba sodródó idegeneknek nehéz volt megmagyarázni, hogy miért viselkedem így.

Bocs, mondtam képzeletben, nem akartam átváltozni dilinyós nagyanyóvá. Csak az van, hogy meghalt az apám, és kiderült, hogy szeretője volt, meg még egy háza, és anyám erről tudott, de nekem nem szólt, és még most sem hajlandó beszélni róla, és amikor végül szétcsúsztam, a barátom úgy döntött, hogy már nem szeret, és a karrierem is stagnál, a legjobb barátnőm meg messze lakik, és amúgy ez az a fent említett másik ház, avagy a kéjlak, és én is szerettem bulizni, de újabban már nem szeretek semmit, és kérem, bocsásson meg, amiért hülyén viselkedtem, és további szép estét kívánok. Köszönöm, és jó éjt.

Ehelyett jött a bensőmet szaggató, késforgatós fájdalom, és könnybe lábadt az orrom, és szánalmas, cincogó hangon ennyit mondtam bele csak úgy a semmibe:

– Annyira fáradt vagyok.

Zordonnak csak a sziluettjét láttam, de így is érzékeltem, hogy megdermed. Akkor már tudtam, hogy ez nem szokatlan a férfiaknál, ha az ösztönük azt súgja, hogy egy nő az idegösszeomlás szélén áll. Jacques a kapcsolatunk utolsó heteiben olyan volt, mint a földrengést megneszelő kígyó: ha felfokozott érzelmi állapotba kerültem, minden izma megfeszült, majd kitalálta, hogy kell valami a kisboltból, és már tűzött is az ajtó felé.

A szomszédom nem szólt semmit, de nem is menekült el. Csak állt ott félszegen, és bámult rám a vaksötétben. Simán eltelt így vagy öt másodperc. Farkasszemet néztünk, és vártuk, hogy mi lesz: én fakadok könnyekre, vagy ő ered futásnak?

Aztán megint bömbölni kezdett a zene, egy fülbemászó Carly Rae Jepsen-sláger csendült fel, amelyet más körülmények között imádtam. Zordon összerezzent.

Benézett a tolóajtón, majd ismét rám pillantott, és megköszörülte a torkát.

– Kidobom őket – mondta mereven, majd megfordult, és bement a házba. A konyhában lebzselők egy emberként kezdték skandálni, hogy „Everett!”

Úgy nézett ki, hogy mindjárt elkapják a két lábát, és kézen állva vedelheti a sört, de aztán odahajolt egy szőke csajhoz, belekiabált a fülébe, és a zene végképp elhallgatott.

Hát… Ha legközelebb jó benyomást kell tennem valakire, talán jobb lesz, ha egy tányér LSD-s sütivel próbálkozom.

3. fejezet

AZ ARANYOS PETE

Amikor lüktető fejjel fölébredtem, üzenet várt Anjától: Hahó, szivi! Csak érdeklődnék, biztos, ami biztos, hogy megkaptad-e az e-mailemet: a te dicső elméd, meg a nyári határidő, amiről dumcsiztunk.

Zengett-bongott a koponyám falán a mondat végi pont, mint a lélekharang.

Az első rendes macskajajt huszonnégy éves koromban éltem át, abból az alkalomból, hogy Anja előző nap eladta a Sandy Lowe-nak az első könyvemet, a Csók csók, kíván kívánt. Jacques bevásárolt a kedvenc francia pezsgőjéből, és üvegből ittuk a Brooklyn hídon andalogva, a napfelkeltét várva, mert úgy képzeltük, hogy ez baromi romantikus. Később, amikor már aléltan hevertem a fürdőszoba padlóján, megfogadtam, hogy inkább beledőlök egy konyhakésbe, de az agyamat nem fogják még egyszer lávakövön sütögetni.

Csakhogy! Csakhogy most megint itt hevertem, arcomat a gyöngyös kispárnába fúrva, és a koponyámban, mint egy serpenyőben, megint ott sercegett az agyam. Lerohantam a földszinti fürdőszobába. Nem kellett hánynom, de bíztam benne, hogyha úgy teszek, mintha, azt a szervezetem beveszi, és kiveti magából a mérget.

Térdre rogytam hát a vécé előtt, és a hátsó falon szalagra kötve lógó, berámázott képre függesztettem tekintetemet.

Apu és az a Nő egymást átkarolva, széldzsekiben vigyorogtak valami vízparton. A szél vadul tépázta a nő még éppen nem őszülő, szőke haját, apu épp csak őszülő, göndör fürtjeit pedig a homlokára ragasztotta.

És aztán az univerzum újabb, visszafogottabb, de nem kevésbé kacagtató tréfájaként, szemembe ötlött a vécé melletti újságtartó, amelynek kínálata pontosan három kiadványból állt.

Egy kétéves Oprah Magazine. A harmadik könyvem, az Északi fény. És ott volt az az istenverte Revelációk is, ráadásul egy kemény fedelű, sőt fényes, Dedikált feliratú matricával ellátott példány.

Kitátottam a számat, és okádtam egy kiadósat a vécécsészébe. Aztán feltápászkodtam, kiöblítettem a számat, és befordítottam a fotót a fal felé.

– Soha többé! – mondtam ki fennhangon. Vajon mi lehet az első lépés a macskajajmentes élet felé vezető úton? Valószínűleg nem az, hogy beköltözöl egy házba, ahol innod kell. Valami más traumafeldolgozó módszer után kell néznem. Segítségül hívhatnám például a… természetet.

Visszamentem a nappaliba, előkotortam a táskámból a fogkefémet, és fogat mostam a konyhában, a mosogatónál. Már tudtam is, mi kell még ahhoz, hogy létezni tudjak. Egy kávéinfúzió.

Ha egy könyv vázlatát írtam, nagyjából az illusztris, lecsúszós mackógatyámban éltem, így erre az útra is csak kevés cuccot pakoltam be a további, nem kevésbé irtóztató tréningalsókon kívül. Még egy-két életmód-vlogger kapszularuhatár-videóit is megnéztem, és igyekeztem minél többféle külsőt „felépíteni” a levágott szárú farmerből, amely Daisy Duke-ot idézte a Hazárd megye lordjaiból, és amelyet többnyire stresszoldó célú takarításhoz vettem föl, meg a celebarcokkal ékesített, ócska pólóimból, amelyek a húszas éveim elejének emlékét őrzik.

Most magamra kaptam egy komor, fekete-fehér, Joni Mitchellt ábrázoló pólót, beszuszakoltam piától puffadt testemet a farmersortba, a lábamra pedig hímzett virágmintás bokacsizmát húztam.

A cipő volt a gyengém, a filléres, gagyi csukákért éppúgy odavoltam, mint a drámai hatást keltő, méregdrága lábbelikért. És mint kiderült, ez a „gyengém” eléggé inkompatibilis a kapszularuhatár-koncepcióval. Végül csak négy párat pakoltam be, és nemigen hittem, hogy bárki is „klasszikusnak” minősíthetné akár a fényes Target teniszcipőmet, akár a térd fölé érő Stuart Weitzman csizmát, amelyre egy kisebb vagyont tapsoltam el.

Fölmarkoltam a kocsikulcsomat, és már indultam kifelé a vakító nyári napsütésbe, amikor a kanapéra szórt párnák alatt fölberregett a telóm. Shaditól jött üzenet: Smároltam a Kísértetkalappal! – írta, majd egy sor koponya következett.

Kibotorkáltam a házból, és közben visszaírtam: Haladéktalanul keress fel egy papot!

Miközben lekocogtam a lépcsőn a Kiához, igyekeztem nem gondolni az esti megalázó szóváltásra a szomszéddal, de ez csak arra volt jó, hogy eszembe jusson a legkevésbé kívánatos téma.

Azaz apu. Amikor utoljára vitt el hajózni, a Kiával mentünk el a mesterséges tóhoz, és akkor mondta, hogy nekem adja. Meg azt is akkor mondta, hogy hajrá, költözzek csak New Yorkba. Jacques már ott tanult az orvosin, és távkapcsolatban éltünk, hogy anyuval lehessek. Apunak ugyanis sokat kellett utaznia „a munkája miatt”, én pedig, ha alapvetően elhittem is a saját sztorimat, hogy az életünk majd szépen kialakul, nemigen mertem volna egyedül hagyni anyut. Mintha úgy éreztem volna, hogyha elmennék, helyet csinálnék a ráknak, amely így harmadszor is visszalopózhatna.

– Anyu jól van – biztatott apu a hideg, sötét parkolóban.

– A rák kiújulhat – erősködtem. Egy másodpercet sem akartam elszalasztani az anyuval tölthető időből.

– Bármi megtörténhet, January – mondta apu. – Bármi történhet anyuval, velem, sőt még veled is. Bármikor. De pillanatnyilag nincs semmi baj. Csinálj végre valami olyat, ami jó neked, kölyök.

Talán úgy fogta fel, hogyha New Yorkba költözöm, és a barátommal fogok élni, az egyenértékű azzal, hogy ő vett még egy házat, ahol elrejtőzhet a szeretőjével. Én abbahagytam a posztgraduális kurzust, hogy segítsek ápolni anyut a második sorozat kemó után, és hozzájárultam a kezelés költségének törlesztéséhez is, amennyivel csak tudtam. Apu pedig ez idő alatt hol volt? Széldzsekiben kortyolgatta a parton a pinot noir-t azzal a Nővel?

Elhessegettem a gondolatot. Égette a combomat az ülés bőrhuzata. Indítottam, és letekertem az ablakot.

Az utca végén balra fordultam, a város felé. A jobb kéz felőli kis öböl szikrázó fényszilánkokkal bombázta az ablakot, és a fülembe üvöltött a forró szél. Olyan érzésem támadt, mintha az életem megszűnt volna létezni, mintha légüres térben lebegnék el a hot dogos körül nyüzsgő, aligruhás tinik, a fagyizónál sorban álló szülők és gyerekek, meg a velem szemben pedálozó, tópartra igyekvő bringások között.

Ahogy haladtam előre a városka főutcáján, egyre sűrűbben követték egymást az épületek, és végül már majdnem összeértek. Az aprócska, szőlőlugasos teraszú olasz étterem már-már áttolta a koriboltot az ír kocsmába, majd egy régimódi édességbolt következett, és végül a Pete Kávézó zárta a sort. Nem összetévesztendő a Peet kávézólánccal, bár a cégér pont úgy nézett ki, mintha az lett volna a cél, hogy összetévesszék.

Beálltam egy parkolóhelyre, majd bevetettem magam a nem Peet, hanem Pete nevű kávézó csodásan hűs, légkondicionált enteriőrjébe. A deszkapadlót fehérre festették, a mélykék falat pedig ezüst csillagocskák kavalkádja pettyezte, és megszakítva egy-egy berámázott, „Anonymusnak” tulajdonított, elcsépelt közhellyel. A helyiségből át lehetett lépni a szép, világos könyvesboltba, amelynek ajtaja fölött a csillagok színében pompázó, feltűnő ezüstbetűk hirdették, hogy Pete Könyvesbolt. A hátsó sarokban megbúvó két roskatag fotelben idős, polármellényes házaspár üldögélt. Rajtunk kívül csak a pult mögött álló, középkorú nő tartózkodott a kávézóban.

– Túl szép napunk van ahhoz, hogy a négy fal között legyen az ember – szólalt meg, mintha olvasna a gondolataimban. Nyers, rekedtes hangja passzolt a géppel nyírt, szőke hajához, és amikor a rózsaszín körmű kezével intett, hogy lépjek közelebb, a fülében arany karikafülbevaló csillant.

– Ne szégyenlősködjön – mondta. – A Pete-nél mindenki családtag.

Elmosolyodtam.

– Úristen, ugye, nem?

A nő a pultot csapkodva nevetett.

– Hát, igen, a család nehéz ügy! – helyeselt. – Amúgy mivel szolgálhatok?

– Egy kis üzemanyaggal.

A nő bölcsen bólintott.

– Á, szóval maga is az a fajta. Honnan jött, szívem?

– Most New Yorkból. Eredetileg ohiói vagyok.

– Á, New Yorkban élnek rokonaim. Mármint New York államban. De maga a városra gondolt, ha jól sejtem.

– Igen, Queensből jöttem. Kérnék egy kis tejet is.

– Zsíros legyen, vagy félzsíros? Vagy esetleg negyed, nyolcad, tizenhatod?

– Lepjen meg. Ha törtekről van szó, nem vagyok válogatós.

A nő hátravetett fejjel kacagott, miközben unottan tett-vett a kávégépek között.

– Hát persze, hogy nem, hiszen kinek van arra ideje? Esküszöm, nekem még North Bear Shores tempója is kezd sok lenni. Persze, ha én is innám ezt a maguk „üzemanyagát”, talán más lenne a helyzet.

Nem volt valami megnyugtató, hogy a barista kávéabsztinens, de szimpatikus volt nekem ez az arany fülbevalós nő. Hogy őszinte legyek, úgy megkedveltem így első ránézésre, hogy egy kicsit megsajdult a szívem.

A régi Januaryért fájt. Azért, aki imádott tematikus bulikat rendezni, csoportos jelmezeket kiötleni, aki nem tudott úgy megtankolni, vagy feladni valamit a postán, hogy ne dumáljon meg egy kávézást, galériamegnyitót, akármit egy ott megismert emberrel. A telefonomban hemzsegtek az olyan kontaktok, mint „Sarah, Anchor bár, helyes kutya” meg „Mike, az új vintage bolt tulaja”. Még Shadival is egy pizzéria mosdójában futottam össze, ahol a valaha látott legjobb Frye csizmában lépett ki a fülkéből. Hiányzott a határtalan kíváncsiságom, meg a felszikrázó izgalom, amelyet vagy az váltott ki, hogy van bennünk a másikkal valami közös, vagy az, hogy felfedeztem valakinek az addig rejtve maradt képességét, erényét.

Néha meg egyszerűen az hiányzott, hogy kedvelni tudjam az embereket.

Ez a „barista” viszont határozottan kedvelhető volt. Tudtam, hogy nem utoljára vagyok itt, még akkor sem, ha pocsék kávét főz. Rápattintotta a pohárra a műanyag fedelet, és letette elém.

– Az új vendég nálam nem fizet – közölte. – Csak annyit kérek, hogy jöjjön el máskor is.

Mosolyogva megígértem, hogy úgy lesz, majd begyömöszöltem a borravalós üvegbe az utolsó egydolláros bankómat, a nő pedig tovább törölgette a pultot. Az ajtó felé menet kővé dermedtem, mert megszólalt bennem a belső hang, amely Anja hangja volt: Hééé, szivi! Komolyan nem akarok túltengeni, de te is tudod, hogy a könyvklubok jelentik a te álompiacodat. Ha tehát gyakorlatilag ott vagy egy kisvárosi könyvesboltban, jól teszed, ha beköszönsz!

Tudtam, hogy a belém képzelt Anjának igaza van: ne-kem pillanatnyilag minden eladott példány számít.

Mosolyt tapasztottam az arcomra, irányt változtattam, és beléptem a könyvesboltba vezető ajtónyíláson. Az járt a fejemben, hogy bárcsak visszamehetnék az időben, és bármit fölvehetnék, mármint azonkívül, ami rajtam volt, azaz bárhogy kinézhetnék, csak úgy nem, mint egy 2002-es Jessica Simpson-videoklip statisztája.

A bolt falait tölgyfa könyvespolcok szegélyezték, a belső teret pedig kisebb polcok labirintusa szabdalta keresztül-kasul. A pénztárban nem ült senki, úgyhogy vártam, és közben a romantika szekciónál álldogáló három fogszabályzós kamaszlányt lestem, hogy nem az én könyvemen vihorásznak-e. Hiszen jóvátehetetlenül traumatizálódnánk mind a négyen, ha odamennék a könyvesboltossal, hogy dedikáljam a regényeimet, és kiderülne, hogy a vöröske a Déli kényelem című opusomat tartja a kezében. A lányok most hüledeztek egy sort, és amikor a vöröske magához ölelte a kötetet, megláttam a borítóját: a félmeztelenül ölelkező párt, akiket lángok nyaldostak körbe. Hát, ez biztos nem az én könyvem…

Belekortyoltam a lattémba, de mindjárt vissza is köptem a pohárba, mert iszapízű volt.

– Ne haragudjon, hogy megvárattam, kedvesem. – A hátam mögül jött a reszelős, karcos hang. Megpördültem, és már láttam is a girbegurba polcsorok közt cikcakkban közeledő nőt. – A térdem már nem a régi.

Először azt hittem, hogy a „barista” egypetéjű ikertestvéréhez, egyben üzlettársához van szerencsém, de aztán láttam, hogy a nő Pete feliratú, szürke kötényt oldoz le a derekáról.

– Hát nem hihetetlen, hogy rollerderby-bajnok voltam? – folytatta, miközben a pultra dobta az összegyűrt kötényt. – Pedig az voltam, ha hiszi, ha nem.

– Én már azon sem csodálkoznék, ha kiderülne, hogy maga itt a polgármester is.

Újabb recsegő nevetés.

– Hát, nem mondhatnám, hogy az vagyok! Pedig lehet, hogy kavarnék itt némi szart, ha megválasztanának! Mert ez a városka a progresszió kicsi fészke ám itt a Nagy-tavak vidékén, de a pénzt még ma is erkölcscsősz vén szatyrok osztják!

Igyekeztem visszafojtani a mosolyomat. Mintha csak aput hallottam volna… Tűzforró, tűhegyes piszkavasként hasított belém a fájdalom.

– De ügyet se vessen a véleményemre – tette hozzá a dús, hamuszőke szemöldökét felvonva. – Én csak egy egyszerű kisvállalkozó vagyok. Miben segíthetek, drágám?

– Csak szeretnék bemutatkozni – vallottam be. – Az a helyzet, hogy író vagyok, a Sandy Lowe Kiadó jelentet meg, és most itt leszek a nyáron. Gondoltam, beköszönök, és dedikálom a könyveimet, ha vannak.

– Ó, még egy író a mi kis városunkban! – kiáltott fel a nő. – Hű, de izgalmas! Tudja, North Bear Shores vonzza a művészféléket. Azt hiszem, az életstílusunk teszi, meg az egyetem, ott rengeteg a szabadgondolkodó. Szóval csodás kis közösség a miénk, imádni fogja… – A nő itt hirtelen elhallgatott, ami azt sugallta, hogy be kéne szúrnom a mondat végére a nevemet.

– January – töltöttem ki az űrt. – Andrews.

– Pete – mutatkozott be a nő, majd olyan keményen rázta meg a kezemet, mint egy zöldsapkás elitkommandós a „Csapj bele, fiam!” felszólítás után.

– Pete? – ismételtem. – Mint Pete Kávézó?

– Úgy bizony. A hivatalos nevem Posy, de hát miféle név az? – Öklendezést mímelt, majd folytatta: – De most komolyan, maga szerint úgy nézek ki, mint egy Posy? Nézhet ki úgy bárki is, mint egy Posy?

Megráztam a fejem.

– Hacsak nem egy műszálas, virágos rugdalózóba öltöztetett baba.

– Szóval én lerendeztem ezt a dolgot, amint megtanultam beszélni. Akkor hát, January Andrews – mondta a számítógéphez lépő Pete, és már pötyögte is be a nevemet –, lássuk, van-e nálunk könyve.

Soha nem javítottam ki az embereket, ha „könyvemről” beszéltek, és nem „könyveimről”, pedig néha nagyon irritált, hogy egykönyves írónak néznek. Úgy éreztem, mázlistának könyvelnek el, aki egyszer eltüsszentette magát, és hopp, kijött egy romantikus regény.

Továbbá az is bosszant, ha valaki úgy csinál, mintha valami bennfentes vicc beavatottjai lennénk, és miután elbeszélget velem a nagybetűs Művészetről vagy a Politikáról, majd megtudja, hogy kellemes hangulatú női regényeket írok, azt mondja: „Valamiből meg kell élni, nem igaz?” Mintha azt akarná hallani tőlem, hogy igazából nem is akartam nőkről meg szerelemről szóló könyveket írni…

– Úgy tűnik, nincs készleten – szólalt meg a képernyőről felpillantva Pete. – De tudja, mit, úgy készüljön, hogy lesz, mert rendelek.

– Az pompás lenne! – mondtam. – A nyár folyamán akár egy workshopot is rendezhetnénk.

Pete eltátotta a száját, és karon ragadott. – Micsoda ötlet, January Andrews! Addig is eljöhetne a könyvklubunkba. Nagyon örülnénk magának, és így bekapcsolódhatna a közösségi életbe. Hétfőnként van könyvklub, azaz legközelebb holnap. Belefér?

A fejemben ismét megszólalt Anja: Ugye, tudod, mi tette naggyá A lány a vonatont? A könyvklubok!

Kicsit húzós lesz, gondoltam, de nagyon megkedveltem Pete-et. – Hétfőnként el tudok jönni – mondtam.

– Fantasztikus! Átküldöm a címemet. Este hét óra, tömérdek pia, mindig nagy buli. – Pete elővett a fiókból egy névjegykártyát, és a kezembe adta. – E-mailezik, ugye?

– Szinte állandóan.

Pete mosolya még szélesebbre húzódott.

– Hát, akkor dobjon nekem egy üzenetet.

Megígértem, hogy úgy lesz, majd megfordultam, és kis híján nekimentem az asztalnak, amelyen a Pete Könyvesbolt legnagyobb könyvslágerei kellették magukat. A könyvpiramis megingott, és amíg vártam, hogy összedől-e, rádöbbentem, hogy egyetlen könyv példányait rakták gúlába. És mindegyik köteten Dedikált feliratú matrica virított…

Kellemetlen bizsergés futott végig a gerincemen.

Már láttam is az absztrakt, fekete-fehér grafikával ékesített borítón a címet: Revelációk. Alatta pedig szögletes, piros betűkkel ott állt a neve. Egymást követték a felismerések, ahogy a dominók dőlnek el sorra, mígnem összeállt a kép. Nem akartam fennhangon kimondani a nevét, nehogy megidézzem, de lehet, hogy mégis megtettem.

Ugyanis megszólalt a bolt ajtaja fölötti csengő, és amikor fölnéztem, ott állt ő maga. Olajbarna bőr, olyan arcél, mely szó szerint megvág, ha hozzáérsz, kissé csálé, ferde száj, fátyolos hang, amelyet soha nem feledek, no meg a borzas, sötét hajzat, amely fölött máris látni véltem a neonglóriát.

Augustus Everett. Avagy Gus, ahogy az egyetemen ismertük.

– Everett! – kiáltott fel lelkesen Pete.

Igen, ő volt az. A szomszédom, Zordon.

Azt tettem, amit minden józan gondolkodású, felnőtt nő tesz, ha összefut hajdani egyetemi vetélytársával, aki a szomszédja lett. Bevetődtem a legközelebbi könyvespolc mögé.

4. fejezet

A SZÁJ

Hogy mi volt a legrosszabb abban, hogy Gus Everett vetélytársa vagyok? Alighanem az, hogy ő erről nem is tudott. Három évvel idősebb volt nálam, mert a középiskolából kimaradt, és csak később érettségizett le, miután pár évig, nem viccelek, sírásóként dolgozott. Mindezt tudtam, mert az első szemeszterben beadott írásai témáját kivétel nélkül a temető szolgáltatta, ahol dolgozott.

Mi, a kreatívírás-kurzus többi hallgatója, az ujjunkból szoptuk az alkotáshoz szükséges muníciót, azaz élményanyagot, meg a gyerekkorunkból: utolsó percben lőtt győztes gólok, civódás a szülőkkel, kiruccanások barátokkal, satöbbi. Ezzel szemben Gus Everett többek között írt a gyászoló özvegyek nyolc típusáról, valamint kielemezte, hogy melyek a leggyakoribb, illetve a legviccesebb sírfeliratok, és melyek sejtetik burkoltan, hogy az elhunyt feszült kapcsolatot ápolt a számlát fizető személlyel.

Gus, akárcsak én, ösztöndíjak sorával csinálta végig a Michigani Egyetem kurzusát, de hogy miért kap ösztöndíjat, az nem volt világos, hiszen nem sportolt, és még csak nem is érettségizett le „szabályosan”. Egyetlen hihető magyarázat volt, az, hogy botrányosan jól csinálta, amit csinált.

És Gus Everett, mindennek a tetejébe, eszméletlenül, dühítően, őrjítően vonzó pasi volt. Nem olyan szokványosan, objektíven, unalmasan „jóképű”, inkább egyfajta mágneses vonzerő áradt belőle. Alig-alig nőtt nagyobbra az átlagnál, és ami izom volt rajta, azt az állandó nyüzsgésnek köszönhette, mert tudatosan nem edzette a testét. Ő lustán is fitt volt, hála a genetikának meg a nyughatatlan természetének. De nem is a fizikuma volt a lényeg.

Hanem az, ahogy beszélt, meg ahogy mozgott, meg ahogy nézte a dolgokat. Nem ahogy „látta a világot”, hanem ahogy konkrétan nézte a dolgokat: ha ráfókuszált valamire, mintha elsötétült és kitágult volna a szeme, és a szemöldöke is összeszaladt a horpadt orra fölött.

Nem is beszélve a csálé, ferde szájáról, amelyet be kellett volna tiltani.

Shadi, mielőtt kimaradt az egyetemről, és au pair lett (amivel szintén hamar felhagyott), esténként, a vacsoránál folyton új híreket kért a szexi és elvetemült, avagy elvetemülten szexi Gusról, vagy rövidítve, mert néha csak így emlegettük, SZEG-ről. Kissé magam is el voltam alélva tőle meg a prózájától.

Mígnem, nagy sokára szót váltottunk egymással az órán. Épp a legújabb novellámat osztottam ki műbírálat céljából, és Gus, amikor a kezébe nyomtam a példányát, fejét kíváncsian oldalra billentve a szemembe nézett.

– Hadd találjam ki – mondta. – Mindenki boldogan él, míg meg nem hal. Már megint.

Akkor még nem románcokat írtam, sőt arra is csak két év múlva döbbentem rá, hogy szeretek ilyesmit olvasni. (Akkor diagnosztizálták anyut másodszor is rákkal, és jól jött egy kis figyelemelterelő elfoglaltság.) Viszont már akkor is egyértelműen romantikusan írtam – egy jó világról szóltak a történeteim, ahol a dolgoknak oka van, és ahol csak a szerelem számít igazán, meg az emberi kapcsolatok.

És Gus Everett akkor úgy nézett rám a mélyülő, sötétülő tekintetével, mintha átszivattyúzna minden rám vonatkozó infót a saját koponyájába, majd ezek alapján úgy határozna, hogy lufi vagyok, amelyet ki kell pukkasztani.

Hadd találjam ki: mindenki boldogan él, míg meg nem hal. Már megint.

A következő négy év azzal telt, hogy felváltva nyertük az egyetem írói pályázatait és díjait, de sikerült úgy intéznünk, hogy alig-alig beszéltünk egymással. Mármint a workshopokon kívül, ahol Gus szinte kizárólag az én novelláimat kritizálta, és szinte mindig elkésett, meg otthon hagyta a fele cuccát, és tőlem kért tollat. Volt továbbá egy vad éjszaka, amikor egy bulin… Hát, akkor sem beszélgettünk igazán, de határozottan volt köztünk interakció.

Hogy őszinte legyek, folyton keresztezték egymást útjaink, részben azért, mert Gus két különböző szobatársammal is járt, meg még számos lánnyal az emeletünkről. Persze, a „járás” fogalma itt tágan értelmezendő, hiszen Gus viszonyainak élettartama hírhedten rövid volt, kettő és négy hét között mozgott. Az első szobatársam, aki járt vele, abban a reményben vágott bele, hogy ő lesz a kivétel, a második viszont (számos társnőjével egyetemben) nagyon jól tudta, hogy Gus Everett-tel csak a léha szórakozás jöhet szóba, és az is max harmincegy napig.

Ha viszont az ember lánya hepienddel végződő novellákat írt, akkor jóval esélyesebb volt az a forgatókönyv, hogy négy éven át Gus vetélytársa lesz, majd a következő hat évben olykor ráguglizik, hogy összevesse kettejük karrierjét, és végül újra összefut vele egy olyan pillanatban, amikor éppen gimis pompomlánynak öltözött. Méghozzá olyan pompomlánynak, aki egy autómosó adománygyűjtő buliján illegeti magát…

Ez a pillanat itt és most, Pete könyvesboltjában érkezett el.

Már tervezgettem, hogy mit fogok írni Shadinak, miközben államat leszegve, fejemet félig a polc felé fordítva haladtam a fal mellett, mintha ráérősen nézelődnék. (Persze, ráérősen, miközben gyakorlatilag futottam…)

– January! – kiáltott utánam Pete. – January, hova tűnt? Szeretném összeismertetni valakivel.

Nem túl büszkén vallom be, hogy kővé dermedtem, majd az ajtóra nézve azt latolgattam, hogy ki tudnék-e slisszolni szó nélkül.

Azt sem hallgathatom el, hogy tudtam az ajtó fölötti csengőről, de még így sem döntöttem azonnal.

Végül vettem egy nagy levegőt, és kényszeredett mosollyal kiléptem a polcok mögül. Az iszonytató kávémat úgy markoltam, mintha pisztoly lenne.

– Hellóóóóó! – mondtam, és eléggé robotszerű mozdulattal intettem is egyet.

Erőt kellett vennem magamon, hogy ránézzek Gusra. Aki pont úgy nézett ki, mint a borítófotón: pengeéles pofacsont, iszonyú sötét szempár, szikáran izmos karok. (Hiszen egy sírásóból lett regényíróról beszélünk!) Gyűrött, kék (vagy fakított fekete) póló volt rajta, meg gyűrött, kék (vagy fakított fekete) farmer, és a haja egy picit már kezdett őszbe fordulni, csakúgy, mint a ferde száját körülölelő, valamivel több mint egynapos borosta.

– Ő January Andrews – mutatott be Pete. – Író. Most költözött ide.

Szinte láttam Gus arcán, hogy neki is kezd derengeni az, ami rám már lesújtott. A két szeme rám zoomolt, mintha apránként, avagy foszlányonként összeillesztgetné, amit az este látott belőlem.

– Voltaképpen találkoztunk már – mondta, mire ezernyi napkorong égető tüze tolult az arcomba, meg alighanem a nyakamba, a mellkasomba, a lábamba, és mindahány fedetlenül maradt porcikámba.

– Ó! – örvendezett Pete. – Hogyhogy?

Némán tátogtam, mert az „egyetem” szó valahogy ködbe veszett. Újra Gusra vándorolt a tekintetem.

– Szomszédok vagyunk – felelte. – Ha jól sejtem.

Istenem! Lehetséges, hogy nem emlékszik rám? Hiszen én January vagyok, a francba is, nem holmi Rebecca vagy Christy/Christina/Christine! Igyekeztem nem agyalni azon, hogyan felejthetett el Gus, hiszen attól csak padlizsánlilára sötétült volna a túlfőtt rákot idéző arcom.

– Úgy van – bólintottam. Ekkor megcsörrent a kassza mellett álló telefon, és Pete bocsánatkérően fölemelte a mutatóujját, majd odalépett, hogy felvegye. Magunkra maradtunk.

– Szóval – szólalt meg végül Gus.

– Szóval – mondtam én is, mint egy papagáj.

– Mondja csak, miket ír, January Andrews?

Uralkodnom kellett magamon, hogy ne pillantsak hátra, az asztalon tornyosuló, Revelációkból épült erődítmény felé.

– Főleg romantikus regényeket.

Gus felvonta a szemöldökét.

– Á.

– Hogyhogy „á”? – vontam kérdőre, máris kissé idegesen.

Vállat vont.

– Csak úgy. Á, mint á.

Karba tettem a kezem.

– Azért ez egy roppant sokatmondó „csak úgy á” volt.

Gus a pultnak dőlt, és ő is keresztbe fonta a karját, a szemöldöke pedig összeszaladt.

– Hát, ez gyorsan ment – mondta.

– Mi ment gyorsan?

– Az, hogy megsértettem. Egyetlen betűvel. Azzal, hogy „á”. Lenyűgöző teljesítmény.

– Megsértett? Nem, ez nem a sértett arcom. Csak azért nézek ki így, mert fáradt vagyok. Ugyanis a lehetetlen szomszédom egész éjjel bömböltette a sírós-rívós zenéjét.

Gus elgondolkodva bólintott.

– Aha. És nyilván az is a zene számlájára írható, hogy este nehezére esett a járás. Figyeljen ide, ha úgy érzi, hogy „zenei” problémája van, nem szégyen, ha segítséget kér.

– Amúgy – váltottam témát a makacs arcpírral küzdve –, még nem árulta el, hogy maga miket ír, Everett. Pedig biztosra veszem, hogy roppant fontos, úttörő jelentőségű művekről van szó, újszerű, friss szellemű alkotásokról. Például egy fehér fickó történetéről, aki kiábrándultan, meg nem értetten, rideg-kanosan kóborol a világban.

Gusból kiszakadt egy vakkantásszerű nevetés.

– „Rideg-kanosan”? Ez a maga műfajában oly művészien megragadott szexuális tévelygések ellenpólusa lenne? Mondja, miről bizsergetőbb írni: szerelemittas kalózokról vagy szerelemittas vérfarkasokról?

Majd’ szétvetett a düh.

– Ez nem annyira rólam szól, inkább arról, hogy mi kell az olvasóimnak. És mondja, milyen érzés Hemingway-fanfictiont írni a hasonszőrűek szűk ökörkörének? Minden olvasóját ismeri név szerint?

Ebben az új Januaryben volt valami felszabadító…

Gus feje a jól ismert módon oldalra billent, a szemöldöke összeszaladt, és újra górcső alá vett az a sötét szempár, méghozzá olyan áthatóan, hogy bizsergett tőle a bőröm. És szólásra nyíltak a telt ajkai is, de ekkor Pete letette a telefont, és visszatért körünkbe.

– Ki hitte volna! – lelkendezett összecsapva a kezét. – Két kiadott író egy North Bear Shores-i utcácskában! Lefogadom, hogy átdumáljátok az egész nyarat! – mondta Gusnak, majd hozzám fordult.

– Megmondtam, hogy tele van ez a város művészekkel, igaz, January? Na, mit szól? – Harsányan felkacagott, majd így folytatta: – Szinte ki sem mondtam, és már be is toppan Everett! Úgy néz ki, ma velem van az univerzum.

A megcsörrenő telóm mentett meg a választól. Ez egyszer hanyatt-homlok előkotortam a zsebemből, hogy kimenekülhessek ebből a társalgásból. Szívből reméltem, hogy Shadi keres, de a képernyőn az Anja felirat virított. Összeszorult a gyomrom.

Fölnéztem. Gus sötét szeme úgy perzselt, hogy az már félelmetes volt. Pete-re pillantottam.

– Bocs, ezt muszáj fölvennem, de nagyon örülök, hogy megismertem.

– És viszont! – nyugtatott meg Pete, miközben kihátráltam a polclabirintusból. – Ne felejtsen küldeni egy e-mailt!

– Viszlát! – kiáltott utánam Gus.

Fölvettem a telefont, és kisurrantam.

5. fejezet

A LABRADOROK

– Az hétszentség, hogy meg tudod csinálni, January – mondta Anja, miközben kifelé száguldottam a városból. – És ha én beígérek Sandynek egy könyvet szeptember elsejére, akkor muszáj produkálnunk egy könyvet szeptember elsejére!

– Írtam én már regényt feleennyi idő alatt is! – kiabáltam túl a szelet.

– Ó, tudom én azt. De most a mostani kéziratról beszélünk. Hogy még konkrétabb legyek, arról, amelyik eddig tizenöt hónapot vett igénybe. Hogy állsz vele?

Szaporán vert a szívem. Anja tudni fogja, hogy hazudok neki…

– Még nincs megírva – mondtam. – De a terv készen áll. Már csak egy kis idő kell, hogy összeklimpírozzam. Egy rövid, háborítatlan időszak.

– A háborítatlanság, az menni fog. Én leszek a te nem-háborgatásod koronázatlan királynője, de lécci, lécci, lécci ne hazudj nekem! Ha szünetet akarsz tartani…

– Nem akarok – vágtam közbe. És nem is fér bele, hogy szünetet tartsak, ezt jól tudtam. Muszáj megcsinálnom, ha törik, ha szakad. Kiürítem a tóparti házat, hogy eladhassam, és megírok egy romantikus regényt, dacára annak, hogy megrendült a szerelembe és az emberiségbe vetett hitem.

– Voltaképpen remekül haladok – tettem hozzá.

Anja úgy tett, mint akit kielégít a válasz, én pedig úgy tettem, mint aki elhiszi, hogy őt kielégíti ez a válasz. Június másodikát írtunk, így szűk három hónapom volt rá, hogy írjak egy könyvszerű valamit.

Ezért ahelyett, hogy rögtön hazamentem volna dolgozni, a Meijer szupermarkethez hajtottam. A Pete-féle lattéból csak két kortyot ittam, azaz legalább hárommal többet a kelleténél. Bevágtam a poharat a kukába, és vettem helyette a Starbucks-kioszkban egy óriás, jeges Americanót, majd a boltban több hétre bespájzoltam „könyvírókajából”, azaz makaróniból, gabonapehelyből meg bármiből, amivel nem kell sokat pepecselni.

Mire hazaértem, magasan járt a nap, és tombolt a fülledt, ragacsos hőség, de a jeges kávé legalább enyhítette a koponyámban lüktető fájdalmat. Miután kipakoltam az élelmiszert, kivittem a laptopot a hátsó verandára, de rá kellett döbbennem, hogy az éjjel lemerítettem az aksit. Amikor visszamentem a házba, hogy bedugjam a konnektorba, arra lettem figyelmes, hogy rezeg az asztalon heverő telóm. Üzenet jött Shaditól: Ilyen nincs! A szexi, elvetemült Gus? Kérdezte, hogy velem mi van? Üzenem, hogy hiányzik.

Ezt pötyögtem vissza: Még mindig szexi, és még mindig elvetemült. És nem mondom meg neki, hogy mit üzensz, mert ebben az életben nem állok szóba vele még egyszer. Nem is emlékezett rám.

Shadi azonnal válaszolt: Hmm, ez egyszerűen nem lehet igaz. Te vagy az ő tündérhercegnője, vagy árnyékénje, vagy ő a tiéd, vagy mit tudom én.

Shadi egy másik megalázó, ezért feledni próbált Gus-momentumra utalt. Történt, hogy ugyanabba az általános matekcsoportba keveredtek Shadival, és Gus megemlítette, hogy úgy hallotta, barátnők vagyunk, majd miután Shadi ezt megerősítette, megkérdezte, hogy miben „utazom”.Shadi arra kérte, hogy fejtse ki bővebben, mi a francot jelent ez, mire Gus vállat vont, és valami olyasmi motyogott, hogy úgy viselkedem, mint egy tündérhercegnő, akit erdei vadak neveltek fel.

Mire Shadi közölte, hogy igazából császárnő vagyok, akit két szuperszexi szuperkém nevelt fel.

Rettenetes volt viszontlátni őt ennyi év után itt, a vadonban, írtam vissza. Traumatizálódtam. Lécci, gyere ápolni!

Hamarosan, habibi, válaszolta Shadi.

Aznapra ezerötszáz szót tűztem ki célul. Csak négyszázig jutottam, viszont huszonnyolc pókpasziánszpartit nyertem zsinórban, mielőtt sütöttem vacsira némi zöldséget wokban. Kaja után egy pohár vörösborral görnyedtem a sötétbe borult konyhaasztal, illetve az azt némiképp megvilágító laptopom fölé. Egy gyenge első piszkozat kellett, semmi több, és írtam én már ilyet tucatszám. Úgy ömlött belőlem a szöveg, hogy alig győztem gépelni, majd az ezt követő hónapok azzal teltek, hogy nagy műgonddal átírtam.

Akkor most miért nem vagyok képes megírni ezt a rossz könyvet?

Istenem, hogy visszasírtam a régi szép időket, amikor folyt belőlem a szó! Amikor a nap fénypontja volt, ha megírhattam a hepiendet, az áradó muzsikával kísért, fél térdre ereszkedős lánykérést.

Akkoriban az igaz szerelem igazi főnyereménynek tűnt, az egyetlen időtálló, minden viharral dacoló dolognak, amely kimenekít a lélekölő robotból, és megóv a félelmeinktől. Az pedig, hogy írok róla, a legeslegszebb ajándéknak tűnt, amelyet adhatok.

És bár a világképem ezen összetevője most kivett egy kis alkotói szabit, úgy éreztem, akkor is muszáj, hogy az összetört szívű nők néha átéljék a színtiszta boldogság csendes esővel, áradó zenével körített pillanatait…

Pittyenés jelezte, hogy e-mailem jött. A gyomrom újra liftezni kezdett, és nem is hagyta abba, míg be nem bizonyosodott, hogy csak Pete küldte át a könyvklub címét, meg egyetlen mondatot: Nyugodtan hozd el a kedvenc italodat vagy csak magadat! :)))

Elmosolyodtam. Lehet, hogy Pete valamilyen formában bekerül a könyvembe.

– Egyenként csináljuk végig a napokat – mondtam ki fennhangon, majd fölkaptam a poharamat, és odaballagtam a hátsó ajtóhoz.

Szemellenzőt csináltam a kezemből, hogy ne vakítson a napfény, és átkukucskáltam Gus verandájára. Korábban füstölgött a tűzrakóhely, de már nem, és üres volt a veranda.

Elhúztam hát a tolóajtót, és kiléptem. A kék és az ezüst különféle árnyalataiban pompázott a világ. A mélységes csönd felerősítette a fövenyen megtörő szelíd hullámok zaját. Megborzongtam a fák teteje felől jövő fuvallattól, ezért összehúztam magamon a köntöst, felhajtottam a boromat, és visszamentem a házba.

Először azt hittem, hogy a laptopom világít, de aztán rájöttem, hogy a kék fény nem a házon belülről jön, hanem Gus egyébként sötét ablakaiból. Olyan erős volt, hogy láttam, amint Gus föl-alá járkál az asztala előtt. Aztán hirtelen megállt, egy pillanatra lehajolt, hogy bepötyögjön valamit, majd fogta az asztalon álló sörösüvegét, és a hajába túrva járkált tovább.

Jól ismertem ezt a koreográfiát… Szóval szívathat engem Augustus Everett szerelemittas kalózokkal meg vérfarkasokkal, amennyit csak akar, mert lám, ő is ugyanúgy koslat föl-alá a sötétben, és próbál kiizzadni magából valamit, mint mi, többiek!

Pete az egyetemi kampusz szélén lakott egy rózsaszínre festett, viktoriánus épületben. Azon a hétfő délutánon vihar dúlta a tavat, de a háza még így is olyan volt, mint egy helyes kis babaház.

Leparkoltam a járda mellett, és felnéztem a ház borostyánnal körbefuttatott ablakaira és bűbájos tornyocskáira. A nap még nem nyugodott le egészen, de az eget borító halványszürke felhőkön csak némi tompa, zöldes fény szűrődött át. Az enyhe ködben varázslatosan bujának tűnt a verandától a fehér deszkakerítésig nyújtózó kert. Ideális menedék volt ez az „íróbarlangom” után, ahova egész napra begubóztam.

Kivettem az anyósülésről a szatyrot, amelyben az aláírt könyvjelzőket hoztam, meg a Déli kényelemből vett idézetekkel ellátott kitűzőket, a fejemre húztam a csuklyámat, és futásnak eredtem az esőben. Beléptem a kiskapun, majd elszökdécseltem a járólapokon a házig.

Pete kertjénél festőibb helyen még nemigen jártam, de a legjobb talán mégis az volt, hogy az égzengést túlharsogva bömbölt az Another Brick in the Wall. Szó szerint remegett a talpam alatt a veranda.

Mire kopoghattam volna, kivágódott az ajtó, és a küszöbön, csordultig teli, kék színű borospoharat markolva ott állt Pete.

– Dzsééééénjueri Andrews! – trillázta

Valahol a ház belsejében rögtön válaszolt a kórus:

– January Ennnnnndrúz!

– Pí-í-í-ít! – daloltam válaszul én, majd átnyújtottam az üveg chardonnay-t, amelyet útközben vettem a boltban. – Nagyon köszönöm, hogy meghívtál.

– Óóó! – mondta Pete, majd hunyorogva szemügyre vette a címkét, és jót kuncogott. A bor ugyanis a gyerekmondókát idéző Pocketful of Posies[2] fantázianevet kapta, de én áthúztam a Posies szót, és odaírtam helyette, hogy Petes.

– Így olyan franciásan hangzik – viccelődött Pete. – Vagy hollandosan? De az tuti, hogy jobb, mint a Posy. – Azzal intett, hogy kövessem, és elindult a folyosón arra, amerről a zene jött. – Gyere, ismerkedj meg a lányokkal.

Az ajtó melletti kisszőnyegen szépen elrendezett lábbelik sorakoztak (főként szandálok és túrabakancsok), úgyhogy én is lerúgtam a magas sarkú, zöld gumicsizmámat, és követtem a mezítlábas Pete-et. Levendulaszínű volt a lábkörme, miként a frissen lakkozott kézkörme is, és koptatott farmert viselt, meg fehér vászoninget. Így lényegesen szelídebb benyomást keltett, mint a boltban.

Elhaladtunk a konyha előtt, ahol a gránitpult tele volt szeszes italokkal, majd beléptünk a ház hátsó felében lévő nappaliba.

– Rendszerint a kertben vagyunk – magyarázta Pete –, viszont rendszerint nem szokott bowlingozni a fejünk fölött a Jóisten. Ma viszont szobafogság van. Már csak egyvalakit várunk.

A szoba elég kicsi volt ahhoz, hogy zsúfolásig megtöltse a velünk együtt öttagú társaság. Persze a zsúfoltság érzetéhez hozzájárult a három fekete labrador is, amelyek közül kettő a kanapén, a harmadik pedig a fotelben szunyókált. A máshonnan áthurcolt, és kis félkörben elrendezett, élénkzöld faszékeket nyilván az emberszabásúaknak tartották fenn. Az egyik kutya fölpattant, és farkcsóválva, a lábak erdején átvágva az üdvözlésemre sietett.

– Lányok! – kiáltotta Pete, megérintve a hátamat. – Ő January. January, aki hozott bort!

– Bort? Ó, ez igazán kedves! – lelkendezett egy hosszú, szőke hajú nő, majd odasuhant, megölelt és megpuszilt. Ezután Pete átadta neki a chardonnay-t, és elindult a zenelejátszó felé.

– Maggie vagyok – mutatkozott be a szőke nő, akinek magas termetét és nyúlánk, karcsú alakját gyönyörűen kiemelték a lágyan leomló, fehér ruhadarabok, amelyekbe a testét bugyolálta. Nem tudtam eldönteni, hogy Galadrielre, az Aranyerdő úrnőjére hasonlít-e jobban, vagy a korosodó Stevie Nicksre. Helyes kis ráncok képződtek a barna szeme sarkában, ahogy hunyorítva lemosolygott rám a magasból. – Nagyon örülök, hogy megismerhetlek, January.

Pete közben lelőtte a Pink Floydot, így kicsit harsánynak hatott a hangja, amikor közölte: – Ő Mrs. Pete!

Maggie nyugodt, derűs mosolya felért egy szeretetteljes grimasszal.

– A Maggie tökéletesen megfelel – mondta. – Ő pedig Lauren – tette hozzá, és félreállt, hogy kezet foghassak a lenge, narancssárga ruhát viselő, rasztafrizurás nővel. – Ő pedig ott hátul, a kanapén Sonya.

Sonya! Mintha pörölycsapást mértek volna a gyomromra. Még nem is láttam a nőt, de már kiszáradt a szám, és elhomályosult a látómezőm széle.

– Szia, January – szólalt meg félszegen a hortyogó labradorok alatt az a Nő, majd mosolyt erőltetett magára, és hozzátette: – Örülök, hogy látlak.

[2] Kb. egy zsebnyi virág.

6. fejezet

A KÖNYVKLUB

Lehet azt méltósággal kezelni, ha véletlenül összefutsz a halott apád szeretőjével? Úgy képzeltem, ha lehet is, biztos nem az a módja, hogy kurtán-furcsán bejelented, hogy pisilned kell, majd kitéped a házigazda kezéből az imént átnyújtott bort, és kirohansz a folyosóra, hogy megkeresd a vécét… De tőlem akkor csak ennyire telt.

Miután célba értem, lecsavartam a kupakot, és ott helyben, a mélytengeri tematikájú mosdóban nyakalni kezdtem a chardonnayt. Fontolóra vettem a távozást, de valamiért az tűnt a legkínosabb opciónak. Ezzel együtt megfordult a fejemben, hogy egyszerűen kisétálok, beülök a kocsiba, és meg sem állok Ohióig. Akkor soha többé nem kéne látnom ezeket az embereket, munkába állhatnék a Ponderosa Steakhouse-ban, és csodaszép lenne az élet! Vagy akár itt is maradhatok a mosdóban örökre, gondoltam aztán, hiszen bor van, klotyó van, mi kell még?

Bevallom, nem a pozitív hozzáállásomnak és a lelkierőmnek köszönhettem, hogy végül kijutottam az illemhelyről, hanem a folyosón közeledő lépteknek és a fülemet megütő hangoknak.

– Ó, hát biztos, hogy nem tudsz maradni? – kérdezte Pete, de ez inkább úgy hangzott, hogy „Mi a franc van, Sonya? Miért retteg tőled az a fura kislány?”

– Sajnos, nem – felelte Sonya. – Bárcsak maradhatnék, de totálisan kiment a fejemből ez a meló. És a főnököm úgyis addig bombáz e-mailekkel, amíg be nem ülök a kocsiba, és be nem jelentkezem Bluetoothon.

– Te is, fiam, Bluetooth? – jegyezte meg Pete.

– Úgy, úgy – mondtam a borosüvegembe. Egy kicsit máris fejbe kólintott a chardonnay. Gondolatban visszapörgettem a napomat, különös tekintettel az étkezésekre, hogy megfejtsem a szalonspicc azonnali beálltának okát. De csak arra emlékeztem biztosan, hogy egyszer, amikor elrendeltem magamnak a régóta esedékes pisiszünetet, kifelé menet markoltam egy marék mini mályvacukrot…

Hoppá!

Nyílt a bejárati ajtó, elhangzottak a tetőn pötyögő esőt túlharsogó istenhozzádok, és én még mindig be voltam zárkózva a vécébe.

A kézmosó peremére állítottam az üveget, megnéztem magamat a tükörben, majd vehemensen ráböktem a két apró, barna szememre.

– Ez lesz az egész nyár legkeményebb estéje! – suttogtam.

Ami, persze, hazugság volt, de én abszolút bevettem. Lesimítottam a hajamat, kiráztam magam a dzsekimből, besuvasztottam a bort a szatyorba, és kiléptem a folyosóra.

– Sonyának el kellett mennie – tudatta velem Pete, de ez inkább úgy hangzott, hogy „Mi a franc folyik itt, January?”

– Ó, igazán? – csodálkoztam. – Jaj, de kár. – Ez meg inkább úgy hangzott, hogy „Áldott legyen a te fiad, Bluetooth!”

– Kár bizony – bólintott Pete.

Visszamentünk a nappaliba, ahol közben a labradorok is átrendeződtek, meg a hölgyek is. Az egyik kutya átköltözött a kanapé túloldalára, Maggie elfoglalta az így felszabadult helyet, a másik eb pedig áttette székhelyét a fotelbe, azaz nagyrészt a harmadik falkatársukra. Lauren az egyik magas támlájú széken ült, nekem Pete a másikat mutatta, ő maga pedig a harmadikon foglalt helyet. Ezután rápillantott a bőrszíjas karórájára.

– Bármelyik percben itt lehet – mondta. – Biztos elakadt a viharban. De bízom benne, hogy hamarosan kezdhetünk.

– Pompás – feleltem. Egy kicsit még mindig forgott velem a világ. A kanapéra, ahol az imént még a sudár, feltűzött ősz fürtöket viselő Sonya, az én apró termetű, nyílegyenes frufrujú anyám szöges ellentéte ejtőzött, rá se bírtam nézni. Megragadtam az alkalmat, hogy előkotorjam a szatyorból a könyvjelzőket, vigyázva, nehogy fejre állítsam a borosüveget.

Kopogtak. Pete fölpattant, nekem pedig ugrott egyet a szívem a gondolatra, hogy Sonya mégis visszajött. De nem. Mély, karcos férfihang szűrődött be a folyosóról, és már jött is Pete, nyomában a csuromvizes, zilált külsejű Augustus Everett-tel.

Aki a kissé őszbe hajló hajába túrt, és kirázott belőle némi vizet. Kábé úgy festett, mint aki most hengeredett le az ágyról, majd gyalog tette meg az utat idáig, sűrűn kortyolgatva a papírzacskóba bújtatott butykosából. Nem mintha én akkor és ott méltó bírája lettem volna, persze…

– Lányok! – szólalt meg Pete. – Ha jól sejtem, mindnyájan ismeritek az egyszeri és megismételhetetlen Augustus Everettet!

Gus biccentett, majd intett is a társaságnak. Hogy ránk is mosolygott, azt talán túlzás lenne állítani, inkább úgy mondanám, hogy tudomást vett rólunk a csálé szája, majd amikor rám vándorolt a tekintete, még föl is kunkorodott a magasabb fekvésű szeglete. – January – mondta, és újra biccentett.

Az agyam bágyadtan forgó, bortól síkos fogaskerekei azt próbálták megfejteni, hogy vajon mi is zavar ebben a pillanatban. Jelölt persze volt bőven: az önelégült Gus Everett, a váratlanul felbukkanó Nő, az illemhelyen elkövetett borozgatás, valamint…

Az, ahogy Pete bemutatott minket.

„Ő January” – így tukmál rá valakit az anyukája a másik ovisra, hogy játsszon vele.

„Az egyszeri és megismételhetetlen Augustus Everett” – így prezentáljuk egy könyvklub díszvendégét.

– Parancsolj, ülj ide, January mellé – mondta Pete. – Kérsz valamit inni?

Ó, te jó ég! Csúnyán félreértettem a helyzetet. Én itt nem meghívott író vagyok, hanem egy tagjelölt! Egy olyan könyvklubba jöttem el, ahol a Revelációk a téma!

– Szóval, mit iszol? – ismételte meg a kérdést Pete, és már fordult is vissza a konyha felé.

Gus szemügyre vette a Lauren és Maggie kezében lévő műanyag poharakat. – Mit lehet? – kérdezte fejét félig hátrafordítva.

– Hát, itt, a klubban mindig White Russian az első kör, de January hozott egy kis bort, ha azt szívesebben innál.

Nagyon nem volt ínyemre egyik forgatókönyv sem: az sem, hogy White Russian koktéllal nyissam az estét, és az sem, hogy Gus miatt szégyenszemre elő kelljen halásznom a dugi boromat.

Pete fülig érő vigyora viszont azt sejtette, hogy neki ez utóbbi földöntúli örömet okozna.

Gus előrehajolt, és a combjára könyökölt. A mozdulattól felcsúszott a bal ingujja, és kivillant a karját ékesítő keskeny, fekete tetkó. Megcsavarodott, de önmagába záródó ellipszist láttam, úgy rémlett, hogy Möbius-szalagnak hívják ezt az alakzatot.

– A White Russian remekül hangzik – mondta végül Gus.

De még milyen remekül!

Az emberek szeretik úgy elképzelni a kedvenc férfi szerzőiket, hogy méregerős whiskyre, meg valami magasabb rendű tudásra szomjazva ülnek az írógép előtt. Én pedig azt tudtam volna simán elképzelni, hogy a mellettem ülő, gyűrött külsejű fickó, aki gúnyolódott az én élethivatásomon, kifordított, szennyes alsóneműben flangál otthon, és a Meijer saját márkás sajtos pufiján él.

De ő simán nézhet ki úgy, mint egy egyetemista srác fűdílerhelyettese (aki akkor lép színre, ha a legfőbb fűdíler Myrtle Beachen lazul), hiszen akkor is komolyabban veszik, mint engem a füllesztő-fullasztó Michael Kors-ruhámban. A borítófotóimat pedig hiába csinálná a Bloomberg Businessweek vezető képszerkesztője, akkor is Gus váltana ki nagyobb respektet a verandán szúrósan nézős fotóval, amelyet az anyukája lőtt a 2002-ben vásárolt digitális gépével.

Sőt, akár fütyihimbálós képet is beküldhet, azt is rányomnák a borítóra, a kétsoros bió fölé, amit nagy kelletlenül odahányt. „Rövidség az ékessége” – mondaná Anja…

Éreztem magamon a tekintetét. Úgy képzeltem, ő is érzékeli, hogy fejben épp ízekre szaggatom. Meg azt is gondoltam, hogy Lauren és Maggie kezdi kapiskálni, hogy ez a mai este egy katasztrófa lesz.

Megérkezett Pete a tejszínű vodkával teletöltött, kék borospohárral, amelyet Gus köszönettel átvett. Én pedig vettem egy mély lélegzetet, miközben Pete is helyet foglalt egy üres széken.

Vajon fokozható még ez a gyötrelem?

A hozzám legközelebbi labrador jól hallhatóan fingott egyet.

– Akkor hát! – csapta össze Pete a tenyerét.

Ugyan mi bajom lehet, gondoltam, és előkaptam a dugi boromat. Amikor meghúztam az üveget, Maggie elvihogta magát a kanapén, a mellette ejtőző labrador pedig a másik oldalára fordult, és a kispárnák közé fúrta a pofáját.

– A Fehér-Kék-Piros Könyvklub ülését ezennel megnyitom, és epedve várom, hogy a társaság kifejtse gondolatait a könyvről.

Maggie és Lauren összenézett, majd hörpöltek egy keveset a tejszínű koktéljukból. Aztán Maggie letette a poharát az asztalra, és könnyedén a combjára csapott.

– A nemjóját, én ezt imádtam!

Pete ezt karcos, de szeretetteljes kacajjal fogadta.

– Te mindent imádsz, Mags.

– Én ugyan nem. Most sem tetszett például a fickó, mármint nem a fő kém, hanem a másik. Olyan nyers, kurta-furcsa stílusa van.

Kémek? Kémek is szerepelnek a Revelációkban?

Gusra pillantottam, aki szintúgy értetlen pofát vágott, és még a száját is eltátotta egy kicsit. A White Russianje a bal combján pihent.

– Én sem voltam oda tőle – szólalt meg Lauren –, pláne az elején, de a végére megbékéltem vele. Tudjátok, volt az a háttérsztori az anyja szovjet kapcsolatairól. Na, onnantól kezdtem megérteni.

– Az ügyes húzás volt – helyeselt Maggie. – Na, jó, visszaszívom, amit mondtam. A végére többé-kevésbé megkedveltem én is. De ahogy Michelson ügynökkel bánt, az azért durva volt. Arra nincs mentség.

– De még mennyire, hogy nincs! – kotyogott közbe Pete. – Egy nőgyűlölő baromarc.

Lauren bólintott.

– És hogy tetszett nektek az ikertesós fordulat?

– Hogy őszinte legyek, kissé uncsinak találtam, és meg is mondom, miért – ragadta magához a szót ismét Pete. És tényleg meg is mondta, hogy miért, de én ezt már nemigen hallottam, mert beszippantott Gus leheletfinom mimikája. Elképesztő tornamutatványokat adtak elő az arcizmai.

Kizárt dolog volt, hogy az ő könyvéről van szó, de nem vágott döbbent, elborzadt képet. Csak némi értetlenség ült ki az arcára, és mintha mulattatta volna a dolog. Úgy tűnt, gyanítja, hogy meg akarják tréfálni, de még nem biztos a dolgában, ezért nem szól. A koktélját már fenékig ürítette, és vetett is egy pillantást a konyha felé, mintha abban reménykedne, hogy magától besétál egy újabb pohár.

– Sírt valaki rajtam kívül, amikor Mark lánya az Amazing Grace-t énekli a temetésen? – kérdezte kezét szívére tapasztva Lauren. – Az nagyon megindított, pedig tudjátok, milyen kőszívű vagyok! Doug G. Hanke egyszerűen fenomenális író!

Körülnéztem a szobában. Sötét borítójú, puhafedelű köteteket láttam mindenütt: tucatszám sorakoztak a tálalóasztalon, a kanapé mögötti könyvespolcon, meg a dohányzóasztal alatti újságtartóban. Több száz is lehetett belőlük.

Égi erő hadművelet. A moszkvai játszma. Kettős fedezékben. A vörös zászló. Oslo sötétedés után.

Fehér-Kék-Piros Könyvklub…

Én, January Andrews, a románcíró, és Augustus Everett, az irodalmi csodagyerek, betévedtünk egy főleg kémregényekben utazó könyvklubba! Igényelt némi erőfeszítést, hogy ne röhögjem el magam, és az igyekezetemet nem koronázta túl nagy siker.

– January? – fordult felém Pete. – Minden rendben?

– Nagyon is – feleltem. – Csak megártott a dugi bor. Augustus, tán jobb lenne, ha innen átvennéd. – És odatartottam elé az üveget, mire ő felvonta az egyik szigorúan sötétlő szemöldökét.

Úgy képzeltem, mosolytalanul, de diadalmas arccal várom, hogy a kegyeibe fogadja a kétharmadrészt megivott chardonnay-met.

– Közben gondolkodtam egy kicsit a dolgon – közölte fellengzősen Maggie. – És azt hiszem, mégis csak tetszett az egypetéjű ikres csavar.

Valahol elfingta magát egy labrador.

6. fejezet

AZ AUTÓZÁS

– Ezer köszönet! – harsogtam, miközben megöleltem Pete-et az előszobában.

Ő is megpaskolta a hátamat.

– Bármikor! – mondta. – Különösen bármelyik hétfőn. Vagy inkább minden hétfőn, a francba is! A Fehér-Kék-Pirosra ráfér egy kis vérfrissítés. Te is láthattad, hogy el tud laposodni a társalgás. Maggie szeret a kedvemben járni, de a szépirodalom nem az ő világa, Lauren pedig szerintem csak a társaság miatt jön. Ő is professzorfeleség, mint én.

– Professzorfeleség? – csodálkoztam.

Pete bólintott. – Maggie együtt tanít az egyetemen Lauren férjével – hadarta, majd megkérdezte: – És hogy jutsz haza, drágám?

Ekkor már nem éreztem a bor hatását úgy, ahogy szerettem volna, de tudtam, hogy vezetnem azért nem kéne.

– Majd én elviszem – szólalt meg zordan és fásultan Gus.

– Überezek – vágtam rá.

– Überezel? – visszhangozta Pete. – North Bear Shoresban ugyan nem. Itt összesen egy autó van, és kétlem, hogy a fickó ilyenkor, este tíz után az utcákat róná!

Úgy tettem, mintha a telóm képernyőjét nézném.

– Hát, pedig rója, és pont erre jár, úgyhogy indulnom kell – mondtam. – Köszi még egyszer, Pete, igazán… nagyon érdekes volt.

Pete megpaskolta a karomat, én pedig kisurrantam az esőbe, majd menet közben megnyitottam az Über-appot. Még hallottam Gus és Pete halk búcsúzkodását, majd becsukódott az ajtó. Kettesben maradtunk a kertben…

Úgyhogy igencsak szaporáztam. Kisiettem a kiskapun, majd a kerítés mentén haladtam tovább, és közben az üres Über-térképet bámultam. Végül bezártam az appot, majd újra megnyitottam.

– Hadd találjam ki – szólalt meg a szavakat jól elnyújtva Gus. – Pontosan az van, amit a házigazdánk mondott: Über sehol.

– Négy perc – hazudtam. Gus rám meredt, én meg felhúztam a kapucnimat, és elfordultam tőle.

– Mi a baj? – kérdezte. – Félsz, hogy a lejtőn nincs megállás? Hogy a kocsiból egyenesen a házam tetejére repülsz, majd lecsúszol a kéményen, és már dagonyázhatsz is a zselében?

Keresztbe fontam a karomat. – Nem ismerlek.

– A North Bear Shore-i Über-taxishoz viszont egész közel állsz.

Nem szóltam semmit. Gus még várt egy kicsit, majd beszállt az autójába. Beindította a motort, de nem hajtott el. Én továbbra is a telómmal babráltam. Mire vár még? Igyekeztem rá sem nézni a kocsira, de ahogy vert a hideg eső, egyre vonzóbb perspektívának tűnt, hogy beüljek Gus mellé.

Még egyszer megnéztem az appot: semmi. Aztán lekúszott az anyósülés melletti ablak, és Gus kidugta a fejét.

– January – sóhajtotta.

– Augustus.

– A négy perc eltelt. Über sehol. Megtennéd, hogy beszállsz?

– Gyalog megyek.

– Miért?

– Mert jót tesz a mozgás.

– A tüdőgyulladás meg pláne.

– Kábé húsz fok van – mondtam.

– Szó szerint remegsz.

– Talán azért, mert izgatottan várom az üdítő sétát.

– Vagy azért, mert meredeken zuhan a testhőmérsékleted, leesik a vérnyomásod, csökken a pulzusszámod és repedezik a fagyott bőrszöveted.

– Most viccelsz? A pulzusszámom az égbe szökött, hiszen most ültem végig egy háromórás könyvklubot, ahol kémregényekről volt szó! Valahogy muszáj lemozognom ezt az adrenalinfröccsöt!

És nekivágtam a járdának.

– Nem arra! – kiáltott rám Gus.

Sarkon fordultam, és elindultam a másik irányba. Ismét el kellett haladnom kocsi mellett. A műszerfal fényénél látszott, hogy Gus szája mosolyra görbül.

– Ugye, tudod, hogy bő tíz kilométerre lakunk innen? Ha ilyen tempóban haladsz, simán odaérsz úgy… sohanapján. Hacsak be nem tévedsz a bozótba, hogy ott éld le az életedet.

– A sohanapján, az jó. Kábé annyi idő kell, hogy kijózanodjam – feleltem.

Gus elindult a kocsival, és szép lassan gurult mellettem.

– Meg aztán nem fér bele még egy másnapos ébredés – tettem hozzá. – Akkor inkább az autók elé vetem magam.

– Én meg attól félek, hogy mindkettőt összehozod. Úgyhogy hadd vigyelek haza.

– Elaludnék útközben, mert be vagyok csípve. És az nem lenne jó.

– Oké, akkor nem viszlek haza, míg ki nem józanodsz. És a kijózanodásra én tudom a legjobb trükköt egész North Bear Shoresban.

Megálltam, és a kocsi felé fordultam. Gus is megállt, és várt.

– Egyvalamit tisztázzunk – mondtam. – Nem valami szexuális jellegű trükkről van szó, ugye?

Csálé mosoly.

– Nem, January. Nem szexuális jellegű trükkről van szó.

– Nem is ajánlom – figyelmeztettem, majd becsusszantam az anyósülésre, és odatartottam a kezemet a jó meleg légfúvóhoz.

– Mert ebben a szatyorban paprikaspray is van ám! – folytattam. – Meg egy pisztoly.

– A picsába! – kiáltott fel Gus, és megállt. – Ittas vagy, és egy lőfegyver hányódik a borosszatyrodban?

Becsatoltam az övemet.

– Vicceltem – közöltem. – Mármint a pisztoly csak vicc volt. Az viszont nem vicc, hogy kinyírlak, ha bármivel is próbálkozol.

Gus nevetése inkább döbbenten csengett, mintsem derűsen. A sötét utastérben is jól láttam, hogy elkerekedik a szeme, és megfeszül a csálé szája. Megcsóválta a fejét, megtörölte a kézfejével az esőáztatta homlokát, majd ismét beindította az autót.

– Ez lenne a trükk? – kérdeztem, amikor már a parkoló repedezett, kátyús aszfaltján zötyögtünk. Az eső alábbhagyott, de a pocsolyák visszatükrözték a kis kockaházon villódzó neonbetűk fényét. – A kijózanodás trükkje tehát a… fánk – állapítottam meg gunyorosan, mert ezt hirdette a neonfelirat is. Sőt, minden jel arra mutatott, hogy konkrétan ez a büfé neve.

– Miért, mit vártál? – kérdezte Gus. – Hogy a szakadék széléről rántsam vissza a kocsit? Vagy fölbéreljek valakit, aki falból elrabol téged? Vagy várj csak! Lehet, hogy azt a „szexuális jellegű trükköt” igazából akartad? El kéne csábítsalak?

– Nem. Csak annyi, hogy ha legközelebb rá akarsz venni, hogy szálljak be a kocsidba, jobb, ha nem húzod az időt, és mindjárt a fánkkal kezded.

– Remélem, nem kell majd túl sűrűn beédesgesselek a kocsimba – mondta Gus.

– Túl sűrűn nem – feleltem. – Csak hétfőnként.

Megint elmosolyodott, de olyan halványan, mintha titkolni akarná. Ettől egy csapásra kicsinek éreztem az autót, és túl közelinek őt. Gyorsan elfordultam, és kiszálltam. Azonnal kitisztult a fejem. Az épület ragyogott, mint egy fénycsöves rovarcsapda, és az ablakon át látszottak a hetvenes éveket idéző, narancssárga huzatú bokszok, meg az akváriumban nyüzsgő koi pontyok.

– Szerintem igazán fontolóra vehetnéd az Über-taxizást – mondtam.

– Tényleg?

– Aha. Tök jó a kocsidban a fűtés, gondolom, a klímával sincs baj, továbbá nem vagy Axe-szagú, és egész úton egy szót sem szóltál. Ez pedig bizony ötcsillagos nívó, sőt hat. Ilyen jó Über-sofőrrel még nem volt dolgom.

– Hm – hümmögött Gus, majd kinyitotta előttem a maszatos ajtót. Csilingelt a fejünk fölött a csengettyű. – Lehet, hogy legközelebb szólnod kéne, hogy csőre töltött fegyver van nálad, ha beszállsz egy Überbe. Az talán emelné a szolgáltatás színvonalát.

– Igazad lehet.

– Most pedig ne ijedj meg – súgta Gus, amikor beléptem előtte az ajtón.

– Hogy? – kérdeztem hátrafordulva.

– Helló! – harsogta túl a Bee Gees recsegő muzsikáját egy vidám hang.

Megpördülve megláttam a fényárban úszó üvegpult mögött álló férfit. A pultra helyezett rádió kábé fele-fele arányban szolgáltatott elektrosztatikus zajt és andalító diszkózenét. – Jó estét – feleltem.

– Hellócska! – üdvözölt mély főhajtás kíséretében a cérnavékony fickó, aki legalább annyi idős volt, mint a szüleim. A vastag szemüvegét neonsárga tartópánt rögzítette.

– Jó estét – ismételtem. Mókuskerékként pörgette az agyam a nagy felismerést: az idős úriember alsóneműben van.

– Hát hellóóó, kedves vendég! – csiripelte a pultra könyökölve. Úgy tűnt, feltett szándéka, hogy ebben a játszmában nem marad alul. Az alsóneműjéhez, hála az égnek, társult egy fehér póló, és azért nem is mezei alsógatya volt rajta, hanem fehér bokszeralsó.

– Jó estét – köszöntem még egyszer, utoljára, Gus pedig belépett a leesett állam és a pult közé. – Benevezhetünk egy tucat egynaposra? – kérdezte.

– Hát hó-ógyne! – mondta a bokszeralsós cukrászmester, majd elsasszézott a pult végébe, és lekapott a kupac tetejéről egy elviteles dobozt. Ezután visszasasszézott, és beütött a régi vágású pénztárgépbe néhány számot. – Az annyi, mint kereken öt dollár, cimbora.

– Esetleg kávé? – érdeklődött Gus.

– Azért nem tudnék jó lelkiismerettel pénzt kérni – felelte a fickó, és a kancsó felé intett a fejével. – Az a lötty már ott sistereg vagy három órája. Csináljak újat?

Gus jelentőségteljesen rám nézett.

– Mi az? – kérdeztem.

– Neked lesz, úgyhogy te választasz. Potya kávét kérsz, ami szar, vagy egydollárost, ami… – Azt, hogy jó, képtelen volt kiejteni a száján, és ez mindent elárult. Tudtam, hogy „az a lötty” frissen sem lehet sokkal ihatóbb, mint háromórányi „sistergés” után.

– Egy potya lesz – döntöttem.

– Akkor kereken egy ötös, amint azt már megdumáltuk – közölte a büfés.

A pénztárcámért nyúltam, de Gus megelőzött. Lecsapott a pultra öt darab egydollárost, majd oldalra billentette a fejét, és intett, hogy vegyem át a fickótól a kávéspoharat meg a dobozt. Amelyben nem fért el rendesen tizenkét fánk, úgyhogy egy dobozra való sülttészta-masszát kaptunk… Fogtam a cuccot, majd lehuppantam az egyik bokszba.

Gus is leült velem szemben, majd az asztal fölé hajolt, és lefeszegette a doboz fedelét.

– Te jó ég, ez gusztustalan – mondta a trutymó láttán.

– Végre valamiben egyetértünk – feleltem.

– Én fogadni merek, hogy sok minden van még, amiben egyetértünk – vélte Gus, majd kicsippentett a dobozból egy szétnyomódott mogyorós-juharszirupos fánkot, és hátradőlve vizsgálgatta a neonfényben.

– Például?

– Minden fontos kérdésben – mondta Gus. – A Föld légkörének kémiai összetétele, szüksége van-e a világnak hat Karib-tenger kalózai-filmre, csak akkor érdemes-e White Russiant inni, ha az ember már úgyis tutira hányni fog.

Valahogy sikerült a szájába tömnie az egész fánkot, és a szemembe nézett. Iróniának nyomát sem láttam az arcán, én viszont elröhögtem magam.

– Miffan? – kérdezte.

Megcsóváltam a fejem. – Kérdezhetek valamit?

Gus bőszen rágta a fánkot, majd lenyelt belőle annyit, hogy válaszolni tudjon.

– Nem, January, nem szólok a fickónak, hogy halkítsa le a zenét – mondta, majd kiásott a dobozból még egy fánkrögöt.

– Nekem is lenne hozzád egy kérdésem, Andrews – folytatta aztán. – Miért költöztél ide?

Vágtam egy bosszús grimaszt, és elengedtem a fülem mellett a kérdést.

– Ha ennek a kócerájnak a működéséről lenne szó, nem a rádió hangerején változtatnék először – mondtam.

Gus rám villantott egy széles vigyort, mire a gyomrom aljas módon bukfencezett egyet. Nem tudtam, láttam-e már így mosolyogni, és volt ennek a mosolynak valami toxikus hatása.

Most a pultra vándorolt a tekintete, mire én is odanéztem. A bokszeralsós fickó ide-oda bugizott a sütők közt… Gus ismét rám pillantott, pontosabban szuperfókuszált.

– Akkor elmondod, miért költöztél ide?

A számba gyömöszöltem egy kisebb fánktömböt, majd megráztam a fejem, amit Gus egy fél vállrándítással nyugtázott.

– Akkor én sem tudok válaszolni a te kérdésedre.

– A beszélgetés nem így működik – jelentettem ki. – Nem csak arról szól, hogy amennyit adsz, annyit kapsz.

– De, pontosan erről szól – mondta Gus. – Már amikor nem a lábbal kényeztetés az ellenérték.

Lányos zavaromban a kezembe temettem az arcomat, de közben azért megjegyeztem:

– Amúgy tök bunkó voltál velem.

Gus egy kis ideig hallgatott. Összerezzentem, amikor elkapta a csuklómat, és elhúzta az arcomra tapasztott kezemet. Az évődő mosolya már nem volt sehol, ráncok barázdálták a homlokát, és roppant komolyan nézett rám az éjfekete szemével.

– Tudom – mondta. – Ne haragudj. Rossz napom volt.

Megint fejre állt a gyomrom. Bocsánatkérésre abszolút nem számítottam, hiszen Gus a „mindenki boldogan él, míg meg nem hal”-ért sem szabadkozott egy szóval sem.

– De hát éppen fergetegpartit rendeztél! – mondtam, miután felocsúdtam. – Megnézném, mit nevezel te jó napnak.

Tétován megremegett a szája széle. – Ha abból a napomból kivonod a bulit, máris közelebb jársz hozzá. Akárhogy is, megbocsátasz? Mondták már, hogy elsőre nem keltek túl jó benyomást.

Karba tettem a kezem, és a bortól, no meg Gus bocsánatkérésétől nekibátorodva feleltem.

– Nekem nem az volt az első benyomásom.

Kifürkészhetetlen volt az arca, de csak egy pillanatig, így nem is volt időm kifürkészni.

– Mit akartál kérdezni? – szólalt meg. – Ha válaszolok, megbocsátasz?

– A megbocsátás sem így működik – mondtam, majd amikor dörzsölni kezdte a homlokát, hozzátettem: – De megbocsátok.

– Rendben. Jöhet a kérdés.

Közelebb hajoltam hozzá.

– Azt hitted, a te könyvedről lesz szó, ugye?

Megint összeszaladt a szemöldöke.

– Hol?

– A Kémek, Rémek és Mémekben – mondtam.

Gus eljátszotta, hogy ezen szörnyen megütközött.

– A Fehér-Kék-Piros Könyvklubra gondolsz? Ne adj ilyen becenevet egy irodalmi szalonnak, mert vérig sértődnek! Pláne Amerikában, a nagybetűs Szabadság honában.

Éreztem, hogy elmosolyodom. Elégedetten dőltem hátra.

– Szóval igen. Baromira azt hitted, hogy a Revelációkat olvassák!

– Egy – kezdte Gus. – Már öt éve itt élek, és Pete még soha nem hívott el a könyvklubba, úgyhogy igen, észszerű feltevésnek tűnt, hogy azt olvassák. Kettő – folytatta, miközben kiragadott a dobozból egy cukormázas fánkot –, jobb, ha vigyázol, January Andrews. Azt már kikotyogtad, hogy tudod a könyvem címét. Ki tudja, milyen hétpecsétes titkok vannak még a nyelved hegyén?

– Honnan veszed, hogy nem csak most gugliztam ki? – vágtam vissza. – Simán lehet, hogy eddig nem is hallottam róla.

– Honnan veszed, hogy nem mulatnék még jobban, ha kiderülne, hogy rám gugliztál? – kérdezett vissza Gus.

– Honnan veszed, hogy nem azért gugliztam rád, hogy nincs-e priuszod?

Mire Gus:

– Honnan veszed, hogy nem kérdéssel fogok válaszolni minden kérdésedre, amíg csak élünk?

– Honnan veszed, hogy ez engem érdekel?

Gus mosolyogva megcsóválta a fejét, majd harapott egyet a fánkból.

– Ez valami borzalmas – jelentette ki.

– A fánk vagy a társalgás? – kérdeztem.

– Természetesen a társalgás. A fánk egész jó. Amúgy én is rád gugliztam. Megfordult már a fejedben, hogy fölvehetnél valami ritkább nevet?

– Majd fölterjesztem a javaslatot magasabb szintre, de nem ígérhetek semmit – feleltem. – Közbejöhet mindenféle bürokratikus szarság.

– Ez a Déli kényelem baromi szexi könyv lehet – váltott témát Gus. – Így bejönnek neked a déli pasik? A fogatlan szájra és az overallra gerjedsz?

Elhúztam a szám. – Azt kell hinnem, hogy életedben nem jártál Délen, sőt még az iránytűn sem találnád meg a delet. Amúgy miért veszi mindenki tutira, hogy egy nő csak kvázi-önéletrajzi műveket írhat? Vagy abban is biztosak az emberek, hogy a te magányos, fehér, hímnemű…

– Rideg-kanos – szúrta közbe Gus.

– …rideg-kanos hőseid azonosak veled?

Gus eltűnődve bólintott, majd áthatóan méregetett a sötétlő szemével.

– Jó kérdés. Szerinted rideg-kanos vagyok?

– Határozottan.

Ez mintha mulattatta volna őt meg a ferde száját. Én pedig kipillantottam az ablakon.

– Ha nem a mi könyveinkről akart beszélgetni, hogy felejthette el közölni velünk Pete, hogy mi a ma esti téma? Ha már be akar vonni minket, talán esélyt adhatna rá, hogy elolvassuk a könyvet, nem?

– Ez nem a véletlen műve volt – vélte Gus. – Hanem tudatos manipuláció. Pete nagyon jól tudta, hogy ha megmondja, mi lesz ott ma este, esélytelen, hogy elmenjek.

Bosszúsan fújtam egyet.

– És vajon mi lehetett az aljas ármány célja? Hogy bekerüljön a következő Augustus Everett-regénybe mint excentrikus epizódszereplő?

– Pontosan mi bajod a könyveimmel, amiket állítólag nem olvastál? – kérdezte Gus.

– És neked mi bajod az én könyveimmel, amelyeket tuti, hogy nem olvastál?

– Miért vagy ebben olyan biztos?

– A kalózos beszólásod miatt – feleltem, majd kibányásztam a dobozból egy porcukorral megszórt epermázas fánkot. – Mert én nem olyan románcokat írok. Sőt, hivatalosan nem is a romantikus szekcióban vagyok, hanem a női regények között.

Gus hátradőlt, kinyújtóztatta a feje fölött a napbarnított karját, és buzgón forgatta a csuklóját, hadd ropogjon.

– Nem értem, miért számít valami külön műfajnak csak azért, mert nőknek szól – jegyezte meg.

Gunyoros pillantást vetettem rá. Már robbant is a mindig készenlétben álló dühöm, mintha csak a megfelelő ürügyre várt volna.

– Hát, igen, nem te vagy az egyetlen, aki nem érti! – csattantam fel. – Az a helyzet, Gus, hogy én tudok történetet mesélni, és mondatot fűzni is. Ha a Jessicáimat kicseréljük Johnokra, tudod, mit kapunk? Irodalmat. Csak úgy szimplán. Regényt, amit bárki készséggel elolvas. Viszont így, hogy nő vagyok, aki nőkről ír, valamiért kizárom a potenciális olvasók köréből a Föld lakosságának felét. És tudod, mit? Nem szégyellem magam emiatt, hanem ki vagyok bukva. Igen, ki vagyok bukva azon, hogy a magadfajták szerint az én könyvem eleve méltatlan arra, hogy rászánjátok az időtöket! Te viszont akár oda is szarhatsz élőben egy tévéstúdióba, mert a New York Times azt is csak méltatni fogja mint merész és mélyen emberi gesztust.

Gus roppant komoly arccal, fejét oldalra billentve meredt rám. A két szemöldöke közt nyílegyenes, merev ránc húzódott.

– Most már hazavinnél? – kérdeztem. – Szerintem színjózan vagyok.

8. fejezet

A FOGADÁS

Gus kicsusszant a bokszból, majd én is követtem a fánkosdobozzal meg a sistergő löttyömmel. Már nem esett, de nagy csomókban ereszkedett a tájra a sűrű köd. Szó nélkül beültünk a kocsiba, és elhajtottunk. A tükörben egyre kisebbre zsugorodott a ragyogó, pávakék neonfelirat: Fánk.

– A hepiend a bökkenő – szólalt meg váratlanul Gus, amikor kiértünk a főútra.

– Mi? – kaptam föl a fejem. Mindenki boldogan él, míg meg nem hal. Már megint… Elszorult a gyomrom.

Gus megköszörülte a torkát.

– Nem arról van szó, hogy ne venném komolyan a romantikus regényt mint műfajt – magyarázta. – És a nőkről szóló történeteket is szeretem. A hepiendekkel viszont meggyűlik a bajom.

Óvatosan felém pillantott, majd ismét az utat nézte.

– Meggyűlik a bajod? – ismételtem, mintha így értelmet nyerhetnének a szavai. – Nehézséget okoz, ha… ha el kell olvasnod egy hepiendet?

Gus megdörzsölte a bicepszét. Erre a kényszermozgására nem emlékeztem.

– Hát, igen.

– Miért? – kérdeztem inkább értetlenül, mint megbántottan.

– Az élet a jó és rossz pillanatok sora, egészen a halálunkig, amelyet bízvást sorolhatunk a rosszak közé – mondta mereven Gus. – Ezen a szerelem sem változtat, ezért nemigen tudom „felfüggeszteni a hitetlenségemet”. Amúgy tudsz mondani akár csak egyetlen példát a való életből, ahol egy románc úgy végződött, mint az az elcseszett Bridget Jones?

Lám, már elő is bújt az általam oly jól ismert Gus Everett! Aki reménytelenül naivnak képzel engem. Igaz, magam is tudnék érvelni az igaza mellett, de akkor sem fikázhatja azt, ami egykor oly sokat jelentett nekem! Nem fikázhatja a műfajt, amely egyben tartott, amikor anyunál kiújult a rák és az elképzelt jövőnk szertefoszlott, mint füstgomoly a szélben!

– Először is – kezdtem –, az „elcseszett Bridget Jones” egy folyamatban lévő filmsorozat, úgyhogy ez a lehető legrosszabb példa volt, amit felhozhattál. Ráadásul tökéletes cáfolata a műfajról kialakult leegyszerűsített, sztereotip képnek, ugyanis pontosan azt teszi, amire én is törekszem. Vagyis olyan érzést kelt az olvasóban, hogy ismerik és értik őt, hogy az ő történetei, azaz a nők történetei, számítanak. Másodszor pedig, komolyan azt akarod mondani, hogy nem hiszel a szerelemben?

Kissé kétségbeesetten küzdöttem, mintha úgy éreztem volna, hogy ha ezt a szócsatát Gus nyeri, akkor mindennek vége. Akkor már nem találhatok vissza önmagamhoz és a szerelembe vetett hitemhez, nem láthatom többé tisztának, szépnek a világot és annak lakóit – odalesz mindaz, ami miatt szeretek írni.

Gus homlokráncolva pillantott rám, majd ismét az útra fordította a tekintetét. Istenem, hányszor, de hányszor próbáltuk szavakba önteni Shadival, hogy pontosan milyen is ez az átható, mindent beszippantó tekintet.

– Persze, megesik, hogy valaki szerelmes lesz – szólalt meg végül Gus. – De jobb, ha realisták vagyunk, mert akkor nem fröccsen folyton az arcunkba a szar. Ugyanis sokkal sanszosabb, hogy a szerelem így végződik, mint az, hogy elhozza az örök boldogságot. És ha nem neked fáj, akkor te okozol fájdalmat másnak. Ha párkapcsolatot létesítesz, az a szadomazochizmus határát súrolja. Pláne annak fényében, hogy mindazt, amit egy romantikus kapcsolattól kapsz, megkaphatod a barátságtól is anélkül, hogy tönkretennéd valakinek az életét.

– „Mindazt?” – csodálkoztam. – És a szex?

– A szexhez még barátság sem kell.

– És nálad sosem lesz ennél több a dologból? – kérdeztem. – Mindig ilyen közönyös és távolságtartó tudsz lenni?

– Ha realista vagy, működik a dolog – felelte. – Csak egy irányelv kell, amihez tartod magad. Ami csak egyszer történik meg, abból nem lesz „több”.

Ejha! Tehát tovább rövidült a szavatossági ideje.

– Látod? – mondtam. – Te tényleg rideg-kanos vagy, Gus.

Erre oldalvást rám pillantott, és elmosolyodott.

– Mi az?

– Már másodszor szólítottál Gusnak.

Lángra gyúlt az arcom. Igen, valóban úgy tűnt, hogy mostanság az Everettet preferálja…

– És?

– Ugyan már, January. – Ismét az utat nézte; a reflektor két fénylándzsája felnyársalta az aszfaltot, és elkapott egy-egy foszlányt a mellettünk elsuhanó örökzöldekből. – Emlékszem rád – közölte Gus, és ismét rajtam állapodott meg a tekintete. Nem kisebb súllyal nehezedett rám, mint a fánkbüfében a keze. Hálát adtam a sorsomnak, amiért a sötétben nem látszik, hogy ég az arcom.

– Honnan is? – kérdeztem.

– Ne csináld már. Nem volt az olyan rég. És volt, ugyebár, az a bizonyos este.

Istenem! Ugye, nem fogunk arról a bizonyos estéről beszélgetni? Az egyetlen alkalomról, amikor a tantermen kívül szót váltottunk egymással – vagy ha szót nem is…

Buli volt a fiúkoleszban, méghozzá tematikus buli, amely a roppant homályos „Klasszikusok” címet kapta. Gus és a haverja, Parker a Kívülállók című film Ponyboyának, illetve Johnnyjának öltözött, és a részeg társaik „zseléseknek” hívták őket, mi pedig Thelmát (Shadi) és Louise-t (én) alakítottuk.

Tessa, aki abban az órában Gus csaja volt, hazautazott a hétvégére. Mivel lakótársak voltunk, sokszor kötöttünk ki ugyanazon a bulin, így aktuálisan ő volt az oka, hogy sűrűn keresztezték egymást útjaink Gusszal, de aznap ennél többről volt szó.

Épp csak elkezdődött a tanév, még nem is köszöntött be igazán az ősz. A pincében táncoltunk, amelynek cementfalát mintha kiverte volna a verejték, és én egyfolytában Gust lestem. Egy kicsit fortyogtam magamban, mert a legutóbbi novellája nagyon jó volt, eszméletlen vonzó srác volt, a kritikája mindig telibe talált, és untam, hogy folyton tőlem kér tollat. Ráadásul rajtakapott, hogy lesem, és attól kezdve éreztem, azaz érezni véltem, azaz reméltem, hogy ő is les engem.

Lestük egymást mindenütt: a szomszédos helyiségben rögtönzött bárpultnál, meg fönt, a sörpongasztalnál, meg a konyhában, a söröshordónál. Aztán egyszer csak ott állt tőlem pár méterre, és görcsösen rángatózott a vonagló testek gyűrűjében Darude Sansdtorm című számára. (Shadi hajlamos volt „eltéríteni” az iPodot, és akkor is így tett.) Meredten bámultuk egymást, és számomra ez egyfajta elégtétel volt, hiszen biztosra vettem, hogy Gus mindvégig a riválisának tekintett.

Arra már nem emlékeztem ott, a kocsiban, hogy azon a bulin én mentem oda hozzá, vagy ő jött oda hozzám, vagy félúton találkoztunk. Csak azt tudtam, hogy végül egymással (vagy egymáson?) táncoltunk, és bevillant egy-egy bizsergető emlékfoszlány: a derekamra vándorló keze, a nyakamra vándorló keze, a nyakamba fúródó arca, a derekamra fonódó karja.

Rideg-kanos? Hát, nem! Gus Everett akkor csupa tűzforró lehelet volt, meg csupa szikrázó érintés. Azon az estén, rivalizálás ide vagy oda, szó szerint tapintható volt, hogy mennyire kívánjuk egymást. Karnyújtásnyira voltunk attól, hogy rossz döntést hozzunk.

De Shadi megmentette a helyzetet: kopaszra borotválta magát a mosdó alatt talált hajnyírógéppel, és ezzel elérte, hogy kidobjanak minket, valamint „egy életre” kitiltsanak a fiúkolesz ama épületének minden bulijáról. Hogy ez pontosan mit jelent, azt nem tudom, mert azóta nem próbáltunk bejutni, de gyanítom, hogy egy koleszépület emlékezete max négy évet ölelhet fel.

Az én emlékezetem viszont, úgy tűnik, jóval többet.

– January?

Fölkaptam a fejem. Összerezzentem a sötét szempár láttán, amely immár nem csak lelki szemeim előtt jelent meg. Hogy is felejthettem el, hogy az Ámor íját formázó felső ajka fölött, jobb oldalt van az a kis fehér heg…?

Megköszörültem a torkom.

– Pete-nek azt mondtad, hogy csak itt találkoztunk.

– Azt mondtam neki, hogy szomszédok vagyunk – helyesbített Gus, aki akkor már az utat nézte, majd megint engem. Már-már a személyem elleni támadásként fogtam fel, ahogy folyton rám néz, épp csak egy másodperccel tovább a kelleténél, majd elfordul.

Megrándult a szája, mielőtt megszólalt.

– Nem voltam biztos benne, hogy te is emlékszel-e rám.

Ettől valamiért úgy érezte magát a gyomrom, mint az olló két szára közt áthúzott, pöndörödő díszszalag.

– Engem viszont csak az szólít Gusnak, aki régről ismer. Azokból az időkből, amikor még nem voltam kiadott író.

– Mert?

– Mert nem szeretném, hogy az összes dilinyós szomszédom, aki valaha volt, rám guglizzon, és durván lehúzza a könyvemet. Vagy tiszteletpéldányt kérjen – tette hozzá.

– Nekem ugyan nem kell tiszteletpéldány – nyugtattam meg.

– Nem? – évődött Gus. – Akkor hogy épül meg a szentélyed ötödik szintje?

– Úgysem tudod elterelni a figyelmemet – jelentettem ki. – Még nem végeztem veled.

– A francba. Őszintén mondom, hogy nem akartalak megbántani. Már megint.

– Nem bántottál meg – mondtam bizonytalanul. Lehet, hogy megbántott, de a bocsánatkérése újra váratlanul ért, és meghökkentett.

– Csak hülyeségeket beszélsz – tettem hozzá.

Egyszer csak hazaértünk. Gus leparkolt a járda mellett, és szembefordult velem. Immár másodszor éreztem úgy, hogy kicsi az autó, és nagyon közel vagyunk egymáshoz. A sötétben még áthatóbbnak tűnt a rám szegeződő tekintete.

– January, miért jöttél ide?

Zavartan nevettem.

– Mármint az autóba, ahova bekönyörögtél?

Gus bosszúsan megrázta a fejét.

– Más vagy, mint voltál.

Éreztem, hogy az arcomba szalad a vér.

– Azaz már nem vagyok tündérhercegnő.

Gus arcán zavart kifejezés suhant át.

– Akkor annak neveztél – mondtam. – És most azt akarod hallani tőlem, hogy igazad volt. Hogy megszólalt az ébresztőm, és már tudom, hogy az életben nem úgy mennek a dolgok, mint a könyvekben. Igaz?

Gus feje ismét oldalra billent, és megrándult az állkapcsa alatti izom.

– Nem ezt mondtam.

– De, pontosan ezt mondtad.

Ismét megrázta a fejét.

– De nem így értettem. Hanem úgy, hogy… Hogy te mindig olyan… – Fújt egy nagyot, majd folytatta. – Nem is tudom… Szatyorból iszod a bort. Szerintem ennek oka van.

Összepréselődött a szám, és szorítani kezdett a mellkasom. Azt hiszem, Gus Everett-től vártam a legkevésbé, hogy olvasson bennem, mint a nyitott könyvben.

Kinéztem az ablakon a a tóparti házam felé, mintha azt várnám, hogy meglátok rajta egy villogó, piros betűs Vészkijárat feliratot, amely menekvést kínál ebből a beszélgetésből. Hallatszott a partot nyaldosó hullámok zaja, de a sűrű köd miatt nem láttam semmit.

– Nem azt kérem, hogy mesélj – szólalt meg kis idő múlva Gus. – Csak… Nem is tudom. Fura így látni téged.

Szembefordultam vele, fölhúztam a lábamat az ülésre, és az arcát fürkésztem, hogy nem gúnyolódik-e. De nem; roppant komolyan, összeszűkült szemmel, homlokráncolva vizsgálgatott, és attól, ahogy a maga jellegzetes módján, kissé oldalra billentette a fejét, úgy éreztem magam, mintha szó szerint górcső alá venne. Mintha a vesémbe látna a rám szegeződő, elvetemülten szexi tekintet.

– Nem megy az írás – mondtam.

Nem tudtam, miért vallottam be ezt így hirtelen, pláne Gusnak. Persze, még mindig jobb, mint ha Anja vagy Sandy tudná meg…

– Kifogytam a pénzből – folytattam –, és a szerkesztőm mindenáron kapni akar tőlem valamit, de csak pár oldal van meg, és az is szar, és három hónap múlva el kell készülnöm egy könyvvel, amiért nem csak az anyukám hajlandó pénzt adni. Hát, ez van.

Elhessegettem az anyuval való foszladozó-rongyolódó kapcsolatunk, meg a temetés utáni beszélgetésünk körül forgó gondolatokat, hogy a kisebb bajomra koncentrálhassak.

– Csináltam már ilyet – folytattam. – Négy könyv gond nélkül meglett. Most viszont, mintha nem lenne elég, hogy képtelennek érzem magam az egyetlen dologra, amiben jó vagyok és ami én vagyok, még le is vagyok égve.

Gus elgondolkodva bólintott.

– Mindig nehezebb írni, ha muszáj. Az olyan, mint… Szóval, ha nyomás van rajtad, akkor ez is ugyanolyan meló, mint bármi más. Mintha biztosítási ügynök lennél, vagy mit tudom én. Egyszer csak elmúlik a késztetés, hogy ezt a sztorit mindenképp el kell mesélned.

– Pontosan! – helyeseltem.

– De majd megoldod – biztatott pillanatnyi szünet után higgadtan, hűvösen Gus. – Biztosra veszem, hogy hemzsegnek a fejedben a hepiendek.

– Egy, nem hemzsegnek, kettő, ez nem olyan könnyű, mint hiszed, Gus. A hepiend egy nagy túrót ér, ha odáig szar a könyv.

Az ablaknak döntöttem a fejemet.

– Őszintén mondom – folytattam –, talán jobb lenne, ha ejteném a szívhez szóló női regényeket, és átnyergelnék a sivár, kietlen magas irodalomra. Az legalább jó ürügy lenne arra, hogy valami állati újszerű módon írjam le a női cicit. Mondjuk úgy, hogy „nedvdús, gumószerű hús- és izomgombóc”. Mert az én könyveimbe ilyet nem írhatok bele.

Gus az ajtónak dőlt, és elnevette magát, amitől egyrészt rosszul éreztem magam, amiért szívattam, másrészt diadalmas érzés töltött el: lám, megnevettettem, és már nem is először! Az egyetemen mosolyogni is alig-alig láttam. Egyre világosabbá vált, hogy nem csak én változtam meg.

– Nem is tudnál így írni – mondta Gus. – Ez nem a te stílusod.

Karba tettem a kezem.

– Úgy gondolod, hogy nem vagyok rá képes?

Gus elhúzta a száját.

– Nem. Csak azt gondolom, hogy ez nem te vagy.

– Nem én voltam – javítottam ki. – Csakhogy, amint arra magad is rámutattál, már más vagyok, mint amilyen voltam.

– Benned zajlik valami – állapította meg Gus.

Megint végigfutott rajtam az a kellemetlen bizsergés. Zavart, hogy Gus így a vesémbe lát, miként az is, hogy újra felizzik bennem a versenyszellem, amelyet az egyetemen mindig lángra lobbantott bennem.

– De akkor is fogadni merek – folytatta –, hogy kábé ugyanolyan eséllyel izzadsz ki magadból egy nyomasztó, sötét, komor hangulatú regényt, mint én egy Harry és Sallyt.

– Én bármit meg tudok írni, ha akarom – feleltem. – Azt viszont értem, hogy bajosan ír „boldogan éltek, míg meg nem haltak” típusú sztorit az, akinél az egyéjszakás kaland végén, vagy inkább közepén jön el a hepiend.

Gus tekintete elkomorult, és csálé mosolyra húzódott a szája.

– Te most kesztyűt dobsz nekem, Andrews?

– Csak azt gondolom – idéztem őt magát –, hogy ez nem te vagy.

A gondolataiba merülő Gus az állát vakargatta, és még jobban elfelhősödött a tekintete. Aztán megpihent a keze a kormányon, és éles tekintettel nézett rám.

– Oké – szólalt meg. – Van egy ötletem.

– A Karib-tenger kalózai hét? – kérdeztem. – Ez annyira tébolyult gondolat, hogy akár be is jöhet!

– Igazából arra gondoltam – folytatta Gus –, hogy köthetnénk egy alkut.

– Miféle alkut, Augustus?

Szemmel láthatóan megborzongott a teljes keresztneve hallatán, majd megmozdult a keze. Méghozzá az én irányomba, mire ismét végigfutott rajtam a várakozásteli szikra, mint a csillagszórón, de hogy mire várok, azt nem tudtam. Gus végül csak az ölemben heverő dobozt nyitotta fel, és kivett egy újabb fánkot. Egy kókuszosat.

Beleharapott, majd így szólt:

– Megpróbálsz írni egy sivár, magasröptű regényt, hogy lásd, ki vagy most. Hogy tudsz-e olyan lenni, aki ilyet ír.

Bosszús grimaszt vágtam, és kitéptem Gus kezéből az utolsó falat fánkot, de ő zavartalanul folytatta.

– Én pedig írok egy „boldogan éltek, míg meg nem haltak” típusú sztorit.

Fölkaptam a fejemet. Ekkor már úgy-ahogy áthatolt a ködön a kültéri lámpa fénye. Beszűrődött a kocsi ablakán is, és megvilágította Gus markáns arcát és borongós homlokát.

– Most viccelsz.

– Nem viccelek – mondta. – Nem csak te vagy gödörben. Nekem is jót tenne, ha tartanék egy kis szünetet abban, amit…

– Mert a románcírás gyerekjáték, úgyhogy félálomban is menni fog neked – évődtem.

– Te pedig felpróbálhatod az új, sivár, nyomasztó imázsodat. Megnézheted, hogy jól áll-e neked, hogy tényleg így fest-e az új January Andrews. És akinek a könyvét előbb megveszi egy kiadó – írhatod álnéven is, ha akarod –, az győz.

Kinyitottam a szám, de hang nem jött ki rajta. Visszacsuktam hát, és nekifutottam még egyszer.

– És mit nyer, aki győz?

Gus szemöldöke fölszaladt.

– Hát, először is eladsz egy könyvet, ami jó, mert fizetni tudod a számláidat, és megtömheted a táskádat dugi borral. Másodszor…

Egy kicsit elgondolkodott.

– Másodszor az lesz – folytatta aztán –, hogy a vesztes promózza a győztes könyvét. Ajánlót ír a borítóra, méltatja, ha interjút készítenek vele, vagy ha meghívják könyvklubba, satöbbi, satöbbi. Szóval mindent megtesz azért, hogy szépen fogyjon a könyv. És harmadszor, ha nyersz, azt holtunk napjáig az orrom alá dörgölheted, és ha jól sejtem, erre mondják, hogy megfizethetetlen.

Esélyem sem volt arra, hogy leplezzem az arcomon szétterülő mosolyt.

– Ez igaz – ismertem be.

Be kellett látnom, hogy amit Gus mond, abban legalábbis van némi rendszer… Buzgón kattogtak az agyamban a fogaskerekek, pedig az utóbbi egy évben igencsak berozsdásodtak. Tényleg úgy gondoltam, hogy tudnék olyan könyvet írni, mint Gus, hogy tudnám utánozni az amerikai nagyregényt.

A love storykkal más volt a helyzet. Az a műfaj sokat jelentett nekem, és az olvasóim is régóta várták az új könyvemet. Nem akartam olyasmit adni a kezükbe, amiben nem hiszek szívvel-lélekkel.

Lassanként összeállt a kép – leszámítva egyetlen apróságot. Összehúztam a szemem, mire Gus válaszul ugyanígy tett.

– Te mit nyerhetsz a bolton? – kérdeztem.

– Ugyanazt, mint te – mondta. – Megmutathatom, ki az úr a háznál, és a pénz is mindig jól jön.

– Nocsak – évődtem. – Csak nincs valami baj a rideg-kanos ígéretföldjén?

– Az én könyveim sokáig íródnak – magyarázta Gus. – Szép előleget kapok, de a diákhitel-törlesztés sokat elvisz, még így is, hogy ösztöndíjas voltam. Meg ebbe a házba is elég sokat beleraktam, úgyhogy jól fog jönni, ha gyorsan kiadják egy könyvemet.

Hüledezve a szívemhez kaptam.

– És oda süllyednél, hogy az időtálló szerelem szadomazochisztikus amerikai álmával házalsz?

Gus összeráncolta a homlokát.

– Ha nem vagy benne a dologban, akkor egyszerűen felejtsd el.

De én ezt már nem tudtam csak úgy elfelejteni. Muszáj volt bebizonyítanom Gusnak, hogy amit csinálok, az nem olyan könnyű, mint amilyennek látszik, és én is vagyok annyira tehetséges, mint ő. Meg aztán az, hogy Augustus Everett promózza a könyvemet, olyan előnyökkel járt, amelyeket nem hagyhattam futni…

– Benne vagyok – bólintottam.

Gus tekintete szinte átfúrt, és a szája szegletében ott bujkált az az elvetemült mosoly.

– Biztos? Az ilyesmi nagyon megalázó tud ám lenni!

Önkéntelenül elnevettem magam.

– Erre én is számítok – mondtam. – De azért próbállak megkímélni tőle, úgyhogy tartok neked egy kis romkom-gyorstalpalót.

– Rendben – mondta Gus. – Akkor én is beavatlak a kutatómunkám folyamatába. Valamint abban is segítek, hogy bele tudj állni a látens nihilizmusodba. Te pedig megtanítasz úgy dalolni, mintha nem hallaná senki, úgy táncolni, mintha nem látná senki, és úgy szeretni, mintha sosem bántottak volna.

Ragályos volt a halvány, de a kelleténél is magabiztosabb mosolya.

– Tényleg úgy gondolod, hogy meg tudod csinálni? – kérdeztem.

Gus megvonta a fél vállát.

– És te?

Álltam a tekintetét, míg a válaszon gondolkodtam.

– És tényleg promózod majd a könyvemet? Hajlandó leszel áradozó kritikát írni róla, amelyből egy idézet ott fog virítani a borítón, bármilyen szar lesz?

Gus már megint azt csinálta a szemével, amit szokott; elvetemülten szexi volt, ahogy merengés közben tágra nyílt, majd elsötétült a tekintete.

– Még emlékszem, hogy írtál huszonkét éves korodban – szólalt meg végül halkan. – Úgyhogy nem lesz az rossz.

Megvívtam soros csatámat az arcpírral. Nem értettem, hogy csinálja ezt Gus: hogy tud felváltva bunkó, sőt már-már lekezelő lenni, és ilyen lefegyverzően bókolni.

– Szóval a válaszom igen. Ha a Gengszter románc folytatását regényesíted meg, és kiadják, azt is promózni fogom.

Hátradőltem az ülésen, hogy legyen köztünk némi távolság.

– Oké – mondtam. – Ahhoz mit szólnál, hogy hétköznap írunk, hétvégén pedig oktatás van?

– Oktatás – ismételte Gus.

– Pénteken hozzád csapódom, és csináljuk, amit kutatómunka címén csinálni szoktál. Azaz…

És intettem, hogy fejezze be a mondatot.

Elvetemült, sőt megátalkodott volt a csálé mosolya.

– Eszméletlen izgi lesz – mondta. – A szombat meg pláne, mert akkor azt csináljuk, amit te szoktál csinálni kutatómunka címén. Hőlégballonozás, vitorlázás, páros motorozás, gyertyafényes vacsora gagyi zenekarral, meg minden.

Felforrósodott a nyakam. Gus már megint célba talált: a páros motorozást ugyan nem próbáltam ki (hiányzott belőlem az ehhez szükséges halálvágy), a hőlégballonozás viszont megvolt a harmadik regényem, az Északi fény előkészületei során.

Gus szája széle megrándult; fenemód élvezte, hogy olyan képet vágok, amilyet.

– Akkor áll az alku? – kérdezte, és a kezét nyújtotta.

Szédítő tempóban pörgött az agyam, de nemigen volt más ötletem. És ki tudja, lehet, hogy egy depis író úgyis csak depis könyvet tud írni…

– Oké – feleltem és Gus tenyerébe csúsztattam a tenyeremet. Közben úgy tettem, mintha nem is pattognának apró szikrák a bőréről a véráramomba.

– Még egy dolog – szólalt meg józan, tárgyilagos hangon.

– Ki vele.

– Ígérd meg, hogy nem zúgsz belém.

– Istenem! – csattantam fel, majd vállba taszítottam Gust, és nevetve hátravetettem magam az ülésben. – Mintha kissé szabadon idéznéd azt a filmet!

– Séta a múltba – mondta Gus, és ismét mosolyra görbült a szája. – Remek mozi – tette hozzá. – Bocsánat, film.

Vágtam egy grimaszt. Egy kicsit még mindig rázott a nevetés.

Gusból is kiszakadt egy halvány, recsegő nevetés.

– Komolyan beszélek. Ha jól emlékszem, a cicitapizásig jutottam a filmszínházban, amikor megnéztem egy csajjal.

– Úgyse hiszem el, hogy van olyan lány, aki letapiztatja magát a siheder Gus Everett-tel a legnagyobb love story alatt, amit Mandy Moore-ral valaha forgattak! Ez gyalázat!

– Hiszel, amit akarsz, January Andrews – mondta Gus. – Jack Reacher nap mint nap kockára teszi az életét, hogy megvédje ezt a szabadságjogodat.

9. fejezet

A KÉZIRAT

Nem ébredtem másnaposan, viszont volt egy üzenetem Shaditól: Van egy rakat vintage kalapja!!!

És ezt honnan tudod? – írtam vissza.

Lekászálódtam a kanapéról, és átvonultam a konyhába. Ahhoz még nem szedtem össze a bátorságomat, hogy fölmenjek az emeletre, sőt ahhoz sem, hogy a földszinti vendégszobában aludjak, a kredencek tájékán viszont kezdtem kiismerni magam. Tudtam, hogy a rózsákkal pettyezett teáskanna a tűzhelyen van, meg azt is, hogy a konyhában nincs kávégép, viszont a forgótálcán van dugattyús kávéfőző meg kávédaráló. Ez utóbbiak csakis Sonyától származhatnak, gondoltam. Hiszen aput soha nem láttam mást inni, mint kapszulás Starbucks-kávét (anyu nagy tételben vásárolta a kapszulákat), meg zöld teát, mert anyu folyton könyörgött, hogy inkább azt igya.

Én sem vagyok kávésznob – nincs bajom az ízesített kávésziruppal és a tejszínhabos „feltétekkel” –, de azért többnyire olyan főzettel kezdem a napot, amely feketén is iható. Most vizet engedtem a teáskannába, és begyújtottam a gázrózsát. Miután fellobbant a jellegzetes, szúrós szagú láng, bedugtam a konnektorba a darálót, és amíg dolgozott, kibámultam az ablakon. Az enyhe köd nem tágított, mélyszürkébe és mélykékbe öltöztette a ház és a tópart közti fasort. Ki is hűlt a ház az éjjel; megborzongtam, és szorosabbra húztam magamon a köntöst.

Míg ázott a kávé, rezegni kezdett a pulton a telefonom.

Szóval, nyitotta sorait Shadi, páran elmentünk valahova meló után, és ő szokás szerint rám se hederített, kivéve amikor nem néztem oda, mert akkor éreztem hogy tökre bámul. Úgyhogy végül kiment a mosdóba és mentem én is, mert nekem is kellett és már kint vártam a folyosón amikor kijött, és azt mondja „szia shad” én meg hogy „hoppá, eddig komolyan azt hittem hogy nem is tudsz beszélni” ő meg erre csak vállat vont. Úgyhogy mondtam neki hogy „amúgy már pont eszembe jutott hogy menni kéne” ő meg erre hogy „ó, a francba, tényleg?” És tökre látszott rajta hogy csalódott érted és aztán mondtam neki, hogy „igazából az jutott eszembe hogy veled kéne mennem” és erre olyan ideges lett! Meg olyan izgatott, hogy ilyet szól „igen? ez jól hangzik. mikor akarsz menni?” Én meg mondtam neki hogy „mikor, mikor, hát most!” És amint látod, a többi már történelem.

Ejha, pötyögtem válaszul. Ez egy időtlen sztori.

Az már igaz, felelte Shadi. Lány találkozik fiúval. Fiú oda sem bagózik lányra, kivéve amikor lány nem néz oda. Lány hazakíséri fiút és látja ahogy a teli kalaptartóra akasztja a Kísértetkalapját.

Lenyomtam a dugattyút, majd töltöttem a kávéból a gyilkos bálnát formázó bögrébe, amelyet a laptoppal együtt kivittem a verandára. A köd kellemesen hűsítette a bőrömet. Az egyik nyugszékbe kucorodtam, és fejben listázni kezdtem az aznapi, illetve egész nyári teendőimet.

Először és elsősorban azt kellett kitalálnom, hogy merre tartson ez a könyv, ha már nem az egyedülálló apukával folytatott, közérzetjavító nyári románc irányába tart. Utána pedig agyalhatok a szombati romkomgyorstalpaló óravázlatán.

Ugrott egyet a gyomrom a gondolatra. Félig-meddig azt vártam, hogy pánikba esem a megállapodásunk miatt, de nem: várakozásteli izgalom töltött el. Hiszen most, évek óta először, olyan könyvet fogok írni, amilyet nem vár tőlem az égvilágon senki! Ráadásul közelről nézhetem, amint Gus Everett megpróbál love storyt írni.

Vagy pedig komplett hülyét csinálok magamból, és ami ennél is szörnyűbb, csalódást okozok Anjának. De ezen most nem agyalhatok, vár a munka!

A könyvön és az egyetlen (tényleg egyetlen) Über-sofőr felhívásán kívül (valahogy el kellett jutnom Pete-hez, hogy hazahozzam a kocsimat), a következőket terveztem be aznapra: emeleti vendéghálószoba meghódítása, majd az ott talált holmik „kidobandó”, „elajándékozandó” vagy „eladandó” kupacba való besorolása.

Megfogadtam továbbá, hogy behurcolkodom a földszinti hálószobába. Addig elvoltam a kanapén, de aznap arra ébredtem, hogy durván görcsöl a nyakam.

Gus hátsó ablaksorára vándorolt a tekintetem – és Gus pont akkor lépett be a konyhájába. Éppen áthúzott a fején egy (döbbenet!) gyűrött, sötét pólót. Villámgyorsan elfordultam.

Nem láthatta, hogy nézem, de minél tovább agyaltam a dolgon, annál jobban aggasztott, hogy talán mégis arrafelé bámultam még pár másodpercig, mielőtt elfordultam. Ugyanis igen pontos képet tudtam alkotni Gus pólót cibáló karjairól, meg a lapos hasáról, amelyet a markánsan kirajzolódó csípőcsontjai foglaltak keretbe. Egy kicsivel „puhább” volt, mint az egyetemen (amihez, persze, nem kellett sok), de jól állt neki – vagy csak nekem jött be.

Szóval egyértelműen megbámultam.

Ismét odapillantottam, és mindjárt össze is rezzentem. Gus ugyanis az üvegajtó előtt állt, és üdvözlésképpen megemelte a bögréjét. Válaszul én is megemeltem a magamét, majd Gus elcsoszogott.

Ha Gus Everett máris munkához lát, akkor nekem is muszáj. Felnyitottam a laptopot, és merőn néztem a doksit, amellyel az utóbbi napokban piszmogtam. Egy „összetalálka” – tudják, amikor a leendő szerelmesek először találkoznak. Na most, az Augustus Everett-regényekben ilyesmi tutira nincs!

De akkor mi van? Nem olvastam sem a Rochambeau-t, sem a Revelációkat, de pár recenziót igen, és ez ki is elégítette a kíváncsiságomat.

Tudtam, hogy a hősei vagy rosszul döntenek, de jó okuk van rá, vagy jól döntenek, de nem azért, amiért kéne, és csak akkor kapják meg, amit akarnak, ha az végső soron elpusztítja őket.

Torz lelkű emberek, titkokkal terhelt családok.

Hát, e téren nincs tapasztalatom! Belém nyilallt a fájdalom. Olyan volt, mint amikor az ember megégeti magát, és pár másodpercig nem tudja, hogy tűzforró vagy jéghideg-e az, ami a bőrébe fúródott. Csak azt tudja, hogy nem fog elmúlni nyomtalanul.

Szökőárként zúdult rám a temetés utáni veszekedés emléke.

Jacques rohant a reptérre, amint véget ért a gyászszertartás, mondván, hogy dolgoznia kell. Így ő lemaradt a Sonya-féle nagyjelenetről, és miután Sonya elmenekült, mi sem maradtunk sokáig anyuval.

Hazáig veszekedtünk a kocsiban. De nem, ez így nem igaz. Csak én veszekedtem. Kiadtam magamból a felgyülemlett érzelmeket, mindazt, amit az évek során nem voltam hajlandó átélni, de most kipréselte belőlem apu lelepleződött árulása.

– Hogy hallgathattad el? – kiabáltam vezetés közben anyuval.

– Sonyának nem lett volna szabad idejönnie! – mondta anyu, majd a kezébe temette az arcát. – Erről képtelen vagyok beszélni – zokogta a fejét rázva. – Képtelen vagyok!

Attól kezdve bármit mondtam neki, mindig az volt a válasz, hogy: „Erről képtelen vagyok beszélni. Képtelen vagyok így beszélni apádról. Erről nem vagyok hajlandó beszélni. Képtelen vagyok.”

Meg kellett volna értenem őt. Többet kellett volna törődnöm azzal, hogy mit érez az anyám.

Úgy lett volna rendjén, hogy én vagyok kettőnk közül a felnőtt, és jó szorosan átölelem anyut, és biztatom, hogy nem lesz semmi baj, és enyhítem a fájdalmát, mert egy felnőtt lány megteszi ezt az anyjáért. De én kettészakadtam ott, a templomban, és kiömlött belőlem minden.

A száz meg száz éjszaka, amelyet inkább nem sírtam át, meg a sok ezernyi pillanat, amikor az aggódás miatt aggódtam; féltem, hogyha aggódom, bajt hozok a szüleimre. Tudtam, hogy erősnek kell lennem, és boldognak kell lennem, nehogy magammal rántsam őket a mélybe.

Hosszú éveken át úgy rettegtem attól, hogy anyám meghal, hogy eltüntettem szem elől minden csúnya dolgot, és a kedvéért fényárban úszó kirakatot csináltam az életemből.

Felvidítottam a szüleimet, és büszkék voltak rám. Jó jegyeket hoztam az iskolából, és foggal-körömmel küzdöttem, hogy tartsam a lépést Gus Everett-tel. Későn feküdtem, mert esténként még olvasgattam apuval, és korán keltem, hogy úgy tehessek, mintha szívesen jógáznék anyuval. Meséltem nekik az életemről, és vég nélkül kérdezgettem őket a sajátjukról, nehogy később megbánjam, hogy nem szántam rájuk elég időt. Közben jól lepleztem a komplikált érzéseimet, amelyek abból fakadtak, hogy próbáltam minél több dolgot megjegyezni valakiről, akit szeretek, mert ki tudja, meddig tehetem még.

Huszonkét éves koromban köszöntött rám a szerelem, ahogy annak idején rájuk is. A Jacques nevű fiú, akibe belehabarodtam, messze a legközkedveltebb és legérdekesebb ember volt, akivel addig találkoztam. A szüleimnek annyit mutogattam, fitogtattam a boldogságomat, amennyit csak tudtam. Otthagytam a posztgrad kurzust, hogy a közelükben lehessek, majd bebizonyítottam, hogy nem maradtam le semmiről, hiszen huszonöt évesen kiadott író lettem.

Nézzétek, milyen jól vagyok! Nézzétek! Megvan mindenem, megvan az a sok csodaszép dolog, amit kívántatok nekem! Látjátok? Abszolút nem volt rám rossz hatással, ami anyuval történt!

Nézzétek, mindenki boldogan él, míg meg nem hal! Már megint.

Megtettem, ami tőlem telt, hogy bizonyítsam: nincs semmi bajom, és nem aggódom. Mindent megtettem a sztoriért, amely arról szólt, hogy mi hárman megtörhetetlenek vagyunk.

De a temetésről hazafelé menet, a kocsiban már nem akartam jó lenni és jól lenni.

Gyerek akartam lenni, aki bömbölve csapkodja az ajtókat, és azt kiabálja: „Gyűlöllek! Tönkreteszed az életemet!”

Azt akartam, hogy anyu ítéljen szobafogságra, majd később osonjon be a szobámba, csókoljon homlokon, és azt suttogja: „Megértem, hogy nagyon félsz.”

A valóságban, azaz a kocsiban anyu letörölte a könnyeit, és vett egy nagy levegőt.

– Erről nem vagyok hajlandó beszélni – mondta ismét.

– Rendben – hagytam rá megtörten. – Akkor nem beszélünk róla.

Miután visszarepültem New Yorkba, minden megváltozott. Anyu hívásai megritkultak, és ha mégis telefonált, akkor tornádóként söpört el a szóáradata. Eldarálta az utóbbi egy hét minden apró-cseprő eseményét, majd megkérdezte, hogy vagyok, és ha egy kicsit is tétováztam, pánikszerűen közölte, hogy mennie kell, mert kiment a fejéből valami jógaóra, vagy torna, vagy akármi.

Évekig készült lélekben a saját halálára, így arra, ami végül történt, nem volt ideje felkészülni. Váratlanul érte, hogy apu itthagy minket, majd besétál a temetésre a rút, kendőzetlen igazság, és darabokra tépi a mi kedves, szép emlékeinket. Ez nagyon fájt neki, és én ezt nagyon jól tudtam.

De nekem is fájt, olyannyira, hogy ezt a fájdalmat már egy kicsit sem tudtam enyhíteni nevetéssel, tánccal. Sőt, még egy hepiendet sem tudtam írni magamnak.

Nem volt jó, hogy ott ülök a titkokkal teli ház verandáján, és próbálom kiűzni a szívemből apám emlékét, mint az ördögöt, de úgy tűnt, hogy megtaláltam az egyetlen dolgot, amire képes vagyok. Mert már gépeltem is:

Az apja temetésén találkozott először a férfi életének nagy szerelmével.

A romantikus regényekkel folytatott szerelmi viszonyom a radiológus rendelője előtt, a váróban kezdődött. Anyu nem szerette, ha bemegyek vele, azt mondta, szenilisnek érezné magát. Így kint üldögéltem, és olvasni kezdtem az újságtartóban talált megviselt, puhafedelű kötetet, hogy ne csak a kisablak fölötti óra vészjósló ketyegését hallgassam.

Arra számítottam, hogy húsz percig bámulom majd meredten ugyanazt az oldalt, mert nem ereszt a szorongás mókuskereke. De nem ez történt, hanem az, hogy elolvastam százötven oldalt, majd távozáskor a táskámba gyömöszöltem a könyvet.

Hetek óta először könnyebbültem meg. Attól kezdve faltam a romantikus regényeket, elolvastam mindent, ami szembejött. Aztán különösebb tervek nélkül, írni kezdtem egyet, és az érzés, hogy fülig beleesek egy sztoriba meg a szereplőibe, akik az én fejemből pattantak ki, semmi máshoz nem volt hasonlítható.

Amikor anyut először diagnosztizálták, megtanultam, hogy a szeretet amolyan mentőkötél, majd amikor kiújult a rák, megtanultam, hogy mentőöv is lehet, ha fuldoklik az ember.

Minél tovább dolgoztam a love storymon, annál kevésbé éreztem magam gyámoltalannak. Tudtam, hogyha az eredeti tervemről (a posztgraduális kurzusról, majd a tanításról) le kell is mondanom, azért tudok majd segíteni az embereken, tudok adni nekik valami jót, valami vicceset és reménytelit.

Így ment ez éveken át. Volt életcélom, volt valami jó dolog, amire koncentrálhattam. De miután apu meghalt, az írás – az egyetlen dolog, amely mindig megnyugtatott, amely mintha nem is elvont fogalom, egy tevékenység neve lett volna, hanem az én saját, csak nekem fenntartott helyem a világban, amely kimenekített a legsötétebb pillanataimból, amely reménységet csempészett a szívembe – egy csapásra lehetetlennek tűnt.

Egészen mostanáig.

Jó, jó, igaz, hogy az irományom inkább harmadik személyben megírt napló volt, mintsem regény, de akkor is szavak kerültek ki a kezem alól. Ez pedig olyan régóta nem fordult elő, hogy akkor is felvidult volna a lelkem, ha azt látom a képernyőn százszor egymás után leírva, hogy „Mindig csak a meló, uncsi ám, Jack, helló!”, mint a Ragyogásban.

Amit igazából látok, az ennél azért csak jobb, gondoltam, bár ágaskodtak bennem kérdőjelek.

Fogalma sem volt róla, hogy tényleg szerette-e az apja Azt A Nőt. Azt sem tudta, hogy a feleségét szerette-e. Csak három dologról tudta biztosan, hogy az apja szerette: a könyvekről, a hajókról és a januárról.

Az utóbbit nem csak azért szerette, mert akkor született a lánya. Sőt, nekem mindig is az jött le, hogy azért születtem januárban, mert az a legjobb hónap, és nem fordítva.

Míg Ohióban éltem, az év kábé legrosszabb hónapjának tartottam a januárt. Hó ugyanis sokszor csak februárban esett, így a január csupán az ünnepek utáni szürke, fénytelen, hideg időszak volt.

– Nyugat-Michigan egészen más – mondogatta mindig apu.

Hát persze, hiszen ott a tó, amely befagy, és méteres hó borítja, és át lehet gyalogolni rajta, mint valami marsbéli tundrán! Egyszer tervbe vettük Shadival, hogy a hétvégén elautózunk oda az egyetemről, de aztán Shadit felhívták otthonról, hogy elpusztult a sheltie-jük, azaz shetlandi juhászkutyájuk. Így végül inkább megnéztük A klastrom titkát, és faltuk a tűzhelyen megolvasztott, majd kekszre kent pillecukrot…

Gépeltem tovább.

Ha másként alakulnak a dolgok, lehet, hogy nem nyáron, hanem télen látogat el a tóparti városkába, és a behavazott part fehér sapkás kékjét meg furcsa, fagyos zöldjét bámulja a hatalmas ablakon keresztül.

Csakhogy különös, nyugtalanító érzés gyötörte: félt, hogy ha pont jókor bukkan fel a házban, szembetalálkozhat az apja szellemével.

Mindenütt őt láttam volna. Minden apróság láttán szöget ütött volna a fejembe, hogy ő vajon mit gondolt róla, és eszembe jutott volna, hogy miként írt le egy nagy hóesést a saját gyerekkorából: „Az a sok parányi gömböcske, January! Mintha cukrozott fagyigolyócskákból állt volna a világ, és semmi másból!”

Hát, igen, nagyon szépen tudta leírni a dolgokat… Anyu, miután elolvasta az első könyvemet, azt mondta, hogy aput látja benne. Mármint abban, hogy írok.

És ebben volt ráció, hiszen a történetmesélés szeretete tőle ragadt rám.

Korábban büszke volt a közös vonásaikra, szerette mindazt, amiben hasonlítottak. Szerette, hogy ő is éjjeli bagoly, mint az apja, és rendetlen, és folyton elkésik, és mindig van nála könyv.

Apu hanyagolta a napolajat, és krumplifüggő volt. Ha kint voltunk a vízen, szinte új életre kelt, tárt karokkal, hunyorogva nézett a napba, és vígan susogott a széldzsekije.

Most viszont aggasztotta a hasonlóság, mert félt, hogy a közös vonások a lelkében lakozó, örökletes gonoszság árulkodó jelei. Félt, hogy ő is, akárcsak az apja, képtelen a szeretetre és a szerelemre, amelyeket világéletében hajszolt.

Vagy nem is volt se szeretet, se szerelem.

10. fejezet

AZ INTERJÚ

Olvastam valahol, hogy tízezer óra alatt válhatunk valaminek a szakértőjévé. Az írás más tészta, túl homályos „valami” ahhoz, hogy számítson az a tízezer óra. Persze, lehet, hogy ha ennyi ideig ötletelsz az üres kádban heverészve, akkor az üres kádban heverészve ötletelés szakértője leszel, ha pedig ennyi ideig sétáltatod a szomszéd kutyáját, miközben magadban sutyorogva agyalsz az elakadt cselekményen, akkor profi cselekménygubanc-bogozgatónak mondhatod magad.

De mindez csak kis része a nagy egésznek.

Fölöttébb valószínű, hogy tízezernél is több órám ment el regények gépelésére (a félredobott regények is számítanak, nem csak a kiadottak!), de még a gépelésnek sem lettem szakértője, nemhogy a könyvírásnak. Ugyanígy hiába szán valaki tízezer órát közérzetjavító regények írására meg olvasására, a másfajta könyvek írásának nem lesz szakértője.

Nem tudtam, mit csinálok, sőt azt sem vehettem biztosra, hogy csinálok. Sanszosnak tűnt, hogyha elküldeném a piszkozatot Anjának, valami ilyesmit e-mailezne vissza, hogy „Miért küldted át a Vörös Homár étlapját?”

De ugyan mit számított, hogy végül sikerülni fog-e a könyv? Hiszen tagadhatatlanul írtam, és ez volt a lényeg! Fájdalmas hullámvölgyek és kétségbeesett hullámhegyek, azaz nekibuzdulások váltották egymást: mintha csak a tóhoz igazodtam volna, amely valahol messze, a köd falán túl a partot nyaldosta.

A mű nem a saját életemről szólt, csak majdnem. A három nő (Ellie, az anyja és a Sonyát „játszó” Lucy) dialógusai szinte szóról szóra elhangzottak élőben, de tudtam, hogy a memóriámban nemigen bízhatok.

Hiszen, ha a memória megbízható lenne, akkor apu nem lehetett volna itt, ebben a házban, amikor anyunál kiújult a rák. Bizony, nem lehetett itt, mert egészen a haláláig vannak emlékeim arról, hogy mezítláb táncolnak a konyhában, meg hogy simogatja anyu haját és puszilgatja a fejét, meg hogy kórházba viszi, és én is ott ülök hátul, és hallgatjuk a számokat, amelyeket segítettem összeválogatni, mert apu megkért rá.

Ha Willie Nelson énekelte az Always on My Mind-ot, mindig összekulcsolódtak az ujjaik a kézifék fölött.

Persze, emlékeztem apu „üzleti útjaira” is. De hát épp ez a lényeg: úgy emlékeztem a dolgokra, ahogy szerintem voltak, aztán jött az igazság, az az Igazság, és lazán széttépte az emlékeket, mintha csak papírra nyomtatott képek lettek volna.

A következő három nap lázas írással és takarítással telt, más nemigen fért bele. Az emeleti vendégszobában alig találtam olyasmit, ami többé-kevésbé személyes holminak számít, csak pár társasjáték volt, meg egy rakat törölköző és tartalék ágynemű. Mintha egy random amerikai nyaralóban lettem volna, vagy egy mintaházban, amely azt a lagymatag ígéretet hordozza, hogy a te életed is lehet ilyen arctalan, semmilyen módon tetszetős.

Az emelet sokkal kevésbé jött be, mint a bohém benyomást keltő földszint. Nem tudtam eldönteni, hogy ettől megkönnyebbültem, vagy inkább becsapva érzem magam.

Lehet, hogy több nyomot hagytak maguk után, de az a Nő a javát már eltüntette.

Szerdán lefotóztam a bútorokat, és meghirdettem őket a Craigslisten. Csütörtökön bedobozoltam a tartalék ágyneműt, a társasokat és a csomagolópapírt, hogy majd elvigyem egy jótékonysági szervezetnek. Pénteken lehúztam az ágyneműt, összeszedtem az emeleti fürdőszobából a törölközőket, majd mindezt besuvasztottam a földszinten a mosógépbe, és leültem írni.

Végre eloszlott a köd, és a házban újra eluralkodott a párás, ragacsos hőség. Kinyitottam hát minden ajtót-ablakot, és bekapcsoltam az összes ventilátort.

Gust csak néhányszor pillantottam meg a három nap alatt. Úgy tűnt, hogy ide-oda vándorol írás közben. Volt, hogy reggel a konyhaasztalnál dolgozott, de mire kitöltöttem magamnak a második csésze kávét, nyoma veszett. Az is előfordult, hogy egész nap nem mutatkozott, de este váratlanul fölbukkant a verandán, amelyet csak a laptopja világított meg, és a fényre rajzó molylepkék gyűrűjében írt.

Ha a szemem elé került, képtelen voltam koncentrálni, mert nagyon mókás volt azon fantáziálni, hogy vajon mit írhat. Szívből reméltem, hogy valami vámpírosat.

Péntek délben igazodtunk egymáshoz először, akkor ültünk le egyszerre az egy vonalban lévő ablakaink elé, ki-ki a maga konyhaasztalához.

Gus megemelte a sörösüvegét, csakúgy, mint pár napja a kávésbögrét, én pedig a vizespoharammal üdvözöltem.

Mindkettőnk ablaka nyitva volt. Akár beszélgetni is tudtunk volna, de csak ordítva.

Gus elmosolyodott, majd körmölt valamit a filctollával a jegyzetfüzetébe, és fölmutatta a szöveget:

AZ ÉLETNEK SEMMI ÉRTELME, JANUARY. NÉZZ LE A SZAKADÉKBA!

Visszafojtottam a nevetést, majd én is előkotortam a hátizsákomból egy filcet, és magam elé cibáltam a füzetemet. Kerestem egy üres lapot, és nagy, szögletes betűkkel ezt írtam rá:

EZ ARRA A TAYLOR SWIFT-VIDEÓRA EMLÉKEZTET.

Gus arcán szélesebb lett a mosoly. Megcsóválta a fejét, majd írt tovább. Egyikünk sem szólt egy szót sem, de nem is ültünk át máshová. Egészen addig, míg Gus be nem kopogtatott hozzám. A két kezében egy-egy acél utazóbögrét szorongatott: elérkezett az első, kutatási célú kiruccanásunk ideje.

Gus tetőtől talpig végigmért, majd megcsóválta a fejét. Ugyanaz a viszketős, fekete gönc volt rajtam, mint a könyvklubban, meg csizma.

– Ez… ez nem lesz jó – mondta Gus.

– Prímán nézek ki benne! – vágtam vissza.

– Ezt nem vitatom. Ha balettelőadásra mennénk, hibátlan lenne a szerkód, January, de most, ismétlem, nem lesz jó.

– Hosszú esténk lesz – figyelmeztetett Gus.

Már a kocsijában ültünk és észak felé haladtunk a tó partján. A lebukó nap utolsó sugarai a hátulról megvilágított vattacukor színére festették a világot. Otthon, miután Gus megvétózta a toalettemet, felszólítottam, hogy spórolja meg nekem a fáradságot, és válasszon helyette másikat. Vártam, hogy zavarba jöjjön, de hiába. Lazán bejött velem a földszinti vendégszobába, és szemügyre vette a gardróbban lógó maroknyi cuccomat. Végül rábökött a farmersortra, amely Pete könyvesboltjában volt rajtam, meg a Carly Simon-pólómra, és már indultunk is.

– A hosszú estét, azt hiszem, tudom kezelni – mondtam. – Már ha nem énekled el kétszer egymás után az Everybody Hurts-öt.

Halvány volt a mosolya, de a szemhéja félárbócra ereszkedett tőle.

– Nyugi, az egy különleges alkalom volt – mondta. – Hagytam, hogy egy haverom rádumáljon. Többé nem fordul elő.

A pirosnál nyughatatlanul dobolt a kormányon. Végigsiklott a tekintetem az alkarját behálózó ereken, majd a bicepszén, amíg el nem tűnt a póló ujja alatt. Jacques úgy volt jóképű, mint egy alsógatyamodell: hibátlan izomtónus, győztes mosoly, minden áldott nap pont ugyanúgy álló, aranybarna haj. Gusról viszont pont az apró-cseprő „hibái” (a kis hegek és rücskök, a csálé szája, a markáns arcéle), meg az azokból összeálló összkép miatt volt nehéz levennem a szemem. Kíváncsivá tett, hogy mi lehet ott még.

Most előrehajolt, és míg a hőmérséklet-szabályzóval babrált, rám villant a tekintete. Gyorsan az ablak felé fordultam, hogy kitisztuljon a fejem, mielőtt kiolvas belőle valamit.

– Legyen meglepi? – kérdezte.

A szívem mintha megbotlott és átbucskázott volna a következő dobbanáson.

– Micsoda? – kérdeztem vissza.

– Hogy hova megyünk.

Megnyugodtam.

– Hm… Szóval érjen meglepetésként valami, ami annyira felkavaró, hogy szerinted a könyvedben a helye. Nem, kösz.

– Azt hiszem, bölcsen döntöttél – dicsért meg Gus. – Ugyanis egy olyan nővel készítünk interjút, akinek a testvére egy öngyilkos szekta tagja volt.

– Most viccelsz.

Gus megrázta a fejét.

– Ó, te jó ég! – nevettem fel. A vibrálásnak, amit odaképzeltem a kocsiba, nyoma sem maradt.

– Gus, te egy öngyilkos szektáról írsz romkomot?

Gus türelmetlen grimaszt vágott.

– Ezt az interjút még a fogadásunk előtt beszéltem meg. Amúgy a mai kiruccanás célja az, hogy megtanulj szépirodalmi regényt írni.

– Hát, nem vicceltél, amikor azt mondtad, vagyis írtad, hogy nézzek bele a szakadékba – jegyeztem meg. – Szóval a mai óra témája kábé az lesz, hogy „Minden szar úgy, ahogy van, hajrá, írd meg!”

Mire Gus somolyogva:

– Nem az lesz, okostojás. Hanem a jellemrajz és a részletgazdagság.

Színpadiasan eltátottam a számat.

– Micsoda észbontó véletlenek vannak! Képzeld, ilyesmi a női regényekben is van!

– Figyelj, a te ötleted volt ez a tanfolyamosdi – vágott vissza Gus. – Ha folyton szívatsz, kiraklak egy kültelki dumaszínháznál, ahol szabad a mikrofon, és majd visszafelé beugrom érted.

– Oké, oké. – Intettem, hogy folytassa. – Szóval jellemrajz és részletgazdagság…

Gus vállat vont.

– Szeretem az elrugaszkodott sztorikat – mondta. – Az abszurdnak tűnő karaktereket és eseményeket, amelyekre azt mondja az ember, hogy ilyen nincs, és mégis működnek. A konkrétumok sokat segítenek abban, hogy a hihetetlen hihetővé váljon. Ezért interjúvolok meg egy csomó embert. Érdekel, hogy ki mire emlékszik egy bizonyos helyzetből. És ha például egy fanatikus szektavezérről írok, aki valami földönkívüli tudat megtestesítőjének képzeli magát, és azt állítja, hogy évszázadok óta minden nagy államférfi az ő reinkarnációja, akkor azt is tudnom kell, hogy milyen cipőt hord, és mit reggelizik.

– Tényleg tudni akarod te ezt? – évődtem. – Az olvasóid komolyan ezért könyörögnek?

Gus elnevette magát.

– Tudod, mit? Lehet, hogy ezért nem halad a könyved. Mert folyton azon jár az eszed, hogy mit akarnak olvasni mások, és nem azon, hogy mit akarsz írni te.

Dühösen karba tettem a kezem.

– Akkor halljam, hogy viszel romantikus csavart az öngyilkos szektáról szóló könyvbe?

Gus hátradöntötte a fejét; arcára árnyat vetett a pengeéles pofacsontja. Megvakarta az állát.

– Először is, ki mondta, hogy ez az interjú a romkomhoz kell? Simán eltehetem a jegyzeteimet későbbre. Majd, ha megnyertem a fogadást, felhasználom a következő hivatalos regényemhez.

– Szóval ez a terved?

– Még nem tudom – vallotta be Gus. – Még gondolkodnom kell, hogy össze tudom-e kombinálni valahogy a két ötletet.

– Talán sikerülhet – véltem kétkedve. – Halljam a konkrétumokat, talán tudok segíteni.

– Oké. Szóval. – Gus fogást váltott a kormányon, majd belevágott. – Az eredeti elgondolás az volt, hogy van egy újságíró, aki rájön, hogy a régi gimis szerelme, aki korábban drogos volt, egy szekta tagja lett. A férfi elhatározza, hogy beépül a szektába, és leleplezi őket. Csakhogy miután beépült, gyorsan halad előre a ranglétrán, sokkal gyorsabban, mint a csaj, akit meg akar menteni. És ahogy egyre feljebb kerül, egyre inkább átlátja a dolgokat, azaz egyre inkább belátja, hogy a szektavezérnek igaza van. Az volt a tervem, hogy a csaj egy idő után megijed, és ki akar hátrálni a dologból, és megpróbálja rábeszélni a fickót, hogy lépjenek le együtt.

– Szóval, ha jól sejtem, megszöknek, aztán jöhet a párizsi nászút, majd Dél-Franciaország, ahol le is telepednek. Egy kis villában élnek, és nyilván elkezdenek borászkodni.

– Én arra gondoltam, hogy a fickó megöli a csajt, hogy megmentse a lelkét a kárhozattól – közölte Gus. – Azt még nem döntöttem el, hogy végül ebbe bukik-e bele a szekta, tudod, mert letartóztatják a vezetőiket, meg minden, vagy a fickó lesz az új próféta. Az első opció jobban tetszett, mert megvalósul az eredeti szándék, csak nem úgy. A fickó, ugye, ki akarta szabadítani a csajt a szektából, és ki is szabadítja, valamint le akarta leplezni a szektát, és le is leplezi. A második verzió inkább azt sugallja, hogy a dolgok ciklikusan működnek, és végül minden sérült lelkű, hőskomplexussal küzdő ember olyan lesz, mint az eredeti szektavezér. Nem is tudom… Lehet, hogy a végén felbukkan majd egy fiatal drogos srác vagy csaj is.

– Milyen bájos – mondtam.

– Ez volt a cél – felelte Gus.

– Aha. És van ötleted a horrormentes verzióra is?

– Hát, az a dél-francia szál nem is rossz. Sőt baromi jó.

– Örülök, hogy te is így látod.

– Majd agyalok rajta – mondta Gus. – Egy szektás romkom, az már valami… Na és te hogy állsz? Mi újság a könyveddel?

Mímeltem egy ölembe hányást.

– Milyen bájos – idézte az iménti szavaimat Gus, és rám villantott egy vigyort.

Mintha lángok visszfénye csillant volna a szemében, pedig tűz, az aztán nem volt sehol. Majdnem szuroksötét volt az utastér, az ég szerelmére! Az járt a fejemben, hogy fizikailag képtelenség, erkölcsileg pedig megengedhetetlen, hogy így csillogjon a szeme. Igen, tűrhetetlen, hogy a pupillái semmibe veszik a természet törvényeit, és égetik a bőrömet!

– Fogalmam sincs, miről is akart szólni a könyvem – mondtam, amikor Gus végre ismét az utat nézte. – És arról sincs túl sok fogalmam, hogy miről akar szólni most. Azt hiszem, egy lányról.

Gus egy kicsit kivárt, hátha még folytatom.

– Ejha! – mondta aztán.

– Hát, igen…

Pedig tudtam volna még mesélni ezt-azt. Hiszen a lánynak volt egy apja, akiért rajongott, az apjának volt egy szeretője meg egy tóparti háza a kisvárosban, ahol felnőtt, az anyja sugárkezelést kapott. De a fentiek közlése után várható kérdésekre még nem álltam készen, hiába engedett fel némiképp a fagyos viszonyunk. (Amiért Gus szemét okoltam, mármint a felengedésért.)

– Amúgy te miért költöztél ide? – törtem meg a hosszúra nyúlt csöndet.

Gus fészkelődött egy kicsit az ülésen. Látszott, hogy neki is van elhallgatnivalója.

– A könyv miatt – mondta. – Olvastam, hogy a kilencvenes években volt itt ez a szekta. Az erdőben éltek egy nagy, körülzárt táborban, és illegális üzelmeket folytattak, amíg rajtuk nem ütöttek. Úgy öt éve vagyok itt. Interjúvolgatom az embereket, kutatok, meg minden.

– Komolyan? Öt éve ezen dolgozol?

Gus vetett rám egy pillantást.

– Munkaigényes a téma. És közben azért befejeztem a második könyvemet, meg turnéztam is vele, meg minden. Szóval nem ültem öt évig megszakítás nélkül az írógép előtt egy üveggel, amibe hugyoztam.

– Az orvosod ezt megnyugvással hallaná.

Egy darabig feszült csöndben autóztunk, majd miután Gus lehúzta az ablakát, én is feljogosítva éreztem magam erre. Az arcomba csapó meleg levegő feszültségmentesítette a hallgatást, amelybe burkolóztunk. Simán lehettünk volna két vadidegen, akik egymás mellé keveredtek a strandon, a buszon vagy a kompon.

Centiről centire fogyott el a nap. Gus babrálni kezdett a rádióval, és behozott egy régi slágereket játszó adót, ahol éppen egy Paul Simon-dal ment.

– Imádom ezt a dalt! – harsogta túl a ciklonszerű szelet Gus.

– Tényleg? – kaptam föl a fejem. – Pedig féltem, hogy egész úton Elliott Smitht kell hallgatnom, vagy a Hurtöt Johnny Cash tolmácsolásában.

Gus elhúzta a száját, de közben mosolygott.

– Én meg attól féltem, hogy hozol egy egész Mariah Carey-CD-t.

– A francba, bár eszembe jutott volna!

Gus rekedtes nevetését nagyrészt elnyelte a szél, de annyit azért hallottam belőle, hogy melegség öntse el az arcomat.

Már két órája autóztunk, mire letértünk a főútról. Utána még félórát zötyögtünk az erdőben kanyargó, jégkárosult alsóbbrendű úton, amelyet a fényszórónkon kívül csak a csillagok világítottak meg.

Végül behajtottunk egy hullámbádog tetős kocsma murvával felszórt parkolójába. Vízmellék – hirdette az ajtó fölötti neonfelirat. A parkolóban csak pár motorbicikli állt, meg egy roncsderbiesélyes Toyota pick-up, de láttam, hogy bent elég sűrűn vannak. Az ablakon a Budweiser és a Miller fényreklámja virított.

– Most légy őszinte hozzám – mondtam. – Azért hoztál ide, hogy meggyilkolj?

Gus leállította a motort, és fölhúzta az ablakokat.

– Ugyan már – felelte. – Három órája jövünk. Hidd el, hogy North Bear Shoresban is van pár tuti hely, ha ki akarok nyírni valakit.

– Az összes interjúd erdei zugkocsmákban készül? – kérdeztem.

Gus vállat vont.

– Csak a legjobbak.

Kikászálódtunk a kocsiból. Így, hogy nem csapott arcunkba nyolcvannal a szembeszél, fülledt, párás hőség volt. Miközben a szentjánosbogár- és szúnyogfelhőkkel dacoltam, hallani véltem a kocsma nevében jelzett víz csobogását. Nyilván nem a tó az, gondoltam, hanem valami erdei patak.

Mindig is ódzkodtam a környékbeliek törzshelyének számító kocsmáktól, ha nem voltam környékbeli. Gus viszont fesztelenül vonult be, és a vendégek szinte föl sem néztek a sörükből, vagy a biliárdpartiból, vagy a régi vágású zenegépnél zajló légyottból. A terepmintás sapkák, ujjatlan trikók és Carhartt dzsekik hazája volt ez.

Nagyon hálás voltam Gusnak, amiért indulás előtt átöltöztetett.

– Kivel találkozunk? – kérdeztem szinte rátapadva. Gus körülnézett, majd rábökött az állával egy nőre, aki egyedül üldögélt hátul, egy bárszéken.

A jó ötvenes Grace gömbölyded válla sejteni engedte, hogy sokat ül, de nem feltétlenül nyugis az élete. Abszolút beleillett a képbe, hogy kamionsofőr, és van négy középiskolás fia, viszont nincs élete párja, akire támaszkodhatna.

– De ez nem érdekes – mondta, majd kortyolt egyet a Heinekenéből. – Maguk nem erre kíváncsiak, hanem Hope-ra.

Hope-ra, az ikertestvérére. Hope és Grace: reménység és malaszt. Grace elmondta, hogy Észak-Michiganből valók, de még nem egészen a Felső-félszigetről.

– Mindenre kíváncsiak vagyunk, ami maga szerint fontos – mondta Gus.

Grace tudni akarta, nem újságírók vagyunk-e. Gus megrázta a fejét.

– Egy regényről van szó – magyarázta. – De egyik szereplőt sem fogják úgy hívni, mint magukat, nem is fognak hasonlítani magukra, és a szekta sem az a szekta lesz. Csak azért szeretnénk beszélgetni magával, hogy megértsük a szereplőket. Arra vagyunk kíváncsiak, hogy miért áll be valaki egy szektába, meg hogy mikor vette észre először, hogy Hope-nál valami nem stimmel, meg ilyesmi.

Grace az ajtóra pillantott, majd ismét ránk nézett. Bizonytalanságot tükrözött az arca.

Lelkifurdalásom volt. Tudtam, hogy szabad akaratából jött el, de akkor sem lehet könnyű levakarni a szívére tapadt sarat, és tálcán átnyújtani két idegennek.

– Nem muszáj elmondania – bukott ki belőlem, és már éreztem is magamon Gus szúrós tekintetét. De nem néztem rá, Grace gyanúsan csillogó szemét fixíroztam, meg a kissé eltátott száját. – Tudom, hogy semmit sem lehet visszacsinálni azzal, hogy beszél róla. De akkor sem, ha magában tartja, úgyhogy mondjon el bármit, ami kikívánkozik magából. Akár azt is, hogy mit szeretett a legjobban a testvérében.

Grace felszikrázó szeme a zafír színében játszott, az ajkai összepréselődtek. Egy pillanatig komoran, mozdulatlanul ült a bárszéken, mint egy középnyugati Madonna-szobor. Mintha valami megszentelt emléket babusgatott volna az ölében, ahol csak félig-meddig látjuk.

– Azt, ahogy nevetett – mondta végül. – Nagyokat horkantott közben.

Fölkunkorodott a szám széle, de a szívemre ismét mázsás súly nehezedett.

– Imádom, ha valaki így nevet – vallottam be. – A legjobb barátnőm is így szokott, és ha hallom, az jut eszembe, hogy mindjárt belefullad az életbe, mármint jó értelemben. Mintha nagykanállal enné, és belemenne az orrába, érti?

Grace vékony ajkai leheletnyi mosolyra húzódtak.

– Jó értelemben… – ismételte halkan, majd lehervadt az arcáról a reszketeg, szomorkás mosoly, megvakarta a napégette állát, és megemelkedett a görnyedt válla. Az asztalra könyökölt, és megköszörülte a torkát.

– Nem vettem… – kezdte rekedtes hangon. – Nem vettem észre, hogy bármi gond lenne. Erre voltak kíváncsiak?

Elfelhősödött a tekintete, és megrázta a fejét. – Gőzöm sem volt róla, hogy baj van, amíg el nem ment.

Gus oldalra billentette a fejét.

– Az hogy lehet? – kérdezte.

– Úgy, hogy… – Grace vállat vont, de a szemét elfutották a könnyek. – Úgy, hogy végig sokat nevetett.

Hazafelé nagyrészt csöndben üldögéltünk a kocsiban: ablak fel, rádió kikapcs, szem az úttestre szegeződik. Úgy képzeltem, hogy Gus a Grace-től begyűjtött infókat szortírozza magában.

Én is a gondolataimba merültem. Könnyen el tudtam képzelni magamat Grace-szel egyidős nőként, aki addig csak kerülgette az apjára vonatkozó kérdéseit. Egészen addig, amíg már nincs se Sonya, se anyu, és hiába szeretnék választ kapni bármire is.

De én nem akartam úgy leélni az életemet, hogy igyekszem nem gondolni a férfira, aki felnevelt, és a rosszullét környékez, ha eszembe jut a hűtő tetején, a dobozban lapuló boríték.

Elegem volt a bordáim alá rendre belopódzó fájdalomból is, meg a kulcscsontjaimra nehezedő mázsás súlyból, meg abból, hogyha tovább járatom az agyamat a rút igazságon, mint kéne, olyan szorongás tör rám, hogy beleizzadok.

Lehunytam a szememet, és nekidőltem a fejtámlának. Próbáltam elhessegetni a feltoluló emlékképet, de ehhez is fáradt voltam, így velem maradt. Makacsul előttem volt minden: a horgolt sál, meg anyu tekintete, meg a tenyeremben lapuló kulcs.

Nagyon nem akaródzott visszamenni abba a házba.

Aztán az autó hirtelen megállt, a szemem pedig kipattant.

– Bo-bocs! – hebegte Gus. Azért taposott a fékbe, hogy ne rohanjunk bele a sötét kereszteződésben elénk hajtó traktorba. – Nem figyeltem eléggé.

– Elmerültél a csodaszép gondolataidban? – évődtem, de tompán, üresen kongott a hangom. Gus nem adta jelét, hogy hallotta volna, amit mondtam, és a szája élettelibb szeglete rendületlenül lefelé görbült.

– Minden oké? – kérdezte.

– Aha.

Egy pillanatig kivárt.

– Ez elég tömény volt – mondta aztán. – Ha akarsz róla beszélgetni…

Grace elmondta, hogy amikor Hope rossz társaságba keveredett, ő úgy érezte, hogy a testvére jobban van, mint valaha. Hiszen akkor jött le például a heroinról, ami már önmagában is szinte reménytelen vállalkozás.

– Arra tisztán emlékszem, hogy szebb volt a bőre – mesélte Grace. – Meg a szeme is. Nem tudom pontosan, mi változott, de valahogy más volt a szeme. Azt hittem, visszakaptam a tesómat. Aztán négy hónap múlva már nem élt.

Hope halálát véletlen baleset okozta: a rá kirótt „büntetés” miatti belső vérzés. Az Új Éden névre keresztelt, mobilházakból álló lakópark pedig a lángok martaléka lett, amikor az FBI már-már lezárta a nyomozást.

Az, amit Grace elmondott, alighanem tök jól beleillett Gus eredeti tervébe, viszont nemigen fért össze holmi „összetalálkákkal” meg hepiendekkel. Persze pont ez volt a lényeg, hiszen az aznapi „kutatómunka” az én céljaimat szolgálta, Gus engem akart elindítani az általam írandó könyv létrejöttéhez vezető úton.

Nem értettem, hogy csinálják ezt az emberek. Hogy képes Gus egy sztori kedvéért végigmenni ezeken a vészjósló, sűrű, sötét erdőben kanyargó ösvényeken szó szerint is, meg átvitt értelemben is? Hogy képes nyugodtan faggatni Grace-t, akit én legszívesebben átöleltem volna, és bocsánatot kértem volna tőle a világ nevében mindazért, amin keresztülment? Bármit megadtam volna azért, hogy egy icipicit könnyíthessek a terhén, amelyet cipelni kénytelen.

– Muszáj megállnom tankolni – mondta Gus, majd behajtott egy elhagyatott Shell kúthoz. Szikkadt szántóföldek nyújtóztak minden irányban, ameddig a szem ellátott.

A lábamra is ráfért egy kis nyújtóztatás, úgyhogy én is kiszálltam. Valamelyest lehűlt a levegő, de nem túlságosan.

– Ez az egyik tuti helyed, ahol nyugodtan kinyírhatsz valakit? – kérdeztem Gustól.

– Erre a kérdésre megtagadom a választ, nehogy lenyúld a tuti helyemet.

– Az alapos indok – bólintottam, majd kis szünet után kiböktem a kérdést, mert már nem bírtam magamban tartani.

– Mondd, nem zavar, hogy benne élsz egy másik ember tragédiájában? És már öt éve… Nem sok ez egy kicsit?

Gus felakasztotta a töltőcső végét a helyére, majd a tanksapka visszacsavarására koncentrált.

– Mindenkinek van az életében valami zűr, January – szólalt meg végül. – Az ember néha már-már megkönnyebbül, ha másokéval foglalkozhat.

– Oké – mondtam. – Halljam.

Erre fölszaladt a szemöldöke, az elvetemülten szexi szája pedig kissé szétnyílt.

– Mit?

Keresztbe fontam a karomat, és nekidőltem a vezető oldali ajtónak. Elegem volt már abból, hogy mindig én vagyok a legmimózább a társaságban. Én kortyolgatom a dugi bort, én igyekszem nem remegni, miközben valaki egy ócska lebuj bárszékén ülve elsírja a bánatát.

– A te titokzatos „zűrödet” – feleltem. – Hátha rám is jó hatással lesz, hogy végre nem a magamén agyalok.

Illetve most már Grace-én is, amely ugyanúgy nyomasztott, mint a sajátom.

Gus megnézett magának a csillogó, sötét szemével. Végigsiklott a pillantása az arcomon.

– Na, ne – mondta végül, és tett egy lépést az ajtó felé, de én nem álltam félre.

– Útban vagy – közölte.

– Tényleg?

A kilincs felé nyúlt, de én arrébb csusszantam, hogy eltakarjam. Gus keze így a derekamnak ütközött, mire elöntött a forróság.

– Még inkább útban vagy – mondta halkan Gus, és ez egy kicsit úgy hangzott, hogy „Lássuk, ott mersz-e maradni!”

Viszketett az arcom. Gus keze még mindig a csípőmön pihent, mintha ott felejtette volna, de aztán megmozdult az egyik ujja, és ekkor már tudtam, hogy szó sincs itt feledékenységről.

– Elcipeltél minden idők legnyomasztóbb randijára. Ezek után az a legkevesebb, hogy mondasz valamit magadról – erősködtem. – Meg arról, hogy miért ilyen fontos neked ez az Új Éden-sztori.

Gus derűsen felvonta a szemöldökét, és mintha megint görögtűz csillant volna a szemében.

– Nem randi volt.

Ezt sikerült úgy mondania, mintha a randi valami mocskos dolog lenne.

– Ja, persze, te nem randizol – mondtam. – Miért is van ez? Talán abból a titokzatos, ködös, borongós múltadból fakad?

Összepréselte az elvetemülten szexi ajkait.

– És én mit kapok?

Egy kicsivel közelebb lépett, és egy csapásra erősebben érzékeltem a kettőnk közti tér minden molekuláját. Jacques óta egy férfi sem állt ilyen közel hozzám, mármint szó szerint, fizikailag. Jacques-ot a drága Commodity kölni finom illata lengte körül, Gus kissé édeskés, pikáns szaga viszont olyan volt, mintha a Nag Champa füstölőbe kevernénk némi sós tengerparti fövenyt. Jacques kék szeme úgy csillogott, mint a nyári szellő borzolta szélcsengő, Gus sötétlő szeme pedig valósággal átfúrt, mint a dugóhúzó. „És én mit kapok?”

– Mondjuk, a tartalmas, élénk társalgás lehetőségét?

Alig ismertem rá a hangomra, olyan halk volt. Gus finoman megcsóválta a fejét.

– Ha elmondod, miért költöztél ide, én is elárulok egyvalamit a titokzatos, ködös, borongós múltamból.

Fontolóra vettem az ajánlatát, és végül úgy döntöttem, hogy amit kaphatok, az megéri az árát.

– Meghalt az apám – közöltem –, és rám hagyta a nyaralóját.

Igazat mondtam, ha nem is bontottam ki az igazság minden szeletét.

Gus arcán immár másodszor suhant át valami szokatlan, ismeretlen kifejezés – együttérzés, vagy talán csalódottság? De oly gyorsan tovatűnt, hogy nem volt időm megfejteni.

– Most te jössz – hívtam fel a figyelmét.

– Jó – mondta reszelős hangon. – Egyvalami.

Bólintottam.

Gus cinkosan a fülemhez hajolt, mire libabőrös lett a nyakam, a keze pedig olyan finoman súrolta a csípőmet, mintha lágy szellő cirógatná. A forróság középre is átterjedt, majd indaként a combjaimra fonódott.

Kész őrület, nyilallt belém, hogy ilyen jól emlékszem arra a régi koleszos bulira! Még arra is, hogy Gus akkor pont ugyanígy ért hozzám. Igen, hajszálra ugyanilyen volt az első érintése, amikor egymásba botlottunk a táncparketten: pihekönnyű és mégis forró, mint az olvasztókohó. Óvatos, de nagyon is tudatos.

Rádöbbentem, hogy visszafojtom a lélegzetemet, majd amikor mégis levegőt vettem, röhejesen hullámzott a mellkasom. Valahogy így nézhetett ki Jane Austen korában a fülledt erotika.

Hogy tudja Gus ezt csinálni velem? Már megint…

Nem hittem volna, hogy lehetséges ilyesmi a most együtt töltött órák, meg az én utóbbi egy évem után.

– Hazudtam – súgta a fülembe Gus. – Igazából olvastam a könyveidet.

Egy kicsit megszorította a derekamat, majd a tengelyem körül megpördítve arrébb tolt az ajtótól. Aztán beült a kocsiba, én meg csak pihegtem a benzinkút betonplaccán, amely egy csapásra kihűlt a talpam alatt.

11. fejezet

A NEMRANDI

A kelleténél több ment el a szombati napomból arra, hogy kiválasszam Gus első „romantikus kalandjának” ideális helyszínét. Hiszen krónikus alkotói válság ide vagy oda, értő művelője voltam a szakterületemnek, szinte bárhol be tudtam volna avatni az összetalálkák és hepiendek fortélyaiba.

Reggel hamar összekalapáltam ezer szót, utána viszont föl-alá járkálással és guglizással telt az idő, de nem jutottam dűlőre magammal. Ezért beautóztam a városba, és a napsütötte piacon bóklászva vártam az ihletet. A vágott virágoknál elidőztem egy kicsit, kivettem a vödrökből egy-egy szálat, és sóvárogva idéztem föl a régi szép időket, amikor még futotta arra, hogy legyen százszorszép a konyhában, meg kála az éjjeliszekrényen. Persze, akkor még Jacques-kal éltem. Ha egyedül bérelsz lakást New Yorkban, nemigen marad pénzed olyasmire, ami egy hétig illatozik, majd a szemed láttára kimúlik.

Egy környékbeli farm standjánál megtömtem a szatyromat szép, dundi paradicsommal, majd vettem némi bazsalikomot és mentát is, meg uborkát, meg egy fej friss vajsalátát. Gondoltam, ha nem lesz jobb ötletem, főzhetünk valamit Gusszal.

Megkordult a gyomrom a jó vacsora gondolatára. Nem voltam konyhatündér, mert mindig is úgy éreztem, hogy nincs nekem annyi időm, de tudtam, hogy a közös főzésben van valami romantikus. Töltünk magunknak egy pohár vörösbort, majd teszünk-veszünk a szép tiszta konyhában, aprítunk, szeletelünk, öblítünk, kavargatunk, fakanállal kóstolgatunk. Jacques imádott főzni – a spontán, intuitív, egész estét betöltő vacsorakészítés híve volt. Nem úgy, mint én, aki recept alapján elboldogultam, de az intuíció és a türelem, sajna, hiányzott belőlem.

Kifizettem a zöldségeket, majd föltoltam a napszemüvegem a fejem búbjára, és beléptem a piac fedett részére, hogy beszerezzek némi csirkehúst vagy steaket. Közben ötleteltem tovább.

A regényhősök egymásba szerethetnek a reptéren, a karossszériajavító műhelyben, a kórházban vagy bárhol, de egy antiromantikus léleknek jól jön valami kézenfekvőbb helyszín, ha azt akarjuk, hogy beinduljon az alkotó fantáziája. Nálam rendszerint a váratlan dolgok sültek el a legjobban: egy-egy baklövés vagy peches fordulat. Ahhoz, hogy kiizzadj magadból egy rakás cselekményelemet, nem kell ihlet. Az viszont, hogy rátalálj a könyvet meghatározó és életre keltő momentumra, a tökéletes pillanatra, amelytől a könyv több lesz, mint a leírt szavak összessége – na, az már nem megy alkímia nélkül, és ezt az alkímiát nem lehet „bekamuzni”.

Mindezt ékesen bizonyította az utóbbi egy év. Hiába agyaltam ki fordulatokat naphosszat, mert az nem ér semmit, ha nem sikerül fejest ugranom a történetbe, ha nem szippant be pörögve-forogva, mint a ciklon. Ha nincs meg az, amiért szerettem olvasni, és ami arra késztetett, hogy megpróbálkozzam az írással – az az érzés, hogy pókhálóként szövődik körülötted egy külön világ, és nem mozdulhatsz, amíg egészen fel nem tárul előtted.

A Grace-interjú után nem csapott le rám az ihlet mindent elsöprő, elnyelő tornádója, de azért felcsillant belőle valami. Reggel arra ébredtem, hogy lám, vannak elmondásra érdemes történetek, és a gondolat, hogy az egyiket akár én is elmesélhetem, sőt, közben akár jól is érezhetem magam, kiváltott belőlem egy szikrányi izgalmat.

Az volt a célom, hogy Gus is átélje ezt az érzést, és másnap arra ébredjen, hogy mocorog benne valami, amit jó lenne megírni. Mert egy dolog bebizonyítani, hogy milyen nehéz romkomot írni (és biztosra vettem, hogy Gus venni fogja az adást), de megértetni vele azt, hogy mit szeretek ebben a műfajban, és azt, hogy románcot olvasni és írni majdnem olyan mindent elsöprő, emberformáló élmény, mint szerelmesnek lenni – na, az már egészen más tészta.

Miután hazaértem, képtelen voltam az írásra koncentrálni, ezért máshogy tettem hasznossá magam. Összefogtam a hajamat a fejem búján, fölvettem egy sortot meg egy Todd Rundgren-es ujjatlan pólót, fogtam pár kukazsákot meg dobozt, és fölmentem az emeleti vendégfürdőszobába.

Apu vagy az a Nő jól bespájzolt törölközőkből meg piperecikkekből. Adománydobozokba pakoltam a holmit, majd egyesével lecipeltem a dobozokat az előszobába. A harmadik fordulónál megálltam a konyhaablak előtt, amely a szomszéd házra nézett. Gus az asztalánál ült, és egy túlméretezett papírlapot emelt a magasba, mintha már várta volna, hogy felbukkanjak.

Föltámasztottam a doboz szélét a konyhaasztalra, gyorsan megtöröltem a csuklómmal az izzadó halántékomat, és közben elolvastam a papírra írt szöveget.

JANUARY, JANUARY, MIÉRT VAGY TE JANUARY?

Az üzenet ironikus volt, a mellkasomat bizsergető fura érzés viszont nem. Betoltam a dobozt az asztal közepére, majd fogtam a füzetemet, és én is írtam valamit.

ÚJ A TELÓM, KI VAGY?

Gus nevetett egy jót, majd a laptopjába mélyedt, én pedig fogtam a dobozt, kivittem a Kiába, majd visszamentem a következőért. A párás hőség szelídült valamelyest, enyhe szél volt és kellemes meleg. Miután mindent kihordtam a kocsiba, kiültem egy pohár rozéval a verandára.

A ragyogó, kék égbolton csak egy-egy bolyhos gomolyfelhő kúszott át lustán. A fák susogó koronáját halványzöldre festette a napfény, és ha lehunytam a szemem, hogy kizárjam a tudatomból a látványt, hallottam a partról beszűrődő sikongatást és kacagást.

A szüleim egyik telekszomszédjának volt három kisgyereke. Miután odaköltöztek, apu telepített a hátsó kerítésünk elé egy kis örökzöld ligetet, hogy ne lássunk át egymáshoz. De azért nagyon tetszett neki, hogy a nyári estéken, a tábortűznél, halljuk a fogócskázó, trambulinozó vagy sátorban heverésző gyerekek vidám zsivaját.

Apu tehát védte a privát szféráját, de elmondása szerint örült, hogy a szomszéd gyerekek eszébe juttatják, hogy mások is vannak a világon, mások is élik a maguk életét. Emberek, akik nem ismerik őt, és nem is foglalkoznak vele.

„Tudom, hogy van, akit megvisel, ha kicsinek kell éreznie magát, de nekem jó ez az érzés – mondta egyszer. – Nemnehezedik rád akkora nagy nyomás, ha tudod, hogy a te életed csak egy a hatmilliárdból. És ha valami nehézséggel kell megküzdened, jó tudni, hogy közel sem állsz ezzel egyedül.”

Anyu akkor járt kemoterápiára, és én nem tudtam úgy viszonyulni ehhez, mint apu. Majd’ megszakadt a szívem, amiért az anyámat megint elárulta az univerzum meg a saját teste, és az élet, amelyről álmodtam, szertefoszlott, mint a köd. Néztem a Facebookon az évfolyamtársaimat, akik továbbmentek posztgradra, járták a világot (hogy miből, az rejtély volt), és a bolygó távoli zugaiból posztoltak áradozó anyák napi üzeneteket, és közben hallgattam a hátsó szomszédaink visongó-kacagó, kísértetfogócskázó gyerekeit.

Csak titkon, magamban búslakodtam azon, hogy a világ már megint ezt műveli velünk. Az volt a legrosszabb az egészben, hogy tudtam, ha ki is mondom, amit gondolok, csak tovább nehezítem anyu helyzetét.

Aztán anyu másodszor is seggbe rúgta a rákot, és én addig nem is sejtettem, hogy az ember annyira hálás tud lenni a sorsnak, annyira meg tud könnyebbülni, mint én akkor. Az életünk visszazökkent a rendes kerékvágásba, és erősebbek voltunk mi hárman, mint valaha. Biztosra vettem, hogy többé nem szakíthat el minket egymástól semmi.

De azért továbbra is gyászoltam az orvoshoz járással, hajhullással, kanapén kornyadozással (pedig milyen aktív, tevékeny nő volt mindig is anyu!) elpocsékolt éveket. A bánat azonban nem illett bele a mi csodaszép, rák utáni életünkbe, hiszen nem segített semmin, nem tett jobbá semmit. Ismét magamba fojtottam hát a negatív érzéseimet.

Csak akkor ugrottak elő mind egyszerre, fortyogó indulattá érve, mint egy túlbuzgó kakukk az órából, amikor fölbukkant Sonya.

– Kérdés.

Fölkaptam a fejem. A verandája korlátját támasztó Gus szürke pólója ugyanolyan gyűrött volt, mint a többi ruhadarab, amelyben addig láttam. Sanszosnak tűnt, hogy a mosógépből kiszedett cuccai rögtön a fiókban landolnak – már ha eljutnak egyáltalán a mosógépig. És a kócos haja is arra utalt, hogy most hengeredett le az ágyról, ahol szunyókált.

Én is odaálltam a korlátomhoz, amelyet három méter választott el az övétől.

– Szívből remélem, hogy az élet értelmét firtatja a kérdésed. Vagy azt, hogy melyik a Bridget Jones-széria első kötete.

– Az határozottan érdekelne – bólogatott Gus. – Meg az is, hogy szmokingban kell-e jönnöm az oktatásra?

Visszafojtottam egy mosolyt.

– Száz dollárt adnék, ha láthatnám, hogy néz ki egy szmoking, amelynek tisztításáért te felelsz. És mivel baromira le vagyok égve, ez a száz dollár nem csekélység.

Gus vágott egy grimaszt.

– Én ezt úgy fogom fel, hogy demokratikus a mosási szisztémám.

– Csak hát élettelen tárgyakat hiába próbálsz megszavaztatni arról, hogy kimosd-e őket, vagy sem.

– Figyelj, January, el fogjuk játszani A szépség és a szörnyeteg báljelenetét, vagy nem? Próbálnék tervezni.

Méregettem egy kicsit, mielőtt válaszolam.

– Oké, felelek a kérdésedre, egy feltétellel. Őszintén megmondod, hogy van-e saját szmokingod.

Gus is végigmért, majd hosszú szünet után sóhajtott egyet, és a korlátnak dőlt. A nap már kezdett lenyugodni, így apró árnyakat vetettek a vékony, inas karjára a kidudorodó erek és izmok.

– Rendben. Igen. Van saját szmokingom.

Kirobbant belőlem a nevetés.

– Ez komoly? Talán a Kennedy család eltitkolt sarja vagy? Mert amúgy senkinek sincs saját szmokingja.

– Úgy volt, hogy egy kérdésre válaszolok. Most te jössz. Halljam, mit vegyek föl.

– Tekintve, hogy eddig csak ugyanazon szerkó alig különböző variánsaiban láttalak, bízvást gondolhattad, hogy nem tervezek szmokingos programot. Igaz, most kiderült, hogy van szmokingod, és ez felülírhatná a terveimet. De nem. Most még jó lesz a morcospultos-jelmezed.

Gus fejcsóválva fölegyenesedett.

– Fenomenális – mondta, majd bement a házba.

Én pedig már pontosan tudtam, hova fogom vinni.

– Ejha! – mondta Gus Everett.

A „búcsú” a házainktól bő tíz kilométernyire, egy Big Lots áruház parkolójában rendezkedett be, és simán el is fért ott – sőt, a kelleténél is simábban.

– Megszámoltam, hányféle attrakció van – jelentette Gus. – Hétféle.

– Büszke vagyok rád, hogy ilyen sokáig el tudsz számolni – évődtem. – Legközelebb a tízet is megcélozhatod.

– Most az lenne a legjobb, ha kettőig se tudnék számolni – morgott Gus.

– Pedig ez ideális helyszín – feleltem.

– Mihez?

– Na, mégis, mihez? Ahhoz, hogy belezúgj valakibe.

Gus vakkantva felnevetett, én pedig már megint büszkébb voltam magamra, mint az kívánatos lett volna.

– Na, gyere – mondtam.

Kissé sajnálkozva adtam oda a kártyámat a két, korlátlan számú menetre jogosító karperecért cserébe. Megkönnyebbültem, amikor Gus nyomatékosan közölte, hogy a saját beugróját ő fizeti. Sok egyéb mellett ezért is cumi, ha le vagy égve: folyton azon kell agyalnod, hogy be tudsz-e szállni a költségekbe.

– Hát, nem volt valami romantikus ötlet, belátom – ismertem el, amikor már mi is ott tolongtunk a bódénál, ahol a tejeskannába kellett betalálni kislabdával.

– Hát, mákod van, mert én kábé így definiálom a románcot – mutatott Gus a placc szélén sorakozó pávakék mobilvécékre.

Az egyik klotyó előtt egy megfordított baseballsapkás tinisrác a hasát markolva egyik lábáról a másikra áll, miközben a mellette álló párocska ezerrel nyalta-falta egymást.

– Gus – kezdtem határozott, tárgyilagos hangon. – Ezek úgy odavannak egymásért, hogy szó szerint a szarkupacok hosszú sora mellett smárolnak. És ez az éles kontraszt mindent elmond. Lényegében ennyi a ma esti romkomlecke. Egy kicsit sem olvasztja meg fagyos szívedet ez a kis élőkép?

– A szívemet? Azt nem. A gyomromat annál inkább. Mindjárt nekem is menni fog a hasam, annyira szolidáris vagyok szegény fiúval. El tudod képzelni, milyen az, amikor olyan szarul érzed magad a barátaiddal, hogy a mobilretyó jelenti az egyetlen reménysugarat? A biztos menedéket, ahol lehajthatod fáradt fejedet? Szerintem napnál világosabb, hogy egy egzisztencialistapalántával állunk szemben. Akár rideg-kanos regényíró is lehet belőle.

Megcsóváltam a fejem.

– A srác mai estéje nagyjából summázza az én gimis éveimet – mondtam –, sőt, bizonyos fokig az egyetemi éveket is. És lám, mindezt túléltem valahogy, sőt sértetlen maradt a gyengéd, érző szívem.

– A túrót! – kiáltott fel Gus.

– Azaz?

– Ismertelek az egyetemen, January.

– Ez még a ma esti orbitális túlzásaid közül is kiemelkedik.

– Oké, helyesbítek: tudtam rólad – mondta Gus. – A lényeg, hogy jellemzően nem te voltál a fölösleges harmadik, akire rájön a fosás. Jártál például Marcóval, jól mondom? Tudod, az a fickó a felsőéves prózaíró szemináriumon. És mintha azzal az orvosis aranyifjúval is kavartál volna. Tudod, aki úgy odavolt a külföldi ösztöndíjakért, meg a hátrányos helyzetű diákok korrepetálásáért, meg a félpucér sziklamászásért, vagy miért.

Bosszúsan horkantottam.

– Ahogy elnézem, te jobban bele voltál zúgva, mint én – jegyeztem meg.

Gus vetett rám egy éles, fürkész pillantást.

– De hát te tényleg szerelmes voltál belé!

Hát persze hogy az voltam. Egy spontán hócsata alkalmával ismerkedtünk meg a campuson. Felhúzott a hókupacról, ahova lehuppantam, ragyogott a kék szeme, és fölajánlotta a száraz sapkáját az én hóáztatta fejfedőm helyett. El sem tudtam képzelni annál romantikusabb pillanatot.

A tíz perc alatt, amíg hazakísért, eldöntöttem magamban, hogy nála érdekesebb emberrel még nem hozott össze a sors. Kiderült, hogy jó úton halad a pilótajogsi felé, és már gyerekkorában is baleseti sebész akart lenni, mert egy unokatesója autóbalesetben halt meg. Eltöltött egy-egy szemesztert Brazíliában, Marokkóban és Franciaországban is (Párizsban, ahol az anyai nagyszülei éltek), valamint egyedül végighátizsákozta az El Camino jelentős részét.

Amikor bevallottam, hogy még soha nem jártam külföldön, azonnal felvetette, hogy autózzunk át csak úgy spontán Kanadába. Azt hittem, viccel, amíg éjféltájban meg nem álltunk a határ túloldalán, a vámmentes bolt előtt.

„Tessék – mondta, és rám villantotta azt a sugárzó, őszinte, modellszerű mosolyát. – Legközelebb olyan helyre megyünk, ahol bele is pecsételnek az útleveledbe.”

Ködös, álomszerű volt az az éjszaka, és ahogy felidéztem, eszembe jutott, hogy bizonyos fokig álomszerűek voltunk mi is. Ő úgy csinált, mintha roppant érdekes ember lenne, én pedig szokás szerint úgy tettem, mintha spontán, laza csaj lennék. Látszólag sok mindenben különböztünk, de végső soron egyet akartunk: azt, hogy valami bűvös fényben fürödjön az életünk, és minden egyes pillanata nagyszerűbb, napsugarasabb, zamatosabb legyen, mint az előző.

Hat éven át ragyogtuk be buzgón, eltökélten egymás életét.

Visszadugdostam az emlékeimet a helyükre.

– Marcóval nem jártam – feleltem Gusnak. – Csak elmentem vele egyetlen bulira, ahonnan valaki mással távozott. Kösz, hogy eszembe juttattad.

Gus nevetése túljátszottan szánakozó „óóó-zásba” fulladt.

– Semmi gond, átvészeltem.

Gus feje oldalra billent, és szinte átfúrt a tekintete, mint egy ásó hegye.

– És az aranyifjú?

– Vele összejöttünk – ismertem be.

Azt hittem, ő lesz a férjem. Aztán meghalt apu, és minden megváltozott. Sok mindent átvészeltünk együtt, amikor anyu beteg volt, de én mindig kézben tartottam a szálakat. Valahogy sikerült félretennem az aggályaimat, és továbbra is nagyon éltünk, apu halála után viszont már nem ment a dolog. Jacques nem tudott mit kezdeni az új verziómmal, amelyik reggel nem kelt föl, összeomlott, ha akár írni, akár olvasni próbált, és csak lopta a napot otthon. A szennyes egyre gyűlt, a mi álomszerű lakásunkba kezdett beszivárogni a rútság, és az én új verzióm nem akart sem bulit rendezni, sem átsétálni napnyugtakor a Brooklyn hídon, sem spontán elruccanni Kaliforniába, a Joshua Tree Nemzeti Parkba.

Jacques sokszor mondogatta, hogy ez nem én vagyok, de tévedett. Olyan voltam, mint mindig, csak már nem próbáltam kiragyogni a sötétből az ő vagy bárki más kedvéért.

A csodaszép közös életünk tartott össze minket olyan sokáig, a fantasztikus nyaralások, a nagyvonalú gesztusok, meg a kézműves vázában pompázó, frissen vágott virág.

Nem mondhattam, hogy nem tudok betelni Jacques-kal, és azt sem, hogy ő a legjobb ember, akivel valaha találkoztam. (Ez utóbbi sokáig apám volt, majd a kedvenc tinisorozatom hősének, Veronica Marsnak az apja.) Azt sem mondhattam, hogy ő a legjobb fej az ismerőseim közül (az Shadi volt), és azt sem, hogy sírva röhögök a poénjain. (Jacques-ot könnyű volt megnevettetni, de ő maga csak ritkán viccelődött.) Meg azt sem, hogy ha történik valami, őt hívom fel először. (Nem őt hívtam.)

Az viszont igaz volt, hogy annyi idősen ismerkedtünk meg, mint annak idején a szüleim, és a hócsata, majd a spontán kanadai kiruccanás egyszerűen sorsszerűnek tűnt, és anyám odavolt Jacques-tól. Olyan hibátlanul beleillett a love storyba, amelyet kitaláltam magamnak, hogy azt hittem, ő életem szerelme.

Az, hogy szakítottunk, még mindig minden elképzelhető módon szar volt, de ahogy tompult a kezdeti fájdalom, a kapcsolatunk emléke egyre jobban hasonlított a könyvben olvasott történetekre. És nagyon utáltam agyalni ezen a történeten, méghozzá nem azért, mert Jacques annyira hiányzott. Hanem azért, mert rossz érzés volt, hogy ennyi időt elraboltam tőle is, meg magamtól is azzal, hogy álmai csaja próbáltam lenni.

– Összejöttünk – ismételtem. – És tavalyig együtt is voltunk.

– Ejha! – mondta Gus, és zavartan elnevette magát. – Az nagy idő. Figyu, én… én már bánom, hogy poénkodtam a félpucér sziklamászáson.

– Semmi gond – vontam meg a vállamat. – Egy jacuzziban tett lapátra.

A Catskill-hegységben történt, a faház előtt. A tervek szerint még három napig túráztunk volna a családjával. A spontaneitás nem mindig olyan szexi, amilyennek beállítják. „Egyszerűen nem vagy önmagad”, mondta Jacques. „Ez így nem működik, January.”

Másnap reggel leléptünk. Jacques New York felé menet, a kocsiban közölte, hogy mihelyt hazaérünk, fölhívja a szüleit, és tudatja velük a hírt.

„Anyu sírni fog”, mondta. „És Brigitte is.”

Lehet, hogy már akkor is az fájt a legjobban, hogy elveszítem Jacques szüleit, meg a húgát… (Brigitte jópofa, tűzrőlpattant gimis csajszi volt, és hibátlanul utánozta a hetvenes évek stílusát.)

– Egy jacuzziban? – visszhangozta Gus. – A francba! Komolyan mondom, az a csávó úgy odavolt magától, hogy talán nem is látszottál a belőle áradó fényben.

Ezen mosolyognom kellett.

– Igen, tutira így volt.

– Figyu – szólalt meg Gus.

– Mi figyu?

A vattacukros stand felé bökött az állával.

– Szerintem olyat ennünk kéne.

– Tessék, itt van! – mondtam.

– Mi van itt?

– A második dolog, amiben egyetértünk.

Gus kifizette a vattacukrot, én pedig nem szálltam vitába vele.

– Hagyd csak, semmi gond – legyintett, miután szó nélkül tudomásul vettem, hogy ő fizet. – Majd egyszer megadod.

– Mennyi is volt? – kérdeztem, majd letéptem egy hatalmas darabot, és teátrális mozdulattal a számba eresztettem.

– Három dollár, de mondom, semmi gond, majd átutalod az egy ötvenet Venmóval.

– Az kicsit macerás – jegyeztem meg. – Örömmel kiállítok viszont egy csekket.

– Nem tudod, hol a legközelebbi posta? – kérdezte Gus. – Küldhetnéd Western Unionnal.

– És milyen kamatban gondolkodsz? – érdeklődtem.

– Szerintem egyelőre elég lesz, ha otthon megadod a három dollárt, és ha egyszer átültethető szervre lesz szükségem, visszatérünk a dologra.

– Persze, persze – hagytam rá. – Akkor ezt le is fixálhatjuk.

– Aha. Riaszthatjuk az ügyvédeinket.

– Az jó ötlet. Addig is áruld el, hogy mire szeretnél felülni?

– Felülni? Itt az égvilágon semmire.

– Rendben – mondtam. – És mire vagy hajlandó felülni?

Riasztó tempóban sétáltunk, dumáltunk, falatoztunk, majd Gus hirtelen megállt, és a kezembe adta az utolsó darab vattacukrot.

– Arra – bökött rá egy szánnivalóan apró körhintára. – Ennek azért meggyűlne velem a baja, nem tudna csak úgy simán kinyírni.

– Hány kiló is vagy, Gus? Kábé annyi, mint három sörösdoboz, néhány csont meg egy szál cigi, ugye?

No meg a markáns arcvonások és szikár izmok, amelyeket nem bámultam guvadt szemmel, de nem ám.

– Holtan esnél össze, ha egy ilyen tarkabarka állatfigura rád tüsszentene – tettem hozzá.

– Nem mondod. Na szóval, egy: lehet, hogy három sörösdoboznyit nyomok, de még így is többet, mint az expasid, aki csak búzafüvet rágcsált, és azt is futás közben. Szerintem simán vagyok kétszer olyan nehéz, mint ő. Kettő: te beszélsz, aki alulról szagolja a száznegyven centit?

– Igazából felülről a százhatvanat – helyesbítettem.

Gus szeme összeszűkült.

– Pont olyan kicsi vagy, mint amilyen röhejes – csóválta meg a fejét.

– Szóval nem nagyon?

– Körhinta, és ez az utolsó szavam.

– Ideális helyszín a montázsunkhoz – feleltem.

– A micsodánkhoz?

– Tudod, összevágott képsorok. Gyönyörű, fiatal, termetéhez képest hórihorgas, csillogó teniszcipős csajszi az élet élvezetére tanítja az ijesztő, buligyilkos, goromba frátert. Lesz benne tömérdek fejcsóválás, meg egymás cibálása. Én egyik attrakciótól a másikig vonszollak, te kirángatsz a sorból, én visszarángatlak. Imádnivaló lesz, és ami még fontosabb, sokat lendít majd a hiperromantikus, öngyilkos szektás könyveden. Ez a jelenetsor lesz a regény legcsábítóbb része, az olvasóidnak fülig fog érni a szája. Egy szó, mint száz, a montázs, az kell!

Gus karba tette a kezét, és összeszűkült szemmel méregetett.

– Na, mi lesz, Gus? – bokszoltam a karjába. – Meg tudod csinálni! Légy imádnivaló!

Odavillant a tekintete, ahol megbokszoltam, majd ismét az arcomat fürkészte, méghozzá szúrósan.

– Azt hiszem, félreértettél. Azt mondtam, imádnivaló.

Egy kicsit felderült a mord képe.

– Jól van, January. De montázs nem lesz. Válassz ki egyetlen halálcsapdát, és ha azt túlélem, jól alhatsz ma éjjel. Abban a tudatban hajthatod álomra a fejedet, hogy egy lépéssel közelebb juttattál a hepiendbe vetett hithez.

– Te jó ég – sopánkodtam. – Ha te írnád ezt a jelenetet, meghalnánk?

– Ha én írnám ezt a jelenetet, nem rólunk szólna.

– Hoppá. Egy: vérig vagyok sértve. Kettő: akkor kiről?

Gus a tömeget pásztázta, én pedig követtem a tekintetét.

– Róla – mondta végül.

– Kiről?

Szorosan mögém lépett, és kikukucskált a jobb vállam fölött.

– Ott, látod? Az óriáskerék tövében.

– Az „Ír vagyok, dugj meg!” pólós csaj?

Melengette a fülemet Gus rekedtes nevetése. Most, hogy testközelbe kerültünk, ismét bevillantak a régi koleszos buli képkockái, pedig nem láttam őket szívesen.

– A nő, aki kezeli az óriáskereket – mondta a fülembe Gus. – Lehet, hogy egyszer hibázott, és valaki megsérült. És az is elképzelhető, hogy ez a meló az utolsó esélye, mert csak ide vették föl, miután súlyos hibát követett el valahol, például egy gyárban. Vagy törvényt szegett, hogy megvédjen valakit, akit szeretett. Egy apró, ártatlannak tűnő hibával kezdődött az egész, aztán jöttek a kevésbé ártatlanok.

Megpördültem a tengelyem körül.

– Vagy esetleg kap egy esélyt arra, hogy hőssé váljon – kezdtem. – Tényleg az utolsó esélye ez a meló, de szereti, és jól csinálja, és legalább utazgathat. Többnyire csak parkolókat lát ugyan, de sok emberrel találkozik, és neki ez a lételeme. Amikor baj történik, nem ő a hibás, a szerkezet romlik el. Ő azonban villámgyorsan dönt, és megmenti egy kislány életét. És ez a kislány, amikor nagy lesz, kongresszusi képviselő lesz, vagy nem is, inkább szívsebész, és újból keresztezik egymást az útjaik. Az óriáskerekes nő, aki már túl idős a vándorélethez, egyedül tengeti napjait, és úgy érzi, elpocsékolta az életét. Aztán infarktust kap, és majdnem meghal, de még sikerül mentőt hívnia, és beviszik a kórházba, ahol ki más lenne az orvosa, mint az egykor megmentett kislány?

– Persze, nem ismeri fel – folytattam kis szünet után –, a doktornő viszont azóta sem felejtette el az ő arcát. Összebarátkoznak, és a doktornő havonta kétszer meglátogatja az óriáskerekes nőt a mobilházában, és moziznak. Különböző országokban játszódó filmeket néznek, és a Casablancához marokkói kaját rendelnek, A király és énhez meg sziámi kaját, ha van olyan. Sőt – most tátsd el a szád! –, még a Bridget Jones naplóját is megnézik, és közben két pofára zabálják a sült halat krumplival. Húsz országba jutnak el így, aztán az óriáskerekes nő meghal, a doktornő pedig rádöbben, hogy ajándék volt az élete, amit kis híján elvettek tőle. Magával viszi az óriáskerekes nő hamvait, mert a nő fia, az a hálátlan rohadék, nem jön el értük, és világ körüli útra indul. Hálás a sorsának, amiért él. Itt a vége, fuss el véle.

Gus meredten bámult. Csak a nagyon csálé szája egyik sarka mutatott életjelt, de én biztosra vettem, hogy mosolyog – még akkor is, ha az összevont szemöldöke ezt cáfolni látszott.

– Akkor hát írd meg – mondta végül.

– Nem kizárt – feleltem.

Gus vetett egy pillantást az óriáskereket kezelő, ősz hajú nő irányába.

– Ez lesz az – jelentette ki. – Az óriáskerékre felülök. De csak azért, mert baromira bízom ebben a nőben.

12. fejezet

AZ OLAJLIGET

Montázs nem készült el. Lassacskán csordogált az este a ragyogó neonfényben fürdő, meleg aszfalton, a csikorgó-nyikorgó fémmonstrumok árnyékában, az olcsó, olajban sült kaják, a ragacsos fémdobozból iszogatott, lime-mal beoltott sör, meg a hétféle attrakció jegyében. Végiglátogattuk az összeset, de nem volt sorba be, meg sorból kivonszolás, csak békés bóklászás. Meg mesedélután, azaz -este.

– Ő belép a szektába – mutatott egy szögesdrót-tetkós, terhes lányra Gus.

– Nem lép be – ellenkeztem.

– De igen. Elveszti a kisbabáját, és a tragédia után egy felfutóban lévő YouTube-sztár kezdi lassanként visszahozni az életbe. Követi a fickót, és tőle hall erről a bizonyos Új Édenről. Elmegy egy hétvégi fejtágításra, majd ott marad.

– Két évig – kontráztam –, de aztán eljön érte az öccse. A lány először nem akarja látni, és a biztonságiak megpróbálják kidobni, de a srác elővesz egy ultrahangfelvételt. Kiderül, hogy a barátnője, May, kisfiút vár, és egy hónap múlva esedékes a szülés. A lány nem megy el az öccsével a táborból, de aznap éjjel…

– Szökni próbál – vette át a szót Gus. – De elkapják, és bezárják a fehér szobába, hogy „megtisztítsák”. Szerintük az öccséből áradó rossz energia átmenetileg felborította az agya kémiai egyensúlyát. Azt mondják neki, hogy végig kell csinálnia a tisztító procedúra öt lépését, és ha még utána is menni akar, elengedik.

– Végigcsinálja – folytattam –, és utána az olvasó azt hiheti, hogy ez a lányt elveszett. Úgy tűnik, hogy ott ragad a szektában, de a könyv utolsó sora sejtet valamit. Mert egy olyan mondattal zárul a regény, amit sokszor mondogattak egymásnak az öccsével, és ez arra utal, hogy a lánynak titka van. Hogy ép maradt a lelke, és csak azért nem hagyja még ott a szektát, mert segíteni akar a csapdában vergődő társain.

Így kapkodtuk ki egymás szájából a szót egész este. Végül csak azért hagytuk abba, mert a kisautókat pörgető körhinta után elrohantam a legközelebbi kukához, és okádtam egy kiadósat.

De még akkor is az járt a fejemben, hogy bizonyos fokig siker koronázta a mai estét, amikor sugárban kilövellt belőlem a nemrég elfogyasztott chilidog. Azt könyveltem el sikerként, hogy Gus gyorsan megmarkolta a hajamat, nehogy az arcomba lógjon rókázás közben.

Igaz, csak pár másodpercig markolta.

– A picsába, de gyűlölöm a hányást! – fakadt ki, és öklendezve elmenekült.

A kocsiban azt is megtudtam, hogy ez a „gyűlölöm” valójában azt jelenti, hogy „félek tőle”, csak azt kínosabb lenne bevallani.

A Nemzeti Könyvdíjra jelölt Augustus Everett tehát hányásfóbiás! Méghozzá negyedik elemista kora óta, amikor lerókázta a tarkóját egy Ashley nevű kislány.

– Már vagy tizenöt éve nem hánytam – mesélte Gus. – Pedig kétszer is volt gyomorinfluenzám.

Nehezen tudtam megállni, hogy ne röhögjem el magam a volánnál. Nem mintha viccesnek találnám a fóbiákat, de Gusban mégiscsak egy sírásóból lett öngyilkosszekta-ügyi tényfeltárót tisztelhettem. Mókás volt, hogy szemrebbenés nélkül végighallgatja az erdei csehóban Grace-t, de kis híján padlóra küldik a gagyi vidámparki attrakciók, meg a hányás.

– Jaj, istenem, ne haragudj – szabadkoztam rápillantva, miután nagy nehezen úrrá lettem magamon. Gus egyik karját a feje mögé téve, kinyúlva ült az anyósülésen.

– Hihetetlen, hogy ennyi traumát hozott felszínre az első romkomlecke! De legalább nem bukott ki belőled is a tudod, mi…

Inkább nem mondtam ki a gyűlölt szót, nehogy baj legyen.

Gus szeme rám villant, és fölkunkorodott a szája széle.

– De csak azért nem, mert időben elpucoltam. Ha egy másodpercet is késlekedek, most le lennél ashleyphillipsezve.

– Hoppá – mondtam. – És még a hajamat is fogtad. Minő nemes, bátor, önzetlen cselekedet!

Szívattam Gust, pedig ez tényleg aranyos volt tőle.

– Ha nem lenne ilyen szép hajad, nem fáradtam volna vele – felelte Gus, majd ismét előrenézve hozzátette: – De megtanultam a leckét: soha többé nem fogok hősködni.

– A szüleim egy ilyen búcsúban ismerkedtek meg.

Ezt nem akartam elmondani, csak úgy kicsúszott a számon.

Gus kifürkészhetetlen arccal nézett rám.

– Tényleg?

Bólintottam. Feltett szándékom volt, hogy ejtem a témát, de az utóbbi napokban mintha fellazult volna bennem valami. Tovább ömlött belőlem a szó.

– Gólyák voltak az Ohio State-en.

– Ó! Csak nem a nagyhírű Ohiói Állami Egyetemen? – évődött Gus.

Mivel hidegen hagy a sport, sokszor megfeledkezem a michiganiek és az ohióiak közti ádáz rivalizálásról. Aput a fivérei előszeretettel (de nagy-nagy szeretettel) becézték „disszidensnek”, ő pedig engem ugratott ezzel, amikor a Michigani Egyetemet választottam.

– De bizony, azon a bizonyoson – mentem bele a játékba.

Pár másodpercig hallgatásba burkolóztunk.

– Mesélj hát – unszolt aztán Gus.

– Nem – feleltem, és rávillantottam egy gyanakvó mosolyt. – Te ezt nem akarod hallani.

– Viszont jogerősen kötelezhető vagyok rá – mondta Gus. – Különben hogy tanulom meg, mi az a szerelem?

Lándzsaként döfte át a mellkasomat a jól ismert fájdalom.

– Hát, lehet, hogy nem tőlük – mondtam. – Ugyanis apám csalta anyámat. Méghozzá sokáig. Amikor anyám rákos volt.

– Basszus – mondta Gus. – Az szar ügy.

– Mondja egy olyan ember, aki nem hisz a randizásban.

Gus még jobban szétdúlta az eleve kócos haját, majd rám villant a tekintete, de amikor megszólalt, már az utat nézte.

– Nálam a hűséggel soha nem volt gond – közölte.

– Mivel kéthetes időintervallumról beszélünk, ez nem igazán ejt ámulatba.

– Ezennel tudatom veled, hogy Tessa Armstronggal egy teljes hónapig jártam.

– És az tényleg monogám kapcsolat volt? Mert nekem rémlik egy bizonyos vad, mocskos, elfajzott koleszos buli, ami mintha az ellenkezőjéről tanúskodna.

Gus meglepett arcot vágott.

– Amikor az történt, már szakítottam Tessával.

– Aznap délelőtt láttalak vele – mutattam rá.

Alighanem kínos rám nézve, hogy mindezekre ilyen jól emlékszem, suhant át az agyamon, de úgy tűnt, hogy Gus efölött elsiklik. Viszont mintha kissé bántotta volna a megjegyzésem.

Dúlta még egy kicsit a haját, majd ingerülten így szólt:

– A bulin szakítottam vele.

– Nem is volt ott a bulin.

– Valóban nem. De mivel nem a tizenhetedik században élünk, nálam volt a telefonom.

– Egy buliról telefonáltál a barátnődnek, hogy dobod? – kiáltottam fel. – Miért tesz valaki ilyet?

Gus összeszűkült szemmel rám nézett.

– Szerinted miért, January?

Hálát adtam a sorsnak, amiért sötétben autózunk. Az arcom ugyanis lángra lobbant, a gyomromat pedig mintha folyékony láva öntötte volna el. Sorjáztak bennem a kérdések. Lehet, hogy félreértek valamit? Rákérdezzek? Érdekes ez egyáltalán? Hiszen már majdnem egy évtizede történt, ami történt! És hosszú távon az sem igazán számított volna, ha akkor máshogy alakulnak a dolgok.

Ezzel együtt lángba borult az arcom.

– Basszus. – Ennyit sikerül kinyögnöm.

Gus elnevette magát.

– Szóval a szüleid – mondta aztán. – Azért biztos nem volt olyan gáz az egész úgy, ahogy van.

Megköszörültem a torkomat, amelyen aligha jöhetett volna ki természetellenesebb hang. Ennyi erővel azt is rikácsolhattam volna, hogy „Nem akarok a nyomorult szüleimről beszélni, amikor rád gondolok, és lángolok!” Legalább túlestünk volna a dolgon.

– Nem volt olyan gáz – ismertem el az úttestet fixírozva. – Nem, nem hiszem, hogy az lett volna.

– Elmeséled, hogy ismerkedtek meg? – forszírozta tovább a dolgot Gus, és belőlem megint kényszeresen ömlött a szó. Persze, talán csak azért, hogy eltereljem a figyelmet a másik témáról.

– A helyi katolikus közösség rendezte a búcsút – mondtam. – Nem együtt mentek oda, hanem külön-külön, csak együtt álltak sorba Esmeraldánál. Tudod, a dobozba zárt, komputervezérelt médiumnál.

– Jól ismerem a hölgyet – bólintott Gus. – Ő volt az egyik legelső szívszerelmem.

Semmi okom nem volt rá, hogy forró szikrák pattogjanak az arcomon, mégis pattogtak.

– Szóval – folytattam –, anyám amolyan ötödik kerék volt egy „laza együtt lógásnak” álcázott, de ordítóan nyilvánvaló dupla randin, és amíg a többiek a szerelem alagútjában csónakáztak, elment a jövendőmondó automatához. Apám pedig azt mesélte, hogy azért szakadt el a társaságától, mert meglátott egy gyönyörű, vörös hajú, kék pöttyös ruhás lányt.

– Betty Crockert? – tippelt Gus.

– Annak a reklámfigurának barna a haja. Nézesd meg a szemedet.

Gus szája mosolyra kunkorodott.

– Bocs, hogy félbeszakítottalak. Ott tartottál, hogy apád meglátta anyádat.

Bólintottam.

– Szóval beállt mögé a sorba, és azon agyalt, hogy meg kéne szólítania valahogy, aztán anyám egyszer csak elkáromkodta magát, mint egy matróz.

Gus jót nevetett.

– Jó tudni, hogy nem a semmiből jönnek a bűbájos tulajdonságaid.

Beintettem neki, majd folytattam.

– Anyu azért szentségelt, mert a jóslata beragadt a gépbe. Apu odalépett, hogy segítsen, de csak a papír kilógó felét sikerült letépnie, és anyu így nem tudta értelmezni a szöveget. Apu azt javasolta, hogy várja meg az ő jóslatát, hátha kijön együtt a kettő.

– A régi, jól bevált duma – mondta vigyorogva Gus.

– Bizony, ez mindig bejön. Szóval apu bedobta az ötcentest, és tényleg kijött mind a két jóslat. Anyu papírján az állt, hogy „Találkozol egy jóképű idegennel”, apuén meg az, hogy „A te történeted még csak most fog elkezdődni.” Az a két cetli még most is ott van berámázva a nappaliban. Legalábbis karácsonykor még láttam őket.

Megint belém nyilallt az a bizonyos fájdalom. Olyan volt, mintha fölnyomtak volna belém egy sajtreszelőt, és otthagyták volna a szívem közepében. Azt hittem, az lesz a legkeményebb, hogy nagyon fog hiányozni apu, de kiderült, hogy tévedtem. Mert igazából az a legdurvább, ha dühös vagy valakire, akivel már nem tudsz jól összeveszni.

És akit annyira szerettél, hogy a végére akarsz járni ennek a rusnya sztorinak, hátha sikerül valahogy normalizálni a viszonyotokat.

De tudtam, hogy aputól már soha nem kapok magyarázatot, és anyu sem számíthat bocsánatkérésre. Már soha nem lesz rá módunk, hogy meghallgassuk a történetet „az ő szemszögéből”, vagy tudatosan úgy döntsünk, hogy nem vagyunk kíváncsiak az ő szemszögére. Apu elment, és amit meg akartunk őrizni belőle, az szertefoszlott, semmivé lett.

– Három hónap múlva összeházasodtak – mondtam Gusnak. – És kábé negyedszázad múltán megjelent a lányuk első regénye, a Csók csók, kíván kíván, a következő ajánlással…

– „Szüleimnek – vágott közbe Gus. – Akik ékes bizonyítékot szolgáltattak arra, hogy ha gépesített formában is, de létezik »a sors keze«.»

Leesett az állam. Már el is felejtettem, amit Gus a benzinkútnál mondott. Vagy talán direkt próbáltam kiverni a fejemből azt, hogy olvasta a könyveimet, mert féltem, hogy utálta őket. Lám, mintha még most is versengenék vele, mintha még most is szükségem lenne arra, hogy egyenrangú riválisának tekintsen.

– Te erre emlékszel?

Ezt nem suttogni akartam, de úgy sikeredett. Gus tekintete ismét rám villant, mire a szívem felszökkent a torkomba.

– Ezért érdeklődtem a szüleid felől – mondta Gus. – Mert szerintem ez a legaranyosabb ajánlás, amit valaha olvastam.

Vágtam egy grimaszt. Tudtam, hogy ha ez a jelző Gus szájából hangzik el, akkor nem biztos, hogy bóknak kell venni.

– „A legaranyosabb” – visszhangoztam.

– Oké, January – mondta halkan Gus. – Komolyan úgy gondolom, hogy gyönyörű. Ezt akartad hallani?

Megint majd’ kiugrott a helyéből a szívem.

– Igen.

– Úgy gondolom, hogy gyönyörű – ismételte meg haladéktalanul, őszintén Gus.

Az ablak felé fordultam.

– Hát, igen. Csak aztán hazugságnak bizonyult az egész. De szerintem anyu úgy gondolta, hogy ez egy egész aranyos hazugság. Tudta, hogy apám megcsalja, és mégis együtt maradt vele.

– Sajnálom.

Ezután percekig nem szólalt meg egyikünk sem. Végül Gus megköszörülte a torkát, és abszolút természetesen hangzott, amit mondott.

– Azt kérdezted, hogy miért pont az Új Éden? Hogy miért akarok írni róla.

Bólintottam. Örültem, hogy témát váltunk, bár meglepett.

– Szóval… – vágott bele Gus, majd idegesen huzigálta egy kicsit a haját, mielőtt folytatta. – Szóval anyám még gyerekkoromban meghalt. Nem tudom, hogy ezt tudtad-e.

Nem tudtam, honnan kéne tudnom, de abszolút beleillett a képbe, amelyet az egyetemen kialakítottam Gusról.

– Nem rémlik.

– Hát, ez van – mondta Gus. – Apám egy szemétláda volt, anyám viszont fantasztikus, és gyerekkoromban azt gondoltam, hogy ketten vagyunk a világ ellen. Hogy beleragadtunk ebbe a szörnyű helyzetbe, de nem tart ez örökké. Egyre csak vártam, hogy elhagyja apámat, konkrétan össze volt pakolva a táskám. Volt benne egy rakás képregény, meg néhány zokni és granolaszelet, és arról ábrándoztam, hogy fölugrunk egy vonatra, és elmegyünk a végállomásig, érted?

Gus rám pillantott, és láttam, hogy mosolyra görbül a szája széle, de az a mosoly nem volt valódi.

Mintha azt mondta volna: „Tiszta röhej, mi? Hát nem röhejes, hogy ilyen hülye voltam?” És azért „olvastam” ilyen jól ezt a mosolyt, mert már egy éve gyakoroltam magam is.

Hát nem hihetetlen, hogy ilyen hülye voltam? De nyugi, most már több eszem van ám!

Mázsás súly húzta a gyomromat: egyszer csak ott termett előttem az általam ismert Gus előtti Gus! Az a Gus, aki szökésről ábrándozott, és hitt abban, hogy valaki meg fogja menteni.

– És hova mentetek volna? – kérdeztem szinte suttogva, mert így sikerült.

Gus tekintete ismét az útra szegeződött. Az állkapcsa alatti izom lüktetett egy kicsit, majd megállapodott, az arca pedig felderült.

– A vörösfenyőerdőbe – mondta. – Meg voltam róla győződve, hogy majd építünk valamelyik fára egy házikót.

– Egy házikó a vörösfenyőerdőben – mondtam utána halkan, mint valami imát vagy hétpecsétes titkot. Bizonyos fokig az is volt: annak a Gusnak egy apró darabja, aki addig a képzeletemben sem létezett. Akinek romantikus fantazmagóriái voltak, és reménykedett abban, hogy a valószínűtlen valóra válhat.

– De mi köze ennek az Új Édenhez? – kérdeztem.

Gus köhintett egyet, az ablaka melletti tükörbe pillantott, majd ismét az utat nézte.

– Hát, az, hogy… Szóval pár éve mintegy rádöbbentem, hogy anyám nem volt gyerek. – Vállat vont, majd folytatta: – Annak idején azt hittem, hogy csak az alkalmas pillanatra várunk, de anyám igazából nem akart elmenni. Soha nem is mondta egy szóval sem, hogy menekülne onnan. Elvihetett volna, de nem vitt el.

– Kétlem, hogy ez ilyen egyszerű lett volna – csóváltam meg a fejem.

– Hát, ez az – bólintott Gus. – Tudom, hogy nem volt egyszerű. Ha a készülő könyvemről beszélek, ezt szoktam mondani: „Szeretném feltárni, hogy miért maradnak benne az emberek egy ilyen helyzetben, bármilyen nagy árat fizetnek érte.” Pedig az igazság az, hogy csak anyámat próbálom megérteni, bár tudom, hogy semmi értelme. Hiszen neki ehhez a szekta dologhoz semmi köze.

„Bármilyen nagy árat fizetnek érte.” Vajon milyen árat fizetett Gus anyja, és milyet Gus? A gyomromat húzó súly szétterjedt, és már a mellkasomat is nyomta belülről, meg a tenyeremet. Azért kezdtem el románcokat írni, hogy újra meg újra átéljem a legboldogabb pillanatokat a biztos révben, amelyet a szüleim szerelme jelentett. Mindig is vigaszt nyújtottak a hepiend ígéretét hordozó könyvek, és másokat is részesíteni akartam ebben az adományban.

Gus pedig, mint kiderült, azért ír, hogy megértse a borzalmas gyerekkorát. Nem csoda, hogy egészen másféle könyveket ír, mint én.

– Nagyon is van ennek értelme – mondtam nagy sokára. – Hidd el, nálam jobban senki sem érti, hogy miért analizálja valaki post mortem a szüleit. Ha most nézném meg a 300 című filmet, alighanem megtalálnám a módját, hogy apámról szóljon.

– Remek mozi – mondta halvány mosollyal Gus, és ez nyilván azt jelentette, hogy „Köszönöm”, meg azt is, hogy „Most már lépjünk tovább”. Azt hittem, gyökeresen különbözünk egymástól, de most egy kicsit úgy éreztem, mintha földönkívüliek lennénk, akik összefutottak itt, ezen a sártekén, és rájöttek, hogy közös az anyanyelvük.

– Csinálhatnánk egy filmklubot – vetettem föl. – Ha filmekről van szó, mindig közös nevezőn vagyunk.

Gus csöndben tűnődött egy kicsit.

– Tényleg gyönyörű ajánlás volt – mondta végül. – És nem éreztem hazugságnak. Lehet, hogy komplikált igazság, de nem hazugság.

Melegség töltött el. Végül már úgy éreztem magam, mint egy teáskanna, amely nagyon erősen próbál nem fütyülni.

Miután hazaértem, bekapcsoltam a laptopot, és megrendeltem a Revelációkat.

És most jött az igazi montázs.

Ugyanis „megműtöttem” a könyvet: darabokra szaggattam, és külön fájlokban tároltam el a részeit. Ellie-ből Eleanor lett, és már nem balsorsú ingatlanügynökként, hanem balsorsú kötéltáncosként tengette életét. Az arcán pedig képződött egy pillangó alakú vörösborfolt, méghozzá később nagyon részletesen kifejtendő, nagyon abszurd okokból. Az apja kardnyelő lett, az anyja szakállas nő.

Átköltöztek a mai korból a huszadik század elejére, és egy vándorcirkusszal utazgattak. A háromtagú, összetartó család esténként a tűz körül szívta a kézzel sodort cigarettát. Eleanor csak ezt a világot ismerte, semmi mást.

Folyton együtt voltak, de keveset szóltak egymáshoz. A mesterségük nem sok alkalmat adott a beszélgetésre.

Át is neveztem a fájlt tóparti_könyv.docx-ről családi_titkok.docx-ra.

Arra kerestem a választ, hogy megismerhetünk-e valakit teljes mértékben? Elmondhatjuk-e, hogy megismertük a másikat, ha tudjuk, hogyan mozog, hogyan beszél, milyen arcokat vág, és mely dolgokra igyekszik rá se nézni? Számít-e bármit is, ha tudjuk, mikor született, kiféle-miféle volt eddigi életében, kit szeretett, milyen világból való?

Felruháztam a szereplőket egy-egy titokkal. Ez volt a dolog legkönnyebb része.

Eleanor anyja haldoklott, de azt akarta, hogy erről ne tudjon senki. A bohócok, akiket mindenki testvérpárnak hitt, valójában szeretők voltak. Eleanor apja, a kardnyelő pedig rendszeresen küldött csekkeket a másik, oklahomai családjának.

Egyre kevésbé hasonlítottak azokra, akiket ismertem, és mégis közel állt a szívemhez minden gondjuk-bajuk, minden titkuk. Apámat, anyámat nem tudtam volna papíron megörökíteni, nem találtam volna el a figurájukat. A fiktív szereplőim viszont a szeretteim igazságát hordozták.

Különösen Nick, a szerelő alakjának megírása okozott örömöt. Melengette a szívemet a tudat, hogy rajtam kívül senki sem fog ráismerni Augustus Everett „csontvázára”, amely köré ezt a hús-vér figurát építettem.

Kialakítottunk Gusszal egyfajta napirendet: úgy délig ki-ki a maga konyhaasztalánál írt, utána pedig papírlapokat mutogattunk egymásnak. Az egyre szofisztikáltabb üzenetek egy része a pillanat hevében született, a többiről viszont ordított, hogy előre kitervelt duma, amely már reggel, délelőtt vagy akár előző este megíródott, amikor éppen megszállt minket az ihlet.

Főként a spontán irományaink voltak eszementen abszurdak, ha úrrá lett rajtunk az „íróbolondéria”. Néha már úgy röhögtem, hogy csődöt mondott a finommotorika, és fizikailag képtelen voltam papírra vetni bármit is. Amikor végre alábbhagyott a röhögőgörcs, az asztalra bukott a fejünk, és Gus beleröfögött a kávéjába, én meg kis híján belefúltam az enyémbe.

Mindig lapos közhelyekkel indítottunk, úgy, mint HA SZERETTÉL ÉS ELTASZÍTTATTÁL, AZ JOBB, MINTHA NEM SZERETTÉL VOLNA (én), meg AZ UNIVERZUM SE NEM JÓINDULATÚ, SE NEM ELLENSÉGES, CSUPÁN CSAK KÖZÖNYÖS (Gus), de többnyire kábé odáig fajult, hogy PICSÁBA AZ ÍRÁSSAL! (én), meg NE CSAPJUNK FEL INKÁBB SZÉNBÁNYÁSZNAK? (Gus)

Gus egyszer közölte velem, hogy: AZ ÉLET OLYAN, MINT EGY DOBOZ BONBON: IGAZÁBÓL NEM NAGYON TUDOD, MIT ESZEL, ÉS A DOBOZRA RAJZOLT CSOKITÉRKÉP KURVÁRA NEM STIMMEL SOHA.

Én pedig ezt tudattam vele: HA TE MADÁR VAGY, AKKOR ÉN IS.

Arra, hogy AZ ŰRBEN SENKI SEM HALLJA, HA SIKÍTASZ, így feleltem: VAN, KI VÁNDOR, S HAZAÉR[3].

Apu holmijának átnézése háttérbe szorult, de örömmel húztam-halasztottam, hiszen, hónapok óta először, nem rángott az arcom, ha pittyent a telefon vagy a laptop. Ugyanis haladtam a könyvvel, azaz leginkább a kutatómunkával. De ha előástam egy-egy újabb érdekességet a huszadik század eleji cirkuszkultúráról, mindig úgy éreztem, hogy világosság gyúl a fejemben, és gőzerővel alakul a cselekmény.

Esténként a hátsó verandánkon (ki-ki a magáén) üldögéltünk és iddogáltunk Gusszal. Onnan néztük a tóba bukó napot, és többnyire beszélgettünk is, főként arról, hogy mennyire voltunk, vagy nem voltunk produktívak aznap, meg hogy miféle embereket láttunk, és milyen sztorit tudnánk hozzájuk rendelni. Dumáltunk továbbá a kedvenc, illetve gyűlölt könyveinkről, filmjeinkről, meg a régi iskolatársakról, méghozzá nem csak az egyetemi bagázsról, hanem a régmúltról is. Például Sara Tulane-ról, aki az oviban folyton cibálta a hajamat, meg Mariah Sjogrenről, aki nem kevesebb mint háromhavi (Gus ezt nehezen árulta el, mert sértette a büszkeségét) együttjárás után szakított Gusszal. Méghozzá azért, mert a tizenhat esztendős Gus cigizett a kocsiban, mire a lány közölte: „Veled csókolózni olyan, mintha a hamutartót nyalogatnám!”

Kibeszéltük a rémálommelóinkat is. Én a gimis diákmunkáról számoltam be, amikor az autómosóban rendszeresen molesztáltak a kuncsaftok, és este mindig föl kellett sikálnom a placcot, Gus pedig arról, amikor call centeres volt egy egyen- és formaruhagyártó cégnél, és elrontott hímzésminták meg késedelmes kiszállítások miatt üvöltöztek vele. Kidumáltuk továbbá a birtokunkban lévő legkínosabb lemezeket, meg életünk leggázabb koncertjeit. (Volt, amit a méltóságunk megőrzése végett „kiszerkesztettünk”.)

Máskor meg csak csöndben ejtőztünk. Ilyenkor nem voltunk teljes mértékben együtt, de határozottan nem voltunk egyedül sem.

– Na, halljam, mi a helyzet? – kérdeztem egy este Gustól. – Tényleg nehezebb a romantika és a boldogság, mint amilyennek látszik?

– Egy szóval se mondtam, hogy könnyű – felelte.

– De utaltál rá – hívtam fel a figyelmét.

– Arra utaltam, hogy neked könnyen megy – helyesbített Gus. – Számomra viszont pont olyan emberpróbáló feladat, amilyennek képzeled.

Bármelyikünk áthívhatta volna a másikat, és bármelyikünk el is fogadta volna a meghívást. A levegőben lógott a lehetőség, de egyikünk sem lépett, így a megszokott mederben csordogált tovább az élet.

Pénteken kicsivel előbb indultunk el az oktató-kutató célú kiruccanásra, mint az előző héten. A Michigan-tótól távolodva, keleti irányban autóztunk.

– Kivel találkozunk ma? – kérdeztem.

– Dave-vel.

– Á, Dave-vel! Az jó, mert nagy Wendy’s-fan vagyok!

– Ha hiszed, ha nem, egy másik Dave-ről van szó. Nem Dave Thomasról, a Wendy’s alapítójáról, aki már rég meghalt. – És ennyi volt. A gondolataiba merült Gus nem ment bele a szokásos cukkolódásba.

Vártam egy kicsit, hátha mégis, de hiába.

– Gus?

Kissé riadtan villant rám a tekintete, mintha elfelejtette volna, hogy ott vagyok. Aztán megvakarta az állát. A borostája több volt, mint egynapos.

– Minden oké? – kérdeztem.

Még háromszor pillantott rám, majd ismét az útra, mielőtt bólintott. Szinte láttam, hogy visszanyeli, amit mondani akart.

– Dave az Új Éden szekta tagja volt – közölte helyette. – Még gyerekkorában. Az anyja hozta el pár hónappal a tűzvész előtt. Az apja viszont ott maradt.

– Ezek szerint az apja…

Gus bólintott. – Igen, meghalt a tűzben.

Az Olajliget lánc egyik éttermében találkoztunk Dave-vel. Befelé menet Gus figyelmeztetett, hogy Dave gyógyulóban lévő alkoholista.

– Már három éve józan. Mondtam neki, hogy mi sem fogunk alkoholt inni.

Mi értünk oda előbb. Miután megrendeltük az üdítőket, rádöbbentem, hogy egymással szemben, az olasz étterem bokszában üldögélni egészen más tészta, mint az autóban dumálgatni.

– Mintha csak anyukám hozott volna ide minket az érettségi találkozó előtt – jegyeztem meg.

– Én soha nem voltam érettségi találkozón – mondta Gus.

Megpróbáltam eljátszani, hogy hegedülök, de rádöbbentem, hogy gőzöm sincs, hogy kell fogni a hegedűt.

– Mit csinálsz? – érdeklődött tompa hangon Gus.

– Azt hiszem, hegedülök – feleltem.

– Nem – mondta Gus. – Bizton kijelenthetem, hogy nem hegedülsz.

– Komolyan?

– Komolyan. Miért van kinyújtva a bal karod, talán azon fekszik a hegedű? Bal kézzel a nyakát kell fogni.

– Ne próbáld elterelni a szót az érettségi találkozóról, amiről tragikus módon lemaradtál!

Gus nevetve a szemét forgatta, majd előrébb csusszant a padon.

– Túléltem valahogy, sőt sértetlen maradt a gyengéd, érző szívem – idézte a búcsúban elhangzott szavaimat.

Most én húztam el a számat, Gus pedig rám mosolygott, és a térdembe térdelt az asztal alatt. Visszatérdeltem, aztán csak ültünk, és vigyorogtunk egymásra a grissinis kosár fölött. Egy kicsit úgy éreztem magam, mintha víz forrna a mellkasomban, és mintha megint a nyakamra tévedt volna Gus kérges keze, mint a kis vidámparkban, amikor belehánytam a kukába. Meg a csípőmön és a derekamon is érezni véltem a kezét, mintha a fiúkolesz pincéjében táncolnánk, és közelebb vonna magához, és mintha az álla is súrolta volna a halántékomat, mint akkor.

Végül ő törte meg a szemkontaktust.

– Már húsz percet késik – állapította meg a telefonjába mélyedve. – Tíz perc múlva rácsörgök.

De hiába csörgött, Dave nem vette föl, és az SMS-ekre sem reagált, meg a hangpostaüzenetre sem. Hamarosan rádöbbentünk, hogy majd’ másfél órája dézsmálgatjuk a feneketlen grissinis kosár tartalmát, és Vanessa, a felszolgálónk, már látványosan kerüli az asztalunkat.

– Néha előfordul – mondta Gus. – Megijednek, és meggondolják magukat. Azt hiszik, készen állnak rá, hogy beszéljenek a témáról, aztán rájönnek, hogy mégsem.

– Akkor most mit csináljunk? – kérdeztem. – Várjunk még?

Gus gyorsan átpörgette az étlapot, majd rábökött valami kék színű, jeges italra, amelyből kis, rózsaszín ernyő kandikált ki.

– Ezt csináljuk – mondta.

– Basszus – feleltem. – Ha én most ilyen kék löttyöket iszom, újra kell terveznem a holnap estét.

Gus fölvonta a fél szemöldökét.

– Hoppá. Akkor én emberemlékezet óta úgy élek, mint egy románcíró, és nem is tudtam róla!

– Látod? Te erre születtél, Augustus Everett.

Gus megborzongott.

– Ezt miért csináltad? – tudakoltam.

– Mit?

– Augustus Everett – ismételtem meg. Erre újra megremegett a válla (igaz, kicsivel diszkrétebben, mint az imént). – Ezt – mondtam.

Gus a magasba emelte az étlapot. A mellettünk elrobogó Vanessa akkorát fékezett, mint a gyalogkakukkot üldöző prérifarkas a szakadék szélén.

– Kaphatnánk két ilyen kék micsodát? – kérdezte Gus.

A félelmetes, szexi röntgenszemek hatósugarába került Vanessa fülig pirult – vagy csak azt vetítettem ki rá, ami velem történt.

– Hogyne – bólintott, majd elszelelt, Gus pedig tovább tanulmányozta az étlapot.

– Augustus – szólaltam meg.

– Basszus – fakadt ki, és megint összerezzent.

– Nem igazán szeretsz mesélni magadról, jól mondom?

– Nem túlzottan – felelte. – A hányásfóbiámról már tudsz. Ha ennél többre vágysz, alá kell írnod a titoktartási záradékot.

– Ezer örömmel.

Gus sóhajtott egyet, majd előrehajolt, és az asztalra tette a karját. A térde megint súrolta a térdemet, de egyikünk sem húzódott el, és mintha ott gyűlt volna össze a testem minden melege.

– Apám volt az egyetlen, aki Augustusnak szólított – mondta Gus, majd vállat vont. – És rendszerint rosszallóan mondta ki a nevemet, vagy dühödten ordította.

Görcsbe rándult a gyomrom, és savanykás ízt éreztem a szájpadlásomon. Míg lázasan kutattam az agyamban, hogy mit mondhatnék, önkéntelenül fürkészni kezdtem Gus pupilláját, hátha tükröződik benne a történet, amelyet napok óta próbál összerakosgatni. Az anyja története, aki együtt maradt az apjával, pedig nagy árat fizetett érte. A fia például meggyűlölte a saját nevét.

Gus higgadt, komoly arccal nézett föl az étlapból. De modoros, begyakorolt pillantás volt ez, nem az a vonzó, nyílt, őszinte arckifejezés, mint amikor tűnődött valamin.

– Sajnálom – mondtam tanácstalanul. – Gáz, hogy az apád ekkora seggfej volt.

Gus fojtott hangon felnevetett.

– Miért mondja ezt mindenki? Igazán nem kell sajnálnod. Ez régi dolog, nem azért mondtam el, hogy sajnáld.

– Hanem azért, mert megkérdeztem. Úgyhogy legalább ezt hadd sajnáljam.

Gus vállat vont.

– Semmi gond.

– Gus – kezdtem, mire ismét a szemembe nézett. Tetőtől talpig elöntött a melegség, Gus arcára pedig most már nyílt, őszinte kíváncsiság ült ki.

– És te milyen voltál? – kérdezte.

– Tessék?

– Az én gyerekkoromról már eleget tudsz. Most én is szeretnék hallani valamit a kis Januaryról.

– Egek – mondtam. – Hát, a kis January szép darab volt.

Gus úgy hahotázott, hogy rengett az asztal, az én bensőm pedig pezsgett, mint a habzóbor.

– Hadd találjam ki – mondta. – Harsány voltál és koravén. A szobád tele volt könyvekkel, és hogy melyiknek hol a helye, abban volt rendszer, de csak te értetted. Szoros kapcsolat fűzött a családodhoz, meg a kicsi, de összetartó baráti körödhöz. Velük, ha jól sejtem, mindmáig rendszeresen beszélsz, de csak úgy spontán is összehaverkodtál bárkivel, aki élt és mozgott. Titokban túlteljesítő típus voltál: a legjobbnak kellett lenned mindenben, még abban is, amiről nem tudott senki. Ja, és bárhol, bárki előtt képes voltál zsonglőrködni vagy szteppelni, hogy magadra vond a figyelmet.

– Ejha! – mondtam kissé meghökkenve. – Talált, süllyedt. Mondjuk a sztepptánc anyukám ötlete volt, nekem csak a cipő kellett. Ja, és azt kihagytad, hogy egy kis ideig volt Sinéad O’Connor-szentélyem, mert azt hittem, hogy attól érdekesebb leszek.

Gus nevetve megcsóválta a fejét.

– Lefogadom, hogy egy elragadó kis csodabogár voltál.

– A csodabogár stimmel – mondtam. – Azt hiszem, ez az egykeség átka. A szüleim úgy kezeltek, mintha én lennék a két lábon járó tévé. Egy csuda mókás, csuda érdekes zsebgéniusz voltam a szemükben. Komolyan mondom, életem nagy része a csalóka magabiztosság jegyében telt.

Meg az abba vetett hit jegyében, hogy az otthonunk mindig biztonságos menedék lesz, ahova mindhárman tartozunk. Égető érzés áradt szét a mellkasomban. Amikor fölnéztem, és találkozott a tekintetünk, eszembe jutott, hol vagyok, és kivel beszélgetek. Félig-meddig azt vártam, hogy Gus tesz valami kárörvendő megjegyzést: olyasmit, hogy lám, a csillogó szemű, szende naiva megégette magát, és a rózsaszín szemüveg ízzé-porrá tört.

Ehelyett így szólt:

– A csalóka magabiztosságnál azért van rosszabb is.

Hiába fürkésztem a szuroksötét szemét, meg a résnyire tátott, csálé száját, úgy tűnt, abszolút őszintén mondta, amit mondott. Egyre inkább meggyőződésemmé vált, hogy nem csak én változtam sokat az egyetem óta, és nem igazán tudtam, mit mondjak ennek az új Gus Everettnek.

Egyszer csak, mintegy varázsütésre, ott termett az asztalon a két kék színű, jeges koktél. Megköszörültem a torkomat.

– Dave-re.

– Dave-re – ismételte Gus, és odakoccintotta a műanyag poharát az enyémhez.

– Az est eddigi legnagyobb csalódása, hogy a kis papírernyőket nem rakták bele – jegyeztem meg.

– Látod? – mondta Gus. – Az efféle gikszerek miatt nem tudok hinni a hepiendben. Mert ez a világ már csak ilyen: sosem kapod meg a papírernyődet, hiába van beígérve.

– Gus – feleltem. – Ha papírernyőt akarsz látni, légy az te magad!

– Gandhi bölcs ember volt.

– Igazából a kedvenc költőmtől, Jeweltől idéztem.

Gus megint a térdemhez nyomta a térdét, és megint ott gyűlt össze a testem minden melege. Viszonoztam a térdszorítást, mire Gus ujjai tétován megérintették a térdemet, majd följebb siklottak, egészen a kezemig. Lassan felfelé fordítottam a tenyeremet, és Gus egy hosszú percen át, a hüvelykujját jól odanyomva köröket rajzolt belé.

Aztán a tenyerébe csúsztattam a tenyeremet, és összekulcsolódtak az ujjaink, és fogtuk egymás kezét az asztal alatt, suttyomban, mint a tizenhat évesek, akik úgy csinálnak, mintha nem is lennének oda meg vissza egymásért.

Te jó ég, hát mi történik velem? Mit művelek itt, és miért nem tudom abbahagyni? És mit művel Gus?

Aztán hozták a számlát, mire Gus visszahúzódott, majd elővette a pénztárcáját, és rám se nézve így szólt:

– Majd én fizetek.

[3] J. R. R. Tolkien: A Gyűrűk Ura (ford. Réz Ádám)

13. fejezet

AZ ÁLOM

Gus Everett-tel álmodtam, és amikor fölébredtem, le kellett zuhanyoznom.

14. fejezet

A SZABÁLY

A szombati programot már három napja kiterveltem, így délelőtt nyugodtan dolgozhattam a könyvön. Lassú víz mosta a partot, de nem azért, mert nem voltak ötleteim, hanem mert jelenetről jelenetre gondosan utána kellett néznem, hogy történelmileg stimmel-e, amit írtam.

Nyolckor álltam neki, és mire Gus leült az enyémmel szemben lévő íróasztalához, sikerült legyártanom úgy ötszáz szót. Aztán Gus a magasba emelte az aznapi első üzenetét, én pedig hunyorogva elolvastam.

BOCS, HOGY AZ ESTE FURÁN VISELKEDTEM.

A kezem ügyében volt a füzet meg a filctoll, mint mindig. Nem tudtam pontosan, mire céloz Gus. Talán arra, hogy fogtuk egymás kezét az asztal alatt, pedig nem is járunk? Vitézül küzdöttem a rám törő, gyomorszorító érzéssel. Hát, igen, az kissé fura volt, pláne két felnőtt embertől.

Viszont fantasztikusan jó.

Eleget láttam Shadi szerelmi életéből ahhoz, hogy tudjam, miként reagálnak a Gus Everett-féle kapcsolatfóbok, ha leomlik a határ, azaz a barátságból intim viszony lesz, vagy a laza szexelés romantikus töltetet kap. Tudtam, hogy a Gus-félék nem húzzák be pánikszerűen a vészféket, ha mozgásba lendül az érzelmi gubancok vonata, viszont tigrisbukfenccel hagyják el a szerelvényt, ha rádöbbennek, hogy teljes gőzzel robog velük.

Tudtam tehát, hogy muszáj tiszta fejjel és száraz szemmel gondolkodnom. Csak semmi romantizálás! Hiszen ha komplikációk lépnek fel, Gus sürgősen megpattan. És rá kellett döbbennem, hogy én erre pillanatnyilag nagyon nem állok készen. Hiszen ő az egyetlen barátom, és ezt a barátságot óvnom kell – meg aztán ott van a fogadásunk, amelyet hiába nyerek meg, ha Gus nem áll szóba velem.

Ezt írtam vissza:

NE LÉGY NEVETSÉGES, GUS. TE MINDIG IS FURA VOLTÁL.

Mosolyra rándult a szája széle, és a kelleténél kicsivel tovább nézett a szemembe. Aztán a füzetébe mélyedt, és hamarosan a magasba emelt egy számsort, amelynek első három tagja North Bear Shores körzethívószáma volt.

Ugrott egyet a gyomrom. Kicsiben lemásoltam a lap tetejére Gus számát, majd jóval nagyobb számokkal odaírtam alá a sajátomat, az alábbi kísérőszöveggel:

AZÉRT MÉG FOGOK ILYENEKET ÍRNI!

Jó – felelte Gus.

Fél négyig írtam még ötszáz szót, majd elautóztam az adományboltba, és leadtam a telepakolt dobozokat. Miután hazaértem, tisztára sikáltam az emeleti fürdőszobát, majd lementem a földszintre, és lezuhanyoztam az ottani fürdőben. Az utóbbi két hétben végig azt használtam. Az apámról és Sonyáról készült fotó még ott volt a falon, de befelé fordítva.

Nem vitt rá a lélek, hogy megsemmisítsem, de úgy éreztem, csak idő kérdése, hogy összeszedjem a bátorságomat. Egyelőre amolyan rideg mementónak tekintettem, amely figyelmeztet rá, hogy a neheze még hátravan. Hiszen a pincébe még be sem kukkantottam, és a nagy hálószobát is kínosan kerültem.

Valamint a parton sem jártam még, ami mégiscsak szégyen-gyalázat! Gyorsan főztem egy fazék makarónit, majd lementem a fákkal szegélyezett ösvényen a vízhez. Csodaszép volt a lenyugvó nap hullámokon átbucskázó fénye: ragyogó, vérvörös és aranysárga színfoltok lovagolták meg a habokat. Kiléptem a cipőmből, és a kezemben vittem tovább, majd felszisszentem, és egy szitkot is elmormoltam, amikor átcsapott a lábfejemen a sokkolóan hideg víz. Botladozva hőköltem hátra, és közben levegőért kapkodva kacagtam.

Meleg volt a levegő, de közel sem annyira, hogy kellemes legyen a fagyos víz. Aki még kint volt a parton, az szabadidőfelsőt vett magára, vagy törölközőbe, plédbe burkolózott. Szélfútta, napégette arcok, vizes, csimbókos haj, a lenyugvó nap vakító fényébe hunyorgó szemek.

Fájt a látvány. Hirtelen magányosabbnak éreztem magam, mint valaha. Belém nyilallt, hogy nem vár Queensben a hullámos hajú, romantikus lelkületű Jacques, nincs, aki főzzön nekem valami rendes kaját, és elcibáljon a gép elől. Nincsenek továbbá nem fogadott hívások anyutól, meg üzenetek, hogy „Eszembe jutott Karyn és Sharyn, és majdnem bepisiltem”, és én sem küldhetek neki képet a tóba csöpögő napfényről, hiszen csak felszakítanám a sebét.

Shadit is csak kétszer láttam a temetés óta, és a munkabeosztása miatt többnyire akkor írt, amikor már rég lefeküdtem, én pedig akkor válaszoltam, amikor ő még javában aludt.

Az író barátaim sem adtak már életjelt, mintha érezték volna, hogy minden hívásuk, üzenetük arra emlékeztet, hogy szörnyen el vagyok maradva, sőt napról napra egyre szörnyebben. Mintha hátrafelé botorkáltam volna, míg a világ vígan masírozik előre.

Komolyan mondom, még Sharyn és Karyn is hiányzott. Sóvárogva idéztem föl, ahogy ülnek a tarkabarka rongyszőnyegükön, és iszogatják a fürdőkádban pancsolt, kerítésszaggató töményet, amelyre oly büszkék. Meg ahogy próbálják elsózni a házi készítésű illóolajat, amelynek tényleg jó az illata, ha a rákot nem is gyógyítja…

Üresnek éreztem az életemet. Úgy tűnt, nincs benne senki, csak olykor Gus, és semmi, csak a könyv meg a fogadás. Ez pedig nem volt elég, hiába tűnt sokkal jobbnak a könyv, mint bármely korábbi verziója az utóbbi egy évben.

Ott voltam egy gyönyörű helyen, a meseszép tópart fövenyén, de tök egyedül. Sőt, mi több, nem tudtam, megszűnik-e ez az állapot valaha is. Hiányzott az anyukám, meg a hazudós apukám.

Leültem a homokba, a térdemre támasztottam a homlokomat, és sírva fakadtam. Már forró volt a könnyáztatta arcom, meg céklavörös, de én még mindig sírtam. Tán soha nem hagyom abba, ha nem szarik a fejemre egy sirály, de persze odaszart.

Fölálltam hát, és elindultam a házhoz vezető ösvény felé. Arra lettem figyelmes, hogy kábé félúton valaki kővé dermedve áll, és nézi, ahogy rusnya, eltorzult arccal bőgök, mint Tom Hanks a Számkivetettben.

Gus tényleg úgy állt ott, mint egy filmben, de egy csöppet sem nyújtott romantikus látványt. Igaz, hogy azért zokogtam, mert egyedül voltam, de talán Gus előtt szerettem volna a legkevésbé így mutatkozni. A guanót feledve törölgetni kezdtem a könnyeimet, hogy ne úgy nézzek ki, mint… mint aki benéz.

– Bocs – szabadkozott Gus. Látszott rajta, hogy kínban van. – Láttam, hogy lejössz ide, és…

– A fejemre szart egy madár – mondtam könnyek között. Nemigen tudtam, mit mondhatnék még.

Gus kínosan empatikus arckifejezésén hangtalan nevetés ütött rést. Aztán odalépett hozzám, és nem túl gyengéden a karjába vont. Elsőre úgy tűnt, hogy feszélyezi a gesztus, sőt talán fáj is neki, nekem mégis valahogy megkönnyebbülést jelentett, hogy legalább valaki átölel.

– Nem kell elmesélned – mondta Gus. – De szeretném, ha tudnád, hogy… hogy megteheted, ha akarod.

A vállába fúrtam az arcomat, ő meg sután, esetlenül lapogatta a hátamat, majd lassú, gyengéd köröket írt le a keze. Aztán megállt, és ujjait finoman a gerincemhez nyomva közelebb édesgetett. Engedtem a gyengéd unszolásnak, és hozzásimultam. A sírás ugyanolyan gyorsan maradt abba, ahogy elkezdődött. Nem gondoltam már semmi másra, csak Gus hozzám nyomódó, kemény hasfalára, mellkasára, meg az ekevasként kiálló csípőjére, meg a már-már füstös illatára. A teste, a lehelete melegére…

Nem tűnt jó ötletnek így összeborulni vele, viszont mámorító volt. Elhatároztam, hogy még elszámolok háromig, aztán elhúzódom.

Kettőnél tartottam, amikor Gus a hajamba túrt, a tarkómra csúsztatta a kezét, majd hirtelen elrántotta, és hátralépett.

– Ejha! – mondta a kezéről csöpögő trutyit vizsgálgatva. – Téged jól helybenhagytak.

– Hát, igen. Madarat mondtam, de simán lehet, hogy egy dínó volt.

– Nem mondod. Azt hiszem, ránk fér egy kis tisztálkodás, mielőtt szárnyra kelünk.

Szipogva törölgettem a maradék könnyeimet.

– Most direkt szívatsz ezzel a szárnyra keléssel?

– Jaj, dehogy – tiltakozott Gus, és elindult az ösvény felé. – Csak arra céloztam, hogy szerintem helikopterezni fogunk a tó fölött.

Tétova nevetés hullámzott át rajtam, átvágva az érzelmi gubancok gordiuszi csomóját.

– Ez az utolsó tipped?

Gus tetőtől talpig végigmért. Mintha azt nézte volna, hogy hasonlít-e a szerkóm a helikopteres randikhoz használt, tág értelemben vett egyenruhára.

– Azt hiszem, igen – felelte végül.

– Majdnem jó.

– Tényleg? Szóval minirepcsi lesz a tó fölött? Vagy mini tengeralattjáró a víz alatt?

– Majd meglátod.

A két ház között váltak el útjaink, miután megegyeztünk, hogy húsz perc múlva találkozunk a kocsimnál. Megmostam a hajamat (aznap immár másodszor), majd kontyban összefogtam, és visszavettem magamra a (guanómentes) ruhámat. A kocsiba nagyrészt már korábban bepakoltam, úgyhogy csak a frizsiderből vettem ki valamit, és besuvasztottam a konyhában, az alsó polcon talált hűtőtáskába.

Fél nyolckor keltünk útra, avagy szárnyra Gusszal, és 8:40-kor hajtottunk be Big Boy Bobby autósmozijába, Meg Ryan Éjszakájára.

– Jóságos ég! – fakadt ki Gus, amikor megmutattam a bódénál az online vásárolt jegyünket. – Tripla cumi?

Merőn nézte a tőlünk jobbra villogó feliratot: Harry és Sally, A szerelem hullámhosszán, A szerelem hálójáb@n.

– Ennek a fele karácsonyi családi mozi, nem? – dohogott.

A jegyellenőr felnyitotta a sorompót. Begördültünk a kapun.

– A három fele másfél – mutattam rá -, így bízvást kijelenthetjük, hogy nem.

– Említettem már, hogy nem bírom Meg Ryan képét?

– Egy: nem említetted – feleltem gunyorosan. – Kettő: az lehetetlen, mert imádnivaló az arca. Maga a tökély.

– Lehet, hogy pont ez a baj – mondta Gus. – Még nem mondtam neked, és tudom, hogy nincs logikus alapja, de… Szóval egyszerűen ki nem állhatom a csajt.

– De ma este megváltozik a véleményed – helyeztem kilátásba. – Így lesz, hidd el. Csak annyit kell tenned, hogy kitárod a szívedet. Ha ezt megteszed, sokkal vidámabb helynek fogod látni a világot. Sőt, talán még arra is lehet némi esélyed, hogy írj egy eladható romkomot.

– January – szólalt meg roppant komoly hangon Gus, miközben betolattam egy üres helyre. – Képzeld el, mit művelnél velem, ha elvinnélek egy hatórás Jonathan Franzen-felolvasásra.

– Nem tudom és nem is akarom elképzelni – jelentettem ki. – De ha úgy döntesz, hogy erre szánod az egyik péntek estét, akkor nem akadályozhatom meg. Ma viszont szombat van, úgyhogy én vagyok a főnök. Gyere, segíts megkeresni a Big Bobby Fagyimeglepit! A honlapjuk szerint „Úúúgy megéri!”

– Ajánlom is, hogy megérje – sóhajtotta Gus, és kikászálódott a Kiából. Míg a büféstandok felé haladtunk, a vásznon kissé darabosan villódzott valami filmelőzetes. Egyből a fagylaltkehely formájú, festett fatábla felé vettem az irányt, de mielőtt beálltam volna a sorba, Gus megérintette a karomat.

– Egyvalamit megígérnél?

– Gus, ígérem, hogy nem fogok beléd szeretni.

– Azon kívül – mondta Gus. – Arra kérnélek, hogy ha lehet, ne rókázd el magad.

– Majd visszanyelem, ha rám jön.

Gus a szája elé kapta a kezét, és öklendezett egyet.

– Vicceltem! Nem fogok hányni. Legalábbis amíg el nem cipelsz arra a hatórás felolvasásra. Na, gyerünk már! A héten kábé kekszen éltem, fáj már a fogam valami rendesebb kajára.

– Itt aligha vár rád az a tápanyag- és vitamindús lakoma, amit úgy tűnik, elképzeltél.

– Nem vitamin kell nekem, hanem nachos meg csokiszósz.

– Á. Akkor nem is választhattál volna jobb helyet.

Mivel én vettem a jegyeket, Gus fizette ki a popcornt meg a „fagyimeglepit”, amely koponyánként hat dollár volt, és nagyon nem érte meg se ííígy, se úúúgy. Üdítőt is akart venni, de én nem túl diszkréten lehurrogtam, majd diszkréten megpróbáltam értésére adni, hogy a kocsiban más opciók várnak ránk.

Amikor visszaértünk a Kiához, felnyitottam a hátsó ajtót, és lehajtottam a hátsó üléseket. Szemünk elé tárultak az odakészített párnák, plédek meg a sörrel megpakolt hűtőtáska.

– Na? Lenyűgöző vagy lenyűgöző? – kérdeztem Gustól.

– Hogy milyen nagy a csomagtered? Abszolút.

– Ha-ha-ha.

– Ha-ha-ha – visszhangozta Gus.

Bemásztunk hátul, majd behoztam a rádión a megfelelő csatornát, hogy fogni tudjuk a film hanganyagát. Éppen elindultak a feliratok, amikor elhelyezkedtem Gus mellett. Az imént nem véletlenül kacarásztunk a Kia irdatlan méretű csomagterén: a kocsim igazából nem volt valami nagy. Ennélfogva, ahogy hason fekve, állunkat tenyerünkbe támasztva néztük a mozivásznat, a testünk számos pontja majdnem, a könyökünk pedig egészen összeért. Látszott, hogy ez a póz hosszú távon nem lesz kényelmes, az átrendeződés pedig komoly kihívást fog jelenteni. Miként az is, hogy ilyen közel vagyok Gus Everetthez.

Amikor megjelent a vásznon Meg Ryan, Gus egy kicsivel közelebb hajolt, és suttogva azt kérdezte:

– Tényleg nem irritál a feje?

– Szerintem fordulj orvoshoz – sziszegtem. – Ez nem normális reakció.

Amikor megkaptam az első előlegemet egy könyvre, rögtön megvettem magamnak is, meg Shadinak is vagy húsz Meg Ryan-filmet, hogy akkor rendezzünk mozimaratont, amikor csak akarunk. Egyszerre indítottuk el a filmeket, hogy valós időben írogathassuk egymásnak a kommenteket, és ugyanott állíthassuk le a vetítést, ha egyikünknek pisilnie kell.

– Ha meghallod, hogy ejti ki Meg Ryan a „horse” szót, amikor a kocsiban a „Jingle Bells”-t énekli, egyszer s mindenkorra megváltozik az életed! – súgtam oda Gusnak.

A tekintete azt sugallta, hogy ezzel csak rontottam a helyzetemen.

– Állati önelégült képet tud vágni – jelentette ki.

– Már sokan mondták, hogy hasonlítok rá.

– Ez nem lehet igaz.

– Na, jó, nem mondták, de mondaniuk kellett volna.

– Ne légy nevetséges – mondta Gus. – Abszolút nem hasonlítasz rá.

– Egyrészt meg vagyok sértve, másrészt megkönnyebbülésemre szolgál, hogy az én képemet valószínűleg nem utálod.

– A te képeden nincs mit utálni – közölte tárgyilagosan Gus.

– Meg Ryan képén sincs.

– Jó, visszaszívom. Imádom a képét. Ez boldoggá tesz?

Odafordultam Gushoz. Fejét kezére támasztva, félig felém fordulva hasalt mellettem, és a mozivászon villódzó fényei kis, színes csíkokat festettek a szemébe. A sötét haja kócos volt, mint mindig, az arcszőrzetét viszont megregulázta, és még mindig körüllengte az az enyhén füstös illat.

– January? – morogta.

Én is oldalt fordultam, hogy szemben legyünk egymással, és bólintottam.

– Igen, boldoggá tesz.

Gus a térdembe térdelt, én pedig viszonoztam. Mintha átsuhant volna a komoly arcán egy árnyalatnyi mosoly, de lehet, hogy csak képzelődtem.

– Akkor jó – mondta.

Jó sokáig úgy maradtunk, ahogy voltunk, térd a térdben. Úgy tettünk, mintha a filmet néznénk, pedig abból a szögből max a vászon felét láthattuk.

Ha egyikünk fészkelődött, a másik követte a példáját, és ha a következő kifacsart pózt sem bírtuk tovább, megint közösen korrigáltunk. És mindig összeértünk valahol.

Ingoványos területre tévedtünk.

Évek óta nem nehezedett így rám a vágy már-már fájdalmas súlya, meg a bénító félelem, hogy egy rossz mozdulat romba dönthet mindent.

Amikor éreztem, hogy Gus tekintete rám szegeződik, felnéztem, és ő nem fordult el. Mondani akartam valamit, hogy oldjam a feszültséget, de könyörtelenül üres volt az agyam. Nem úgy, mint a hófehér képernyő, amelyen csak a kurzor villog, amikor a semmiből próbálsz elővarázsolni egy regényt, hanem úgy, mint az apró, színes pöttyöktől hemzsegő sötétség, amikor nagyon erősen lehunyod a szemed, vagy sokáig bámulod a tüzet.

Akkor tölti ki az agyunkat ez a lüktető, pulzáló üresség, ha annyira túlteng bennünk az érzés, hogy képtelenek vagyunk gondolkodni.

Kínosan hosszúra nyúlt a farkasszemnézés, de egyikünk sem hagyta abba. Gus szeme már-már feketéllett, és amikor megcsillant benne a mozivászon fénye, mintha felszikrázott volna.

Valahol legbelül, az agyam mélyen rejlő zugában sikítani kezdett az önvédelmi reflex, hogy ez egy ragadozó szeme! De hát pont azért adott a természet ilyen szemeket a ragadozóknak, hogy az ilyen kis buta nyusziknak, mint én, esélyük se legyen…

Ne légy buta nyuszi, January!

– Vécére kell mennem – közöltem kurtán-furcsán.

– Most voltál – jegyezte meg mosolyogva Gus.

– Nagyon picike a húgyhólyagom – mondtam erre.

– Veled megyek.

– Nem kell, kösz! – csiripeltem, majd felültem, és jól bevágtam a fejemet, amelyből kiment, hogy autóban vagyunk.

– A francba! – Gus gyorsan föltérdelt, odamászott hozzám, és az arcomra tette a két kezét.

– Hadd nézzem – mondta. Lejjebb hajtotta a fejemet, majd miután látta, hogy nem vérzik a búbja, ismét szembefordított magával. Az ujjai gyengéden birizgálták a hajamat, a szeme megkereste a számat, a csálé ajkai kissé szétnyíltak…

Ó, a francba!

Nyuszika vagyok.

Közelebb hajoltam hozzá, mire a keze a derekamra vándorolt, és az ölébe vont, hogy meglovagoljam. Az orra az orromat súrolta, a szám közelített a szájához, és szinte egymáshoz kapcsolt minket a lassú szuszogásunk. Gus még erősebben szorította a derekamat, én pedig combbal fogtam satuba.

Csak egyszer csak egyszer csak egyszer! Ez járt a fejemben, és semmi más. Hiszen ez az ő legfőbb irányelve, ugyebár… És az olyan szörnyű lenne, ha egyszer megtörténne köztünk valami? Utána lehetnénk megint barátok, avagy nap mint nap dumáló szomszédok. Vajon képes vagyok ez egyszer lazán venni a dolgot? Hét évvel az „esemény után”, egy olyan pasival, akibe az egyetemen bele voltam zúgva, majd örök riválisom, mondhatni, a végzetem lett? Mivel nem tudtam tiszta fejjel gondolkodni, nem tudtam eldönteni ezt sem. Reszelősen, szaporán szedtem a levegőt, Gus pedig mintha nem szedte volna sehogy.

Egy darabig úgy maradtunk, ahogy voltunk. Mintha egyikünk sem akarta volna, hogy ő legyen a hibás.

Te érintettél meg először! – mondhatnám utólag én.

Te meg rám dőltél! – vágna vissza Gus.

Te meg az öledbe vonszoltál!

Te meg a számhoz emelted a szádat!

Te meg…

Gus meleget lehelt az államra, majd a számra, aztán végigsiklottak a fogai az alsó ajkamon, mire halkan duruzsolni kezdett bennem a gyönyör. A tűzforró, pihekönnyű szája mosolyra kunkorodott, miközben a számra ereszkedett, amely az unszolására megnyílt előtte. A „fagyimeglepi” vanília- és fahéjízét éreztem, csak ez jobb volt, mint az eredeti. A számba, a testembe áradt a forró lehelete, elöntött mindent, mint a nap perzselte, sebes folyó. A két test közti réseket kiöltöttte a belőlem szivárgó vágy.

Az ingébe markoltam. Átsütött a vékony szöveten a bőre melege. Muszáj volt közelebb húznom, hogy fölidézzem, milyen érzés hozzá tapadni, köréje fonódni. Az egyik keze végigsiklott oldalt a nyakamon, majd begörbítette az ujjait, és a hajamba markolt. Én pedig belesóhajtottam a szájába, miközben másodszor is megcsókolt, de most lassabban, mélyrehatóbban, erőteljesebben. A bordáit megmarkolva próbáltam még közelebb kerülni hozzá, mire ő rám dőlt, a kocsi oldalának nyomta a hátamat, és erősen hozzám simult.

Kiszakadt belőlem egy hülye, pihegő kis hang, és a csípőjéhez dörgöltem a csípőmet. Gus fél kézzel a hátam mögötti ablaknak támaszkodott, és ismét az alsó ajkamhoz ért a foga, de nem olyan finoman, mint az előbb. Még reszelősebben, még szaporábban szedtem a levegőt, amikor az ablakra tapasztott keze hirtelen a mellemre vándorolt, és a ruhán keresztül tapizni kezdett.

Én is a hajába túrtam, és homorítottam, nekinyomva a mellem a tenyerének, és Gus torkából kiszaladt egy halk, önkéntelen nyögés. Hátrébb húzódott, és hanyatt fektetett, én pedig mohón magamra húztam. Ahogy hozzám préselődött a teste, minden porcikámat átjárta a pulzáló gyönyör. Próbáltam közelebb férkőzni hozzá, mint ahogy a ruha engedte, mire ismét kiszakadt belőle az a reszelős, karcos hang.

Napját sem tudtam már, hogy mikor gerjedtem be így utoljára.

Azaz dehogynem tudtam: hét éve történt, a fiúkolesz pincéjében.

Gus keze az ingem alá siklott. A hüvelykujja végigsimította a csípőcsontomat, és közben mintha eggyé olvadt volna vele. A forró, nedves szája a nyakamat súrolta, majd a kulcscsontomba süppedt. Minden finomságot félretéve könyörgött az egész testem, hogy még, még, mintha mágneses erő húzná. Úgy éreztem magam, mint egy tinilány, és csodálatos volt, és borzalmas, és…

Kővé dermedtünk, mert a kocsit hirtelen elöntötte a fény. Egy pillanat alatt észhez térített minket a ránk irányuló fénycsóva, mintha a nyakunkba zúdítottak volna egy vödör jéghideg vizet. Szétrebbentünk a zseblámpát markoló morcos, középkorú nő láttán, akinek sátorszerű göndör, ősz haja volt, és a világoskék dzsekijén a Big Boy Bobby’s logó virított.

A nő megköszörülte a torkát.

Gus még mindig fölöttem térdelt, mert beleakadt a keze az ingembe.

– Ez egy családi mozi! – sziszegte a nő.

– Méghozzá kitűnő – szólalt meg rekedt hangon Gus. Aztán ő is köszörült egyet a torkán, majd rávillantotta a nőre a legelvetemültebb mosolyát. – Éppen beszéltük az asszonnyal, hogy egyszer elhozhatnánk a kölyköket is – tette hozzá.

A nő karba tette a kezét: a jelek szerint immunis volt Gus szájának csálé bájaira. Jó neki, gondoltam.

Gus visszaült a sarkára, én pedig lejjebb rángattam az ingemet.

– Elnézést kérünk – szabadkoztam halálra válva.

A nő az autók közti sötét, füves folyosó felé bökött a hüvelykujjával.

– Kifelé – mordult ránk.

– Máris – mondta sietve Gus, majd lerántotta a felnyitott hátsó ajtót, válaszfalat képezve köztünk és a zseblámpás nő között. Feltört belőlem a zavart, ideges nevetés, és a felém forduló Gus arcára is kiült egy halvány mosoly. Az ajkai kivörösödtek és megduzzadtak, a haja katasztrofálisan összekócolódott.

– Borzasztó rossz ötlet volt – suttogtam gyámoltalanul.

– Ja – felelte Gus, és már megint azon a vészjósló, karcos hangon. Aztán előrehajolt a sötétben, és elkapott egy utolsó, kéjes-gyötrelmesen elnyújtott, tébolyultan forró csók erejéig.

– Többé nem fordul elő – mondta, mire egy picit kihunytak a véráramomban pattogó szikrák.

Csak egyszer. A Gus–féle aranyszabály. De vajon ez is beleszámít? Csalódottan kavargott a gyomrom. Nem, ez nem számíthat, hiszen korántsem elégültem ki, sőt rosszabbul érzem magam, mint előtte! És abból ítélve, ahogy Gus rám mered, bizonyára ő is így érez!

A nő bedörömbölt a hátsó ablakon. Összerezzentünk.

– El kéne húznunk – mondta Gus.

Előremásztam a vezetőülésbe, Gus pedig kibújt a hátsó ajtón, majd beült mellém.

Hazafelé menet végig azt éreztem, hogy hőtérkép a testem, és azok a pontjai, ahol Gus hozzám ért, meg ahova most néz, vérvörösen világítanak.

Gus vasárnap délben nem jelent meg a konyhaasztalnál. Ezt rossz ómennek tekintettem – annak a jelét láttam benne, hogy tönkretettem a North Bear Shoresban ápolt egyetlen baráti kapcsolatomat. Ráadásul világviszonylatban sem volt sokkal több, hiszen a Jacques-kal közös barátaink, mint kiderült, csak rám nem voltak kíváncsiak.

Próbáltam kiverni a fejemből Gust, és rendkívüli odaadással dolgozni a könyvön, de már megint ott tartottam, hogy összerezzentem, ha megnyikkant a telóm.

SMS Anjától: Hahó, drágám! Gondoltam, beköszönök. Meg aztán a cég már nagyon szeretné látni az első pár oldalt, hogy szólni tudjanak hozzá valamit.

E-mail Pete-től: Helló! Jó hírem van! Holnap kapunk a könyveidből. Van a hétnek olyan napja, amikor be tudnál jönni aláírogatni?

E-mail Sonyától. Ezt nem nyitottam meg, de az elejét láttam: Nagyon kérlek, ne hagyd, hogy elriasszalak a könyvklubtól! Örömmel otthon maradok hétfő esténként, ha…

SMS Shaditól: January, segíts! Nem tudok betelni ezzel a Kísértetkalappal. Már három napja átjön esténként, és tegnap megengedtem, hogy itt maradjon.

Ezt írtam vissza: Pontosan tudod, hova vezet ez. Bele vagy zúgva!!

Utálok belezúgni valakibe, válaszolta Shadi. Árt a rosszfiús imázsomnak!!

Küldtem neki egy szomorú pofát. Tudom, de muszáj kitartanod. A Kísértetkalap kedvéért, meg azért, hogy legalább rajtad keresztül én is éljek.

Tűzijátékként durrogtak-villództak elmémben az este emlékképei. Az aláhulló szikrák rendre olyan pontokon égettek meg, ahol Gus hozzám ért. Még éreztem a kulcscsontomon a fogai hűlt helyét, a lapockámat pedig egy kicsit megnyomta a kocsiajtó.

Egymással összefonódva száguldott át rajtam a kínzó vágy és a lányos zavar. Istenem, mit műveltem? Több eszem kellett volna legyen! De az agyam rejtett zugában makacsul motoszkált egy másik gondolat: Fogok-e még ilyet csinálni?

Nem kell, hogy bármit is jelentsen. Sőt, lehet, hogy pont ez a lényeg: végre megtanulom, hogy működik egy laza, kötetlen kapcsolat!

Vagy pedig ugrott az egész, fogadásostól, mindenestől, és szó szerint soha többé nem hallok Gus Everett felől.

Kifogytam a müzliből is, meg a ramenből is, ezért, miután összekínlódtam még háromszáz szót, elmentem a boltba. Kifelé menet láttam, hogy Gus kocsija nem áll ott az utcán, ahol szokott. Száműztem a gondolatot, mondván, hogy nem kell ebből nagy ügyet csinálni.

A boltban megnéztem a bankszámlám egyenlegét, majd megnyitottam a telóm számológépét, és bepötyögtem a Kellogg’s búzapehely meg a dobozos levesek árát. Miután összeszedtem kemény tizenhat dollárnyi élelmiszert, a pénztár felé kanyarodtam, és megláttam, hogy ott áll.

Göndör, ősz fürtök, sudár termet, ugyanaz a horgolt sál.

Úgy rám tört a pánik, mintha adrenalint fecskendeztek volna a szívembe. Otthagytam a kocsimat a polcok között, és leszegett fejjel elhúztam a pénztár mellett. Sonya, ha meglátott is, nem szólt semmit, vagy csak úgy kalapált a szívem, hogy nem hallottam. Úgy vetődtem be a Kiába, mint aki bankot rabolt, majd húsz percet autóztam egy másik boltig, ahol egyre csak azt lestem feldúltan, paranoiásan, hogy nem bukkan-e föl ott is Sonya. Nem csoda, hogy alig vettem valamit.

Amikor hazaértem, még mindig majd’ szétvetett az ideg, és az sem segített, hogy Gus autója továbbra sem volt sehol. Hogy a kéthavonkénti bevásárlásaim során kerülgetnem kell majd Sonyát, az egy dolog, de ha a közvetlen szomszédomat is kerülgetnem kell, akkor bizony életbe lép a B terv: irány Duluth!

Mielőtt ágyba bújtam, még egyszer kikukkantottam az utcafronti ablakon, de Gus kocsiját nem láttam. A világ legkevésbé vicces lufijaként fúvódott fel a mellkasomban a rettegés. Végre barátra leltem, akivel el tudtam dumálni, és aki látszólag éppúgy velem akart lenni, mint én vele, erre ez a barát fogja magát, és eltűnik, mert csókolóztunk! A fellobbanó dühöm félretuszkolta a megalázottságot és a magányosságot, de csak egy pillanatra.

Megfordult a fejemben, hogy írok Gusnak egy SMS-t, de aztán beláttam, hogy rém fura időpontban venném igénybe először a telefonszámát. Úgyhogy inkább elaludtam, bár csavargatta a gyomromat a szorongás.

Gus hétfő reggel sem volt sehol. Ma este! – határoztam el. Ha még akkor sem áll ott az autója, megy az SMS! Az már nem lenne fura.

Kivertem a fejemből Gust, összekalapáltam kétezer friss, ropogós szót, majd visszaírtam Anjának: Jól haladok (tényleg, komolyan, most nem kamuzok!), de kérnék még egy kis időt, mielőtt bárki is elolvassa az első részletet. Úgy gondolom, hogy aki nem látja a teljes képet, az nemigen értené, mire akarok kilyukadni, és félek, hogy ha előre felvázolom a cselekményt, megtörik a lendületem.

Ezután Pete-nek válaszoltam: Remek hír! A szerda milyen?

Igazság szerint be tudtam volna menni a könyvesboltba vasárnap is, amikor megjött az e-mail, meg aznap, hétfőn is, de nem akartam, hogy megint meghívjanak a vérvörös, kék farmeres fehér oroszok könyvklubjába. Gondoltam, így legalább aznap biztosan nem lesz részem a páratlan élményben, és még csak el sem kell hárítanom a szíves invitálást.

Gus autója este tizenegykor sem volt a helyén. Addigra már ötször nekikészültem az SMS-nek, de mind az ötször lebeszéltem magam róla. Végül bedugtam a telót az éjjeliszekrény fiókjába, majd lekapcsoltam a lámpát, és elaludtam. Az ébresztőmet elfelejtettem beállítani.

Kedden verejtékben úszva ébredtem. A nap gőzerővel sütött át a redőnyön, és szinte égetett a halvány fénye. Lehetett vagy tizenegy óra. Kimásztam a vastag paplan alól, de egy percig még hevertem az ágyon.

Egy kicsit rosszul éreztem magam, majd egy kicsit dühös lettem magamra, amiért rosszul érzem magam. Hiszen felnőtt nő vagyok, az ég szerelmére! Gus pedig világosan értésemre adta, hogyan működik, mit gondol a romantikáról, és nem tett vagy mondott semmit, ami arra utalt volna, hogy meggondolta magát. Tudtam, hogy bármennyire vonzódom hozzá alkalmanként, a kapcsolatunk nem haladna semmilyen irányba, csak körbe-körbe, mintha forgóajtó lenne a hálószobája.

Vagy az én baromira nem menő kocsim bazi nagy csomagtere.

Gus akkor is simán eltűnhetett volna akárhány napra, ha szombat este, az autós moziban nem ütnek rajtunk. Gus Everett csak egyféle úton-módon lehetne az enyém, és én attól ugyanolyan rosszul lennék, mint most, mihelyt vége lenne.

Szóval ki kell vernem őt a fejemből.

Vettem egy hideg zuhanyt. Azaz álltam egy másodpercig a hideg zuhany alatt, majd elkáromkodtam magam, és majdnem kitört a bokám, amikor félreugrottam a vízsugár elől. Hogy a francba zuhanyoznak a regényhősök folyton hideg vízzel? Megnyitottam a meleg csapot, és tajtékozva hajat mostam.

Nem Gusra haragudtam, arra képtelen voltam. Hanem saját magamra, amiért bementem az utcájába. Pedig tudtam, hogy nem kéne, tudtam, hogy Gus nem Jacques. A Jacques-féle pasiknak hócsata kell, meg csók az Eiffel-torony tetején, meg andalgás a Brooklyn-hídon napkeltekor. A Gus-féléknek meg csipkelődős adok-kapok kell, meg alkalmi szex a szennyeskupacon.

Vagy a partnerük baromira nem menő kocsijának csomagterében, egy családi autósmoziban.

Ami, persze, nem biztos, hogy nem az én ötletem volt.

Igen, védhető álláspont, hogy rávetettem magam Gusra. Máskor is volt már példa arra, hogy rózsaszín szemüvegen át néztem a világot, és jelentéssel ruháztam fel olyasmit, ami nem jelentett semmit.

Szóval hülye voltam. Pedig több eszem is lehetett volna, pláne azokután, ami a halott apámról kiderült. Épp csak elkezdtek gyógyulgatni a sebeim, erre fogom magam, és belezúgok abba, aki garantáltan beigazolja a kapcsolatokkal kapcsolatos minden félelmemet.

El kell engednem ezt a dolgot!

Elhatároztam, hogy az írás lesz a vigaszom. Eleinte lassú víz mosta a partot, mert súlyos döntés eredménye volt minden egyes szó, újra meg újra le kellett szögeznem magamban, hogy azért sem gondolok Gus eltűnésére! De egy idő után elkaptam a ritmust, amely majdnem olyan pergő volt, mint előző nap.

A vándorcirkusz Oklahomában kötött ki, annak a városkának a közelében, ahol Eleanor apjának másik, eltitkolt családja élt. Egy hét! – döntöttem el. Nagyrészt azon a héten történnek majd a dolgok, amikor a cirkusz egy később megnevezendő oklahomai városban (talán Tulsában?) állomásozik. Az, hogy egy régebbi korban játszódik a cselekmény, egészen újszerű kihívást jelentett. Olyan memókat írtam magamnak, nem is keveset, mint: „Milyen italok voltak népszerűek akkoriban? – utánanézni!”, meg „Történelmileg hiteles sértést beszúrni!”

És ami a legfontosabb, volt „vízióm”, hogy mire akarok kilyukadni.

Az volt a terv, hogy minden titokra majdnem fény derül, de csak majdnem: az utolsó pillanatban visszakerül rájuk a lepel. Hiszen az Augustus Everett-regényekben így szokott lenni, nem igaz? Erre Gus sem mondhat majd mást, mint hogy szép, „ciklikus” a cselekmény.

(Már ha lesz még alkalom arra, hogy bármit is mondjon.)

Azt akartam, hogy az olvasók a végén drukkoljanak, sőt esedezzenek azért, hogy Eleanor apjának másik családja elmondja az igazat. Pattanásig akartam feszíteni a húrt, hogy alig merjék továbbolvasni a könyvet. Rádöbbentem, hogy kelleni fog egy lőfegyver, meg valami ok arra, hogy valakinél elpattanjon az a bizonyos húr. És ez az ok mi más lenne, mint a félelem? Amelyet addig kell főznöm, míg nem sípol eszeveszetten a kukta…

Egyre fokozom a feszültséget, de még időben hatástalanítom a bombát, hogy a szereplők útra kelhessenek életük következő állomására.

Az lesz, hogy Eleanor apja veszélyes embereknek tartozik pénzzel a szülővárosában, ahonnan talán eleve ezért menekült el, és ezért hagyta ott a családját.

A fegyvert pedig Eleanor anyjának kezébe adom, hiszen úgy fair, ha van mivel harcolnia, de kap hozzá valami magával cipelt traumát is. Mondjuk, az egyik korábbi munkaadója erőszakoskodott a nála dolgozó lányokkal. A végsőkig kell feszítenem nála a húrt: azt kell éreznie, amit én éreztem az elmúlt egy évben.

És amit anyunak is éreznie kellett volna, miután apu összes hazugságára fény derült.

Maga Eleanor pedig az első tulsai előadás estéjén beleszeret egy helybeli fiúba, vagy legalábbis úgy képzeli. A városban töltött hét folyamán közel kerül ahhoz, hogy kimeneküljön a világból, ahol felnőtt, majd az utolsó pillanatban jön a szörnyű felismerés: bármennyire megveti olykor ezt a világot, ő oda tartozik, ott van otthon, és nem máshol.

Vagy arra is rádöbbenhet, hogy az a másik világ, ahova vágyott, ahova kitekingetett a cirkuszi sátor mögül, meg a magasban kifeszített kötélről, amelynek zaja beszűrődött, miközben ő keményen dolgozott, csupán illúzió. Csakúgy, mint az ő világa, amelyet ismer, mint a tenyerét.

A tulsai fiú pedig beleszeret valaki másba, ugyanolyan hirtelen, mint Eleanorba.

Vagy elmegy egyetemre, netán katonának.

Vagy a szülei megtudják, hogy gyengéd szálak fűzik Eleanorhoz, és lebeszélik a léha liezonról.

Egy szó, mint száz, igazi antirománc lesz ez a könyv! És én abszolút képes vagyok rá, hogy megírjam!

15. fejezet

A MÚLT

– És íme, maga a szerző! – kurjantotta el magát Pete, amikor beléptem a kávézóba. – Egy szimpi eszpresszó jöhet, drágám?

Vélhetően szimpla eszpresszóra gondolt… Megráztam a fejemet.

– Mi mást tudsz ajánlani?

– A zöld tea jót tesz – mondta némi tűnődés után Pete.

– Akkor jöhet.

Gondoltam, rám fér némi antioxidáns, vagy mi. Anyu egyszer elmagyarázta, hogy miért is „tesz jót” a zöld tea, de mivel nem tisztulni akartam, hanem a kedvében járni, nemigen emlékeztem arra, amit mondott.

Pete a kezembe adta a műanyag poharat, és ezúttal már hagyta, hogy fizessek. Próbáltam figyelmen kívül hagyni a görcsbe ránduló gyomromat, és elhessegetni a gondolatot, hogy mennyi pénz lehet még a számlámon? Mennyi választ el attól, hogy fülemet-farkamat behúzva hazaoldalogjak a katasztrófa sújtotta szülői házba?

Eszembe idéztem, hogy a Családi_titkok.docx kezdi kinőni magát valami könyvszerű dologgá, sőt, mi több, olyanná, amit én is érdeklődéssel olvasnék. Lehet, hogy a Sandy Lowe-nak végül nem fog kelleni, de valakinek biztosan kell majd.

Na jó, nem biztosan, de remélhetőleg.

Pete leoldozta magáról a kötényt, és átvezetett a könyvesboltba.

– Esetleg szerezhetnél magadnak egy olyan Clark Kent-es köpönyeget – jegyeztem meg. – Nem kéne annyit bajlódnod a csomókkal.

– Hát persze. Ki ne akarna kávét venni egy Superman-köpönyeges spinétől?

– Talált, süllyedt.

– Na, látod.

Pete megállt a Revelációk-piramisnál, amely már csak félpiramis volt: a gúla másik fele rágógumi-rózsaszín, élénksárga és égszínkék könyvekből épült.

– Gondoltam, összerakok egy kompozíciót a helybeli írók műveiből – mondta fülig érő szájjal –, bemutatva a teljes spektrumot, hadd lássák, mi megy mifelénk! Na, mit szólsz? Akkor hát markolj föl egy kupacot.

És már vitt is egy ölnyi könyvet a pult felé, ahol egy tekercs Dedikált feliratú matrica várt minket, meg néhány filctoll.

– Szuper – mondtam, és követtem Pete-et egy halom könyvvel.

– Hát Everett-tel mi van? – kérdezte Pete.

– Ő is szuper – feleltem, miközben Pete a kezembe nyomott egy filcet. Aztán sorra kinyitotta a könyveket a belső címoldalnál, és egyesével elém tolta őket.

– Amint hallom, elég sokat vagytok együtt.

– Amint hallod? – csodálkoztam.

Pete fejét hátravetve hahotázott.

– Hát, tudod, amilyen közlékeny az a fiú, sokszor a kontextusra kell hagyatkoznom. De sikerült kimazsoláznom az arra irányuló jeleket, hogy összebarátkoztatok.

Próbáltam leplezni, hogy mennyire meglepett.

– Gyakran beszéltek egymással?

– Kábé háromból egyszer hív vissza. Nyilván az őrületbe kergetem azzal, hogy folyton rácsörgök, de aggódom érte. Egymáson kívül nincs más rokonunk a környéken.

– Rokon? – tátottam el a számat immár leplezetlen zavaromban.

Most Pete is meglepődött: mintha minden arcvonása feljebb szökkent volna, nem csak a szemöldöke. Megvakarta a tarkóját.

– Azt hittem, már tudod. Megfejthetetlen számomra, hogy az a fiú mikor mit akar titokban tartani, hiszen a könyveiben annyi mindent megír! Már azt hinné az ember, hogyha tehetné, levedlené a bőrét, és úgy parádézna a Times Square-en. Persze, ezt nyilván csak én magyarázom bele. Tudom, hogy megy ez nálatok, művészféléknél. Ő mindig azt mondja, hogy ami a könyveiben van, az csak fikció, és olvassam is úgy.

Nyilván az arcomra volt írva, hogy elvesztettem a fonalat, mert Pete kisegített.

– A nagynénje vagyok – mondta. – Az édesanyja a testvérem volt.

Elfogott a szédülés, imbolygott velem a könyvesbolt. Lám, hiába zajlik köztünk állandó (igaz, nem hagyományos értelemben vett) kommunikáció, Gus az élete legalapvetőbb tényeit sem osztotta meg velem.

– De hát Everettnek hívod! – mondtam. – Ha a nagynénje vagy, miért nem szólítod a keresztnevén?

Pete egy pillanatig zavartan bámult rám.

– Ja! Az csak olyan régi szokás. Amikor kiskölyök volt, én edzettem a focicsapatukat. Nem kivételezhettem vele, ezért őt is a családnevén szólítottam, mint a társait, aztán megszoktuk, és így maradt. Sokszor el is felejtem, hogy van keresztneve. Már a fél városnak úgy mutattam be, hogy Everett!

Úgy éreztem magam, mint aki elejtett egy matrjoska babát, és kiesett belőle másik hat. Van, ugyebár, az a Gus, akit ismerek: a vicces, zilált külsejű, szexi Gus. És van a másik Gus, aki napokra eltűnik, és gyerekkorában focizott, és egy városban lakik a nagynénjével. És csak annyit mond el magáról, a családjáról meg a korábbi életéről, amennyit nagyon muszáj, miközben én rázúdítok mindent, a boromat, a könnyeimet, a lelkemet.

Leszegtem a fejemet, és csöndben dedikálgattam tovább. Pete pedig tologatta elém a könyveket, és takaros kupacba rakta a már aláírtakat. Így ment ez egy kis ideig, majd ismét megszólalt.

– Légy türelmes vele, January. Igazából kedvel téged.

– Azt hiszem, félreérted a… – kezdtem, miközben szignálgattam tovább a köteteket.

– Nem értem félre – jelentette ki Pete.

Belenéztem a ragyogó, kék szemébe.

– Mesélte, hogy mi történt aznap, amikor beköltöztél – mondta. – Hogy elsőre nem tett rád valami csodás benyomást. Nála ez visszatérő probléma.

– Igen, hallottam.

– De azt az estét persze el kell nézned neki. A születésnapja nagyon kemény neki a szakítás óta – magyarázta Pete.

– Születésnapja? – visszhangoztam papagájként, fölkapva a fejem. Szakítás? – gondoltam magamban.

Pete előbb meglepett, majd tétova arcot vágott.

– Tudod, akkor hagyták el. És azóta a barátja, Markham, minden évben szervez egy nagy bulit, hogy ne ezen rágódjon. Gus, persze, utálja a bulikat, de belemegy a játékba, hogy Markham ne higgye, hogy még mindig fölkavarja a dolog.

– Egy pillanat! – nyögtem ki nagy nehezen.

Ez most valami vicc akar lenni? Pete, a nagy mókamester, azzal szívat, hogy sokkoló infómorzsákat hint el Gusról esetleges, de sokat sejtető sorrendben?

– A születésnapján hagyta el egy nő? – próbáltam felzárkózni.

– Szóval nem mondta el neked, hogy mitől volt úgy kibukva, amikor odaköltöztél? – csodálkozott Pete. – Ez viszont már őszintén meglep. Mert ha elmondja, hogy a válásán rágódott, akkor biztos megértetted volna, hogy miért volt olyan faragatlan.

– A válásán – ismételtem elhűlve. – Szóval a… a válása miatt…

Gus elvált.

Gus nős volt.

Pete kínosan feszengett.

– Komolyan meglep, hogy ezt nem mondta el. Mert nagyon rosszul érezte magát, amiért bunkó volt veled.

Búgócsigaként pörgött az agyam. Nem, ez így nem áll össze! Nagyon nem. Gus nem lehetett nős, hiszen nem is randizik! Megint imbolyogni kezdett a bolt.

– Nem akartalak fölzaklatni – mondta Pete. – Csak próbáltam megmagyarázni, hogy…

– Nem, nem, semmi gond – vágtam rá sietve. Aztán, immár nem először, rám tört a szóömlés. Mintha a kelleténél tovább tartottam volna bent azt, ami kikívánkozott, és már nem tudnám befolyásolni, hogy mennyi ömlik ki.

– Valószínűleg túlreagálom ezt a dolgot, csak… Csak nagyon fura év áll mögöttem. Mert én mindig is úgy gondoltam, hogy a házasság szent dolog, érted? A szerelem kvintesszenciája, amely mindent kibír, mindent átvészel. És nagyon elszomorít, ha valaki a saját rossz tapasztalatai miatt leszarja a házasság egész koncepcióját úgy, ahogy van!

Igazából az szomorított el, hogy Gus leszarja. Hogy szadomazo párkapcsolatokról beszél, miközben elhallgatja előlem, hogy nős volt. Eléri, hogy már-már hülyének érezzem magam, amiért vágyom a tartós szerelemre, és hiszek benne, miközben csak azért beszél így, mert neki nem sikerült. Eltitkolja előlem, hogy már próbálkozott.

De miért is érdekel engem, hogy ő mit gondol? Hiszen nincs szükségem arra, hogy mindenki abban higgyen, amiben én, és arra vágyjon, amire én!

Valójában, persze, zavart, hogy Gus titkon hülyének néz, amiért hiszek valamiben, aminek ékes cáfolatát a saját apám szolgáltatta. Továbbá az is zavart, hogy képtelen vagyok elengedni ezt a dolgot. Haragudtam magamra, amiért még mindig vágyom az általam elképzelt nagy szerelemre.

Sőt, az agyam egy rejtett, butácska zugában még az is ott motoszkált, hogy lám, Gus egyszer annyira szeretett egy nőt, hogy feleségül vette! Velem meg csak egy smárolós-tapizós félnumerát zavart le, majd kivándorolt az Antarktiszra, és annyit se mondott, hogy csá!

– Nem tudom, volt-e értelme annak, amit összehordtam – szólaltam meg fejcsóválva.

– Hát persze, hogy volt – felelte Pete, és megszorította a karomat.

Volt egy sanda gyanúm, hogy akkor is ezt mondta volna, ha egy kukkot sem ért az egészből. Mert tudta, hogy nekem akkor ezt kell hallanom.

16. fejezet

A VERANDABÚTOR

Csütörtök délben Gus megint ott ült a konyhaasztalánál. Nem keltett olyan „szexisen zilált” benyomást, mint amikor utoljára láttam: inkább úgy festett, mint akire egy dömper ráborította a rakományát. Mosolyogva odaintett nekem, én pedig, kavargó gyomrommal dacolva, viszonoztam a gesztust.

Aztán ezt körmölte a papírra: BOCS, HOGY A HÉTEN ELTŰNTEM.

De jó lett volna, ha az enyhe émelygést nem a gravitációt semmibe vevő gyomorhullámvasút váltja. Körülnéztem, de a füzetem nem volt sehol. Bementem érte a hálószobába, majd visszafelé jövet ezt írtam: NINCS MIÉRT BOCSÁNATOT KÉRNED. Gus mosolya megremegett, amikor a magasba emeltem a lapot. Kurtán bólintott, majd leszegte a fejét, és a laptopjába mélyedt.

Most, hogy visszajött, nehezebb volt az írásra koncentrálnom, de megtettem, ami tőlem telt. Kábé a könyv negyedénél jártam, és muszáj volt tartanom a tempót.

Öt körül diszkréten (legalábbis reméltem, hogy úgy) figyeltem a fölálló, majd a konyhában jövő-menő Gust. Csinált valami kajafélét, majd miután megette, visszaült a gép elé. Este fél kilenc körül rám nézett, és a veranda felé intett a fejével. Ez volt az egyezményes jelünk, egyben a meghívásra leginkább emlékeztető mozdulatunk. Utána úgy telt az este, hogy kisasszéztunk a verandára (ki-ki a magáéra), és együtt is lógtunk, meg nem is.

Na, most ez ordítóan egyértelmű metaforának tűnt – ő szó szerint egy szakadékot tart fenn kettőnk közt, én pedig készségesen találkozom vele minden áldott este. Nem csoda, ha össze voltam zavarodva, hiszen Gus gondosan fenntartott bizonyos határokat, én pedig nem vettem róluk tudomást. Nagyon nem ment ez nekem, készületlenül ért, hogy egy érzelmileg hozzáférhetetlen emberhez vonzódom.

Most megráztam a fejem Gus szíves invitálására, majd így egészítettem ki írásban a válaszomat: BOCS, NEM ÉREK RÁ. ANJA A NYAKAMON LIHEG.

Gus bólintott, hogy érti, majd fölállt, és valami olyasmit formált némán a szájával, hogy „Ha meggondolnád magad…”. Aztán egy pillanatra eltűnt a látókörömből, majd felbukkant odakint.

Elsétált a verandája legtávolabbi pontjáig, majd a korlátnak dőlt. Az enyhe szél meglebbentette a pólóját, és kivillant a bal felkarja. Először azt hittem, új tetkót csináltatott – egy nagy, feketével kitöltött kört –, de aztán láttam, hogy a rajz hajszálpontosan ott van, ahol a Möbius-szalag volt, vagyis eltakarja. Gus még akkor is ott álldogált, amikor már lement a nap, és mindent mélykék színekbe burkolt az éj. Föléledtek a szentjánosbogarak is, mintha parányi éjjeli lámpák sokaságát kapcsolta volna föl egy kozmikus kéz.

Gus most a verandaajtóm felé pillantott a válla fölött, mire én a képernyőre meredtem, és hogy fenntartsam az illúziót, ezt pötyögtem: „Úgy teszek, mintha baromi elfoglalt lennék, és rohadtul összpontosítanék!”

Igazából már majdnem tizenkét órája ültem a laptop előtt, de csak ezer szót gyártottam le. Igaz, sikerült megnyitnom a böngészőben tizennégy ablakot, köztük két Facebook-profilt.

Muszáj volt kimozdulnom a házból. Amikor Gus elfordította a fejét, kiosontam az utcafronti verandára. Párás volt a levegő, de nem kellemetlenül forró. A fonott kanapéra kucorodtam, és szemügyre vettem a szemközti házakat. Addig nem sokat időztem ott, de most megállapítottam, hogy helyes, színpompás babaházak sorakoznak a túloldalon. A verandákon számos variációt láttam a kerti bútor témára, de egyik garnitúra sem volt olyan otthonos és eklektikus, mint az enyém. Amelyet Sonya válogatott össze.

Ha nem fűződnek negatív érzelmeim a házhoz, sajnáltam volna, hogy el kell adnom azokat a bútorokat. De fűződtek, ezért úgy döntöttem, hogy akár hozzá is kezdhetek. Egy gonddal kevesebb. Fölkapcsoltam a kinti lámpát, lőttem pár képet az egyes bútordarabokról, illetve az egész garnitúráról, majd behívtam a telómon a Craigslistet.

Néztem egy kicsit, majd kiléptem a böngészőből, és előkerestem Sonya legutóbbi e-mailjét. Nem töröltem ki az üzeneteit, de elolvasni sem akartam őket, ezért új üzenetet nyitottam, és beírtam a címét.

TÁRGY: Verandabútor

Szia,

Szortírozgatom a házban maradt holmikat. Kell neked a verandán lévő bútor, vagy eladjam?

Többféle aláírást is kipróbáltam, de egyik sem tetszett. Végül úgy döntöttem, hogy az üzenet alatt nem lesz semmi, még egy árva J betű sem.

Rákattintottam a Küldésre, és ennyi volt. Aznapra ki is merültek az érzelmi energiáim. Fogat és arcot mostam hát, majd ágyba bújtam, és a Veronica Marst néztem, míg föl nem kelt a nap.

Pénteken a vártnál órákkal korábban kopogtak be hozzám. Még csak fél három volt, és mivel hajnali ötkor aludtam el, csak egy-két órája voltam ébren.

Fölkaptam a kanapén heverő köntösömet, hogy jótékonyan eltakarja az aznapi szerkómat (a Jacques-tól elcsaklizott bokszeralsót és a David Bowie-pólót, meg a semmi melltartót.)

Félrehúztam a bejárati ajtó kisablakát fedő vászonfüggönyt. Gus járkált föl-alá a verandán, miközben a tarkójára szorította az összekulcsolt kezét, mintha a nyakát nyújtóztatná.

Amikor kinyitottam az ajtót, tágra nyílt a szeme, és megpördült a tengelye körül.

– Mi a baj? – kérdeztem.

Gus előbb zavart, majd meglepett képet vágott. Az átmenet pillanatában észleltem az ő és Pete génállománya közti átfedést.

Egy gyors mozdulattal megrázta a fejét.

– Itt van Dave – mondta.

– Dave? – csodálkoztam. – Dave, mint… az a Dave? Az olajligetes Dave?

– Határozottan nem a Wendy’s alapítója – erősítette meg Gus. – Pár perce csörgött rám, hogy itt van a városban. Gondolom, hirtelen ötlettől vezérelve autózott ide. Szóval most itt van nálam. Át tudsz jönni?

– Most? – kérdeztem bután.

– Igen, January, most! Mert most van itt nálam!

– Át tudok jönni – bólintottam. – Csak felöltözöm.

Azzal becsaptam az ajtót, és beszaladtam a hálószobába. A mosás terén volt némi elmaradásom, így egyetlen tiszta cuccom maradt, az a hülye fekete ruha. Magától értetődött tehát, hogy egy szennyes pólót veszek föl, meg farmert.

Gus ajtaja nem volt bezárva. Gondolkodás nélkül beléptem, és mindjárt meg is hökkentett a ház, ahova akkor, azon a bizonyos első estén, oly kíváncsian kukucskáltam be. Azóta, ugye, barátok lettünk, immár majdnem egy hónapja, de én most tettem be először a lábam a túlzsúfolt, sötét könyvespolcok közé, a Gus füstös illatával átitatott légtérbe. Az asztalon heverő, nyitva hagyott könyv, az antológiákon, irodalmi folyóiratokon halomban álló levelek, meg az úton-útfélen felbukkanó, tálcára helyezett bögrék jelezték, hogy itt lakik valaki, de ahhoz képest, hogy milyen slampos benyomást keltett általában Gus, kínosan pedáns rend honolt.

– January?

Gus hangját mintha elnyelte volna a konyhába vezető keskeny folyosó.

– Itt vagyunk.

Elindultam a hang irányába, mintha az elszórt morzsák nyomvonalát követném, amely talán valami mesebeli kastélyhoz vezet. Vagy csapda.

Megálltam a konyhában, amely szakasztott mása volt az enyémnek. Baloldalt, a reggelizőfülkében majdnem az ablakig be volt tolva az asztal, amelynél oly sokszor láttam már Gust, jobbra pedig a pultok és a konyhaszekrények sorakoztak. Gus a következő helyiségből, a kis dolgozószobából intett.

Elidőztem volna még a konyhában, meg máshol is, hogy szemügyre vegyem e titkokkal teli ház minden zegzugát, de mivel Gus megint úgy figyelt, mintha olvasna a gondolataimban, sietve bevonultam a dolgozószobába. A skandináv designiskolát idéző, elegáns, minimalista íróasztalra semmi sem volt odahányva csak úgy, és be volt tolva a hátsó ablakhoz, akárcsak a konyhai asztal.

Gus hátsó verandája az erdőre nézett, de a kép jobb szélén már elfogytak a fák, és közvetlen kilátás nyílt a tóra. A felhők közt átszűrődő ezüstös fény úgy szökdécselt a hullámokon, mint a kacsázó kövek.

A piros pólót és hátul hálós baseballsapkát viselő, táskás szemű Dave úgy nézett ki, mint egy álmos bernáthegyi. Amikor beléptem, levette a sapkáját, és fölállt, de nem nyújtott kezet. Úgy éreztem magam, minha egy Jane Austen-regénybe csöppentem volna.

– Helló – mondtam. – January vagyok.

– Örvendek – biccentett Dave.

Az asztal előtti irodaszéken kívül, amelyet Gus oldalt fordított, hogy szemben üljön velünk, volt az aprócska szoba sarkában egy fotel (onnan állt föl Dave), meg egy konyhaszék, amelyet Gus nyilván csak mostanra hozott be. Dave arra ült le, és mutatta, hogy a fotel az enyém.

– Kösz – bólintottam majd elfoglaltam helyemet a székek és térdek alkotta háromszögben. – És nagyon köszönjük azt is, hogy a rendelkezésünkre áll.

Dave visszatette a sapkát a fejére, és idegesen igazgatta a napellenzőjét.

– Csak most szántam rá magam – mondta. – Sajnálom, hogy a múltkor hiába autóztak annyit. Szörnyen érzem magam emiatt.

– Erre igazán semmi szükség – nyugtatta meg Gus. – Tudjuk, milyen érzékeny téma ez.

Dave bólintott.

– És hát a józanság… Biztosra akartam menni. Aznap este pont volt egy találkozó, amikor az Olajligetbe kellett volna mennem. Szóval ott voltam.

– Ez abszolút érthető – mondta Gus. – Hiszen csak egy könyvről van szó, maga pedig egy ember.

Csak egy könyv. Váratlanul ért, hogy ezt hallom Gus Everett szájából, aki szerint a hepiend becstelenség. Igen, Gus Everett, aki olyan kúl, mintha csakis Kool-Aiddel itatná a múzsa, kiejtette a száján a „csak egy könyv” szavakat, és én ezen valamiért kibuktam egy kicsit.

Gus nős volt.

Rajtakapott, hogy bámulom. Gyorsan elfordítottam a fejemet.

– Hát, ez az – mondta Dave. – Egy könyvről van szó, ami elmesél egy történetet, és ezzel talán segít az olyanoknak, mint én.

Gus szája széle megrándult, jelezve, hogy egy kicsit kínban van. Még nem olvastam el a frissen beszerzett Revelációkat, mert féltem, hogy valamilyen módon tompítaná, vagy éppen fokozná a Gus iránti érzelmeimet. De azt így is tudtam, hogy Gus nem azért ír, hogy életet mentsen, ő csak meg akarja érteni, hogy miért megy tönkre az emberek élete.

A romkomja másféle könyvnek ígérkezett, de nem tudtam elképzelni, hogy abból, amit Dave-től hall, összetalálkás-hepiendes sztorit kanyarít. A mostani interjú inkább a következő magasröptű remekműhöz jöhet jól.

Persze, ne feledjük, hogy Gus Everettről beszélünk! Amikor belevágtunk ebbe a dologba, azt hittem, ócska baromság lesz, amit írok, mert csak másokat fogok majmolni, de lám, az új projektem ugyanúgy belőlem fakad, mint bármi más, amit írtam! Hátha Gus romkomjában is csak háttér lesz az Új Éden-szerű szekta, és a borzalmak csak intermezzóként figyelnek majd be a csókok és szerelmi vallomások között.

Hátha végre megkapja tőle a főhős a jól megérdemelt hepiendet, csak egy szektás könyvben!

De az is lehet, hogy Dave eltévesztette a házszámot.

– Őszinte könyv lesz – magyarázta Gus –, de nem az Új Édenről fog szólni, és nem is magáról. Hanem egy olyan helyről, ami remélhetőleg valószerű lesz, meg olyan szereplőkről, akik hiteles figurák. – Gus egy kicsit elgondolkodott, majd folytatta. – És ha szerencsénk van, talán valóban segíthet valakin a könyv. Elérheti, hogy az illető úgy érezze, ismerik és értik őt. Hogy az ő története is számít.

Gus vetett rám egy pillantást, de olyan gyorsan, hogy kis híján lemaradtam róla. Szaltózott egyet a gyomrom, amikor rádöbbentem, hogy engem idéz. Akkor mondtam neki valami ilyesmit, amikor megkötöttük a fogadást. És nem gondoltam, hogy szívatna. Úgy éreztem, komolyan beszél.

– De ha ez nem valósul meg – folytatta Dave-re nézve Gus –, akkor is segíthet a tudat, hogy elmondta a történetét.

Dave a lyukas térdű nadrágjából kikandikáló cérnaszálat huzigálta.

– Tudom – mondta. – Már csak anyámmal kell megértetnem, mert ő még mindig rosszul érzi magát. Azon rágódik, hogy rábeszélhette volna apámat, hogy tartson velünk, és akkor még most is élne.

– És maga? – kérdezte Gus.

Dave összecsücsörítette a száját.

– Hisz a sorsszerűségben, Augustus? – kérdezett vissza.

Látszott, hogy Gus fegyelmezi az arcizmait.

– Én úgy gondolom, hogy van, ami… elkerülhetetlen – felelte végül.

Dave görnyedten előredőlt, és most a sapkája napellenzőjével babrált.

– Gyerekkoromban alvajáró voltam – mesélte. – Nagyon rossz szokás volt, ijesztő dolog. Egyszer, még mielőtt Új Édenbe költöztünk, nyaraltunk, és anyám az úszómedence szélén talált meg éjszaka. Vajkenő kés volt a kezemben, és pucér voltam, pedig nem is aludtam pucéron.

– Két héttel az Új Édenbe költözés előtt egy parkban voltunk, csak anyám meg én, és kitört a vihar. Anyám mindig is szerette az esőt, úgyhogy maradtunk még, tovább, mint kellett volna, és jött a dörgés meg a villámlás. Ijesztő volt, úgyhogy futásnak eredtünk. A parkot drótkerítés vette körül. Amikor a kapuhoz értünk, anyám rám kiáltott, hogy várjak. Nem tudta pontosan, hogy működik a villám, de nem akarta, hogy én, a hatéves gyerek, megmarkoljam a fémkilincset. Úgyhogy ráhúzta az inge ujját a kezére, és kinyitotta nekem a kaput.

– Hazaértünk, és már a ház lépcsőjén jártunk, amikor megtörtént a dolog. Mintha lesújtott volna a világra egy óriási fejsze… Esküszöm, olyan volt, mintha becsapódott volna a földbe a nap, akkora fényesség támadt.

– Miféle fényesség? – csodálkozott Gus.

– A villám fénye, amelyik belém csapott – felelte Dave. – Nem voltunk mi vallásosak, Augustus, az apám meg pláne nem. Anyám viszont akkor megijedt, és úgy döntött, hogy változtat az életén. A következő héten elmentünk istentiszteletre. Direkt kiválasztotta azt a templomot, ahol a legszigorúbban veszik a dolgokat. Kifelé jövet a kezébe nyomtak egy szórólapot. Az állt rajta, hogy „Új Éden: Isten újrakezdésre hív! Hallgatsz a hívó szóra?”

Míg Dave beszélt, Gus jegyzetelt és bólogatott.

– És az édesanyja ezt égi jelnek tekintette? – kérdezte.

– Ő úgy gondolta, hogy Isten mentette meg az életemet – felelte Dave –, mert így akarta elérni, hogy ő odafigyeljen rá. Egy hétre rá beköltöztünk a táborba, és apám is velünk tartott. Ő nem hitt, de úgy tartotta, hogy a gyerek „lelki nevelése” az anya dolga. Nem tudom, mi ütött aztán belé, mitől gondolta meg magát, de a következő két évben még jobban belemászott a dologba, mint anyám.

– Aztán anyám egy éjszaka rossz érzésekkel riadt föl a mobilházunkban. Kint tombolt a vihar, és amikor bekukkantott a nappaliba, ahol én aludtam, csak egy rakás gyűrött pokrócot látott a kihúzható fotelágyon. Ébresztgette apámat, de ő aludt, mint akit fejbe vertek. Így ő ment ki a viharba, és ott talált engem anyaszült meztelenül az erdő közepén. Mintha tűzijáték lett volna, úgy cikáztak körülöttem a villámok, és tudják, mi történt aztán?

Dave rám nézett, majd kis szünet után folytatta.

– Villám csapott a mobilházba! Lángra lobbant az egész. Ez volt Új Édenben az első tűzeset, de nem volt vészes, hamar eloltották, úgyhogy nem okozott nagy kárt. De anyám másnap elvitt engem onnan.

– Ezt is égi jelnek tekintette? – kérdezte Gus.

– Látja, ez itt a bökkenő – mondta Dave. – Anyám hisz a végzetben, meg Isten kezében, de annyira azért nem, hogy ne önmagát okolja apám haláláért. Hibásnak érzi magát, mert ő vitt oda minket, és ő hozott el engem. Apámnak nem is szólt, mert tudta, hogy milyen elvakult. Úgysem jött volna velünk, sőt vezekelt volna értünk.

– Vezekelt volna? Ezt meg hogy kell érteni? – szóltam közbe.

– Ott így mondták – magyarázta Dave. – Ha valaki vezekelt a másikért, az azt jelentette, hogy gyónt helyette. Nem akarták, hogy besúgónak érezzük magunkat, ezért vezeklésnek hívták. Úgy magyarázták, hogy önzetlenül áldozatot hozunk: éket verünk önmagunk és a másik ember közé, vállaljuk, hogy megromlik vele a kapcsolatunk, de csak azért, hogy megmentsük a bűntől. Anyám a lelke mélyén tudta, hogy ha szólna apámnak, ő „vezekelne” értünk, és megbüntetnének minket. Anyám legalább két hét elzárást kapott volna, én meg egy kiadós verést, és odaadtak volna egy másik családnak, amíg anyám „megingott hite” újra meg nem erősödik. A vezetők azt mondták, hogy nem hívei az erőszaknak, és ők is áldozatot hoznak, szeretetből fegyelmeznek minket. De látszott, hogy ki az, aki valójában élvezi.

– Szóval anyám mindezt tudta – folytatta kis szünet után Dave. – A jövőbe látott, akár sorsszerű volt ez a jövő, akár nem. Tudta, hogy apámat úgysem mentheti meg, értem viszont megtette, amit meg kellett tennie.

Miután Dave befejezte, Gus csöndben merengett, és így, a gondolataiba merülve, fiatalabbnak és szelídebbnek tűnt. Bennem pedig egyszer csak felhorgadt a düh. Téged miért nem mentett meg senki? – gondoltam. Miért nem nyalábolt föl valaki, és szaladt el veled az éjszaka közepén?

Tudtam, hogy ez bonyolult, tudtam, hogy mindennek megvan a maga oka, mégis belém nyilallt a fájdalom. Mert én nem így írtam volna meg Gus történetét. Nagyon nem.

Gus halk kattanással betette az ajtót Dave mögött, majd szembefordult velem. Egy kis ideig nem szóltunk semmit, kimerített minket a négyórás interjú. Csak néztük egymást.

Gus az ajtónak dőlt.

– Szia.

– Szia – feleltem, mire megjelent a szája sarkán egy leheletnyi mosoly.

– Örülök, hogy látlak.

– Aha – álltam át egyik lábamról a másikra. – Én is.

Gus fölegyenesedett, és a sarokban álló diófa tálalóasztalhoz lépett. Kivett két kristálypoharat, és letette a gondosan elrendezett üvegek mellé.

– Kérsz valamit?

Még szép, hogy kérek valamit! Hiszen most hallgattam végig egy képzelt bűnök miatt ütött-vert gyerek szívszaggató meséjét, valamint először vagyok kettesben Gusszal a csókolózásunk óta.

Dög meleg volt a házban, és mintha ez is a kettőnk közti feszültséget testesítette volna meg. A bennem felkavart kusza, tüskés érzelmeket. A dühömet a megtört, tönkrement, tönkretett szülők miatt, és a sajnálatot, hiszen nyilván úgy érezték magukat ők is, mint a gyerekek: gyámoltalanok, tanácstalanok voltak, nem tudták, mi lenne a jó döntés, és rettegtek attól, hogy rosszul döntenek. A rosszullét környékezett, ha belegondoltam, hogy miken ment keresztül Dave, és sajnáltam az anyját, aki nyilván elveszettnek érzi magát a férje nélkül. De mindezek dacára némi melegséggel töltött el Gus közelsége, és nehezemre esett megmozdulni. Mintha még mindig fizikai erővel hatott volna rám a szoba másik feléből.

Halkan koppant a pohárban a jég. (Ott tartja a szeszesitalokkal megrakott tálcán, egy kis vödörben? Akár a pénzes connecticutiak!)

Lett volna egy csomó kérdésem Pete-ről, meg Gus szüleiről, meg a házasságáról, de nem tettem fel őket, mert az a normális, ha az efféle „apróságokkal” magától rukkol elő az ember. De Gus nem rukkolt elő semmivel. Még a házába sem engedett be, amíg az egyik interjúalanya be nem állított hívatlanul. Igaz, ő sem járt még nálam, de hát a szomszéd ház korántsem a lelkem egy darabja, sőt még csak nem is igazán az enyém, inkább amolyan „csomag”, amelyet magammal cipelek. Gus háza viszont Gus otthona.

Ahova Dave előbb tette be a lábát, mint én…

Gus homlokráncolva felém fordult.

– Tetkót csináltattál.

Ez jött ki a számon a hosszúra nyúlt csönd után.

Gus tekintete a karjára villant.

– Igen.

Ennyi. Semmi magyarázat, semmi infó arról, hogy merre járt. Szívesen lát, iszogathatok vele, dumálhatunk könyvekről, meg apró-cseprő, érdektelen emlékekről – hogy melyik kislány hányta le a tarkóját, meg ilyenek –, de semmi több.

Elszorult a szívem. Nekem ez nem elég! Pláne most, amikor már bepillantást nyertem abba, ami ezen túl van. Ha laza, felszínes csacsogásra vágyom, meg a társalgás során kínosan kerülendő taposóaknákra, akkor anyut hívom. Gustól több kell. Mert én már csak ilyen vagyok.

– Scotch? – kérdezte Gus.

– Ma nem sokat haladtam. Folytatnom kéne még.

– Aha – bólintott Gus lassan, szórakozottan. – Jó, persze. Akkor holnap.

– Holnap – ismételtem.

Most először töltött el rettegéssel, hogy ki kell találnom valamit szombat estére.

Gus otthagyta a két poharat a tálalóasztalon, és kinyitotta előttem az ajtót. Kiléptem a verandára, de megtorpantam, mert a nevemet hallottam. Hátranéztem. Gus az ajtófélfának támasztotta a halántékát.

Mindig nekidőlt valaminek, mintha csak egy-két másodpercig bírnák el a súlyát a lábai. Ő soha nem csak úgy szimplán ült vagy állt: ő elomlott, elterpeszkedett, meggörnyedt, vagy éppen hanyatt dőlt. Az egyetemen azt hittem, hogy csak lusta mindenhez, kivéve az írást. Most viszont eszembe jutott, hogy talán csak belefáradt az életbe, amely addig ütötte-verte, míg bele nem hajszolta ebbe a lomha pózba. Míg a kisfiú, aki arról ábrándozott, hogy vonattal menekül el, és egy vörösfenyő ágai közt fog élni, kétrét nem görnyedt, hogy így védje az érzékeny, puha bensőjét.

– Igen?

– Jó látni téged – mondta Gus.

– Ezt már mondtad.

– Igen – felelte. – Mondtam.

Leküzdöttem az arcomra kívánkozó mosolyt, meg a gyomrom bizsergését. Egy mosoly meg egy kis bizsergés nem elég nekem. Egyszer s mindenkorra végeztem a titkokkal és a hazugságokkal, bármilyen helyesek.

– Jó éjt, Gus.

17. fejezet

A TÁNCEST

Kell ma szmoking? – írta a papírra szombat délben Gus.

Mindig elfogott a szorongás, ha eszembe jutott, hogy ketten leszünk a kocsiban. Csakhogy a mai estét már múlt szombaton kiterveltem, és nem akartam felrúgni a megállapodásunkat, hiszen végre-valahára, hónapok óta először, írtam! Ó, DE MÉG MENNYIRE, írtam vissza.

KOMOLYAN?, kérdezte Gus.

NEM, feleltem. COWBOYCSIZMÁD VAN?

SZERINTED? – kérdezte Gus. MINDAZOK ALAPJÁN, AMIT TUDSZ RÓLAM, TIPPELD MEG BÁTRAN, HOGY VAN-E COWBOYCSIZMÁM!

Bámultam egy kicsit az üres lapot, majd nekifutottam: TE A TITKOK EMBERE VAGY. AKÁR EGY SZEKRÉNYRE VALÓ TÍZGALLONOS COWBOYKALAPOD IS LEHET. HA TÉNYLEG VAN, TEGYÉL FÖL EGYET. AKKOR HATKOR.

Hatkor Gus a megszokott uniformisában és egy gyűrött, fekete ingben állt az ajtóm előtt. A haja elöl fölállt, mintha írás közben idegesen turkálta volna.

– Kalap sehol? – kérdeztem.

– Kalap sehol – felelte Gus, majd előhúzta a háta mögül a másik kezét, amelyben két lapos, összehajtható, ruha alá bedugható flaskát szorongatott. – Hoztam viszont ezt, hátha valami texasi templomba viszel.

Az ajtónál lehajolva felrántottam a hímzett bokacsizmámat.

– Ez megint arról árulkodik, hogy sokkal többet tudsz a romantikáról, mint gondolnám.

Még be sem fejeztem a mondatot, amikor görcsbe rándult a gyomrom.

Gus nős volt.

Gus elvált.

Hát ezért olyan biztos benne, hogy a szerelem nem lehet tartós, és ezért hallgatta el ezeket a fontos apróságokat.

Nem adta jelét, hogy a megjegyzésem érzékenyen érintette volna.

– Csak, hogy tudd – mondta. – Ha az est bármely pontján tényleg cowboykalapot kell viselnem, abba alighanem belehalok.

– Cowboykalap-allergia – nyugtáztam, és fölmarkoltam a kisasztalról a kulcscsomómat. – Vettem.

Hibátlan randi lett volna ez, ha randi lett volna.

A Fekete Macskához címzett kocsma parkolója zsúfolásig megtelt, miként a műintézmény rusztikus belső tere is.

– Erősen túlteng itt a flanel – mélázott Gus, amikor beléptünk.

– Mégis, mit vártál egy sortáncesttől, Gus?

– Most viccelsz, ugye? – dermedt kővé Gus, majd amikor megráztam a fejem, hozzátette: – Nem hittem volna, hogy a visszatérő rémálmom nem is álom, hanem baljós ómen.

A pajtaszerű helyiség szemközti végében, az alacsony színpadon újra rázendített a zenekar, tőlünk balra pedig mozgásba lendültek a tolongó emberi testek, és nekilöktek Gusnak. Ő elkapott, hogy el ne essek, a nép pedig elözönlötte a táncteret.

– Megvagy? – harsogta túl a zenét Gus. A tenyere még mindig a bordáimra tapadt.

Forró volt az arcom, a gyomrom pedig, a gaz áruló, bukfencet vetett.

– Meg.

Gus a fülemhez hajolt, hogy halljam.

– Ezt a tolongást nem a te méretedre szabták! Ha kedves a testi épséged, nyugodtan elvihetsz inkább… szó szerint bárhova.

Azzal óvatosan hátrébb húzódott, hogy a szemembe tudjon nézni, én pedig vigyorogva megráztam a fejem.

– Arról ne is álmodj. A tánclecke csak tíz perc múlva kezdődik.

Lecsusszant rólam a keze, de nem tűnt el nyomtalanul: lüktető helyet hagyott maga után a bőrömön.

– Hát, Meg Ryant is túléltem valahogy – vont vállat Gus.

– De csak épphogy! – évődtem, majd rögtön el is pirultam, hála a perzselő emlékfoszlányoknak. Gus szája felfeszegeti a számat… Gus fogai a kulcscsontomon… Gus vasmarka a csípőmön, meg a kiálló csípőcsontomat karistoló hüvelykujja…

Hosszúra nyúlt a pillanat. Azaz inkább mintha kifeszült volna kettőnk közt, és mivel egyikünk sem lépett közelebb a másikhoz, egyre jobban vibrált a levegő. Közben az aktuális szám véget ért, és feldübörgött a színpadra egy mikrofont markoló, hórihorgas, lóarcú férfi, aki már szólította is a parkettre a kezdőket.

Megragadtam Gus csuklóját, és utat vágtam a tömegben. Ez egyszer Gus is elvörösödött, és aggodalmas ráncok szabdalták a homlokát.

– Ezért már tényleg be kell venned a végrendeletedbe – mondta.

– Nem lenne baj, ha nem dumálnád végig az okítást – feleltem, és a lóarcú kikiáltó felé intettem a fejemmel. A fickó már ki is emelt a tömegből egy önként jelentkezőt, hogy a segítségével bemutassa az alaplépéseket. Tánc közben egy árverésvezető fordulatszámával hadart.

– Szerintem ez a pali nem fogja sokszor elismételni, amit mond – tettem hozzá.

– Belefoglalsz a végakaratodba, January! – súgta vadul Gus.

– Gus Everettre pedig… a szekrényre való tízgallonos kalapomat hagyom!

Recsegett-ropogott a nevetése, mint a sercegő olaj, és erről megint eszembe jutott a fiúkolesz kiglancolt pincéje. Ott, azon a régi bulin, egy szót sem szóltunk egymáshoz tánc közben. Viszont Gus ott is belenevetett a fülembe, és én tudtam, vagy legalábbis gyanítottam, hogy azért teszi, mert akár feszélyezhetne is minket, hogy úgy rávetettük magunkat egymásra. Hát, igen, feszélyezhetett volna, de éppen másféle, sokkal sürgetőbb érzések voltak napirenden.

Csakúgy, mint az autósmoziban. Forróság öntötte el a hasamat, ezért csírájában fojtottam el a gondolatot.

A színpadon rázendített a hegedű, majd az egész zenekar zúzni kezdte az újabb számot. A parkettet elárasztották a haladó táncosok, kitöltve a hézagokat az idegesen várakozó kezdők közt, akiknek mi ketten legalább húsz százalékát tettük ki. Gus szigorúan mellettem maradt; úgy tűnt, én lettem az ő biztonságot adó plédje, rongya, plüssmacija, vagy akármije, mióta beléptünk a kétszárnyú fémajtón.

– Mindenki készen áll? Akkor hát rajta! – harsogta a mikrofonba a kikiáltó.

Az első vezényszavára kicsivel jobbra tolódott a tömeg, és magával sodort minket is. Aztán irányt váltott a csizmák és csizmasarkak erdeje, én pedig felsikítottam. Gus ugyanis megragadta a kezemet, és elrántott egy fickó útjából, aki küldetésének érezte, hogy ne bontsa meg a sort. Még akkor sem, ha rá kell taposnia a lábamra.

Énekes nem volt, csak a kikiáltó ontotta instrukcióit a maga fura, árverést idéző ritmusában, a padlón csosszanó lábbelik zajától kísérve. Elnevettem magam, amikor Gus nem hátrafelé lépett, hanem előre, és a lakktól merev hajú szőkeség, akivel ütközött, nagyon csúnyán nézett rá.

– Elnézést! – kiabálta túl a zenét Gus, és bocsánatkérőn feltette a két kezét. A nő azonban nem állt meg, így Gus keze a rózsaszín csipke födte keblének ütközött.

– Jaj, istenem – mondta, és botladozva hátralépett. – Elnézést, én…

– Istennek ehhez semmi köze! – csattant fel a nő, csípőre téve a kezét.

– Bocs – szóltam közbe, és elkaptam Gus kezét. – Sehova nem lehet elvinni.

– Engem? – kurjantotta félig nevetve Gus. – De hát te löktél neki a…

Átvonszoltam a táncparkett túlsó végébe. Miután átvergődtünk a tömegen, hátranéztem. A rózsaszín csipkés nő bőszen ropta a csizmaszaggató boogie-t, és komor volt az arca, mint a szarkofág.

– Szerinted megadjam neki a számomat? – évődött a fülemhez hajolva Gus.

– Ki tudja, lehet, hogy érdekelné a tb-kártyád.

– Vagy egy jól sikerült rendőrségi fantomkép.

– Vagy egy feszítővas – lőttem vissza.

– Na, jó – mondta Gus, és szélesebbre húzódott a mosolya, olyannyira, hogy egy nevetés is kicsúszott a száján. – Ebből elég legyen. Mindig találsz valami kifogást, hogy ne kelljen táncolnod.

– Én? – háborogtam. – Nem te fogtad meg a csaj cicijét, hogy kihajítsanak minket?

– Dehogy – rázta meg a fejét Gus, majd elkapta a karomat, és magával vonszolt. – Nekem itt hosszú távú terveim vannak – jelentette ki, miközben suta tánclépésekre váltott. – Úgyhogy az idők végezetéig megvan a szombati programod.

Elnevettem magam, majd együtt csetlettem-botlottam Gusszal, de közben a gyomrom hullámhegyek és -völgyek sorával küzdött meg. Pedig nem akartam ilyesmit érezni. Most, hogy belegondoltam, hova vezethet ez, már csöppet sem volt mókás. Mert csak az lehet a vége, hogy kötődni fogok Gushoz, és féltékeny leszek rá, miközben ő kábé annyit mond el nekem az életéről, mint a fodrászának.

Ugyanakkor olyanokat is mond, hogy „Az idők végezetéig megvan a szombati programod”. Meg derékon ragad, hogy ne fejeljem le a gerendát, amelyet a tánctól tudatmódosultan nem vettem észre. Meg nevetve maga felé fordít, és jól megpörget, míg a többiek, hüvelykujjukat valódi és képzelt övfülekbe akasztva, újra meg újra eltopognak a széles terpeszig, majd vissza alapállásba.

Ez egy másik Gus volt, nem az, akit addig láttam. (Lehet, hogy ő az a Gus, aki focizott, és csak háromból egyszer hívja vissza a nagynénjét, és nős volt, majd elvált?) Nem nagyon tudtam hova tenni a hirtelen felbukkanását.

Valami újra megváltozott benne, és ezt, akarva-akaratlanul, ki is mutatta. Valahogy könnyedebbnek tűnt, mint azelőtt, és kevésbé fáradtnak. Megnyerő modorú, elbájoló, lazán flörtölgető férfivá alakult át, és engem ez az elmúlt hét után csak még csalódottabbá tett.

– Ránk férne egy korty – mondta Gus.

– Oké – hagytam rá. Hátha egy „kortytól” elmúlik ez a fura idegfeszültség… Visszaevickéltünk a bárpulthoz, ahol Gus félretolt egy rakás földimogyorót, és rendelt két dupla whiskyt.

– Csirió – emelte meg a poharát.

– Mire iszunk? – kérdeztem.

Gus somolyogva azt felelte:

– A hepiendjeidre.

Azt hittem, barátok vagyunk, és Gus respektál, de most azt éreztem, hogy megint „letündérhercegnőz”, és magában jót röhög rajtam, hogy milyen naiv, milyen butácska a világfelfogásom. A kudarcba fulladt házasságát pedig szorongatja, mint egy titkos adu ászt, újabb ékes bizonyítékát annak, hogy többet tud az életről, mint én.

Ez a gondolatsor kicsapta bennem a biztosítékot. Koccintás nélkül dobtam be a whiskyt, de úgy tűnt, hogy Gus ezt a figyelmetlenségemnek tudja be. Ő még kortyolgatta az italát, amikor elindultam a táncparkett felé.

Éppen elkezdődött a negyedik szám, amelyhez profiknak szánt bonyolult tánc társult, hogy a kikiáltó elugorhasson vécére, és pihentethesse a hangszálait. Ehhez a tánchoz akkor is reménytelenül bénák lettünk volna, ha nem vagyunk spiccesek.

A kétszer jobbra fordulásnál beakadt a cipőm orra egy egyenetlen padlódeszkába, és Gus ismét derékon ragadott, hogy talpon maradjak. Jót nevetett, de az arcom láttán elcsöndesedett. Aztán nekidőlt (naná!) a gerendának, amely az imént csaknem végzetesnek bizonyult, és a csípőmnél fogva maga felé húzott. A farmeren át is égette a bőrömet a keze; össze kellett kapnom magam, hogy tiszta fejjel tudjak gondolkodni.

– Hé, hé – morogta Gus, majd a fülemhez hajolt, hogy halljam a nagy zajban. – Mi a baj?

Az volt a baj, hogy a két hüvelykujja kis köröket rajzolt a csípőmre, és megcsapta a szám szélét a whiskyszagú lehelete, és nagyon hülyén éreztem magam, amiért ilyen hatással van rám. Amiért tényleg naiv vagyok.

Igen, naiv vagyok, hiszen bíztam a szüleimben, és nem vettem észre, hogy köztem és Jacques között hiányzik néhány láncszem. Most meg kötődni kezdek érzelmileg valakihez, aki mindent megtett azért, hogy lebeszéljen erről.

Hátrébb léptem. Azt akartam mondani, hogy „Azt hiszem, jobb lesz, ha hazamegyek”, vagy esetleg azt, hogy „Nem érzem jól magam”.

De az ilyesmi soha nem ment nekem, nem tudtam leplezni, hogy mit érzek, pláne az utóbbi egy évben.

Így hát nem mondtam semmit. Csak fogtam magam, és távoztam.

Miután kirontottam az ajtón, egyenesen a Kia felé vettem az irányt. Hallottam, hogy Gus jön utánam, és a nevemet kiáltozza, de olyan kínban voltam, meg olyan csalódott voltam, meg olyan, még ki tudja, mi voltam, hogy inkább nem fordultam hátra.

– January! – kiáltotta újra Gus.

– Nincs semmi bajom – mondtam a zsebemben kotorászva. – Csak… Csak muszáj hazamennem. Nem tudok… Nem akarok…

Ennyire futotta. Ekkor már a közben előkotort kulccsal bénáztam: sehogy se ment bele a zárba.

– Nem mehetünk sehova, amíg ki nem józanodtunk – mutatott rá Gus.

– Akkor majd üldögélek a kocsiban.

Remegett a kezem, így megint nem találtam bele a zárba.

– Add ide, majd én.

Gus kivette a kezemből a kulcsot, és elfordította a zárban, de nem állt félre, hogy kinyithassam az ajtót.

– Kösz – mondtam rá se nézve.

Összerezzentem, amikor finoman a fülem mögé simította az arcomba lógó hajamat.

– Bármi is az, nekem elmondhatod.

Ekkor már fölemeltem a fejemet, és liftező gyomromra fittyet hányva Gus szemébe néztem.

– Miért?

Fölszaladt a szemöldöke.

– Mit miért?

– Miért mondhatom el? Miért mondanék el neked bármit is?

Összepréselődött a szája és megrándult az állkapocsán az izom.

– Mi van? Mit vétettem?

– Semmit – feleltem, és a kocsi felé fordultam, de Gus még mindig elállta az ajtót.

– Menj arrébb, Gus.

– Ez nem fair! – tiltakozott. – Haragszol rám, és meg sem próbálhatom helyrehozni a dolgot? Áruld el, hogy mivel….

– Nem haragszom rád – vágtam a szavába.

– Dehogynem.

Újra próbálkoztam, és Gus most már félreállt az utamból.

– Kérlek, mondd el, January!

– Nem! – erősködtem, de veszélyesen remegett a hangom. – Tényleg nem haragszom rád. Nem is állunk olyan közel egymáshoz, hogy haragudhassak. Alkalmi ismerősök vagyunk csupán, nem barátok.

Két kicsi barázda jelent meg az összeszaladt szemöldöke közt, és megrándult a csálé szája.

– Kérlek, ne csináld ezt – mondta már-már elfúló hangon.

– Mit ne csináljak? – tudakoltam.

– Nem tudom! – tárta szét a karját. – Azt, amit csinálsz!

– Te mennyire nézel engem hülyének?

– Miről beszélsz? – kérdezte döbbenten Gus.

– Azt hiszem, kár lenne meglepődnöm azon, hogy nem mondasz el nekem semmit – feleltem. – Hiszen nem tisztelsz, és semmibe veszed a véleményemet.

– Dehogynem tisztellek!

– Tudom, hogy nős voltál – bukott ki belőlem. – Igen, tudom, pedig nem mondtad el nekem, te viszont végighallgattad, hogy kiöntöm a szívemet! Végighallgattad, hogy miért csinálom, amit csinálok, és mit jelent nekem, és mit művelt az apám! Öntelten üldögéltél a kis magas lovadon…

Gus fáradtan felnevetett.

– A kis magas lovamon? – visszhangozta.

– …és hülyének néztél, meg naivnak…

– Dehogy néztelek…

– A befuccsolt házasságodat pedig titkoltad, és minden mást is, ami az életedben történt, hogy jól lenézhesd a magamfajta kliséhuszárokat, akik még mindig hisznek a…

– Ezt fejezd be! – csattant föl.

– …miközben te…

– Fejezd be!

Gus megpördült a tengelye körül, és elment az autó hátuljáig, majd dühösen visszafordult.

– Nem ismersz engem, January.

Kesernyésen felnevettem.

– Ezzel tisztában vagyok.

– Nem vagy – rázta meg a fejét Gus, majd visszacsörtetett, és tőlem alig húsz centire megállt.

– Azt hiszed, hogy nekem a házasság csak egy vicc? Két évig voltam nős, aztán a feleségem elhagyott az esküvői tanúmért! Na, ez mekkora klisé? Két év! Ennél egy aranyhal is tovább él! És még csak el sem akartam válni. Ezek után is együtt maradtam volna a feleségemmel, de tudod, mi van, January? Az van, hogy a hepiend nem mindenkinek adatik meg! Semmit sem tehetsz azért, hogy valaki továbbra is szeressen téged, ha nem akar.

– Ha hiszed, ha nem – folytatta kis szünet után –, én nem úgy ülöm végig a hosszas eszmecseréinket, hogy szép csöndben ítélkezem fölötted! És ha nem mondok egyből olyanokat, hogy „Figyu, a feleségem elhagyott a koleszos szobatársamért”, az talán nem miattad van, oké? Hanem talán azért, mert nem szeretem ezt hangosan kimondani. Mert az a helyzet, hogy a te anyád nem hagyta ott apádat, amikor megcsalta, és az én anyám sem hagyta ott apámat, amikor eltörte a karomat, bassza meg, én viszont sehogy sem tudtam megtartani a feleségemet!

Összeszorult a gyomrom, a torkom, fájdalom nyilallt a mellkasomba. Egy csapásra értelmet nyert minden: a habozás, a terelés, az emberek iránti bizalmatlanság, az elköteleződéstől való félelem.

Senki sem választotta Gust. Már gyerekkorában sem őt választotta senki, meg később sem, és őt ez feszélyezte: mintha úgy érezte volna, hogy ez sok mindent elárul róla. Szerettem volna megmondani neki, hogy ez nem igaz, nem ő a „hibás áru”, hanem mindazok, akik eltaszították. De nem jött ki hang a torkomon. Csak annyira futotta tőlem, hogy meredten bámuljam Gust, aki leeresztett lufiként állt előttem. Emelkedett-süllyedt a mellkasa, mert erősen zihált, nekem pedig sajgott érte a szívem, és egy kicsit gyűlöltem a világot, amiért így meggyötörte őt.

Akkor és ott őszintén nem érdekelt, hogy miért tűnt el, és merre járt.

Aztán már nem csillogott olyan keményen, elszántan a szeme, a felszegett álla is lekonyult, és megdörzsölte a homlokát.

Sok mindent akartam mondani neki, de csak ennyit tudtam kinyögni:

– Parker?

Tágra nyílt szemmel, kissé eltátott szájjal nézett föl.

– Hogy?

– A koleszos szobatársad – motyogtam. – Parkerről van szó, ugye?

Gus szája összezárult, és megfeszült az állkapocsán az izom.

– Aha – felelte alig hallhatóan. – Parkerről.

A művtöri szakos, excentrikusan öltöző Parkerről, akinek szép, kék szeme volt, és a bal szemöldökét nagyrészt kiszedte. Kissé bolondos figura volt, és emiatt mindig is úgy képzeltük a barátnőimmel, hogy a (bizonyára roppant eseménydús) nemi életét amolyan „golden retrieveres” izgékonyság jellemzi.

Gus nem nézett rám, viszont újra megdörzsölte a homlokát. Épp olyan megtört, zavart benyomást keltett, mint harminc másodperccel korábban én.

– A születésnapodon… Mekkora seggfej!

Csak akkor esett le, hogy ezt hangosan is kimondtam, amikor Gus válaszolt.

– Azért nem ez volt a terve.

Elfordította a fejét, majd a parkolóra révedve folytatta.

– Félig-meddig én húztam ki belőle. Éreztem, hogy valami nem stimmel, és… Na, mindegy.

Akkor is egy seggfej! – gondoltam fejcsóválva. Nem volt ötletem, hogy mit mondhatnék még, így szótlanul léptem oda Gushoz, szótlanul öleltem át, és szótlanul fúrtam a nyakába az arcomat. Melengetett a levegő, amelyet a mély lélegzetvételek után kifújt, majd körém fonódtak a karjai, és ott álltunk egymásba kapaszkodva a parkolóban, az egyetlen reflektor fénykörén éppen kívül.

– Sajnálom – suttogtam bele a bőrébe. – Téged kellett volna választania.

Ezt komolyan gondoltam, csak abban nem voltam egészen biztos, hogy az anyjáról vagy az exéről beszélek-e.

Gus még szorosabban ölelt, és a fejem búbjához préselődött a szája meg az orra. Odabent a húrok közé csapott a zenekar, és felcsendült egy édes-bús Crosby, Stills, Nash & Young-melódia. Sírt a gitár, Gus pedig a zene ritmusára billegetett jobbra-balra.

– Meg akarlak ismerni – mondtam neki.

– Én is akarom, hogy megismerj – morogta a hajamba, majd egy-két másodpercig csöndben álldogáltunk. Aztán ismét Gus törte meg a csendet.

– Későre jár – mondta. – Innunk kéne bent valami kávét, hogy haza tudjunk menni.

Én még nem akartam hazamenni. És Gust sem akartam még elengedni…

– Oké, persze – bólintottam.

Gus elhúzódott tőlem. A keze végigsiklott a nyakamon, majd a nyakam és a vállam közti görbületen állapodott meg, a kérges hüvelykujja pedig a kulcscsontomon. Kurtán megrázta a fejét.

– Én soha nem néztelek téged hülyének.

Bólintottam. Nemigen tudtam, mit mondhatnék, és ha tudtam volna, akkor sem bíztam volna a hangomban. Féltem volna, hogy sűrű lesz és kásás, mint a vérem, vagy remegni fog és cincogni, mint a gyomrom.

Gus tekintete a számra, majd a szememre vándorolt.

– Úgy gondoltam… azaz gondolom, hogy a szerelemben hinni bátor dolog. Mármint a tartós szerelemben. Bátor dolog megpróbálni, belevágni akkor is, ha tudod, hogy fájdalmat okozhat.

– És te?

– Mi van velem? – suttogta Gus.

Meg kellett volna köszörülnöm a torkomat, de nem tettem. Féltem, hogy akkor még jobban ordítana rólam, hogy mit gondolok, mit érzek.

– Te már soha nem fogod megpróbálni?

Gus hátralépett. Ropogott a cipője alatt a murva.

– Hogy hiszek-e benne, az nem számít – mondta. – Ha nem hiszel valamiben, az még nem jelenti azt, hogy nem is vágysz rá. Ha nem vigyázol.

Elöntött a forróság, amikor rám szegeződött az átható tekintete. Aztán a kocsma felé fordult, és én egy csapásra fázni kezdtem, mintha a háta mögül rontott volna rám a hideg.

– Na, gyere – intett. – Fussunk rá arra a kávéra.

„Ha nem vigyázol.” Hát, az óvatossággal eléggé hadilábon álltam, ha Gus Everettről volt szó.

Konkrét bizonyíték: a másnap reggeli macskajaj.

A Gustól kapott első SMS ébresztett álmomból.

Csak ennyit írt: Aú!

18. fejezet

AZ EX

A külön-külön verandás sztori végére pont került, ugyanis Gus vasárnap átjött hozzám. Úgy nézett ki, mint akit visszaköpött a hulladékkomposztáló, én pedig legalább olyan rosszul éreztem magam, ahogy ő kinézett.

Fekvőre állítottuk a nyugszékeket, és homlokunkon jégpakolással heverésztünk a verandán. Közben a Gus által hozott Gatorade-et kortyolgattuk.

– Írtál? – kérdezte Gus.

– Szó szerint okádnom kell, ha felbukkan lelki szemeim előtt egy betű.

Gus elköhintette magát.

– Tudod, az a bizonyos szó…

– Bocs.

– Rendeljünk pizzát? – kérdezte Gus.

– Viccelsz? Az előbb kis híján…

– January – vágott a szavamba Gus. – Ne mondd ki azt a szót. Csak válaszolj a kérdésemre.

– Persze, rendeljünk.

Hétfőre nagyjából helyrejöttünk, vagy legalábbis mindketten ott ültünk az asztalunknál. (Én kétezer szót kalapáltam össze.) Gus háromnegyed kettőkor emelte magasba az első üzenetét: ÍRTAM NEKED EGY SMS-T.

EMLÉKSZEM, írtam vissza. MÉRFÖLDKŐ VOLT EZ A BARÁTSÁGUNKBAN.

NEM ARRA GONDOLTAM. MOST, EGY PERCE ÍRTAM NEKED.

A telóm töltőn volt az ágy mellett. Fölemeltem a mutatóujjamat, majd besiettem érte a szobába. Az üzenet így szólt: Tudsz margaritát mixelni?

Gus, pötyögtem vissza. Ez az SMS rövidebb, mint a papírra írt üzenet, amelyben hírt adtál róla.

Azonnal jött a válasz: Hivatalos úton akartam előterjeszteni a kérésemet. A papírlap-mutogatás elég laza, fesztelen módja a kommunikációnak.

Nem tudok margaritát csinálni, feleltem. De ismerek valakit, aki tud.

Jose Cuervo?

Erre fölhúztam a redőnyt, kihajoltam az ablakon, és a konyhaablakaink felé fordulva ezt ordítottam:

– Guglííí!

Már rezgett is a telóm: Gyere át.

Próbáltam nem észrevenni, hogy mit művel velem ez a két szó, azaz fittyet hányni a minden porcikámat elöntő borzongásra, majd hőhullámra. Visszamentem a laptopomért, majd mezítláb átsétáltam a szomszédba.

Gus az ajtófélfának dőlve várt.

– Te szoktál egyenesen állni? – érdeklődtem.

– Csak, ha nagyon muszáj – felelte Gus, majd bevezetett a konyhába. Felültem az egyik magas, támlátlan székre a konyhaszigetnél, Gus pedig elővett néhány lime-ot, majd átment az utcafronti szobába a mixerért, a tequiláért meg a triple secért.

– Ugyan, ne fáradj! – évődött.

– Nyugi, soha nem tennék ilyet.

Miután elkészült a koktél, kimentünk a ház előtti verandára. Ott dolgoztunk, míg a nap utolsó sugarai fel nem oldódtak a hamisítatlan michigani mélykékben, amelyen egyenként ütöttek pici lyukat a felkelő csillagok. Amikor megkordult a gyomrunk, hazaugrottam a maradék pizzáért, amelyet lábunkat a veranda korlátján nyugtatva, hidegen faltunk be.

– Odanézz! – szólalt meg egyszer csak Gus. A mélykék égbolton suhanó két ezüstös fénycsíkra mutatott, és úgy nézte őket, ahogy csak ő tudott nézni valamit. Már-már fájdalmas remegés futott végig rajtam: imádtam ezt a sebezhető, izgatott tekintetet. Tudtam, hogy Gus akkor néz így, ha olyasmit lát, ami érzéseket vált ki belőle, és ezt hirtelen nem tudja leplezni.

Rám is így néz néha.

A hullócsillagok felé kaptam a fejemet.

– Kelt bizonyos asszociációkat – jegyeztem meg tompán.

Gusból kiszakadt egy félig megformált nevetés.

– Ezek gyakorlatilag mi vagyunk – mondta. – Égünk, mint a rongy, és szabadesésben potyogunk az égből.

A sötét szeméből áradó tűz porrá égette a gondosan felépített higgadtságomat. Végigsiklott rajta a tekintetem, és lázasan törtem a fejemet, hogy mit mondhatnék.

– Mire véljem azt a nagy, fekete pacát? – kérdeztem végül, és a frissített tetkója felé böktem az állammal. A környékén halványabb volt az egyébként kissé kreol bőre.

Zavartan nézett rám, majd követte a tekintetemet.

– Ja, igen – mondta. – Ott valami más volt.

– Tudom, Möbius-szalag – vágtam rá a kelleténél gyorsabban.

Majd’ átfúrt a tekintete, én pedig kis félelmet éreztem abban a néhány másodpercben, amíg latolgatta, hogy mit mondjon.

– Naomival csináltattuk – szólalt meg végül.

Egy villámcsapás utórezgéseként lógott a levegőben a név. Naomi. Nyilván a volt feleség, gondoltam. Gus mintha észre sem vette volna, hogy sokkolnak a szavai. Lehet, hogy magában sokszor kimondta Naomi nevét. Vagy talán csak annyi jelentőséggel bírt a szemében az iménti közlés, mintha megmutatta volna a fényképalbumaikat.

– Mindjárt az esküvő után – tette hozzá.

– Á – mondtam bután. Még jobban felforrósodott az arcom, és elkezdett viszketni. Úgy tűnik, remek érzékkel hozok szóba olyasmiket, amiről Gus nem szívesen beszél. – Bocs.

Gus kurtán megrázta a fejét. Továbbra is rám tapadt az éles, izzó tekintete.

– Mondtam, hogy szeretném, ha megismernél. Úgyhogy kérdezhetsz bármit.

Ez egy kicsit úgy hangzott, mintha azt mondta volna: Vesd rám magad most rögtön!

Szívből reméltem, hogy nagyon csinos vagyok, már amennyire egy túlérett paradicsom az lehet.

Bölcsebb lett volna, ha ejtem a témát, de nem bírtam ki, hogy ne teszteljem le Gust. Kíváncsi voltam, hogy tényleg bármit kérdezhetek-e én, January Andrews, a titokzatos Gus Everett-től.

Végül ennél maradtam:

– És mit jelentett az a tetkó?

– Mint kiderült, vajmi keveset – felelte Gus.

Összerántotta a gyomrom a csalódottság, hogy ez a mi „nyitott könyv doktrínánk” ilyen hamar kifújt. De aztán Gus vett egy nagy levegőt, és folytatta.

– Ha ráböksz a Möbius-szalag egy pontjára, és körbemész, nem ott kötsz ki, ahonnan indultál, hanem fölötte, a felület túloldalán. Csak a második kör végén jutsz vissza a kiindulópontra, úgyhogy a megtett út kétszer annyi, mint amennyinek lennie kéne. Akkor ez olyasmit jelentett számunkra, hogy ketten együtt többek vagyunk, mint külön-külön.

Gus vállat vont, majd szórakozottan vakargatta a fekete pacát, miközben folytatta.

– De miután Naomi elment, inkább valami rossz viccnek tűnt a dolog. Mintha azt jelképezte volna, hogy ott rekedtünk egy felület két ellentétes oldalán. Hogy látszólag ugyanott vagyunk, de mégsem együtt. Hogy összeköt minket ez a hülye tetkó, ami ötezerszer tartósabb, mint a házasságunk.

– Bakker – mondtam.

Bakker? Ez úgy hangzott, mintha egy rágóval pukkantgató bébicsősz csaj mondaná a kedvenc dögös, elvált apukájának. És kábé úgy is éreztem magam.

Gus rám villantott egy csálé mosolyt.

– Bakker bizony – hagyta rám halkan.

Egy ütemmel tovább bámultuk egymást a kelleténél.

– Milyen volt? – kérdeztem aztán.

Csak úgy kicsúszott a számon, és rögtön átsüvített rajtam a pánik. Féltem, hogy olyat kérdeztem, amire Gus nem biztos, hogy szívesen válaszol, én pedig nem biztos, hogy szívesen hallgatom a választ.

Hosszasan méregetett a sötétlő szemével, majd megköszörülte a torkát.

– Kemény csaj volt – felelte. – Olyan… áthatolhatatlan.

Tálcán kínálta magát a poén, de nem vágtam közbe. Ha már eddig eljutottam, mindenképp tudni akartam, miféle nő tudta rabul ejteni Gus Everett szívét.

– Naomi elképesztően jó vizuális művész – folytatta Gus. – Úgy találkoztunk, hogy a posztgrad alatt láttam egy kiállítását. Szóval a művei már akkor tetszettek, amikor még nem is ismertem, és amikor már együtt voltunk, akkor is úgy éreztem, hogy soha nem fogom igazán megismerni. Mintha mindig kicsúszott volna a kezemből, és ez engem valamiért izgatott.

Hogy miféle nő tudta tehát rabul ejteni Gus Everett szívét?

Az én szöges ellentétem. Vagyis nem az a fajta, aki bunkó, ha rossz kedve van, és sír, ha örül, vagy szomorú, vagy besokall. Nem olyan, akinek ami a szívén, az a száján…

– És támadt egy olyan gondolatom is, hogy… – Gus itt habozott egy kicsit, majd folytatta: – Hogy itt van valaki, akit nem tudok tönkretenni, mert nincs szüksége rám. Naomi nem volt gyengéd hozzám, és nem görcsölt azon, hogy meg akar menteni, és nem is engedett olyan közel magához, hogy segíthettem volna, ha gondja van. Lehet, hogy ez elég szarul hangzik, de én soha nem hittem, hogy jól tudnék bánni valakivel, aki… aki puha.

– Á! – mondtam.

És égett az arcom, és még mindig inkább Gus tetkóját bámultam, hogy ne kelljen a szemébe néznem.

– Nem bíztam magamban e téren – folytatta. – Mert előttem volt a szüleim példája, érted? Volt a fekete lyuk, és volt a ragyogó fény, amit a fekete lyuk folyton el akart nyelni úgy, ahogy van.

Most az arcára pillantottam meg a két szemöldöke közti mély barázdákra.

– Gus, te nem vagy fekete lyuk – tiltakoztam. – És nem vagy olyan, mint az apád.

– Igen, tudom – mondta, és átsuhant a szája szegletén egy nem túl meggyőző mosoly. – De azért ragyogó fény sem vagyok.

Hát, valóban nem, gondoltam, de nem is olyan cinikus alak, amilyennek hittem. Csak realista, aki, ha a saját életéről van szó, nem lát tisztán, mert nem mer reménykedni. Viszont nagyon jól tud üldögélni valaki mellett, aki szarban van. Eléri, méghozzá üres ígéretek meg elcsépelt közhelyek nélkül, hogy az illető ne érezze magát annyira egyedül. Így hallgatott végig engem is, Dave-et is, Grace-t is.

Nem ijed meg, ha eldurvul a sztori, vagy ha valaki elgyengül, és nem akart mindenáron lebeszélni a saját érzéseimről. Egyszerűen csak tanúja volt annak, ami zajlott bennem, és ami így, sokéves raboskodás után, végre kiszabadult belőlem.

– Egy éjjeli lámpánál azért több fényt adsz – jegyeztem meg. – És szerintem nagyon is gyengéd vagy, már ha számít egy volt tündérhercegnő véleménye, aki titkon vajpuha csaj.

Melegség áradt az átható tekintetéből. Biztosra vettem, hogy kiolvassa a szememből a vele kapcsolatos érzéseimet, gondolataimat. Egész testemen végigszaladt az arcomat égető forróság. Ismét Gus tetkójára fókuszáltam, sőt elkezdtem piszkálgatni.

– És szerintem illik hozzád ez a bazi nagy fekete paca – mondtam. – Már ha számít a véleményem, persze. Nem azért illik hozzád, mert fekete lyuk vagy, hanem mert ez a paca mókás és fura.

– Ha így gondolod, akkor nem bánok semmit – morogta Gus.

– Tetkót csináltattál… – merengtem. Egy kicsit még mindig elképesztett a dolog.

– Nem csak ez az egy van. De a többit csak akkor láthatod, ha elviszel vacsorázni.

– Én az esküvő utáni tetkótokra gondoltam – feleltem, majd megreszkíroztam egy sanda pillantást. Gus merőn nézett, mintha várná, hogy feltáruljon a mondatom mélyebb értelme. – Mert az már olyan Cary Grant-szintű vadromantika – tettem hozzá.

– Megalázó – mondta Gus, és tovább dörzsölgette volna a pacával kitakart tetkóját, de az ujjaimba ütközött a keze.

– Szerintem inkább lenyűgöző – vitatkoztam.

Eltörpült a kezem a kérges tenyere alatt. Rögtön bevillant, ahogy az a kéz az ingemen keresztül megérint, majd a csupasz hasamra siklik…

Gus karcos hangja zökkentett ki merengésemből.

– És mi lett az aranyifjúval?

Hátrahőköltem.

– Jacques-kal?

– Bocs – mondta Gus. – Igen, Jacques-kal. Mert hat év nagy idő. Biztos úgy gondoltad, hogy idővel nektek is lesz egyforma tetkótok, meg egy fészekalja gyereketek.

– Én úgy gondoltam… – kezdtem, de rögtön el is akadtam; nehéz volt kirakni a szavakat a fejemben kavargó betűtésztalevesből.

Gus jó meleg, kérges ujjai finoman, puhán pihentek a kezemen. Nem volt könnyű felidézni a Jacques-kal kapcsolatos emlékeimet, mert olyan gondolatok árjával szemben evickéltem, mint: Mibe, hogy a tudósok akkor is hajszálpontosan rekonstruálnák, ha csak ez a kézfeje maradna meg?

– Vezető típus volt – mondtam végül. – Tudod, milyen az?

– Tudnom kéne? – évődött Gus.

– Ha komolyan veszed a fogadásunkat, akkor igen – feleltem. – Szóval romantikus volt és teátrális. Ha belépett, rögtön felvidult a társaság, és hihetetlen sztorijai voltak minden létező alkalomra. Az ilyen csodás pillanatokban mindig beleszerettem.

– De ha csak úgy üldögéltünk otthon – folytattam –, és, mondjuk, abban a tudatban reggeliztünk, hogy vár ránk a fergetegparti utáni nagytakarítás… Szóval amikor, hogy is mondjam, amikor nem csillogtunk-villogtunk, akkor csak szimplán úgy éreztem, hogy jól tudunk együttműködni. Mintha mi lennénk egy film két főszereplője, akiknek nem sok mondanivalójuk van egymás számára, ha leáll a kamera. Viszont mindketten ugyanolyan életre vágytunk, érted?

Gus eltűnődve bólintott.

– Én soha nem agyaltam azon, hogy milyen lesz majd egyszer Naomival, de mindig is tudtam, hogy az életünk igazából két külön élet lesz. Te viszont olyan partnert választottál, aki párkapcsolatot akart, és ebben volt ráció.

– Igen, de a ráció nem elég – csóváltam meg a fejem. – Ismered azt az érzést, amikor nézel valakit álmában, és a puszta létezése is túláradó örömmel tölt el?

Gus alig észrevehetően bólintott. Halvány mosoly bujkált a szája szegletében.

– Szóval én szerettem Jacques-ot – folytattam –, és a családját is, meg a közös életünket, meg a főztjét, meg azt, hogy úgy imádja a baleseti sebészetet, és ő is olyan sok tényirodalmat olvas, mint az apám, és… szóval anyu beteg volt. Ezt tudtad, ugye?

Gus szája roppant komoly, pengevékony vonallá préselődött össze, és ráncba futott a homloka.

– A tényirodalom-szemináriumon szó esett róla – felelte. – Ha jól emlékszem, javult az állapota.

Bólintottam.

– De miután lediplomáztam, kiújult nála a rák. Szentül hittem, hogy másodszor is legyőzi, de azért vigasztalt a tudat, hogyha meghal is, legalább találkozott a leendő férjemmel. Jóképű fiúnak tartotta Jacques-ot, és fantasztikus embernek. Apu is bízott benne, hogy olyan életem lesz mellette, amilyet szeretnék. És mindez nagyon szép volt, de ha néztem az alvó Jacques-ot, nem éreztem semmit.

Gus fészkelődni kezdett mellettem a kanapén, és lesütötte a szemét.

– És apád halála után nem akartál hozzámenni? – kérdezte. – Tudod, mert apád ismerte…

Vettem egy nagy levegőt. Ezt még senkinek sem vallottam be. Túl bonyolultnak, már-már megmagyarázhatatlannak éreztem. Egészen mostanáig.

– Apu halála bizonyos értelemben, mondhatni, felszabadított – vágtam bele. – Hiszen nem az volt, akinek hittem, így már nemigen számított, hogy mit gondolt Jacques-ról. De ennél többről van szó. Amikor elveszítettem őt… Szóval bármennyit hazudott nekünk, én szerettem. Annyira szerettem, hogy még ma is majd’ szétszakadok, ha eszembe jut, hogy ő már nincs ezen a bolygón.

Ahogy ezt kimondtam, rögtön belém hasított a fájdalom; kis híján agyonnyomott a jól ismert, minden porcikámra ránehezedő, irdatlan súly.

– Jacques-kal pedig – folytattam –, egymás legjobb kiadását szerettük, meg a festői életünket, de amikor ez az élet elcsúfult, akkor… nem volt már köztünk semmi. Mert Jacques így, hogy nem voltam tündérhercegnő, már nem szeretett, érted? És én sem szerettem már őt. Pedig azelőtt sokszor megfordult a fejemben, hogy „ő az ideális pasi”, de miután apu meghalt, és dühös voltam rá, de ugyanakkor hiányzott is, ha akartam, ha nem, szóval akkor rádöbbentem, hogy az még sosem fordult meg a fejemben, hogy „Jacques az én abszolút kedvenc emberem!”

Gus bólintott.

– Nem gyengültél el, ha nézted álmában.

Az a fajta duma volt ez, amelyet gúnyolódásnak vettem volna, ha Gus pár héttel korábban süti el. De már kiismertem őt, így tudtam, mit jelent az oldalra billentett fej és a komoly arc: azt, hogy próbál engem megfejteni.

Így nézett rám az egyetemen, amikor azt mondta, hogy tőlem mindenki megkapja a maga hepiendjét. És ezt az arcát láttam Pete könyvesboltjában is, amikor szurkálódtam, hogy Hemingway-fanfictiont ír és név szerint ismeri az olvasóit.

Az első esetben, a szeminárium után, azt próbálta megfejteni, hogy kiféle-miféle vagyok, és hogyan látom a világot. A könyvesboltban pedig rádöbbent, hogy valamiért nagyon nem csípem őt, és ezt az új infót dolgozta fel. Amit ott mondtam, azt már boldogan visszaszívtam volna. Szerettem volna megmutatni, hogy már értem őt, és bízom benne.

Meg akartam osztani vele valami titkomat, hiszen ő is mesélt Naomiról. Ezek után fontosnak éreztem, hogy igaz történet legyen, amelyet elmondok, ne valami szépen csengő hazugság. Bele is vágtam.

– Jacques egyszer elvitt a szülinapom alkalmából New Orleansbe. Elmentünk egy csomó fantasztikus dzsesszbárba, meg cajun étterembe, meg boszorkányboltba, és közben végig SMS-ezgettem Shadinak, hogy milyen jó lenne együtt lenni, martinizni, és nézni Az eastwicki boszorkányokat.

Gus elnevette magát.

– Shadi – mondta kissé sóvárgó, szomorkás hangon. – Rá emlékszem.

– Hát, igen. Ő is emlékszik rád.

– Szóval dumáltok rólam. – Gus mosolya szélesebbre húzódott, és villant egyet a tekintete. – Shadival, a te abszolút kedvenc embereddel.

– Te is dumálsz rólam Pete-tel – emlékeztettem.

Gus kurtán bólintott. – És mit mondasz rólam Shadinak?

– Te mondtad, hogy kérdezhetek bármit – lőttem vissza. – Miket mesélsz rólam?

– Csak amit nagyon muszáj – felelte. – Utoljára mintha azt mondtam volna el, hogy smároltunk egy autósmoziban, és lebuktunk.

Nevetve vállon taszítottam Gust, és az égő arcomra tapasztottam a kezemet.

– Hol igyak ezek után szimpi eszpresszót?

Gus is felnevetett, majd elkapta a két csuklómat, és lerángatta a kezemet az arcomról.

– Már megint így mondta?

– Hát persze!

– Először azt hittem, poén, de már kezdek gyanakodni – jelentette ki Gus, és vigyorogva megcsóválta a fejét. – Mert Pete, hogy is mondjam… Szóval nem egy két lábon járó kávélexikon. Hozzá nem ezért járnak az emberek.

Amikor végül felálltunk a fonott kanapéról, hogy aludni térjünk, Gus nem jó éjt kívánt, hanem azt mondta:

– Akkor holnap.

És ez lett a mi esti rituálénk.

Hol ő jött át, hol én mentem hozzá. A Gus és a külvilág közt tornyosuló fal még nem omlott le, de legalább a kettőnk közti fal nem volt már olyan magas.

Csütörtök este, míg vártuk a pad thait (ezúttal Sonya benti, süppedős kanapéján üldögéltünk), Gus végre Pete-ről is mesélt. És nemcsak azt mondta el, hogy a nagynénje, meg hogy ő edzette a focicsapatukat (méghozzá, amint azt Gus nyomatékosan közölte, borzalmasan), hanem azt is, hogy Pete révén költözött North Bear Shoresba, miután Naomi elhagyta.

– Amikor gyerek voltam, Pete a közelünkben lakott Ann Arborban. Nem járt hozzánk, mert nem jött ki apámmal, de mindig is jelen volt az életemben. Már gimis voltam, amikor Maggie megkapta itt ezt a geológiaprofesszori állást, és azóta itt vannak. Miután Naomi elhagyott, Pete szabályosan könyörgött, hogy költözzek ide. Ismerte a fickót, aki árulta ezt a házat. Beszélt vele, és még be is fizette az első részletet, mondván, hogy majd megadom, ha tudom.

– Ejha! – mondtam. – Azt az infót még emésztgetnem kell, hogy Maggie geológiaprofesszor – tettem hozzá.

Gus bólintott.

– Előtte soha, semmilyen kőzetről egy szót se! – figyelmeztetett. – Szó szerint soha! Ezt vedd nagyon komolyan.

– Igyekezni fogok – ígértem. – Bár nem lesz könnyű dolgom, hiszen a hétköznapi társalgásban elég sűrűn szóba kerülnek a kőzetek.

– Ha egyszer tényleg szóba kerülnének Maggie jelenlétében, az sokkoló élmény lenne – mondta Gus. – Sokkoló, kiakasztó, és ami a legfontosabb, dögletesen unalmas.

– Feltalálhatnák már az unaloműző injekciót.

– Azt hiszem, lényegét tekintve elég sok gyógyszer szolgálja ezt a célt – jegyezte meg Gus. – Na, de ne vesztegessük a szót holmi kőzetekre, January. Inkább mondd el, miért költöztél ide valójában.

Összetorlódtak a torkomban a szavak, egyszerre csak egyet-kettőt sikerül kimondanom.

– Az apám miatt – feleltem.

Gus bólintott, mintha ez önmagában is kielégítő magyarázat lenne.

– Környezetváltozásra vágytál, miután meghalt? – kérdezte.

Előrehajoltam, és a térdemre könyököltem.

– Ő itt nőtt fel – kezdtem. – És miután meghalt, megtudtam, hogy… hogy az utóbbi években visszajárt ide. Méghozzá elég sokszor.

Gus szemöldöke összeszaladt, és a szokás szerint a kócos hajába túrt.

– „Megtudtad”?

– Ez a ház az övé volt – magyaráztam. – Ez volt a másik otthona. Itt élt… a nővel.

Nem tudtam rászánni magam, hogy kimondjam Sonya nevét. Nem akartam, hogy Gus tudja, ki az, nem akartam, hogy akár jó, akár rossz véleménye legyen róla. És mivel egy kisvárosban voltunk, nem tartottam valószínűnek, hogy ne ismerné.

– Ó – mondta, és újra a hajába túrt. – Mintha említetted volna már.

Azzal hátradőlt a kanapén, a kezében tartott sörösüveg most a combjai között lógott.

– Találkoztál valaha apámmal? – szaladt ki a számon, még mielőtt eldöntöttem volna, hogy tudni akarom-e ezt egyáltalán. Szaporán vert a szívem, míg a válaszra vártam. – Már öt éve itt élsz – tettem hozzá. – Látnod kellett… őket.

Gus vizslatott egy darabig a sötét szemével. Egy kicsit a homlokát is összeráncolta, majd megrázta a fejét.

– Őszintén szólva nem vagyok az a szomszédolós típus. Meg aztán az itteni házak többségét kiadják, úgyhogy, ha láttam is apádat, biztos azt hittem, hogy ő is csak alkalmi nyaraló. Szóval nem emlékszem rá.

Sietve elfordítottam a fejemet, és bólintottam. Egyrészt megkönnyebbültem, hogy Gus nem nézte, ahogy grilleznek a hátsó verandán, meg ahogy fej fej mellett gyomlálgatnak a kertben, meg ki tudja, mit szokott még csinálni itt egy normál házaspár, és a jelek szerint nem tudja, ki Az a Nő. Másrészt összerándult a gyomrom, mert rádöbbentem, hogy a lelkem mélyén bíztam benne, hogy Gus ismerte apámat. Igen, egy kicsit mindvégig reménykedtem, hogy talán mesél majd valami sosem hallott sztorit, apu itteni életének egy apró darabkáját. Bíztam benne, hogy maradt még valami apuból a szánalmasan vékonyka borítékon kívül, amely a ginesdoboz alján lapul, de mintha onnan is a nyelvét öltögetné rám.

– January – szólalt meg gyengéd, szelíd hangon Gus. – Nagyon sajnálom.

Sírva fakadtam anélkül, hogy ez engedélyeztem volna magamnak. A kezembe temettem az arcomat. Gus közelebb húzódott, átkarolt, és gyengéden az ölébe vont. Az egyik keze a hajamba túrt, és a tarkómat simogatta, a másik a derekamra fonódott.

Miután eleredtek a könnyeim, nem tudtam megálljt parancsolni nekik. Kisírtam magamból mindent: a dühömet, a csalódottságomat, a fájdalmamat, az elárultatásomat. Meg az elmémbe férkőzött zavart, amely gátat vetett a gondolataimnak, mióta megtudtam, hogy mi az igazság.

Gus finoman cirógatta a hajamat, és lassú köröket írt le a hüvelykujja a tarkómon, a szája pedig az arcomra, az államra, a szememre nyomódott, és felitatta a könnyeimet, míg lassanként meg nem nyugodtam. Persze, lehet, hogy csak elfogytak a könnyeim, vagy rádöbbentem, hogy úgy csücsülök Gus ölében, mint egy vigasztalhatatlan hároméves. Vagy csak arra döbbentem rá, hogy a könnyeimet lecsókoló szája a homlokomra vándorolt, és kissé szétnyíltak a telt ajkai.

A mellkasába fúrtam az arcomat, és belélegeztem az izzadságszagát, meg a füstös illatát (már tudtam, hogy akkor gyújtja meg a füstölőt, amikor írni kezd: ez az ő munkanapindító rituáléja), meg a hébe-hóba elszívott „stresszcigik” szagát (mert alapvetően már leszokott). Ő pedig jól megropogtatta a csontjaimat: szorosabban fonódott rám a két karja, erősebben nyomták a tarkómat az ujjai.

Úgy felhevült a testem, mintha tűzforró, cseppfolyós láva lennék. Gus még erősebben szorított, és én eggyé olvadtam vele, átfolytam belé. Minden lélegzetvétel közelebb vitt minket egymáshoz, míg végül Gus kiegyenesedett ültében, és magára húzott. Átkulcsoltam a combommal a derekát, ő pedig átölelt. A forróság újabb hulláma öntötte el ágyékomat, hogy ott éreztem magam alatt. Finoman cirógatta a derekamat, miközben egymás szemébe mélyedtünk.

Ugyanazt éltem át, mint az autósmoziban, csak tízszer olyan intenzíven. Már tudtam, milyen érzés, ha Gus fekszik rajtam, ha az álla dörzsöli a bőrömet, a nyelve pedig feszegeti a számat, és ízlelgeti a mellemet. Irigykedtem rá, amiért többet kapott belőlem, mint én belőle. Csókolni akartam a hasát, és a csípőjébe akartam mélyeszteni a fogamat, az ujjaimat meg a hátába, hogy végigszántsak rajta.

Gus keze végigsiklott a gerincemen. Közben az orrom végigszánkázott az orrán, és a nyelvemen éreztem a szája fahéjízét. A jobbja ismét az arcomat cirógatta, majd bebarangolta a kulcscsontomat, hogy aztán a számat ejtse útba, ahol az alsó ajkamra nyomódtak az ujjai.

Nem voltak bölcs, elővigyázatos gondolataim. Csak Gus volt mindenütt: rajtam, alattam, mögöttem. Gus Everetten járt az eszem, meg a bőrömet lángra lobbantó kezén. Hevesen ziháltam, ahogy ő is.

A nyelvem hegyéhez ért a számba tévedő, majd reflexszerűen begörbülő ujja. Aztán húzni kezdett maga felé, és végül már csak egy-két centi vastag, vibráló, zsongó légoszlop választotta el a száját a számtól.

Fölszegte az állát, és őrjítően, leheletfinoman súrolta az ajkamat az ajka. Sötétlett a szeme, mint az olaj, ahogy a tekintete forrón, sikamlósan folyt végig rajtam. A két keze az oldalamon, majd a lábikrámon szánkázott lefelé, aztán visszafelé jövet a combomat is útba ejtette, majd belemarkolt a fenekembe, és egyre jobban szorította.

Szaggatottan, reszelősen vettem a levegőt, miközben az ujjai a sortom szegélye alá kúsztak, és szinte égették a bőrömet.

– Bassza meg, January! – suttogta fejcsóválva Gus. – Olyan jó veled…

Ekkor csöngettek. Egy csapásra megtört a lendület, leállt a mozdulat, odalett a hevület, belecsapódtunk a rögvalóság kőfalába.

Egy pillanatig kővé dermedve bámultuk egymást. Aztán Gus tekintete ismét belém mélyedt, de rögtön fel is kapta a fejét. Lüktetett a nyakán az ér.

– A kaja – mondta rekedten.

Fölpattantam. Már oszladozott a fejemben a köd. Lesimítottam a hajamat, megtöröltem a könnyes arcomat, és elindultam az ajtó felé. Átvettem a habszivacs dobozokkal megpakolt szatyrot, és megköszöntem a futárnak a fáradozását. Ugyanolyan vastag, rekedt volt a hangom, mint az imént Gusé.

Aki feszengve toporgott mögöttem. A haja még jobban szétzilálódott, a pólója pedig ott, ahol belezokogtam, a testére tapadt. Megvakarta a feje búbját, és tétován rám villant a tekintete.

– Bocs – mondta.

Megvontam a vállam.

– Nem gond.

– Pedig az kéne legyen – felelte Gus.

Ebben maradtunk.

19. fejezet

A tópart

Pénteken elmentünk Dave-hez, hogy sort kerítsünk az interjú második felvonására. Pedig a múltkor mindent jól kiveséztek, így Gus nem tervezett még egy beszélgetést, de Dave aznap délelőtt felhívta. Azt mondta, az anyja átgondolta a dolgot, és mégis szeretne mesélni Új Édenről.

Az osztott szintű házikó a hatvanas években épülhetett. A szagból ítélve valaki láncdohányzott benne, és elég lepukkant volt az enteriőr, viszont pedáns rendet tartottak. A kanapé karfáin összehajtott plédek hevertek, a falra szerelt kampókon virágcserepek lógtak, a mosogató csak úgy ragyogott.

Dave Schmidt nagyjából korunkbeli lehetett, az apró termetű, puha, kerek, ráncos arcú Julie-Ann Schmidtet viszont egy jó tízessel idősebbnek néztem anyámnál. A kézfogása elég „harapós” volt. Talán az lehet az oka, hogy a külseje miatt mindig úgy bántak vele, mint egy édes kis nővel?

Kiderült, hogy ott lakik Dave-vel.

– Enyém a ház, de ő fizeti a rezsit – árulta el, majd harsányan hahotázva hátba veregette a fiát. – Dave jó gyerek – dicsérte meg.

Láttam, hogy Gus szeme összeszűkül, mintha elemezné magában a szituációt. Talán erőszakra utaló jeleket keresett az anya és fia közti interakcióban. De Dave csak görnyedten álldogált, és félszegen vigyorgott.

– Mindig is jó fiú volt – folytatta Julie-Ann –, és hallaniuk kéne, hogy milyen szépen zongorázik!

– Hozhatok valamit inni? – fordult hozzánk sietve Dave.

– Egy kis vizet örömmel elfogadnék – mondtam, de inkább csak azért, hogy Dave felszívódhasson. Miután kiment a konyhába, körbejártam a nappalit, és szemügyre vettem a falon lógó, diófa rámás fényképeket.

Mintha megállt volna az idő, amikor Dave nyolc év körüli, V nyakú szvetteres, fakózöld pólós kiskölyök volt. A fotók nagy részén az apját is láttam, amelyeken pedig nem, ott könnyen oda tudtam képzelni a gép túloldalára. Alighanem ő kapta le az aprócska, mosolygós nőt a karjában tartott babával, majd a kezét fogó kis totyogóssal, majd a suta, esetlen kisfiúval, aki nyelvet ölt az állatkertben a gorillára. Dave apja hórihorgas, barna hajú, bozontos szemöldökű, csapott állú férfi volt, Dave pedig megszólalásig hasonlított rá.

– Tehát, ha jól értem, lenne még mondanivalója – szólalt meg Gus. – Mert maga szerint van, amit Dave-től nem tudhatunk meg.

– Hát persze, hogy van mondanivalóm – felelte Julie-Ann, és helyet foglalt a kék alapszínű, skót kockás mintázatú, kétszemélyes kanapén. Mi a durva szövésű, cserszínű díványon gubbasztottunk Gusszal.

– Van némi rálátásom a dolgokra – folytatta a nő. – Dave viszont csak annyit látott, amennyit engedtünk neki, és mivel úgy jöttünk el, ahogy… Szóval félek, hogy átcsapott a véleménye az egyik végletből a másikba.

Egymásra néztünk Gusszal. Előrehajoltam, igyekeztem nyílt, barátságos pózba helyezkedni, hogy ellensúlyozzam Julie-Ann merev, gyanakvó testtartását.

– Elég tárgyilagosnak tűnt a fia – jegyeztem meg.

Julie-Ann az asztalon heverő cigarettájáért nyúlt, majd miután rágyújtott, nekünk is odakínálta a dobozt.

Elmosolyodtam, amikor Gus kivett egy szálat; tudtam, hogy csak azért fogadja el, hogy oldja a Julie-Annben munkáló feszültséget. Az írásaink is, a beszélgetéseink is arról árulkodtak, hogy más-más dolgokban hiszünk, mégis kezdtem úgy érezni, hogy meg tudom ismerni Gust, hogy olvasni tudok benne, mint a nyitott könyvben. Napról napra erősödött bennem a furcsa érzés, hogy jobban megismerhetem őt, mint bárki mást. Valami azt súgta, hogy Te hasonlítasz rám!

Julie-Ann tüzet adott Gusnak, majd keresztbe tette a lábát, és hátradőlt.

– Nem voltak azok rossz emberek – kezdte. – Legalábbis a többségük. Nem hagyhatom, hogy maguk gonosznak higgyék őket. Mert néha… Szóval néha a jó, vagy legalábbis rendes emberek is követnek el csúnya dolgokat. És néha még hisznek is benne, hogy helyes, amit tesznek.

– Nem gondolja, hogy ez csak kifogás? – vetette közbe Gus. – Nem hisz abban, hogy az embernek lehet belső erkölcsi iránytűje?

Ahogy ezt mondta, az arra utalt, hogy ő hisz valami ilyesmiben. Ez pár hete még meglepett volna, de most már abszolút beleillett a képbe.

– Lehet, hogy eleinte van – ismerte el Julie-Ann –, de aztán formálja a múló idő. Hiszen hogyan hihetné valaki, hogy az a jó és az a rossz, amit ő annak tart, ha a környezete szerint fordítva van? Talán képzelje magát okosabbnak mindenkinél?

A konyhából visszatérő Dave a két kezével fogta össze a három pohár vizet. Julie-Annen látszott, hogy nem szívesen beszél a fia előtt, de sem ő, sem Gus nem vetette föl, hogy Dave kimehetne. Valószínűleg azért nem, mert Dave harminc körüli férfi volt, és ő tartotta fenn a házat, ahol beszélgettünk.

– Az ottaniak jó részének nemigen volt semmije – folytatta végül Julie-Ann. – És nem csak a pénzre gondolok, bár abban sem dúskáltak. Hanem arra, hogy élt ott egy csomó apátlan-anyátlan, vagy a családjától elidegenedett ember, és olyanok is, akik elvesztették a házastársukat meg a gyerekeiket. Eleinte úgy éreztem, hogy… hogy addig azért alakultak rosszul a dolgaim, mert nem egészen úgy éltem, ahogy kellett volna. Úgy tűnt, hogy az ottaniak tudják a választ az élet nagy kérdéseire, és mindenki boldognak, elégedettnek látszott. És azok után, hogy nekem mindig is hiányzott valami, és néha nem is valami konkrét dolog, hanem csak úgy általában hiányérzetem volt, mintha nem lenne elég nagy a világ, vagy nem lenne elég vidám hely…

– Szóval ott úgy éreztem, hogy végre föllibben a fátyol – folytatta kis szünet után Julie-Ann. – Kezdtem választ kapni a kérdéseimre, mintha az ottaniak megoldottak volna valami nagy, tudományos egyenletet. És tudják, mit? Működött a dolog, legalábbis egy darabig. Betartottam a szabályaikat, elvégeztem a szertartásaikat, abban a ruhában jártam, azt az ételt ettem, amit ők adtak, és mintha elárasztotta volna a világot valami belőlem jövő fényesség. Semmit sem éreztem szürkének, hétköznapinak, alantasnak. Mintha nem is a földön jártam volna. És minden alkalomra volt ima: imádkoztunk, ha kimentünk a mosdóba, ha zuhanyoztunk, ha befizettük a számlákat. És életemben először hálát adtam azért, hogy élek.

– Hát ezt érték el, ezt kaptuk tőlük. Aztán elkezdtek büntetni, ha az ember meg-megbotlott, és ez olyan érzés volt, mintha egy óriási kéz fogná a kád dugóját, és alig várná, hogy kihúzhassa, és elragadjon az embertől mindent. És a férjem… Ő jó ember volt, és egy elveszett tehetség.

Julie-Ann Dave-re sandított, majd lassan slukkolt egyet.

– Építész akart lenni – folytatta aztán. – Stadionokat meg felhőkarcolókat akart tervezni. Imádott rajzolni, és átkozottul jól csinálta. De még középiskolás korunkban besikerült a baba, és tudtuk, hogy az építészkedésből nem lesz semmi. De a férjem soha nem panaszkodott.

Julie-Ann ismét vetett egy röpke pillantást Dave-re, majd folytatta.

– Még szép, hogy nem panaszkodott, hiszen szerencsésnek éreztük magunkat, és boldogok voltunk. De van az úgy, hogy az élet keresztülhúzza az ember terveit. Ezt nemigen tudom megmagyarázni, de Új Édenben úgy éreztem, hogy… hogy a férjem abba csimpaszkodik, ami a keze ügyébe akad. Hogy nem az számít, hogy helyes-e, amit csinál, hanem az, hogy… hogy rendben legyen.

Apám és Sonya jutott eszembe, meg az, hogy anyu együtt maradt apuval, pedig tudott róla mindent. És váltig bizonygatta, hogy azt hitte, annak a viszonynak már vége van.

– De miért kezdődött el egyáltalán? – vontam kérdőre anyut a kocsiban, mielőtt elkezdte volna mantrázni, hogy: „Erről képtelen vagyok beszélni. Erről nem vagyok hajlandó beszélni.”

De én, az igazat megvallva, tudni véltem, hogy mi a válasz a kérdésemre.

Amikor hetedikes voltam, a szüleim szétköltöztek. Csak pár hónapra, de akkor is. Apu valami barátaiknál lakott, amíg megpróbálták rendezni a viszonyukat. Engem nem avattak be mindenbe, de az biztos, hogy nem ordítoztak versenyt, mint egyik-másik barátnőm válófélben lévő szülei. Meg az is biztos, hogy tizenhárom éves fejjel is jól láttam, mennyire megváltozott anyu. Egy csapásra hajlamos lett a szomorkás merengésre, meg az ablakon való kibámulásra, és sokszor jött vissza kisírt, duzzadt szemekkel a mosdóból.

Az apu elköltözése előtti este résnyire nyitottam a szobám ajtaját, és kihallgattam a konyhából beszűrődő beszélgetésüket.

– Nem tudom – hajtogatta könnyek közt anyu. – Nem tudom! Egyszerűen úgy érzem, hogy vége van.

– A házasságunknak? – kérdezte hosszú szünet után apu.

– Az életemnek – felelte anyu. – A te feleséged vagyok, meg January anyja, és semmi több! Szerintem te el sem tudod képzelni, milyen érzés ez! Hogy negyvenkét éves vagy, és úgy érzed, hogy a dolgodat már elvégezted, és ennyi volt. Már nem vár rád semmi, nem fog történni veled semmi.

Én ezt akkor nem tudtam felfogni ésszel. Nyilván apu sem, mert reggel elmagyarázták nekem a helyzetet (ott ültünk sorban az ágyam szélén), majd nézhettem, ahogy apu beteszi a hátsó ülésre az egy szál bőröndjét, és elhajt.

Akkor azt hittem, hogy az addigi életemnek hirtelen vége szakadt.

Aztán egyszer csak újra ott volt apu, bizonyítva, hogy lám, semmi sem helyrehozhatatlan! Hogy a szerelem minden akadályt legyőz, és az élet mindig, mindig szépen alakul, és megy tovább. Ezért volt az, hogy amikor anyu leültetett, hogy beszámoljon a diagnózisáról, és gyökeresen megváltozott az életünk, én tudtam, hogy ez csak átmeneti dolog, egy újabb csavar a mi történetünk cselekményében.

Utána úgy tűnt, hogy ők ketten jobban szeretik egymást, mint valaha. Az addiginál többször volt tánc, meg kézen fogva andalgás, meg romantikus víkend. És apu többször mondott olyanokat, hogy:

– Édesanyád sok különböző nő volt ez alatt a húsz év alatt, Janie, és én mindbe beleszerethettem. Mert ez a jó házasság kulcsa: bele kell szeretni egymás újabb és újabb verzióiba. És hidd el, hogy ennél jobb érzés nincs a világon.

Úgy gondoltam, hogy az ő szerelmük felülkerekedik mindenen, kiállja az idő, az életközépi válság, a rák, meg minden egyéb próbáját.

De az a bizonyos szétköltözés akkor is megtörtént, és a temetés napján, amikor ordítoztam anyámmal a kocsiban, szöget ütött a fejembe, hogy talán akkor, abban a három hónapban kezdődött az egész. Hogy apu és Sonya akkor vették föl újra a kapcsolatot, és apunak talán szüksége volt rá, hogy azt higgye, még rendbe jöhet minden. Anyu pedig talán azért fogadta vissza, mert akkor már neki volt szüksége arra, hogy úgy csináljon, mintha nem lenne semmi baj.

Julie-Ann tekintete rám szegeződött. Alig észrevehetően megcsóválta a fejét, majd folytatta.

– Nem tudom, érthetően fogalmaztam-e. Szóval nekem is csak az kellett, hogy rendben legyek, és akár rosszat is hajlandó voltam tenni, ha jó célt szolgált.

Eszembe jutott, hogy milyen elszántan törekedtünk Jacques-kal arra, hogy csodaszép életünk legyen, és milyen fontos volt nekem, hogy olyan ember oldalán érjek révbe, akit anyu ismer és szeret. Eszembe jutott anyu betegsége is, meg apu hűtlensége, meg a sztori, amelyet tizenkét éves korom óta meséltem magamnak, hogy ne rettegjek attól, ami történhet velünk. Eszembe jutott, hogy faltam a romantikus regényeket, amikor anyunál kiújult a rák, és nem járhattam posztgradra, és azt hittem, hogy már megint darabokra hullik az életem. És eszembe jutott az is, hogy sokszor napkeltéig nem álltam fel a géptől, pedig már fájt a hátam, és pisilnem is kellett. Nem akartam abbahagyni a munkát, mert úgy éreztem, hogy nincs fontosabb a könyvnél – azaz annál, hogy a fiktív szerelmespár is, meg az olvasó is megkapja tőlem a jól megérdemelt hepiendjét.

Szóval az emberek abba csimpaszkodnak, ami éppen a kezük ügyébe akad.

Igen, igen! Ennek van értelme. De még mennyire, hogy van!

Miután este elbúcsúztunk Dave-től és Julie-Anntől, olyasmit tettem, ami az utóbbi hónapokban nem sűrűn fordult elő: írtam egy SMS-t anyunak.

Szeretlek. Ha soha többé nem leszel képes beszélni apuról, akkor is mindig szeretni foglak. De azért remélem, hogy egyszer képes leszel rá.

Húsz perc múlva jött a válasz:

Én is, Janie. Mindenre az a válaszom, hogy én is.

Szombaton lementünk a partra.

– Nem valami kreatív ötlet, belátom – mondtam a fagyökerekkel súlyosbított ösvényen.

Gus felelni akart, de én közbevágtam.

– Ne merj azzal poénkodni, hogy a választott irodalmi műfajom is híján van az eredetiségnek!

– Csak azt akartam mondani, hogy hülyék vagyunk – mondta Gus. – Mármint azért, mert nem jöttünk le többször a partra.

– Én azt hittem, már rosszul vagy tőle, annyira unod.

Gus megrázta a fejét.

– Alig-alig járok le.

– Komolyan? – néztem rá csodálkozva.

– Gyökér! – figyelmeztetett Gus, majd miután átléptem a szóban forgó fagyökeret, hozzátette: – Nem vagyok egy strandkirály.

– Azt egyből láttam – bólintottam. – Ha strandkirály lennél, akkor ezt kürtölné világgá a pólód meg a sapkád.

– Ahogy mondod – helyeselt Gus. – Az a helyzet, hogy nekem inkább télen jön be a tópart.

– Tényleg? Nekem az jönne be télen, ha átmenetileg meghalhatnék.

Gus nevetése zörgött, mint a kereplő. Az ösvény végén lelépett az alacsony párkányról a homokra, majd a kezét nyújtva lesegített engem is.

– Pedig eszméletlen szép olyankor a part. Láttad már?

Megráztam a fejem.

– Amikor egyetemre jártam, nemigen kóboroltam a világban.

Gus bólintott.

– Miután Pete és Maggie ideköltözött, mindig meglátogattam őket a téli szünetben – mesélte. – Vettek nekem ajándékba repülőjegyet vagy buszjegyet, és eljöttem az ünnepekre.

– Gondolom, apád nem bánta – csúszott ki a számon.

Forrt bennem a düh, mert megjelent lelki szemeim előtt Gus, a magányos kisgyerek, aki nem kell senkinek. Óvatosan a mai, felnőtt Gusra pillantottam. Egy kicsit megfeszült az álla, de amúgy közönyös volt az arca. Megcsóválta a fejét, és elindult mellettem a parti fövenyen. Ő is vetett rám egy óvatos pillantást, majd ismét leszegte a fejét.

– Nyugi, nem gond, ha szóba hozod apámat – mondta. – Nem volt az olyan vészes.

– Gus – kezdtem, majd megálltam, és szembefordultam vele. – Ha ezt kell mondanod, az már önmagában is azt jelenti, hogy sokkal vészesebb volt a kelleténél.

Gus egy pillanatig habozott, majd ismét nekivágott a homoknak.

– Nem úgy volt, ahogy gondolod – szólalt meg. – Anyám halála után eljöhettem volna otthonról. Pete hívott, hogy költözzek ide hozzájuk, és folyton megpróbált szóra bírni. Abban bízott, hogy ha beszélek az otthoni zűrökről, megkaphatja a gyerekfelügyeleti jogot, de én hallgattam. Apámnak ugyanis volt egy csomó szívgyógyszere, de könyörögni kellett neki, hogy vegye be őket. Ha háromszor szóltam neki, az még elment, de negyedszerre már kötekedni kezdett, szó szerint verekedést provokált. Néha már megfordult a fejemben… – Gus egy pillanatra elakadt. – Szóval megfordult a fejemben, hogy talán azt akarja, hogy nyírjam ki, vagy abban bízik, hogy ha fölhergeli magát, a szíve bemondja az unalmast. Kimaradtam a suliból, és elmentem dolgozni, hogy legyen pénz gyógyszerre, de ha nem voltam otthon, apám teljes passzivitásba süppedt: nem evett, nem fürdött, nem csinált semmit. Alig tudtam életben tartani. Talán úgy gondolta, hogy ez a büntetésem.

– A büntetésed? – nyögtem ki elfúló hangon. – Ugyan miért?

Gus vállat vont.

– Nem tudom. Talán azért, mert nem az ő pártján álltam.

– Hanem anyukádén?

Gus bólintott.

– Szerintem apám úgy érezte, hogy összefogtunk ellene mi ketten. És így is volt. Minden szarért anyámat hibáztatta. Olyan hülyeségek miatt őrjöngött, hogy anyám elfelejtett tankolni, és ő emiatt el fog késni a munkából, meg hogy anyám miért dobott ki valami bolti nyugtát, vagy a maradék kaját, amit ő mégis meg akart enni.

– Velem is durván bánt, de inkább random dolgok miatt esett nekem. Megvert például, ha telefoncsörgésre ébredt, vagy ha el akart menni valahova, de a hó miatt nem tudott. Így vezette le a dühét. Én meg törtem a fejem, hogy mi lehet a titkos kód, milyen szabályokat kéne betartanom, hogy ne gőzöljön be. Mert az ember így védi magát, érted? Figyeli, hogy működik a világ. De apámnál nem volt titkos kód. Úgy tűnt, a reakciói abszolút függetlenek attól, hogy mit csinálunk és mit nem. A fejébe vette, hogy én egy lusta, önző kis pöcs vagyok, anyám meg királynőnek képzeli magát, és klotyópapírnak nézi az ő pénzét. Folyton bocsánatot kellett kérnie a nagy semmiért, aztán ha apám bántotta őt vagy engem, akkor apám kért bocsánatot, és pár napig nyugi volt.

– De azt hiszem, apámat mégis az törte össze végképp, hogy anyám meghalt. Nem is tudom, mi volt ez nála, mert szerelemnek nem nevezném. Talán azért bánt úgy anyámmal, mint a szarral, mert így érezhette, hogy hatalma van fölötte. Fölöttem viszont már nem volt hatalma, amikor nagyobb lettem.

– Már csak azzal tudott manipulálni, hogy életben kell tartanod – vetettem közbe.

– Nem tudom – vallotta be Gus. – Talán így volt. De ha elköltözöm, hamarabb meghalt volna.

– És szerinted az a te hibád lett volna?

– Hogy kinek a hibája, az mindegy volt. Csak az számított volna, hogy apám meghalt, és én ezt megakadályozhattam volna, de nem tettem. Meg aztán anyám sem hagyta el, akkor én hogy tehettem volna meg? Anyám sem akarta volna, hogy magára maradjon.

– Nem tudhatod, hogy anyukád mit akart és mit nem – mutattam rá. – Gyerek voltál.

– Pete előszeretettel mondogatja, hogy én soha nem voltam gyerek.

– Ez a legszomorúbb mondat, amit valaha hallottam.

– Ne viselkedj úgy, mintha valami szánnivaló figura lennék – mondta Gus. – Mindez már a múlté. Rég volt, tán igaz sem volt.

– Tudod, mi a te problémád? – kérdeztem, és Gus ezúttal már megállt, amikor én megálltam.

– Igen. Többről is tudok.

– Az, hogy nem tudsz különbséget tenni a szánalom és az együttérzés között – közöltem. – Én nem szánakozom rajtad, csak elszomorít, hogy így bántak veled, és dühít a gondolat, hogy nem kaptad meg azt, ami minden gyereknek jár. Elszomorít és dühít, hogy sokan keresztülmennek azon, amin te, de a legjobban a te történeted kavar fel, mert az rólad szól. És téged ismerlek, kedvellek, és azt akarom, hogy jó életed legyen. Ez nem szánalom, hanem törődés.

Gus rám szegezte az átható tekintetét, és megrázta a fejét.

– Nem akarom, hogy így gondolj rám.

– Hogy? – tudakoltam.

– Mint egy tönkretett bokszzsákra, aki hadban áll a világgal – felelte komor és feszült arccal.

– Nem úgy gondolok rád. – Közelebb léptem hozzá, és lázasan kerestem a megfelelő szavakat. – Én csak úgy gondolok rád, mint Gusra.

Fürkész tekintettel méregetett, és mosolyra húzódott a szája széle. Igaz, ez a mosoly nem volt túl meggyőző, és hamar le is olvadt az arcáról. Így eléggé kiégett benyomást keltett.

– Pedig tényleg egy totálisan elbaltázott nyomoronc vagyok – mondta halkan. – Tényleg hadban állok a világgal, és tényleg csupa görcs vagyok. És ha próbálok közelebb kerülni hozzád, mindig megszólal a vészcsengő, és hiába igyekszem úgy viselkedni, mint a normális emberek, egyszerűen nem megy.

Bukfencezett egyet a gyomrom. Közelebb kerülni hozzád. A tavat néztem, mert kellett egy másodperc, hogy felocsúdjam.

– Olyan, hogy normális ember, nincs – mondtam végül. – Azt hittem, ezzel tisztában vagy.

– Igazad lehet – bólintott Gus. – De akkor is van különbség az olyanok között, mint én, és az olyanok között, mint te, January.

– Ne sértegess – feleltem, és szúrósan néztem Gusra. – Azt hiszed, bennem nincs indulat? Azt hiszed, egy kicsit sem vagyok összetörve? Az én életem sem tökéletes, ha nem tudnád.

– Egy percig sem gondoltam, hogy a te életed tökéletes.

– Nem a túrót. Tündérhercegnőnek neveztél.

Gus nevetése köhögésbe fulladt.

– Mert te vagy a ragyogó fény! Hát nem érted? – Megcsóválta a fejét. – Nem az a lényeg, hogy mi történt – folytatta –, hanem az, hogy miként küzdesz meg a gondokkal-bajokkal, azaz ki vagy. És te mindig is vakító fény voltál, és akkor is tudsz ember módjára viselkedni, ha mélyponton vagy. Akkor is emberből vagy, basszus, ha forr benned a düh, és össze vagy törve! Akkor is meg tudod mondani az embereknek, hogy… hogy szereted őket.

– Hagyd ezt abba – szóltam rá.

Gus már indult volna, de elkaptam a könyökét.

– Engem nem fogsz összetörni, Gus.

Erre mozdulatlanná dermedt, és szétnyíltak az ajkai. Fejét kissé oldalra billentve fürkészte az arcomat, és a két szemöldöke közt, az orrnyergén ismét megjelent a két kis barázda.

Szívből reméltem, hogy akkor és ott megért valamit. Azt, hogy belelátok. Hogy semmi különöset nem kell csinálnia, nem kell valami rejtélyes kód segítségével feltárnia a lelke titkos zugait. Hogy bőven elég, ha egyszerűen ott van velem, és hagyja, hogy apránként felfedezzem őt, ahogy eddig.

– Nem kell elmondanod, hogy a szíveden viseled a sorsomat – folytattam. – Hiszen tegnapelőtt este az öledben dajkáltál, amikor zokogtam. Talán még bele is fújtam az orromat a pólódba. Szóval nem kérek tőled semmit, csak azt, hogy viszonozhassam a szívességet. Ha tehát valami enyhe lefolyású ölben sírásra, vagy annak bármilyen megfelelőjére vágysz, csak rajta.

Gus nagyot fújt, majd hozzám hajolt, és a nyakamba fúrta az arcát, mint egy zavarba jött kisgyerek – de a forró lehelete azért fölserkentett valamit a bőröm alatt. Az ujjaim finoman végigsiklottak a szép ívű karizmain, majd összekulcsolódtak a bőrkeményedéses ujjaival. Alacsonyan járt a horizonton a nap, és a lassan tovaúszó, vékony felhőtakarót halvány, mandarinszínű csíkok szabdalták. Mintha olvadozó, narancsízű pálcás jégkrémek lebegtek volna az égbolt farmerkék tengerén.

Gus fölemelte a fejét, és újra a szemembe nézett. Megfestette az arcát a felhők közti réseken jókora nyalábokban, avagy nyalintásokban kiszökdöső fény.

Minden elfogódottságtól mentes, megnyugató csöndbe burkolóztunk. Olyasféle csöndbe, amelyet, ha egy könyvbe írtam volna bele, talán át is ugrottam volna.

De nem biztos, hogy igazam lett volna. Mert ott és akkor, azokban a csöndes pillanatokban, amikor nem történt semmi, és kifogytunk a mondanivalóból, rádöbbentem, hogy mennyire kedvelem Gus Everettet, és milyen sokat jelent nekem. Az utóbbi három napban elég sok minden hangzott el, és tudtam, hogy az idők során felszínre fog bugyogni még ez-az. Akkor viszont átadtam magam a jóleső érzésnek, hogy végre nem vagyok dugig tömve a bennem rekedt érzelmekkel meg a visszanyelt szavakkal.

Egy kicsit üresnek éreztem magam, és könnyűnek.

Azaz boldognak. De nem mámoros, túláradó boldogság volt ez, hanem az a fajta visszafogott, de tartós boldogság, amely életünk legjobb periódusait hatja át, és ütközésvédő réteget képez köztünk és a világ között, amely fölött lebegünk.

Boldog voltam, hogy ott lehetek Gusszal anélkül, hogy bármit is csinálnánk, és bár tudtam, hogy ez csak átmeneti állapot, elég volt ahhoz, hogy elhiggyem: egyszer még rendben leszek. Lehet, azaz fölöttébb valószínű, hogy nem pont úgy, mint apu halála előtt, de ehhez az újfajta „rendben levéshez” is majdnem olyan komfortos, biztonságot adó közérzet fog társulni.

Ugyanakkor éreztem a fájdalmat is, a takaréklángon égő, visszafogott szívsajdulást, amely velem maradna, ha köztem és Gus között „berobbanna” ez a dolog. Tökéletesen el tudtam képzelni, hogy mit érezne a gyomrom meg a bizsergő tenyerem, milyen éles nyilallások emlékeztetnének arra, hogy jó volt itt álldogálni Gusszal – de ez egyszer nem gondoltam, hogy az a helyes válasz, ha elengedem a dolgot.

Meg akartam tartani egy időre Gust is, meg ezt a pillanatot is. Gus megszorította a kezemet, mintha így jelezné, hogy egyetért.

– Tudod, én tényleg… – szólalt meg szinte suttogva. Gyengéd volt a hangja, de érdes, reszelős, olyan, mint ő maga. – Mármint tényleg szívemen viselem a sorsodat.

– Én is tényleg – feleltem. – Mármint tényleg tudom, hogy így van.

Megcsillant az arcán a mandarinszínű fény, amikor elmosolyodott, a ritkán látható gödröcskéire pedig árnyék borult. Álldogáltunk tovább; jó volt, hogy nem történik körülöttünk semmi.

20. fejezet

A PINCE

Van egy rossz hírem meg egy rossz hírem, írta másnap reggel Shadi.

Melyiket hallgassam meg előbb???, írtam vissza, majd lassan, óvatosan felültem, nehogy fölébresszem Gust. Az az állítás, hogy bealudtunk a kanapén, az igazság elferdítésének hatott, hiszen az este tudatosan el kellett döntenem, hogy aludni fogok.

Akkor szálltunk alá először a vég nélküli mozimaraton, azaz bulimikus filmzabálás mély bugyraiba. Gus találta ki, hogy egyszer én választok, egyszer ő. Így néztük, avagy dumáltuk végig az Aludj csak, én álmodomot, A vágy villamosát, A Karib-tenger kalózai 3-at (ez volt Gus büntetése, amiért megnézette velem A vágy villamosát), valamint a Mariah Carey-féle Glittert (amikor már kezdett úrrá lenni rajtunk a téboly). És én mindezek után még abszolút éber voltam, sőt mintha felhúztak volna.

Gus javaslatára nézni kezdtük a Hátsó ablakot is, és kábé a felénél, amikor már majdnem beszűrődött az ablakon némi hajnali fény, végre abbahagytuk a dumálást. Mozdulatlanul hevertünk a kanapé két végén, középen pedig a térd alatti részeink gabalyodtak össze. Így szenderedtünk el.

Mire fölébredtem, kihűlt a ház. Ugyanis nyitva hagytam az ablakokat, amelyek bepárásodtak, amikor már enyhült az éjszakai hideg. Gus már-már magzati pózba gömbölyödött, mert csak egy vékony plédet dobott magára. Ráterítettem az én két takarómat is, majd kiosontam a konyhába, és begyújtottam a teáskanna alatt a gázt.

Csöndes volt a reggel, kéklő ég, mozdulatlan levegő. A nap, ha fölkelt is, beszorult a lenge ködfátyol mögé. Nesztelenül elővettem a csomag őrölt kávét meg a francia prést.

A kávéfőzés is más volt, mint az érkezésem utáni első reggelen, immár megszokott, hétköznapi rituálénak, és ennélfogva már-már szent dolognak számított.

Nem tagadhattam, hogy újabban, azaz kábé egy hete, kezdem a magaménak érezni a házat.

Megrezdült a kezemben a teló.

Szerelmes lettem, írta Shadi.

A Kísértetkalapba?, kérdeztem vígan zsongó szívvel. Shadi ugyanis eleve csúcs volt, de a szerelmes Shadi még csúcsabb, azaz olyankor mintha még inkább önmaga lett volna, még vadabb, még mókásabb, még lököttebb, még bölcsebb, még szelídebb. Valami belülről áradó fény ragyogta be, és a szívszaggató szakítások után sem gubózott be soha, pedig olyankor ripityára tört a szíve. Amikor viszont újra beleesett valakibe, a túlcsorduló öröme átáramlott belém is, meg az egész világba.

Hát persze, pötyögtem. Mesélj el mindent!

Hát, kezdte Shadi, nem is tudom!! Minden este együtt vagyunk, és a legjobb barátja imád engem, és én is őt, és egyik éjjel szó szerint napkeltéig fönt voltunk, érted, és amikor ő kiment vécére, a barátja ilyet szól, hogy „Vigyázz vele, megőrül érted”, én meg erre „lol, dettó”. Ergó van még egy rossz hírem.

Említetted, válaszoltam. Ne kímélj.

El akar vinni a családjához…

Igen, ez borzasztó, helyeseltem. Mert képzeld el, mi lesz, ha mondjuk jó fejek? Ha Unóznod és whisky-kóláznod kell velük a verandán?

Hát, írta Shadi, az van, hogy ezen a héten akar menni. Július negyedikére.

Csak bámultam a képernyőt, nem tudtam, mit lépjek erre. Hiszen egyfelől az volt, hogy immár egy hónapja éltem a Gus Everett-szigeten, de még nem lett úrrá rajtam sem a préritéboly, sem a kabinláz.

Másfelől viszont hónapok óta nem láttam Shadit, és hiányzott. Gusszal a barátságnak azt a mámorító, gyors lefolyású fajtáját műveltük, amelyet az ottalvós táborokra tartogat az ember, meg az egyetemi gólyahétre. Shadival viszont hosszú évekre nyúlt vissza a barátságunk, és bármiről tudtunk úgy beszélgetni, hogy nem kellett magyarázgatnunk a kontextust. Persze, ezt Gus kommunikációs stílusa sem igényelte túlzottan: az életéről közölt infómorzsák értelmezési kerete menet közben épült ki. Egyre tisztább képet kaptam róla, és esténként alig vártam, hogy másnap ismét megtudjak valamit.

De akkor is.

Tudom, hogy borzasztó az időzítés, írta Shadi, de már beszéltem a főnökömmel, és augusztusban a sznapomon megint kapok szabit és ígérem, hogy egyedül kipakolom az egész kéjlakot.

Fütyülni kezdett a teáskanna, úgyhogy félretettem a telót, ráöntöttem az őrleményre a vizet, és rátettem a „francia présre” a fedőt, hadd ázzon a kávé. Aztán a pult fölé hajoltam, mert új üzenet borította fénybe a képernyőt.

Nyilván nem muszáj elmennem, írta Shadi. De mit érzek??? Azt, hogy muszáj. Pedig amúgy nem muszáj. Ha szükséged van rám, el tudok jönni most is.

Ezt, persze, nem tehettem meg Shadival, nem rángathattam ki valamiből, ami ennyire boldoggá teszi.

Ha augusztusban jössz, meddig maradsz?, nyitottam meg a tárgyalást.

Ekkor egy pittyenés új e-mailt jelzett. Izgatottan nyitottam meg, mert láttam, hogy Sonya írt. Végre nyilatkozott a verandabútorról:

January,

Nagyon örülnék a verandabútornak, de sajnos nincs rá pénzem. Ha nekem adod csak úgy, kérlek, jelezd, hogy mikor jöhetek érte teherautóval + barátokkal. Ha viszont eladásra kínálod, akkor köszönöm, de nem tudok élni az ajánlatoddal.

Amúgy, ettől függetlenül, beszélhetnénk valamikor? Jó lenne személyesen, ha…

– Szia.

Becsuktam az e-mailt, és hátrafordultam. A konyhába becsoszogó Gus buzgón dörgölte a szemét. A hullámos haja az egyik oldalon fölállt, a pólója pedig olyan gyűrött volt, mint egy ősrégi pergamen a múzeumi tárlóban. Az egyik ujja is felgyűrődött, így többet láttam Gus felkarjából, mint valaha. Rögtön elfogott a mohóság: a válla is érdekelt volna.

– Ejha! – mondtam. – Szóval így néz ki Gus Everett smink nélkül.

Gus álmosan hunyorogva nyújtózott egyet.

– Hogy tetszem? – kérdezte.

Megrebbent a szívem.

– Pont ilyennek képzeltelek – feleltem, majd hátat fordítottam neki, és kotorászni kezdtem a kredencben. – Azaz úgy nézel ki, mint mindig.

– Úgy döntöttem, hogy ezt bóknak veszem.

– Amerikai állampolgárként ehhez jogod van – szögeztem le, majd a két bögrét szorongatva szembefordultam Gusszal. Szívből reméltem, hogy laza benyomást keltek – azaz úgy festek, mintha egy csöppet sem görcsölnék amiatt, hogy egy házban ébredtem vele.

Két kézzel a pultra támaszkodott (mert persze nekidőlt, mint mindig), és mosolyra görbült a szája.

– Hála légyen Jack Reachernek.

– Ámen – vetettem keresztet.

– Kész van már az a kávé?

– Majdnem.

– Elülső vagy hátsó veranda? – kérdezte Gus.

Próbáltam elképzelni, milyen lehet a kabinláz. Azaz milyen lenne, ha kezdene eljárni az idő Gus mosolya fölött, meg a gyűrött cuccai, a csak kettőnk által beszélt nyelv, a sírdogálás, az érintések, a nem-érintések fölött.

Új üzenet jött Shaditól: Legalább egy hétig maradok.

Visszaírtam: Akkor majd akkor, bébi! Addig is számolj be a szívedben zajló kísértetjárás fejleményeiről!

Szerda volt, és mindketten nálam írtunk. (Én már elkészültem a könyv jó egyharmadával!) Aznapra vártam a vevőt, hogy elvigye a bútorokat az emeleti hálószobából. A verandabútor eladásával még vártam, mert rászoktunk Gusszal, hogy esténként néha ott ejtőzünk. A földszinten már bedobozoltam a különféle mütyürkéket, és elhordtam őket az adományboltba, sőt a nélkülözhető bútorokat is eladogattam. Mennie kellett a kétszemélyes kanapénak, csakúgy, mint a nappaliban lévő karosszéknek, a kandallópárkányon álló órának és a tányéralátéteknek is. Eladományoztam továbbá a konyhaasztal melletti szekrényben tárolt szép, kecses, felfelé vékonyodó díszgyertyákat meg a fogadalmi gyertyákat.

A nyári lak így már sokkal inkább hatott babaháznak, mint otthonnak. Talán ezzel magyarázható, hogy lényegében nálam volt az „irodánk”, majd a napi munka végeztével áttelepültünk Gushoz.

Aki éppen kiment a konyhába jégért, én pedig megragadtam az alkalmat, hogy átböngésszem (suttyomban körbeszaglásszam) a könyvespolcát. Erre már azóta vágytam, hogy az első este megláttam a nappalim ablakából a fényárban úszó polcokat.

Gusnak klasszikusokból is, meg kortárs művekből is igen szép gyűjteménye volt. Toni Morrison, Gabriel García Márquez, William Faulkner, George Saunders, Margaret Atwood, Roxane Gay… Ábécérendben sorakoztak a kötetek, de látszott, hogy Gus egy ideje nem „iktatta” az új szerzeményeit. Azok ugyanis a glédába állított könyvek előtt, meg azok tetején hevertek, és a borítójuk alól kikandikált a blokk.

Leguggoltam, hogy szemügyre vegyem a legalsó sort, ahova nagy összevisszaságban volt behányva mindenféle. Az egyik kötet láttán tátva maradt a szám és elakadt a lélegzetem. A vékonyka könyvgerincen ugyanis ezt olvastam: Gregory L. Warner Középiskola.

Kinyitottam az évkönyvet, és az E betűs családnevekhez lapoztam. Kitört belőlem a nevetés, amikor megláttam a fekete-fehér fotón a borzas, ifjú Gust, aki egy rozoga sínpár fölött állt terpeszben.

– Te jó ég! – fakadtam ki. – Köszönöm, Uram! Hála néked!

– Jaj, ne csináld már! – fakadt ki a szobába belépő Gus. – Neked semmi sem szent, January?

A tálalóasztalra tette a jegesvödröt, és megpróbálta lefeszegetni az ujjaimat az évkönyvről.

– Még nem végeztem! – tiltakoztam. – És nem tudom, hogy végzek-e valaha is! Mert én ezt akarom először meglátni, ha fölébredek, és lefekvés előtt még vetnék rá egy pillantást!

– Maradj az alsógatya-katalógusnál, te perverz malac! – mondta Gus, és ismét megpróbálta elragadni tőlem a könyvet, de én elfordultam, és magamhoz szorítottam.

– Elveheted az életemet vagy a szabadságomat – sikkantottam, miközben ide-oda hajoltam a nyúlkáló keze elől –, de ezt a nyomorult évkönyvet soha nem veszed el tőlem, Gus!

– Nekem inkább könyv kéne – mondta, majd ismét akcióba lépett. Hátulról átölelt, elkapta kétoldalt a könyvet, de én még most sem engedtem el.

– Nem viccelek. Egy ilyen fénylő csillagot nem rejthet sem véka, sem lámpaernyő! Ezt látnia kell a New York Timesnak, meg a GQ magazinnak, és okvetlenül pályázd meg a Forbesnál a legszexibb pasi büszke címét!

– Hadd jegyezzem meg, hogy tizenhét éves vagyok azon a képen. Megkérnélek, hogy ne tárgyiasítsad gyermek-énemet!

– Megőrültem volna érted, ha akkor ismerlek – jelentettem ki. – Szó szerint úgy festesz, mint aki előrecsomagolt lázadótini-jelmezt vett a halloweenboltban! Hát mégis igaz, amit mondanak, tényleg van, ami sosem változik! Esküszöm, egy az egyben ugyanez a szerkó van rajtad ma is!

– Ez száz százalék rágalom – szállt vitába velem a hátamhoz préselődő, karjait körém fonó Gus. Az ujjamat még sikerült könyvjelzőként bedugnom a lapok közé, így ki tudtam nyitni az évkönyvet.

Gus engedett a szorításból, és a vállam fölé hajolt, hogy jobban lássa a képet. Közben a két keze lesiklott a karomon, majd megpihent a csípőmön.

Persze, csak azért, hogy megtámaszkodjon, és ne bukjon át rajtam.

Vajon hányszor kerülünk még ilyen helyzetbe, azaz testhelyzetbe? És meddig tart ki az a kevéske önuralmam, amelyet még nagy nehezen megőriztem?

Mert ha történik köztünk valami, hogy is mondjam, konkrét dolog, akkor nekem annyi. Akkor elveszítem Gust, aki ki lesz bukva, mert rettegni fog, hogy túlzottan odavagyok érte, és túl sokat akarok tőle, és óhatatlanul tönkre fog tenni. Miközben én… Hát, igen. Túlzottan odalennék érte, és óhatatlanul tönkremennék.

Tudtam, hogy egy ilyen romantikus lélek, mint én, képtelen holmi laza viszonyt folytatni, és Gus iránt többet éreztem a puszta testi vonzalomnál. Pedig abszolút inkompatibilisek voltunk…

És úgy tűnt, egyikünk sem tudja megállni, hogy ne feszegesse a határokat.

Miközben az évkönyvet néztük, vagy legalábbis úgy tettünk, Gus keze finoman siklott le-föl a csípőmön. Magához húzott, majd eltolt. Szó szerint borzasztóan találó metafora, suhant át az agyamon. A hátamhoz nyomódott a feszes hasa, de én inkább a fényképre fókuszáltam.

Miután a kezdeti kótyagosságom eloszlott, más színben láttam a fotót. A fiúk kábé harminc százaléka világfájdalmas pózban tetszelgett, de Gus valahogy más volt, mint a többi. Feltűnt, hogy nem bujkál mosoly a merev, feszült, csálé szája szegletében. A felső ajkát kettészelő fehér heg is frissebbnek, sötétebbnek hatott, és karikás volt a szeme.

Bár Gus Everett folyton meglepett valami aprósággal, de az ösztönöm azt súgta, hogy ismerem őt. Azaz ismerjük egymást. Hiszen Gus egyből kiszúrta a Pete-féle könyvklubban, hogy megváltoztam, és most, hogy néztem a tizenhét éves kori fotóját, én is éreztem, hogy akkoriban történt vele valami.

– Ez a kép azután készült, hogy anyukád… – kezdtem, de nem tudtam folytatni.

Gus álla egy kicsit megnyomta a vállamat, ahogy bólintott.

– Második gimis voltam, amikor meghalt – mondta. – Ez a negyedikes fotóm.

– Úgy tudtam, hogy kimaradtál a suliból – jegyeztem meg, mire Gus ismét bólintott.

– Apám testvére egy nagy temető gondnoka volt – mesélte. – Tudtam, hogy fölvesz teljes állásba, amint betöltöm a tizennyolcat, de Markham, a haverom, rádumált, hogy azért csináljuk meg rólam az évkönyv-fotót, és adjuk le.

– Hála néked, Markham – suttogtam, hogy fenntartsam a laza, évődő hangulatot, pedig összeszorította a szívem a szomorúság. Eszembe jutott, hogy vajon az én tekintetem is ilyen üres és tétova lenne-e most, mint Gusé, ha olyan kifejezéstelen lett volna az arcom apu temetése után, mint neki ezen a fotón?

– Bárcsak ismertelek volna! – mondtam elveszetten, gyámoltalanul. Nem is tudtam volna változtatni a dolgok menetén, de legalább ott lettem volna. Szerethettem volna.

Lehet, hogy apám hazug ember volt, meg szoknyapecér, meg folyton utazó üzletember, de nincs olyan emlékem gyerekkoromból, hogy magányosnak éreztem volna magam. A szüleimre mindig számíthattam, és az otthonunk volt az én biztos menedékem.

Nem csoda, hogy Gus tündérhercegnőnek látott, ahogy vígan szökdécseltem az élet vadvirágos mezején a csillogó cipellőmben. Az univerzumba vetett mélységes hit vezérelt, szilárdan meg voltam róla győződve, hogy mindenki az lehet, ami akar, és megkaphatja, amit akar. De most már fájt, hogy nem tehetek időutazást, nem repülhetek vissza az egyetemi évekbe, hogy megértőbb és türelmesebb legyek Gus Everett-tel. Mert már akkor is látnom kellett volna, hogy milyen magányos. Ahelyett, hogy mesét mondok magamnak, körül kellett volna néznem a világban.

Gus két keze még mindig ütemesen mozgott, és rádöbbentem, hogy én is ugyanerre az ütemre ringatózom, mintha gumimatracon feküdnék, és ő lenne a hullám. Rájöttem arra is, hogy ha maga felé húz, a hasához nyomódik a hátam, sőt még homorítok is. Aztán a combomra siklott a keze, és nagyon kellett koncentrálnom, hogy ne ziháljak vadul.

Mintha azt játszottuk volna, hogy meddig tudunk elmenni úgy, hogy közben úgy teszünk, mintha el se mentünk volna.

– Támadt egy ötletem – szólalt meg Gus.

– Tényleg? – évődtem, de a rekedt hangom hű tükre volt az egymással viaskodó érzelmeimnek. – Indítsam a videót? Szerintem megörökíthetnénk a nagy pillanatot.

Gus szorítása erősödött a combomon. Újra a hasához simultam.

– Frenetikus poén volt – nyugtázta tompa hangon. – Szóval, amint már említettem, támadt egy ötletem. A kutatómunkával kapcsolatban.

Á! Kutatómunka! Hát persze! Gus eszembe idézte, hogy mindazt, amit teszünk, a fogadásunk keretei között tesszük, és ennek megfelelően öntjük szavakba. Azaz végső soron ez az egész csak játék.

– Oké. Miről lenne szó? – kérdeztem, és szembefordultam Gusszal. A mozdulattól arrébb csúszott a keze, de nem vette le rólam.

– Szóval – kezdte, majd vágott egy grimaszt. – Megígértem Pete-nek és Maggie-nek, hogy elmegyek hozzájuk július negyedikén, de az pont péntekre esik.

– Ó. – Hátraléptem. Így, hogy rajtam pihent a keze, nehéz volt észben tartani, hogy más is létezik a világon. – Szóval ki kell hagynod egy kutatópénteket?

– Hát, az van, hogy ha nem akarok elakadni az írással, meg kéne néznem ezt az Új Édent – magyarázta. – Szóval, mivel pénteken nem megy, arra gondoltam, hogy esetleg szombaton, ha nem…

– Értem – bólintottam. – A héten elmarad a „Bevezetés a romkomba”, és magasirodalmi terepgyakorlat lesz helyette.

Gus megrázta a fejét.

– Neked nem kell jönnöd. Ezt egyedül is tudom csinálni.

Felvontam a fél szemöldökömet.

– Ugyan miért ne mennék?

Gus a száját rágta; az ajka fölött lévő heg a szokottnál is fehérebb lett.

– Szörnyű látvány lesz – figyelmeztetett. – Biztos, hogy hiányzik ez neked?

Nagyot sóhajtottam. Megint a régi nóta. Kímélni kell a kis tündérhercegnőt, nem neki való ez a csúnya, kegyetlen világ.

– Gus – kezdtem szép lassan. – Ha te mész, én is megyek. Így szól a megállapodásunk.

– Akkor is, ha ellógom az e heti románchős-alapkiképzést?

– Szerintem már egy hónapra való sortáncot eljártál – feleltem. – Megérdemelsz egy kis szünetet, meg egy július negyedikei bulit.

– És te? – kérdezte Gus.

– Én mindig megérdemlek egy kis szünetet – közöltem. – De nálam ez általában sortáncot jelent.

Gus megköszörülte a torkát.

– Én a péntekre gondoltam.

– Mi van a péntekkel?

– El akarsz jönni Pete-ékhez?

– Igen – vágtam rá azonnal.

Gus rám villantotta a védjegyévé vált zárt szájas mosolyt.

– Egy pillanat! – kaptam észbe. – Talán.

Gus arca erre megnyúlt, úgyhogy sietve hozzátettem: – Lehetséges, hogy… – Kétszer is megválogattam a szavaimat. – Pete barátságban van apám szeretőjével.

– Ó – mondta Gus, és megremegett a kissé eltátott szája. – Hát, jó lett volna, ha… ha Pete ezt megemlíti, amikor megkérdeztem, hogy elhívhatlak-e.

– Nem biztos, hogy tud a dologról.

– De az sem biztos, hogy nem direkt hallgatta el ezt a fontos infót, nehogy én se menjek el.

– Te menj el nyugodtan – biztattam. – Én pedig majd meglátom.

– Ki fogom deríteni – ígérte sietve Gus. – És ha Sonya nem jön, akkor…?

– Akkor elmegyek – mondtam. – És okvetlenül szóba hozom Maggie előtt a kőzeteket.

– Beteg vagy és perverz, January Andrews – jelentette ki Gus. – És én ezt szeretem benned.

Nagyot liftezett a gyomrom, és felfelé jövet kis híján elszállt.

– Á, szóval ezt – mondtam.

– Na, jó, ezt is – felelte Gus. – Meg azt is, hogy jó a segged. De kicsit durva lett volna, ha ezt mondom, miután meghívtalak a nagynénémhez.

Ha buliba mentem, többnyire megragadtam az alkalmat, hogy vegyek valami alkalomhoz illő, tematikus szerkót, vagy legalább egy új cipőt. Most viszont már-már szúrósan nézett rám a netbank, amikor péntek reggel bejelentkeztem – pedig már jó néhány bútort pénzzé tettem.

Írtam Gusnak: Nem hiszem, hogy el tudok menni Pete-ékhez. Kiderült, hogy egy kistányérnyi krumplisalira se futja a pénzemből.

Láttam a képernyőmön, hogy Gus pötyögni kezd, majd megáll, majd megint pötyög. Így telt el egy hosszú perc, majd eltűnt a szimbólum, és megint a pinceajtóval néztem farkasszemet.

A nagy hálószoba és a nagy fürdőszoba átnézését még halogattam, a földszintről pedig már nagyjából mindent eltüntettem, amit kellett (beleértve a falra szögezett dolgokat is), így maradt a pince.

Vettem egy nagy levegőt, majd kinyitottam az ajtót, és meredten bámultam a sötét lépcsőt. Fellélegeztem, amikor megláttam odalent a csupasz cementpadlót, egy kicsit féltem ugyanis, hogy a pincét is megcsinálták szobának, és további bútorok elszállítását kell koordinálnom. Megnyomtam a villanykapcsolót, de a körte már kiégett. Persze azért nem szuroksötét a pince, gondoltam, hiszen már láttam kívülről az üvegtégla ablakokat, azokon nyilván bejut némi természetes fény. A telómat zseblámpaként használva alászálltam. A fal mentén egymásba rakott, piros és zöld színű műanyag vödrök sorakoztak a szerszámokkal megpakolt fémállványzat és a hűtőláda mellett. Odaballagtam az állványhoz, végighúztam az ujjamat a porlepte villanykörtés dobozon, és fölfeszegettem a fedelét.

Egy körte hiányzott belőle.

Talán pont az, amelyik már kiégett a pincelépcső fölötti lámpában.

Lehet, hogy apu is lejött ide valami más miatt, mint most én, és hiába próbált fényt csiholni. Fogott hát egy égőt, és visszament a lépcsőn félútig, mert ott már nem kellett lábujjhegyen ágaskodnia, amikor becsavarta.

Szigonyként hasított belém a fájdalom. Pedig úgy illene, hogy az idő múlásával enyhüljön, nem? Meddig lesz ez még így? Meddig áll még úgy bele a mellkasomba a fájdalom, hogy alig kapok levegőt, ha olyasmi kerül a kezembe, amihez apu is hozzányúlt? Meddig tölt még el rettegéssel a ginesdobozba dugott levél?

– January?

A hang irányába pördültem. Komolyan arra számítottam, hogy kísértettel, gyilkossal vagy gyilkos kísértettel állok szemben, aki mindvégig itt ólálkodott a ház gyomrában. De csak Gus alakját világította meg hátulról az előszobából leszűrődő fény. Áthajolt a lépcső felső részét szegélyező mellvéden, hogy lásson.

– A picsába! – ziháltam az ereimben lüktető adrenalintól fűtve.

– Nem volt bezárva az ajtó – magyarázta a lépcsőn lefelé lépegető Gus. – Kicsit beparáztam, amikor megláttam, hogy nyitva van a pince.

– Én paráztam be, amikor meghallottam a hangodat! Azt hittem, egyedül vagyok.

– Bocs – mondta Gus, majd körülnézett. – Hát, túl sok minden nincs itt – jegyezte meg.

– Szadomazoszoba tutira nincs – feleltem.

– Miért, az is benne volt a pakliban?

– Shadi, amíg él, remél.

– Értem – mondta Gus, majd hozzátette: – Figyu, nem kell ám mindent átnézned. Az égvilágon semmit nem kell átnézned, ha nem akarod.

– Azért fura lenne, ha poros szerszámok is járnának egy eladó házhoz, meg egy doboz villanykörte – mutattam rá. – Az a „teljesen bebútorozott” és a „csak a négy fal” közti szürke zónába esik. Amúgy meg jól jön a pénz, úgyhogy mindennek mennie kell. Ez amolyan „tűzvédelmi házeladás”, mert a másik opcióm az lenne, hogy felgyújtom a házat, és besöpröm a biztosítótól a kártérítést.

– Pont erről akartam veled beszélni – mondta Gus.

Eltátottam a számat.

– Azt akartad javasolni, hogy égessem porig a házat, aztán próbáljam a dolgot véletlenként eladni a biztosítónak?

– Nem. Csak a krumplisalis üzenetedre reagálnék – felelte Gus. – Egyből mondanom kellett volna, hogy Pete-ékhez nem kell hoznod az égvilágon semmit. Ha mégis hozol valamit, az be lesz suvasztva a kajahegyek alatt roskadozó asztal alá, és a végén hazaküldik veled. És ha nagyvonalú gesztusként megpróbálod mégis otthagyni, akkor három nap múlva a retikülödben bukkansz rá. Ott lesz melegen, bepenészedve…

– Ők ketten állítják elő a kajahegyeket? – csodálkoztam.

– Abszolút.

– Még a White Russian koktélt is?

Gus bólintott.

– És mi a helyzet a kőzetekkel? Azt is adnak, vagy vinni kell? Tudod, hogy beinduljon a társalgás.

– Hoppá, most jut eszembe, hogy mégsem vagy meghívva – mondta Gus.

– Jaj, dehogynem. Aki kőzetmintát visz, azt biztos nem hajtják el.

– Oké. Ez esetben engem, sajnos, ágynak fog dönteni valami. Úgyhogy egyedül kell menned.

– Nyugi – mondtam, és megfogtam a karját. – Nem fogok kőzetekről diskurálni. Vagy legalábbis nem sokat.

Gus somolyogva közelebb lépett, és megcsóválta a fejét.

– Sajnos, nem tudok menni. Beteg vagyok.

– Túl fogod élni.

A kezem még mindig a könyökhajlatán pihent, szinte égette az ujjaimat a bőre. Egy kicsit megszorítottam, mire még közelebb araszolt, és újra megcsóválta a fejét. A hátam a szerszámos állvány hideg széléhez ért, de nem ettől lettem libabőrös, hanem attól, hogy Gus tetőtől talpig végigmért. Közelebb húztam magamhoz, és amikor összetalálkozott a hasunk, a bordáim alatt, meg a köldököm alatt, meg minden porcikám alatt, amelyhez Gus teste hozzáért, egyre gyülemlett a kínzó vágy.

Gus finoman megfogta a csípőmet, és ott is magához vont, mire úgy söpört végig rajtam a forróság, mint a kilocsolt, majd meggyújtott benzincsíkon a láng. Elakadt a lélegzetem, és mintha lassabban csordogált volna az ereimben a besűrűsödött vér, holott a szívem eszelősen kalapált. Gus arckifejezése megváltozott, a szája sarkában bujkáló mosolyt mintha leégették volna, a szeme pedig elsötétült, tekintete az enyémbe mélyedt.

Akkor és ott azt sem bántam volna, ha szó szerint a vesémbe lát. Sőt, még vágytam is rá.

Csak egyszer csak egyszer csak egyszer – pörgött az agyamban a végtelenített hangszalag, mint a sivatagban sodródó ördögszekér.

Aztán Gus lassan lehajolt, és az orra az orromat súrolta, a lehelete pedig a számba csapott, amely valahogy magától szétnyílt. A bőrébe vájtak az ujjaim, amikor az ajka végül nagyon durván, nagyon határozottan, nagyon lassan megostromolta az ajkamat, és úgy éreztem, eggyé olvadok vele, mire véget ér ez az első csók.

Kávéíze volt, meg olyan íze, mint a cigi boldogabbik végének, és én nem tudtam betelni vele. A hajába gabalyodtak az ujjaim, amikor a nyelve a számba siklott. Odalapított a szerszámállványhoz, és az államra vándorolt a keze, hogy jobb szögbe igazítsa a számat, majd megcsókolt még egyszer, még hevesebben, még intenzívebben. Mintha függőón lett volna a nyelvünk, és azzal akartuk volna feltárni egymás mélyebb rétegeit.

Gus minden érintése, minden csókja nyers volt, érdes és jó meleg, akárcsak ő maga. A keze végigsiklott a mellemen, majd a pólóm alá tévedt. Pihekönnyűek voltak a derekamon, majd a melltartómon megpihenő ujjai. Bizsergett a bőröm, miközben lágyan ringatóztunk így, félig összenőve. Megnyikordult a szerszámos állvány, amikor Gus lassan nekinyomta a hátamat, majd a számba nevetett, és ettől még jobban, még kétségbeesettebben kívántam.

Megmarkoltam a pólóját, miközben a szája komótosan, de mohón puhatolózott a nyakamon. Az egyik kezével megragadta a derekamat, a másik pedig a csipkemelltartóm alá siklott, és ott rótta köreit. Eleinte gyengéden csinálta, bágyadt, ernyedt, kimódolt mozdulatokkal, de ahogy a keze alá homorítottam a testem, az erősödő szorításától elakadt a lélegzetem.

Zihálva elhúzódott tőlem.

– Fájt? – kérdezte.

Megráztam a fejemet, mire Gus ismét megérintette az arcomat, és óvatosan elfordította. Megcsókolta a jobb, majd a bal halántékomat, mire én megmarkoltam a pólóját, és lehúztam róla. A kemény, szikár, izmos felsőteste láttán ugrott egyet a szívem. Miután a földre ejtettem a pólóját, ő is elkapott: felfelé csúsztatott kérges tenyere magával sodorta az ingemet, majd miután félredobta, átható tekintettel szemügyre vett.

– Istenem! – mondta mély, karcos hangon.

– Te most imádkozol hozzám, Gus? – kérdeztem mosolyomat visszafojtva.

Az éjsötét pillantása végigsúrolta a testemet, majd a szememen állapodott meg. Ugrált az állkapcsán az izom, én pedig újra homorítottam, amikor a két keze a bőrömet finoman súrolva hátranyúlt, hogy kikapcsolja a melltartómat.

– Úgy valahogy – felelte a kérdésemre.

Lecsúsztatta a melltartó egyik pántját a karomon, és a szemével is követte a mellem ívén végigvándorló ujjai komótos mozgását. Aztán vissza, fölfelé siklottak az említett ujjak, majd begörbültek, és az érdes tenyere a mellemre tapadt, mire borzongás futott végig minden porcikámon. Most is őrjítően finom és könnyed volt az érintése, az ádáz, éjsötét tekintete viszont mintha belém vájt volna, és én egy ütemre ringatóztam vele.

Megrándult a szája széle, amikor ismét a szemembe nézett. Kiszabadította a másik melltartópántot is, és miután lehullt a textil, szinte beitta a mellemet az a ráérősen nézelődő, éjsötét szempár, én pedig izegtem-mozogtam, tekergőztem, mintha hozzá akarnék dörgölőzni a tekintetéhez. Lüktetett az a bizonyos izom az állán, amikor Gus jó erősen magához vont.

Ennek következményei lesznek. Ez nem lehet jó ötlet.

Gus közelebb lépett, és hozzápréselt a szerszámos állványhoz. Két kezem a csípőjére tapadt.

21. fejezet

A KAJAHEGYEK

Gus két keze pedig a testem vonalát követte végig, kitapintott minden ívet, domborulatot.

– Olyan szép vagy, January! – suttogta, majd az addiginál gyengédebben csókolt meg. – Kurvára gyönyörű vagy, szép, mint a nap.

A szája végigsiklott a testemen, és meg is ízlelt mindent, amihez hozzáért. De ez sem volt elég. A hátába vájtam a körmeim, mire ő elrántott az állványtól, és nekitolt a hűtőládának, miközben a sortom gombjaival bíbelődött. Lábujjhegyre álltam, hogy könnyebben lecsússzon a nadrág a combomon. Utána Gus fölegyenesedett, és a két keze visszakúszott a bugyimig, oldalt becsúsztatta alá az ujjait, és megmarkolta a derekamat. A hasához préselődve homorítottam, ő pedig felhúzta a combjaimat a csípőjéig, és közben keményen dolgozott a számhoz préselődő szája.

– Istenem, January!

Én is mondtam volna valamit, de a kínzó vágy reszelős zihálássá fojtotta a hangomat. Jól odadörgölőztem Gushoz, mire ő bekeményített fönt is, lent is.

Felhagytunk a gyengédséggel. Képtelen voltam lelassítani, hogy vigyázni tudjak Gusra, azt pedig, hogy ő vigyázzon rám, nem akartam. Kigomboltam a nadrágját, és lecibáltam róla, mire felnyögött, és az egyik keze besiklott a lábaim közé, a másik pedig a csípőmbe vájt, és közben a szája bebarangolta a hasamat. Aztán a combomat szorította a két vasmarka, én pedig a hűtőládát markoltam meg kétoldalt, mire Gus szája lejjebb siklott, és megízlelt a lábam között. Egyre szaporábban szedtem a levegőt, már majd’ szétvetett a gőz. Gus ujjai a csípőm redőibe mélyedtek, én pedig a nevét suttogtam. Egyre durvábban markolászta a csípőmet, a fenekemet, de ez sem volt elég. Nekem ő mindenestől kellett, úgy, ahogy van. Csak akkor döbbentem rá, hogy ezt hangosan is kimondtam, amikor Gus visszamondta nekem.

– Mindenestül kellesz, January, úgy, ahogy vagy!

Fölegyenesedett, és magára húzott, én pedig jó szorosan körülöleltem a combommal.

– Gus! – pihegtem, mire felfelé siklott rajtam a tekintete, és lüktetett a bőröm alatt a forróság. – Van nálad óvszer?

Eltelt egy kis idő, mire válaszolt, mintha idegen nyelvről fordított volna az agya. Kiéhezetten csillogott az éjsötét szeme, és a szorítása sem lankadt a combomon.

– Itt? – csodálkozott. – Az apád titkos házának a pincéjében?

– Inkább abban bíztam, hogy esetleg a zsebedben – mondtam kifulladva.

Gus rekedten felnevetett.

– Mit éreznél, ha közölném, hogy van nálam koton? – vont kérdőre. – Hogy kotonnal a zsebemben akartam szólni neked, hogy nem kell krumplisalit hoznod?

– Hálát éreznék – feleltem.

– Nem tudtam, hogy ez lesz belőle – közölte Gus, majd gondterhelten a hajába túrt, de a másik keze lankadatlanul, sőt már-már fájdalmasan markolt ott, ahol addig is. – Odaát van koton – tette hozzá.

Egy pillanatig meredten bámultuk egymást, majd összekapkodtuk a padlóra hányt ruháinkat. Amikor fölszaladtunk a lépcsőn, Gus előreengedett, és belemarkolt a fenekembe.

– Istenem – mondta újra. – Hála néked ezért a napért! Meg Jack Reachernek is.

Mezítláb szaladtunk át az udvaron. Én értem oda előbb a bejárati ajtóhoz, de mire hátrafordultam, már Gus is a veranda lépcsőjén járt. Nyers, rekedt hangon felnevetett, majd megcsóválta a fejét, és már oda is préselt az ajtóhoz, hogy újból megcsókoljon.

A hajába túrtak az ujjaim, és megszűnt a külvilág. Elfelejtettem, hol vagyunk, elfelejtettem mindent, csak azt nem, hogy Gus két keze ide-oda siklik rajtam, majd a ruhámba markol, a nyelve pedig szétédesgeti az ajkaimat, miközben én ott érintem meg, ahol csak tudom. Aztán kiszökött a számon egy vékonyka, elégedetlen hang, mire Gus a hátam mögé nyúlva elfordította az ajtógombot, és háttal betolt a házba.

Egy métert, ha megtettünk, amikor lehúzta rólam a pólót, majd magáról is lehámozta. Egy szemvillanás alatt fölfektetett a kisasztalra, és már gombolta is ki a sortomat, majd lecibálta a csípőmön és a combomon. Miután a textil a padlóra hullt, Gus belépett a két térdem közé.

Följebb toltam magam, ő pedig végighúzta a kezét a mellemen, majd addig masszírozta, míg pattanásig nem feszült minden porcikám. Aztán felnyalábolt az asztalról, mire köréje fontam a két lábamat, és megpördültem, hogy a könyvespolcnak vethessem a hátamat. Gus keze a combomat gyúrta, én pedig nekihomorítottam a polcnak, és hozzápréseltem magam.

Ez nem elég! Közel sem elég!

Gus kigombolta a nadrágját, és lehúzta. Megpróbáltam levenni az alsógatyáját, de hiába kaparásztam. A polcnak támasztott, amíg letolta magáról.

Az, hogy ott is összeérünk, már-már sok volt nekem. Felnyögtem, mire Gus megragadott, és azt nyögte a bőrömbe:

– Basszus, January!

Libabőrös lettem a morajló hangjától. A szabad keze vállmagasságban kotorászott a polcon, és végül a látómezőm perifériáján lévő kék üvegnél kötött ki.

Előhalászott egy kotont, mire akaratlanul is felnevettem.

– Atyavilág! – mormoltam a fülébe. – Te mindig a könyvespolcnak dőlve szexelsz? Lehet, hogy pont a saját könyveid támasztják a hátamat? Ez amolyan egotrip?

Gus hátrébb húzódott, és fanyar mosoly ült ki az arcára, miközben feltépte a fogával a koton csomagolását.

– Azért tartom itt, hogy kéznél legyen, ha indulok valahova, okostojás – mondta, majd engedett a szorításból, és hátrébb lépett még pár centit. – Amúgy most debütálok a könyvespolcnál – tette hozzá -, de ha neked nem jön be, elnapolhatjuk a dolgot. Biztos lesznek még jó kis esős napok, amikor behúzódhatunk egy tóparti barlangba.

Mohón utána nyúltam, és mielőtt még jobban elhúzódhatott volna, elkaptam a fogammal az alsó ajkát. Gus visszajött, és mohón csókolt, miközben magára húzta a kotont. A keze ismét a derekamra vándorolt, de ezúttal gyengéden és pihekönnyen, a mohó csókot pedig hosszan elnyúló, érzéki csók követte, miközben én már remegtem a vágytól.

Elsőre észbontó lassúsággal hatolt belém. Minden porcikám megfeszült, elakadt a lélegzetem, és már-már szikrát szórt az agyam, úgy meglepett a mérete, meg a rajtam végigsöprő kéjözön.

– Ó, istenem! – lihegtem.

– Te imádkozol hozzám? – évődött a fülem mellett Gus, és ettől újabb bizsergés futott végig a gerincemen. Kibírhatatlan volt a kéjes lassúság, ezért mohón nekilöktem magam Gusnak, aki átvette a ritmusomat meg az intenzitásomat.

Elhúzott a könyvespolctól, megpördített, leült a kanapéra, majd rögtön hanyatt dőlt, és magára húzott. A nevét ziháltam, ahogy ismét belém döfött, és a bordáimra tapadt a két keze. Fölébe hajoltam, szétterpesztett ujjaimmal a mellkasára támaszkodtam, és próbáltam nem szétolvadni, atomjaimra hullani. A szája a keblemen kalandozott, amitől mámorító forróság és vágy söpört át rajtam.

– Már nagyon régóta vágyom rád – sziszegte Gus, és még erősebben markolta a fenekem.

Öröm hullámzott át a mellkasomon a karcos hangja hallatán.

– Én is terád – ismertem be halkan. – Már az autósmozi óta.

– Én nem arra gondoltam – mondta határozottan Gus. – Hanem még régebbre.

Megremegett a szívem, mintha csillámport fújt volna köré odabent egy kis ventilátor. Ugrásra készen állt minden porcikám. Olyan voltam, mint a cirkusz légterében kifeszített kötél, amikor Gus ezt suttogta a bőrömbe:

– Nem is arra, amikor ajtót nyitottál abban a fekete ruhádban meg a combig érő csizmádban, hanem még régebbre. Sőt, nem is arra, amikor megláttalak csuromvizes, bongyor hajjal a könyvklubban. Hanem még régebbre…

Gus a derekamra fonta a karját, átfordított a hátamra, ő pedig rám feküdt, és tovább mormolt az arcomba. Az egyik lábam a csípőjére fonódott, a másik végigsiklott a lábikráján, miközben úgy vibrált át rajtam a fátyolos hangja, mint az áram, és finoman súrolta az államat a csókja.

– Sőt, még csak nem is arra a nyomorult koleszos bulira…

Szaltózott egyet a gyomrom. Mondtam volna, hogy én is, én is, de Gus egyik keze a tarkómra tapadt, a másik pedig középen húzott nyomvonalat, és úgy szelte ketté a gondolataimat, mint a meleg kés a vajat. Egy ütemre hullámzott az eggyé olvadt testünk, és szó szerint belevesztünk egymásba, a környező világ elmosódott, és fölöslegesnek tűnt.

– Ó – nyögtem fel, amikor Gus még erősebben, még mélyebbre hatolva döfött belém, és ekkor már egy csapásra szétolvadtam. Áthömpölyögtek rajtam a gyönyör egymást követő hullámai, és elemi erővel csimpaszkodtam Gusba, aki két kézzel kitámasztva a nyakamba fúrta a száját. Együtt hullottunk atomjainkra elakadó lélegzettel, reszkető tagokkal.

Gus erősen zihálva lerogyott mellém, de az egyik karja még körém fonódott, az ujjai pedig a bordáimra tapadtak, amikor kiszakadt belőle egy halvány, nyers, karcos nevetés. Fejcsóválva takarta el a szabad karjával a szemét.

– Mi az? – kérdeztem, még akadozó lélegzettel. Oldalra fordultam, ahogy Gus is, az arcát fedő keze lehanyatlott, és végigsiklott a combomon, majd a csípőmön. Aztán hozzám hajolt, megcsókolta verejtéktől csillogó vállamat, és a nyakamba fúrta az arcát.

– Eszembe jutott, amit a könyvespolcról mondtál – szólalt meg karcos hangon. – Te még akkor is szívatsz engem, amikor észvesztve fohászkodom a testedhez.

Újra melegség öntött el – a lányos zavar szédült, kótyagos melege, meg valami másfajta, lágyabb, nevenincs érzés. Hanem még régebbre, véltem újra hallani Gus suttogását. Hanyatt dőltem, és egy díszpárnára ejtettem a fejemet. Gus keze a csípőcsontomtól indulva siklott felfelé, majd szétnyíltak az ujjai, és szép lassan csókot nyomott köztük a hasamra.

Elernyedtek a kimerült végtagjaim, de a szívem szaporán vert. Ha biztosan tudom, hogy előbb-utóbb átszakad köztünk a gát, akkor sem hittem volna, hogy így fog megtörténni. Így, hogy Gus egy pillanatra se veszi le rólam a kezét, meg a számról, a testemről, a szememről a szemét, és nevetve csókolgatja a hasamat, miközben meztelenül, öszszebújva heverünk az ágyon, mintha már vagy századszor csinálnánk.

Mit jelent ez? – suhant át az agyamon, de átsuhant a válasz is: Hagyd már ezt, hogy mindennek jelentenie kell valamit! Pattanásig feszült a mellkasom – csak most nehezedett rá teljes súlyával mindaz, ami történt. Tudtam, hogy imádni fogom, ha megérinthetem Gust, és ő is megérint engem, de ez… Ez váratlanul ért. Váratlanul ért, mert, ha ez egyáltalán lehetséges, jobb volt, mint gondoltam.

Gus a mellemre hajtotta a fejét, a keze lusta és pehelykönnyű cirógatással ide-oda járt a két csípőcsontom közti medencében. Közben csókolgatta a két mellem közti rést, meg az oldalbordáimat, vagy a bordáim oldalát, és ettől még az esemény utáni, már-már totálisan relaxált állapotomban is megborzongtam.

– Imádom a testedet – zengett tompán Gus hangja, mint a gitárhúr.

– Én is odavagyok a tiédért – mondtam, és megböktem az ajkán a heget. – Meg a szádért is.

Gus elmosolyodott, és felkönyökölt. Köldöktájon még mindig rám tapadtak a szétterpesztett ujjai.

– Tényleg nem azért bukkantam föl a szexbarlangodban, hogy elcsábítsalak – mondta.

Erre felültem.

– Honnan tudod, hogy nem én csábítottalak el téged?

Még szélesebbre húzódott a mosolya.

– Onnan, hogy engem nem kellett csábítani.

Megint a fülemben csengett-zengett a hangja: Már nagyon régóta vágyom rád… Nem arra gondoltam, hanem még régebbre… Ugrott egyet a szívem, majd a váratlan telefoncsörgésre még egyet.

– Basszus – nyögött fel Gus, majd nyomott a hasamra egy utolsó csókot, és lehengeredett a kanapéról. Fölmarkolta a padlóról a nadrágját, és előhúzta a zsebéből a telefont.

Aztán a képernyőre meredt, és leolvadt az arcáról a mosoly – sőt a döbbenet rajzolt ráncokat a két sötétlő szemöldöke közé.

– Gus? – szólaltam meg, mert rajtam is úrrá lett az aggodalom.

Gus fölnézett. Látszott, hogy egy kicsit kibillent a lelki egyensúlyából. Gyorsan becsukta a kissé eltátott száját, és a telefonra szegeződött a tekintete.

– Nagyon sajnálom, de ezt muszáj fölvennem – mondta.

– Ó – feleltem, és fölültem a kanapén. Egy csapásra tudatosult bennem, hogy mennyire pucér vagyok. – Oké.

– Basszus – ismételte Gus, ezúttal az orra alatt. – Pár perc az egész – tette hozzá aztán. – Jó, ha utána átmegyek hozzád?

Némán bámultam, és küzdöttem a felhorgadó sértettséggel.

Persze, végül is mi van abban, hogy közvetlenül dugás után kidob, mert befutott egy titokzatos hívás?

Nincs abban semmi. Mert nem is lehet. Egyszerűen kizárt, hogy legyen benne bármi is.

Gus már kiürült a szervezetemből, és eleve világos volt, hogy ez a dolog így működik. Eleve nem az volt a terv, hogy utána pucéron heverészünk, és ő szép komótosan csókjaival borít, mintegy katalogizálva minden porcikámat.

Ezzel együtt liftezett a gyomrom, miközben fölálltam, és összeszedtem a ruháimat.

– Persze – mondtam. Mire magamra kaptam a pólómat, Gus már a folyosón járt.

– Halló! – hallottam még a hangját, mielőtt kizárt a társalgásból a becsukódó hálószobaajtó.

Hazaballagtam hát. Még csak tizenegy óra volt, de úgy terveztük Gusszal, hogy korán indulunk el Pete-ékhez, ahol várnak ránk a kajahegyek. Gus ugyanis megtudta Pete-től, hogy Sonya csak később ér oda, így az tűnt a legjobb opciónak, hogy a késő estig tartó tömör gyönyör (ugyan, dehogy céloztam ezzel bármire is…) első felén veszünk részt, és még a desszertbor meg a tűzijáték előtt távozunk. Eredetileg azt javasoltam Gusnak, hogy külön-külön autózzunk oda, hogy ő maradhasson orrvérzésig.

– Viccelsz? – szörnyülködött akkor. – El sem tudod képzelni, mennyi arccsipkedéstől mentesz meg azzal, hogy velem jössz. Ígérem, hogy max harminc másodpercre tágítok majd mellőled. Annál tovább nem maradok magamra ezzel a bagázzsal.

– És ha vécéznem kell? – kérdeztem.

Gus vállat vont.

– Ha úgy hozza a sors, akár téged hátrahagyva is meglógok – jelentette ki.

– Nem vagy te kábé négyszáz éves? – kérdeztem. – Mintha kissé túlkoros lennél az arccsipkedéshez. Az arccsipkedéstől való rettegéshez meg pláne.

– Lehet, hogy négyszáz éves vagyok, de ők így is rám vernek vagy ezer évet. És ahogy meresztgetik a keselyűkarmaikat…

Fura volt, hogy az idézett beszélgetés kábé tizenkét órája zajlott le. Megint libabőrös lettem gerinctájon.

Aztán eszembe villant, hogy talán ez volt az első és utolsó együttlétünk, és a testem azon pontjain, amelyeket Gus szemügyre, illetve kéz- és szájügyre vett, végigflipperezett a fájdalom – de nem olyan fájdalom, mint máskor. Elszorult a gyomrom a gondolatra, hogy talán soha többé nem látom őt így, anyaszült meztelenül, kiszolgáltatottan, védőfal nélkül, és soha többé nem sugdos titkokat a zsigereimnek, meg a csontom velejének.

Csak egyszer: Gusnál ez a szabály. És ez a mostani már tuti, hogy számít.

Csak befutott egy fontos hívás! – győzködtem magamat. – Nem holmi szabályról, meg ilyesmiről van szó.

De nem lehettem biztos a dolgomban.

Háromnegyed tizenkettőig nem hallottam Gus felől. Kész leszel 5 perc múlva?, írt rám akkor.

Aligha, gondoltam. Hiszen hiába égetem föl-alá járkálással a fölös energiáimat, így is zsong-zsibong bennem az imént történtek emléke, meg a szorongás, hogy mi lesz most. Arra, hogy Gus lazán ejti a témát, és úgy írogat nekem, mintha mi sem történt volna, nem számítottam, pedig alighanem kellett volna.

Nagy sóhajjal visszaírtam, hogy persze, majd a hálószobába siettem, és átöltöztem – az adományboltban turizott lenge, fehér nyári ruhát és piros szandált vettem föl. A hajamat feltűztem, majd inkább mégis leengedtem, és magamra pakoltam annyi sminket, amennyit a fennmaradó két perc engedett.

Gus valamelyest rendbe szedte magát: a haja még összevissza állt ugyan, de a kék ing, amelyet fölvett, viszonylag gyűretlen volt. Az ujját viszont felgyűrte, közszemlére téve a vastag erekkel beszőtt alkarját. Üdvözlés gyanánt egy kurta biccentésre szorítkoztam, majd beültem mellé a kocsiba.

Úgy feszengtem, hogy az a legvadabb aggályaimat is felülmúlta. Pedig görcsöltem ám rendesen, ha eszembe jutott valami variáció az imént lejátszódott forgatókönyvre… Buta nyuszi, buta nyuszi, buta nyuszi! – szidalmaztam magamat.

De aztán eszembe ötlött az is, hogy milyen gyengéden, milyen mámorítóan csókolgatta a hasamat Gus, és fölmerült bennem a kérdés, hogy vajon létezik-e ennyire… ennyire valószerű egyéjsza… azaz egydélelőttös kaland?

Kinéztem az ablakon, és elővettem a leglezserebb, leggondtalanabb hangomat. (Élethűség: 0/10.)

– Minden oké?

– Ühüm – felelte Gus.

Olvasni próbáltam az arcáról, de csak annyi jött le, hogy görcsölnöm jó lesz.

Az utca, ahol Pete és Maggie lakott, zsúfolásig megtelt autókkal, mire odaértünk. Gus leparkolt a keresztutcában, és bementünk az oldalsó kertkapun.

A bejárati ajtót hanyagoltuk, egyenesen a hátsó kert felé vettük az irányt.

Az egybegyűltek kórusban zengték Gus nevét, majd Pete dalra fakadt.

– Dzsén-juerííí! – trillázta, a vendégsereg pedig követte a példáját. Legalább húszan tolongtak a borostyánlugasban elhelyezett kártyaasztalok körül. A csillagos-sávos abroszokat sörösüvegek és piros poharak lepték el, a hátsó veranda végében felállított hosszú asztalt pedig tényleg kaja- és piahegyek, azaz egymásra pakolt alumíniumtálcák és dobozos sörök borították. Gus nem a levegőbe beszélt.

– Megjött hát az én fess unokaöcsém, meg az ő bűbájos partnere! – harsogta Pete, aki a kerti grillsütőnél forgatta a hamburgerpogácsákat.

A kötényére nyomtatott Csókot a szakácsnak! felirat alá filccel odabiggyesztette, hogy (Vicc volt! Boldog házasságban élek!), Maggie fehér kötényen pedig csak saját kezűleg felvitt szöveg virított: Csókot a geológusnak!

A cédrusszínű faveranda, azaz inkább különálló emelvény, a rapszodikus elrendezésű kert közepén díszelgett. A vendégek zöme az asztal körül tolongott, néhányan pedig a jókora, kékre festett medencében pancsoltak.

– Remélem, hoztatok fürdőcuccot, gyerekek! – mondta Pete Gusnak, miközben fakanállal a kezében átölelte, majd cuppanós puszit nyomott az arcára. – Nagyon jó a víz.

Gusra pillantottam.

– Van egyáltalán fürdőgatyája? – kérdeztem.

– Saját tulajdonú nincs – felelte Maggie, aki szintén odahajolt Gushoz egy puszira, majd miután rám is sort kerített, így folytatta:

– De itt van egy. Vettünk neki, mert kiskorában úgy úszott, mint a hal. Ha elvittük az uszodába, időnként ki kellett rángatnunk a vízből, nehogy belepisiljen. Vittünk vekkert, és beállítottuk, hogy csörögjön, mert tudtuk, hogy önszántából soha az életben nem jön ki.

– Ez úgy kitaláció, ahogy van – jelentette ki Gus. – Egy szó sem igaz belőle.

– Úgy éljek, hogy igaz! – bizonygatta kezét szívére téve, a rá jellemző színpadias hanghordozással Maggie. – Nem lehettél több ötévesnél. Nem emlékszel, Gussy? Kiskorodban eljártál velünk az uszodába. Hetente egyszer vagy kétszer jöttetek Rose-zal.

Gus arca megváltozott, olyan volt, mintha hirtelen becsapódott volna a szeme mögött egy vasajtó.

– Nem – mondta. – Abszolút nem rémlik.

Rose? Pete igazi neve, ugyebár, Posy, azaz bokréta. Rose nyilván a testvére volt, azaz Gus anyja…

– Attól még tény – mondta Maggie. – Imádtál úszni, akkor is, ha mostanában nem szoktál. A fürdőnadrágod pedig a vendégszobában vár.

Maggie ezután felém fordult, és tetőtől talpig végigmért.

– Biztos találunk valamit neked is. Igaz, hosszanti irányban alighanem nagy lesz rád… meg széltében is. Elég pici vagy, jól mondom?

– Ez mostanáig nem fordult meg a fejemben – válaszoltam.

Maggie megdörzsölte a karomat.

– Ezt teszi az emberrel Új-Amszterdam – közölte derűs mosollyal. Mifelénk viszont jól megtermett népek laknak. Na, gyere, ismerkedj meg a többiekkel. Gus, te is köszönj be.

Azzal átterelt minket a hátsó kerten. Gus mindenkit ismert a társaságból (amely Maggie két húgán kívül a helyi egyetem oktatóit, azok házas- és élettársait, valamint gyermekeiket foglalta magában), de úgy tűnt, hogy az udvarias üdvözlésen túl nemigen van mondanivalójuk egymás számára. Maggie fiatalabbik húga, a nagy, kerek, kék szemű, szalmaszín hajú Darcy, talán tíz centivel is túlnőtte a nővérét, az ősz bubifrizurás Lolly viszont vagy harminccal kisebb volt nála.

– Súlyos középsőgyerek-szindrómában szenved – súgta oda nekem Maggie, miközben átvezetett minket Gusszal a kert másik zugába, ahol a gyerekek babzsákokat dobáltak a két labradornak. A kutyák készségesen rohangáltak föl-alá, és tessék-lássék módon még ugrándoztak is, mintha el akarnák kapni a repülő babzsákokat.

– Szerintem bevesznek titeket is – intett feléjük Maggie.

Gus rávillantott egy ritkán látható, gátlástalanul széles vigyort.

– Inkább valami piával kezdenénk – mondta.

Maggie gyengéden megpaskolta a karját.

– Hát, mégiscsak Pete keresztfia vagy, Gussy. Máris kapjátok a világhírű kék puncsot!

Azzal elindult, mi pedig követtük. Gus cinkos pillantása csak azt volt hivatott jelezni, hogy valami borzalmas löttyre számítsak, de a feszült légkörű autózás után már ettől is melegség öntött el. Igen, a fejem búbjától a lábujjam hegyéig.

– Inkább világhírhedt az a puncs – suttogta Gus.

– Figyu, tudod, milyen kőből vannak ezek a járólapok? – suttogtam én.

Gus hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Csak, hogy tudd: az én szememben egy ilyen kérdés nem bocsánatos bűn.

Megálltunk a kert dús lomboktól takart zugában, ahol sem a babzsákhajigálók, sem a verandán lebzselők nem láthattak minket.

– Gus – szólaltam meg. – Minden oké?

Egy pillanatig rám szegeződött az átható tekintete. Aztán pislogott egyet, és snitt: máris gondosan mímelt közöny áradt a szeméből.

– Aha. Semmiség az egész.

– De mégiscsak van egy „egész”, ami semmiség – ütöttem tovább a vasat.

Gus megrázta a fejét.

– Nincs semmiféle „egész”, leszámítva a kék puncsot. Abból viszont van bőven, úgyhogy próbálj fontolva haladni.

Azzal elindult a faveranda felé, rám bízva, hogy követem-e.

Maggie két, színültig töltött pohárral várt minket. Belekortyoltam a kék italba, és igyekeztem nem köhécselni.

– Mi van benne? – érdeklődtem.

– Vodka – kezdte fellengzősen Maggie, majd az ujjain számolva sorolta tovább a hozzávalókat. – Kókuszrum, kék curaçao, tequila, ananászlé. Meg egy löttyintésnyi sima rum. Ízlik?

– Pompás az íze – dicsértem meg a „kék puncsot”, amelynek olyan szaga volt, mint a körömlakklemosónak.

– Gussy? – fordult Gushoz Maggie.

– Maga a csoda – mondta Gus.

– Jobb, mint a tavalyi, ugye? – szólt közbe Pete, aki a grillnél elfoglalt őrhelyét odahagyva csatlakozott hozzánk.

– Hát, a festéket biztos jobban leszedi a kocsiról, ha ráömlik – mondta Gus.

Pete ezen harsányan hahotázott, és nagyot csapott Gus karjára.

– Hallod, Mags? Mondtam én, hogy ezzel elmegy a repülő!

Maggie derűsen mosolygott; nem zavarta, hogy ugratják. Gus arcára pedig pont úgy esett a fény, hogy látszott a titkos gödröcske, és aranysárga árnyalatot öltött a szeme – amely most rám villant, és halvány mosolyra húzódott a szája. Nem mondhatnám, hogy „mintha más ember lett volna”, de nyugodtabb, fesztelenebb, magabiztosabb benyomást keltett, mint máskor. Mintha addig csak az árnyékához lett volna szerencsém…

Ahogy ott álltunk, úgy éreztem, mintha valami titkos, rejtett, szent dologba botlottam volna, olyasmibe, ami még annál is intimebb, ami a parti előtt történt közöttünk. Mintha Gus elhúzta volna a függönyt, és a szemem elé tárult volna egy ház, amelynek a belsejéről álmodtam, de még álmomban is alábecsültem.

Jó volt így látni Gust. Jó volt azok körében látni, akikről tudja, hogy mindig szeretni fogják.

Az imént úgy szexeltünk, mintha lángolna körülöttünk a világ, de én most arra vágytam, hogy ha még egyszer megcsókolom Gust, akkor ezt a Gust csókoljam meg. Azt a Gust, akit nem nyomaszt úgy az élet, hogy neki kell dőlnie valaminek, ha meg akar állni a lábán.

– Esetleg az első augusztusi hétvége? – mondta éppen Pete, és Maggie-vel meg Gusszal együtt rám néztek: várták a választ a kérdésre, amelyet nem hallottam.

– Nekem megfelel – mondta Gus. – January?

Továbbra is ellazultnak, boldognak tűnt.

Én pedig mérlegre tettem az opcióimat. Egy: rábólintok valamire, holott fogalmam sincs, hogy mi az. Kettő: bevallom, hogy nem figyeltem. Három: további infókat próbálok gyűjteni, vállalva a rizikót, hogy a kérdéseim terhelő bizonyítékként használhatók fel ellenem.

– Öhm… hánykor? – nyögtem ki végül, szívből remélve, hogy ez a jó opció – és hogy van még értelme a kérdésnek.

– Hétköznap általában hétkor kezdünk, de mivel hétvégéről beszélünk, bármilyen időpont jó lehet. Illetve talán mégis jobb az este, hiszen ez végső soron egy fürdőhely. Itt a homokon hasalva olvas, aki olvas.

– Szerintem ez nagyon érdekes lesz! – mondta Maggie, és finoman összeütötte a tenyerét. – Hiszen amit ti ketten csináltok, az első ránézésre tűz és víz, de úgy képzelem, hogy a dolog belső mechanikája gyakorlatilag ugyanaz. Mint a labradorit meg a…

– Egészségedre – szólt közbe Gus.

– Kösz, Gussy, de nem tüsszentettem – világosította föl készségesen Maggie. – A labradorit egyszerűen csodaszép kőzet…

– Valóban az – helyeselt Pete. – Mintha az űrből pottyant volna ide. Ha sci-fit rendeznék, labradoritból lenne az egész világ.

– Apropó – szólt közbe Gus, és a rám villanó tekintetéből azt olvastam ki, hogy mindjárt másra tereli a szót. – Látta valaki Jodie Fosterrel a Kapcsolatot? Kurva jó film.

– Everett – szólt rá Pete. – Vigyázz a szádra!

Maggie a tenyerébe kuncogott. Az elefántcsont színűre festett körmeit világoskék csillagocskák pettyezték. Pete aznap a sötétvörösre szavazott. Eszembe jutott, hogy talán Maggie-től „ragadt rá” az évek során a manikűrözés. Mindig is tetszett a gondolat, hogy két ember valóban össze tud nőni, eggyé tud válni – vagy legalábbis vannak közös részeik, mint az összegabalyodott gyökerű fáknak.

– Visszatérve a rendezvényre – fordult ismét hozzám Pete. – A hét óra talán jó lenne, hogy ne zavarjunk be nagyon a strandolásba.

– Remekül hangzik – mondtam. – Esetleg átmaileznéd a részletes infókat? Majd otthon megnézem a naptáramat.

– Nem tudok róla, hogy lennének részletes infók – felelte Pete. – Csak annyit kell tudnod, hogy hányra kell jönni. A kérdésekről majd mi gondoskodunk Maggie-vel.

Alighanem kiült az arcomra a tétovaság, mert Gus egy kicsit közelebb hajolt hozzám.

– Majd én írok neked e-mailt – mondta.

– Neked van e-mailed, Gus Everett? – csodálkoztam. – Mert ennek még annyi nyomát sem láttam, mint a nem létező fürdőgatyádnak.

Gus vállat vont, és felszökkent a szemöldöke.

– Örülök, hogy nem állok ezzel egyedül – mondta Pete. – És tudod, January, ha sosem jön válasz a kutyás videóidra, egy idő után szöget üt a fejedbe, hogy a címzett üzenni próbál valamit a hallgatásával.

Gus átkarolta Pete nyakát.

– Mondtam már, hogy nem nézem az e-mailemet, de ettől még tudok küldeni egyet, ha megkérnek rá. Személyesen, és nyomós okkal.

– Hát kell a kutyás videónál nyomósabb ok? – merengett Maggie.

– Mi abban a poén, hogy a saját kutyáitok szaladgálnak föl-alá? – kérdezte Gus.

– Ha már a labradoroknál tartunk – szólalt meg Maggie –, azt akartam még mondani a labradoritról, hogy…

Gus vigyorogva nézett rám. Be kellett látnom, hogy abszolút igaza volt: itt tényleg jobban tesszük, ha a kőzetek témáját a lehető leggondosabban kerüljük.

Hamar elvesztettem a fonalat. Maggie monológja eléggé csapongó volt, ugyanis minden érdekfeszítő infómorzsáról eszébe jutott egy másik kőzettel kapcsolatos, nem kevésbé érdekfeszítő infómorzsa. Egy idő után még Pete (addig nagyrészt rajongó) tekintete is a semmibe révedt.

– Nézd csak, ő is megjött! De jó! – szakította félbe nem túl finoman Maggie-t, amikor meglátott egy újonnan érkezett vendéget. – Megyek, üdvözlöm.

– Ha te is köszönnél neki, ne hagyd, hogy visszatartsunk – mondta Maggie-nek Gus.

Maggie eljátszotta, hogy sokkolja a javaslat.

– Soha! – kiáltotta Gus karjába csimpaszkodva. – A nénikéd ingatag nőszemély, de nekem te vagy a legfontosabb, Gussy! Még a labradorok sem fontosabbak nálad, de nekik erről ne szólj.

Nekidőltem Gusnak, és odasúgtam:

– Sőt, még a labradoritnál is fontosabb vagy.

Gus arca vagy két centit felém fordult, és kiült rá egy mosoly. Olyan közel voltunk egymáshoz, hogy elmosódott előttem az arca, a kéklő ajkai körül terjengő kékpuncs-illatot viszont éreztem. Úgy bizsergett tőle a vérem, mintha robbanócukorkával bolondították volna meg.

– Szóval én mindjárt a labradorok után jövök, Maggie? – szólt oda évődve az asztaltól egy férfi.

– Ugyan, ne butáskodj, Gilbert – mondta Pete, aki az új vendégekkel és egy csodaszép virágcsokorral közeledett felénk. – Te össze vagy kötve a labradorokkal.

Gus rám nézett, és merengő arckifejezés váltotta fel a csálé mosolyát. Néztem, ahogy visszahúzódik önmagába, és rám tört a kétségbeesés. Szívem szerint nekiestem volna Gusnak, és lekapartam-téptem volna róla, amit tudok, hogy legalább az ott maradjon velem.

Ismét rám villant a tekintete.

– Most ki kell ürítenem magamból ezt a kék puncsot – mondta. – Elvagy itt egyedül?

– Persze – feleltem. – Hacsak nem azért mész be, hogy eldugdosd a csecsemőkori képeidet. Mert akkor nem vagyok el egyedül.

– Nem azért megyek be.

– Biztos? – ütöttem a vasat, hátha Gus elmosolyodik. Hátha sikerül felszínre hoznom azt a víg kedélyű, biztonságot adó Gust.

– Pete úgyis beköp nekem – tettem hozzá –, úgyhogy semmi dugdosás!

Erre fölkunkorodott a szája széle, és szikrát szórt a szeme.

– Utánam jöhetsz a fürdőszobába, hogy a körmömre nézz – mondta. – Ez a te előjogod.

A szívem a torkomba ugrott.

– Oké – nyögtem ki.

– Oké? – visszhangozta Gus, és a szúrós tekintetétől máris elöntött a forróság.

– Gus – kezdtem. – Szeretnéd, hogy bejöjjek veled a fürdőszobába?

Gus elnevette magát, és nem mozdult. Végigmért tetőtől talpig, majd talptól tetőig, aztán vetett egy oldalpillantást Pete-re. Mire ismét rám nézett, leolvadt az arcáról a mosoly, és a szeméből is nyomtalanul eltűnt a szikra.

– Nem kell, kösz – mondta. – Rögtön jövök.

Azzal gyengéden megérintette a karomat, majd sarkon fordult, és bevonult a házba, én meg csak álltam ott halálra váltan, megalázottan. Régóta nem éreztem magam ilyen szarul. Mióta is? Talán a könyvklub óta, amikor a táskámba dugott bort iszogattam.

A képzeletem (ó, borzalom!) már elém is vetítette, hogy most is ezt az utat fogom járni, így próbálom végképp eltörölni az imént történtek fájó emlékét.

Gus lepattintott! Pár órával azután, hogy a könyvespolchoz préselt, fogta magát, és lepattintott!

Sokat agyaltam már azon, hogy mi sülhet ki a legrosszabb esetben abból, ha kezdek valamit Gusszal, de ilyen horrorisztikus forgatókönyvet nem tudtam kitalálni.

Miért is mondta, hogy nagyon régóta kellek már neki? Akkor ez állati bizsergető dumának hatott, most viszont eszembe villant, hogy talán csak egy elvarratlan szál voltam, amit végre elvarrt. Megint lesújtott rám az én végzetes hibám, a hülyeségem.

Pár percig égő arccal, az italomba temetkezve lebzseltem az üvegajtó előtt. Aztán összerezzentem, mert berregni kezdett a telóm. E-mail jött Gustól. Nagyot dobbant a szívem, de rögtön le is lohadt a szöveg láttán: Rendezvény Pete könyvesboltjában, aug. 2, 19:00.

Mit is mondott Maggie? Amit mi ketten csinálunk, az első ránézésre tűz és víz – és mintha épp ezért gondolta volna, hogy „ez” nagyon érdekes lesz!

Szinte biztos, hogy egy könyvklubra köteleztem el magam, ahol mi leszünk a meghívott szerzők Gus Everett-tel.

Buta nyuszi, buta nyuszi, buta nyuszi! Rájöttem, hol van a kutya elásva. Ott, hogy immár egy hónapja szinte állandó kapcsolatban állok Gusszal. És úgy képzeltem, hogyha egy teljes hónapot töltenék, mondjuk… mondjuk, egy vérfoltos röplabda társaságában, biztos sírnék, ha elvinné a víz.

De nem, ez nem igaz. Nem csupán a magány és a romantizáló hajlam juttatott ide.

Hiszen ismertem Gust. Tudtam, hogy zűrös az élete, tudtam, hogy vastag fal veszi körül, amelyet évekig farigcsálhatok a vésőmmel. Tudtam, hogy mélyen gyökerezik a világgal szembeni bizalmatlansága, és tudtam, hogy nem én vagyok az a csodalény, aki mindezt helyrehozza pusztán azzal, hogy „önmagát adja”.

Lényeg a lényeg: pontosan tudtam, kiféle-miféle Gus Everett, de ez mit sem számított. Hiszen, dacára annak, hogy aligha fog valaha is táncolni az esőben, nekem Gus kell! Csakis ő, és pont ő.

Mindent megtettem tehát azért, hogy összetörjék a szívemet. Ezért aligha van más opcióm, mint hogy megacélozom a lelkemet, és várom, hogy mikor sújt le rám a végzet.

22. fejezet

A TÚRA

– Na, ne csináld már, Gussy! Gyere be! – kiáltotta Maggie, és fröcskölni kezdte a parton álló Gust, aki azonban hátralépett, és vigyorogva rázta a fejét.

– Mi az, félsz, hogy tönkremegy a dauerod? – szólt oda a grillsütőtől Pete.

– És akkor lebuksz előttünk, hogy daueroltatod a hajadat! – tettem hozzá, és amikor Gus tekintete rám villant, kéjes borzongás futott végig rajtam. De hamar lelombozódtam, mert rájöttem, hogy a Maggie-től kölcsönkapott egyrészes fürdőruhában úgy nézek ki, mint egy vécépapírba tekert, olvadozó pálcás jégkrém.

– Talán azért nem merek bemenni, mert senkinél sincs vekker – mondta Gus. – Mi lesz, ha belepisilek a vízbe, mert nem szólt senki?

Ekkor egyszerre ugrott seggest egy szikár, inas kisfiú meg egy duci kislány, és jól eláztattak minket.

– Erről nem is beszélve – mondta hátrafordulva Gus.

– Miről? – firtattam. – Arról, hogy jól érzik magukat? Félsz, hogy ragályos?

– Nem. Attól félek, hogy már így is tele van hugyozva a medence. Kellemes fürdőzést kívánok.

Azzal Gus visszament a házba, én pedig igyekeztem nem sasolni percenként, hogy kijött-e már.

Maggie előkerített egy strandlabdát, és azt ütögettük egymásnak a vízben. Hamarosan négy óra lett, és mivel Sonya ötre ígérte magát, szóltam Maggie-nek, hogy bocs, de átöltöznék. Maggie fürgén kiszökkent a vízből, és fölmarkolta a medence lebetonozott partjáról a két sárga törölközőt.

Mielőtt elvehettem volna tőle, a vállamra terítette az egyiket, és bevezetett a házba.

– Használhatod az emeleti fürdőszobát – mondta már-már kacsintással felérő, negédes mosollyal.

– Ó – mondtam kényelmetlenül. – Oké.

A nyikorgó, keskeny falépcső, amelynek ruháimat szorongatva nekivágtam, félúton U alakban visszafordult. Az emeleti folyosó végén találtam meg a fürdőszobaként működő, rózsaszín csempés rettenetet, amelynek rútsága már-már aranyos volt. A folyosóról az egyik oldalon két ajtó nyílt, a másikon egy, és mind a három be volt csukva.

Már majdnem idő volt, úgy tűnt, kénytelen leszek addig kopogtatni, míg valamelyik szobából elő nem kerül Gus. Próbáltam nem feszengeni és nem durcáskodni, de nem volt könnyű.

De hát Gus már a legelején, a legelső beszélgetésetek során értésedre adta, hogy ő nem az a fajta, akitől bármit is várhatsz. Hanem az a fajta, akit még te sem vagy képes romantizálni.

Megtörölköztem, felöltöztem, majd kiléptem a fürdőszobából, és finoman megkocogtattam az első ajtót.

Mivel nem reagált senki, folytattam a szemköztivel, amely mögül már kimorgott valaki, hogy „Igen?” Óvatosan benyitottam hát.

Gus a szoba sarkában elterülő dupla ágyon ült a falnak dőlve, kinyújtott lábbal. A redőny félig-meddig el volt húzva, így fénycsíkok ékelődtek a padlóra vetülő árnyak közé.

– Indulnunk kell? – kérdezte a tarkóját vakargatva.

Körülnéztem a helyiségben: összevissza bútorzat, sehol egy szobanövény. Az éjjeliszekrényen focilabda formájú lámpa állt, az ágy lábával szemben pedig kis, kék könyvespolc, amely tele volt Gus könyveinek hazai és külföldi kiadásaival.

A polcra böktem az állammal.

– A halandóságodon merengsz? – kérdeztem.

– Csak megfájdult a fejem – felelte Gus.

Elindultam az ágy felé, hogy leüljek mellé, de még időben fölpattant.

– Megyek elköszönni – jelentette ki. – Neked is melegen ajánlom, ha nem akarod, hogy Pete feketelistára tegyen.

Azzal faképnél hagyott. Közelebb léptem a könyvespolchoz, és szemügyre vettem a legfelül sorakozó négy, berámázott fényképet. Az első, életlen fotón fidres-fodros műfelhőcskékkel körülvett, sötét szemű kisbabát láttam, a második képen pedig a fejbúbra feltolt napszemüvegben pózoló Pete-et és Maggie-t. Jó harminc évvel fiatalabbak voltak, mint most, és kettejük közt ott állt egy szandálos kisfiú. A feje fölött, azaz Pete és Maggie válla között, a floridai Disney World Hamupipőke-kastélyának vékony szelete látszott.

A harmadik, szépia árnyalatú fénykép még ennél is jóval régebbi volt. Göndör, sötét fürtű kislány vigyorgott a kamerába, és ettől féloldalt gödröcske képződött az arcán. A negyedik fotó pedig csapatkép volt, bíborszín mezes kisfiúk és kislányok sorakoztak rajta Pete ifjabb, karcsúbb kiadása mellett. Az edző néni nyakában síp lógott, a baseballsapkáját mélyen a szemébe húzta. Rögtön felismertem a sovány, kócos Gust, aki félszegen, féloldalasan vigyorgott.

Ekkor hangokra lettem figyelmes.

– …biztos nem tudtok maradni? – kérdezte a földszinten Pete.

Visszatettem a csapatfotót a helyére, kimentem a szobából és az ajtót gondosan becsuktam magam mögött.

A hazaút első perceiben hallgatásba burkolóztunk. Végül Gus törte meg a csendet.

– Jól érezted magad? – kérdezte.

– Pete és Maggie fantasztikus – hangzott a kitérő válaszom.

Gus bólintott.

– Igen, azok.

– Ja – mondtam erre, mert mást nemigen tudtam hozzáfűzni.

Gus rideg tekintete felém siklott, és egy kicsit megenyhült, de aztán összepréselte az ajkait, és többször nem nézett rám.

Az elsuhanó épületeket bámultam. Az üzletek többsége bezárt már, de az út mentén büfékocsik, standok sorakoztak, mert amíg Pete-éknél időztünk, ünnepi felvonulás volt. Még mindig jöttek-mentek a popcornos zacskót meg amerikai zászlós szélforgót szorongató, piros-fehér-kékbe öltözött családok.

Rengeteg kérdés merült föl bennem, de mivel csak homályosan fogalmazódtak meg, egyikkel sem rukkolhattam elő. A kitalált történetemnek nem akartam olyan hősnője lenni, aki egy buta félreértés miatt zátonyra futtat egy tök jónak ígérkező dolgot, a valóságban viszont úgy éreztem, hogy jobb, ha vállalom ezt a rizikót, mert így legalább megőrzöm a méltóságomat. Jobb opciónak tűnt, mint az, hogy továbbra is ki-, avagy feltárulkozom Gus előtt a szó minden létező értelmében, majd Gus nagy sokára színt vall, és közli, hogy nem kellek neki úgy, ahogy ő kell nekem.

A „csak egyszer”-nél több kell, gondoltam kétségek közt őrlődve. És ami van, az valódi legyen, akkor is, ha egy kicsit torz!

Amikor megálltunk a házaink előtt (a fokozott gyalogosforgalom miatt jelentős késéssel értünk haza), Gus megszólalt.

– Akkor mi lesz holnap?

– Holnap? – csodálkoztam.

– Tudod, Új Édenbe készülök – mondta Gus, és már nyitotta is az ajtót. – Szeretném tudni, hogy még mindig jönni akarsz-e.

Hát ennyi volt, kész, vége? Már kutatási segédmunkatársként is érdektelen vagyok a számára?

Kikászálódtunk a kocsiból. Akkor hát ennyi, megy ki-ki a dolgára. Délután ötkor. Ráadásul július negyedikén, egy olyan városban, ahol Guson és a nénikéin kívül senkit sem ismerek…

– Ugyan miért ne akarnék jönni? – füstölögtem. – Hiszen mondtam, hogy akarok.

Gus, aki már a verandája lépcsőjén járt, visszafordult, és vállat vont.

– Akarod, hogy jöjjek? – szegeztem neki a kérdést.

– Ha te akarod – felelte.

– Ez nem válasz. Azt kérdeztem, hogy te akarod-e, hogy veled tartsak holnap.

– Én azt akarom, hogy azt csinálj, amit akarsz.

Keresztbe fontam a karomat.

– Hánykor? – vakkantottam.

– Kilenc körül – felelte Gus. – Alighanem egész napos program lesz.

– Nagyszerű. Akkor majd akkor.

Bevonultam a házamba, ahol dühösen járkáltam föl-alá, majd miután ez sem segített, leültem a gép elé, és bőszen írtam, míg le nem szállt az este. Amikor már egy árva szót se tudtam kicsiholni magamból, kimentem a hátsó verandára, és onnan bámultam a tó fölött csíkot húzó, majd ezernyi hullócsillagra szétrobbanó petárdákat. Gus irányába igyekeztem nem nézni, de olykor szemembe ötlött a konyhájában villódzó laptop fénye.

Még éjfélkor is dolgozott, amikor Shadi ezt írta: Hát, akkor ennyi volt. Szerelmes vagyok. Nyugodjak békében.

Dettó.

Az egész házat megreszkettető mennydörgésre riadtam föl. Már nyolc óra is elmúlt, de a viharfelhők miatt még sötét volt a szoba.

Vacogva cibáltam le a köntösömet a toalettasztal melletti székről, majd a konyhába siettem, hogy vizet forraljak a kávéhoz. Közben egymás után szökkentek le a háborgó tóra az égboltot sebhelyként hasogató villámok. Mintha vaku villogott volna a hátsó üvegajtó előtt, én meg csak bámultam kábán. Addig csak filmekben láttam nagy víztömeg fölött tomboló vihart.

Eszembe jutott, hogy ez vajon befolyásolja-e Gus mai terveit? Talán jobb is lenne, ha befolyásolná, gondoltam. Hiszen akkor könnyen leépíthetne, én meg lemondanám a könyvesbolti rendezvényt, és soha többé nem látnánk egymást. Gus tarthatná magát az örökbecsű aranyszabályához, hogy mindenkivel csak egyszer dugunk, és nem jövünk össze senkivel, én meg hazakulloghatnék Ohióba, és hozzámehetnék egy „biztosítós emberhez”, bármit jelentsen is ez.

A hátam mögött fütyülni kezdett a teáskanna.

Miután elkészült a kávé, leültem dolgozni. Dőlt belőlem a szó, olyannyira, hogy elértem a negyvenezer szavas álomhatárt.

A regénybeli család élete kezdett széthullani. Fölbukkant ugyanis Eleanor apjának eltitkolt családja, az anyja pedig durván összetűzött egy vendéggel, és feszültebb volt, mint valaha. Eleanor lefeküdt a tulsai fiúval, és lefülelték, amikor vissza akart osonni a cirkuszsátorba, de Nick, a szerelő, fedezte.

A bohócok pedig… Nos, ők majdnem lelepleződtek egy gyengéd pillanatban, amelyre a vásártér mögötti erdőben került sor, és emiatt csúnyán összevesztek. Végül egyikük a kocsmában kötött ki, majd a gyűjtőcellában aludta ki a mámorát.

Még nem tudtam, hogy fognak helyrerázódni a dolgok, de azt igen, hogy előbb durván el kell fajulniuk.

Negyed tíz volt, de Gus még nem hallatott magáról. Leültem a vetetlen ágyamra, és kibámultam a dolgozószobájára néző ablakon. Az ő ablakát lámpaernyőkön átszűrődő, meleg, aranyló fény ragyogta be.

Írtam neki: Befolyásolja az ítéletidő a kutatómunkát?

Nem lesz valami komfortos a túra, felelte. De megyek.

Én hivatalos vagyok még?, érdeklődtem.

Persze.

Egy perc múlva újabb üzenet jött: Túrabakancsod van?

De még mennyire, hogy nincs, válaszoltam.

Hányas a cipőméreted?

38-as, miért? Úgy gondolod, hogy jó lesz rám a te bakancsod?

Majd kérek valamit Pete-től, felelte Gus, majd hozzátette: Ha még mindig jönni akarsz.

Te jó ég! Ki akarsz golyózni a projektből?, pötyögtem vissza.

Gus erre a szokottnál hosszabb szünet után válaszolt, és én majd’ belebetegedtem a várakozásba. Hogy kihasználjam az időt, felöltöztem. Aztán végre megjött a válasz: Nem. Csak nem akarom, hogy kötelezőnek érezd.

Ingadoztam. Gus újabb üzenetet írt: Hát persze, hogy akarom, hogy gyere, ha akarsz.

Nem persze, feleltem dühösen is, meg megkönnyebbülten is. Abszolút nem volt egyértelmű, hogy akarod.

Most már egyértelmű?, kérdezte Gus.

Egyértelműbb.

Akarom, hogy gyere, írta Gus.

Akkor szerezz lábbelit.

Hozd a laptopodat is, ha akarod, felelte. Alighanem elleszek ott egy ideig.

Gus húsz perc múlva rám dudált az utcáról, mire magamra kaptam az esődzsekimet, és kirohantam a viharba. Gus oldalra hajolva kinyitotta nekem az ajtót, én pedig bevágtam magam mögött, majd lerántottam a fejemről a csuklyát. Az utastér jó meleg volt, az ablak párás. A roskadásig megpakolt hátsó ülésen a következőket láttam: két elemlámpa, két hátizsák (egy túlméretes, de vízáteresztő, meg egy kisebb, de vízhatlan), valamint egy pár sáros, piros fűzős túrabakancs. Gus észrevette, hogy ez utóbbival szemezek.

– Harminckilences – mondta. – Jó lesz?

Már-már összerezzent, amikor a szemébe néztem… De lehet, hogy csak képzelődtem.

– Szerencsédre hoztam vastag zoknit – feleltem. – Minden eshetőségre készen.

Elő is húztam a dzsekim zsebéből a zoknigolyót, és odadobtam Gusnak. Elkapta, majd forgatta a kezében.

– És mit csinálnál, ha kicsi lenne a bakancs? – kérdezte.

– Levágnám a lábujjaimat – feleltem határozottan.

Gus végre kipréselt magából egy mosolyt, és rám pillantott a dús, éjfekete szemöldöke alól. A haját szokás szerint kisöpörte a homlokából, az arcbőrén pedig megcsillantak az esőcseppek, amelyeket én hoztam magammal. Aztán nyelt egyet, és megjelent az arcán az a bizonyos gödröcske, de rögtön el is tűnt.

Gyűlöltem, hogy ez a kis mozdulat azt műveli velem, amit művel. Hogy a butanyuszi-agyamban sikító, ösztönvezérelt belső hangot („Fuss, ahogy a lábad bírja!”) ily könnyen elnémítja egy falatka répa.

– Mehetünk? – kérdezte Gus.

Bólintottam.

Gus előrefordult, és magunk mögött hagytuk házainkat. Az eső alábbhagyott, így a nyekergő ablaktörlő kímélőbb tempóra válthatott, és mi is megtaláltuk a magunk ritmusát. Lazán cseverésztünk könyvekről, meg az esőről, meg a kék puncsról. Igaz, ez utóbbi témát elég gyorsan átléptük, úgy tűnt, egyikünk sem akarja szóba hozni a nagybetűs Tegnapot.

– Hova megyünk? – kérdeztem, amikor egyórányi autózás után lehajtottunk a sztrádáról. Online kutakodásom gyümölcseként tudtam, hogy Új Édenig legalább még egy óra az út.

– Nem a tuti tetthelyemre – nyugtatott meg Gus.

– Meglepetés?

– Az is lehet, ha akarod. De nem kizárt, hogy csalódást keltő meglepetés lesz.

– Megtekintjük a világ legnagyobb pamutgombolyagát? – találgattam.

Gus tekintete rám villant, és összeszűkült szemmel méregetett.

– Az csalódást okozna neked? – kérdezte.

– Nem – feleltem, és közben nagyot dobbant a csalfa szívem. – De szerintem lehet, hogy szerinted azt okozna.

– Vannak a földön oly csodák, January, melyekkel, ha szembesülsz, szemed nem maradhat szárazon. A világ legnagyobb pamutgombolyaga ezek közül való.

– Oké, megmondhatod.

– Tankolunk – közölte Gus.

Rámeredtem.

– Hát, igen, ez tényleg elég kiábrándító – mondtam.

– Akárcsak az élet.

– Ettől most már kímélj meg.

További hatvanhárom perc elteltével, Arcadia közelében hajtottunk le másodszor az autópályáról. Még huszonöt kilométert tettünk meg a sűrű erdőben haladó, kétsávos úton, majd Gus leparkolt a sáros útpadkán, és szólt, hogy gyömöszöljem be a laptopomat a vízhatlan hátizsákba.

– Na, ez már tuti, hogy egy tuti tetthely – jelentettem ki, amikor kiszálltunk. Amennyire láttam, nem volt ott semmi, csak jobb kéz felől a meredek töltés, meg fölötte a fák.

– Könnyen lehet, hogy valaki itt gyilkolászik – mondta az autóra támaszkodva Gus –, de az a valaki nem én vagyok. Cserélj cipőt, mert innen gyalog megyünk.

Miután fölhúztam a vastag zoknit meg a túrabakancsot, Gus a hátára vette a nagyobbik zsákot, és megmarkolta az egyik zseblámpát.

– Erre – mondta, és már kaptatott is föl a sáros töltésoldalon. Aztán a kezét nyújtotta, és bár háromszor is megcsúsztam, sikerült fölhúznia, majd ráállítania az ösvényre. (Legalábbis úgy tűnt, hogy kezdődik ott egy ösvény, bár táblát nem láttam, és az sem volt világos, hogy ugyan miért kezdődne.)

Csöndes volt az erdő, csak a caplatásunk hallatszott, meg a szuszogásunk, meg a leveleket pöcögtető eső zaja. Itt, a sűrűben, inkább finom ködpára formáját öltötte a csapadék, de azért nem vettem le a csuklyát. A tó kékjét és szürkéjét már megszoktam, miként a vízre és a fák koronájára zúduló napfény aranyszínét is, itt viszont a mély, sötét tónus volt az úr; a legdúsabb, legtelítettebb formáját hozta a zöld minden árnyalata.

Nyugodtabb volt a lelkem, mint az utóbbi két napban, sőt talán az utóbbi egy évben bármikor. Azt, hogy furcsán alakultak köztünk a dolgok, most, az erdő néma szentélyében lépdelve, félretettük. Egy idő után izzadni kezdett a hónaljam, majd a bugyimon is átszivárgott a verejték, ezért megálltam, és levettem a dzsekimet, Gus pedig szó nélkül követte a példámat. A művelet során felcsúszott a pólója, és kivillant a lapos hasából egy olajbarna csík. Elfordultam, amíg szerelést igazított.

Aztán visszavettük a hátunkra a zsákot, és mentünk tovább. A combomban felütötte fejét az izomláz, az ujjatlan pólómat meg a farmeremet rám tapasztotta az izzadság. No meg az eső, amely megint rázendített egy kicsit, ezért pár percre behúzódtunk egy sekély barlangszerűségbe. A borús, szürke égbolt nem adott támpontot az idő múlására vonatkozóan, de az biztos, hogy már órák óta meneteltünk az erdőben, mire ritkulni kezdtek a fák, és a szemünk elé tárult Új Éden elszenesedett csontváza.

– Basszus! – suttogtam, és megálltam Gus mellett, aki bólintott.

– Láttad már? – kérdeztem.

– Csak képen – felelte Gus, majd elindult a legközelebbi mobilház, illetve annak megfeketedett maradványai felé.

A második tűzvész nem baleset volt, mint az első, amikor villám csapott Dave-ék házába. A nyomozás során kiderült, hogy az összes épületet lelocsolták benzinnel. A „próféta”, aki Abe atyának nevezte magát, az utolsóként lángra kapott ház előtt halt meg, ezért a rendőrség arra gyanakodott, hogy ő gyújtotta föl a telepet.

Gus nagyot nyelt, majd a jobb kéz felőli mobilházak egyikére mutatott, és rekedtes hangon megszólalt:

– Ott volt az óvoda és a bölcsőde. A kicsik mentek el először.

Mentek el?, suhant át az agyamon. Talán égtek benn. Elfordultam, mert öklendeznem kellett.

– Borzalmasak az emberek – mondta a hátam mögött Gus.

Visszanyeltem a feltoluló epét. Szúrt a szemem meg az orrüregem. Gus rám pillantott a válla fölött, és az ő tekintete is ellágyult.

– Fölverjük a sátrat?

Nyilván látta, milyen képet vágok, mert sietve hozzátette:

– Csak azért, hogy mielőbb használni tudjuk a laptopunkat. – Aztán, miközben lerázta magáról a hátizsákot, a sötéten gomolygó égbolt felé intett a fejével, és hozzátette: – Ne hidd, hogy ez egyhamar alábbhagy.

– De azért ne itt verjük fel – javasoltam. – Nem érezném jól magam.

Gus bólintott. Mentünk tovább, és csak akkor álltunk meg, amikor már nem láttuk a táborhelyet. Amikor már majdnem bebeszélhettük magunknak, hogy egy másik erdőben járunk, jó messze mindattól, ami egykor Új Édenben történt.

Gus előhúzta a zsákból a sátorrudakat, és munkához láttunk. Én is segítettem, bár remegett a kezem – egyrészt a hidegtől, másrészt pedig azért, mert rosszul éreztem magam ezen a baljóslatú helyen. Igyekeztem a sátor összerakására koncentrálni, és kizárni tudatomból a tűzben elpusztult szekta maradványait.

De a sátorverés csak pár percig tartott. Bepakoltuk a cuccunkat (kivéve a Gus zsebéből kikandikáló jegyzettömböt és ceruzát), és már mentünk is vissza, Új Éden felé.

Amikor odaértünk, Gus tétova pillantást vetett, amelyet nem tudtam megfejteni. Aztán elindult az egyik mobilház, illetve mindjárt három felé, amelyeket furnérlemezből és ponyvából tákolt folyosókkal kötöttek össze. Lenyeltem a torkomban ülő gombócot, és követtem Gust, de ő pár lépés után megállt, és visszafordult.

– Jobb lenne, ha visszamennél a sátorba – mondta nyersen. – Ezt nem kéne látnod.

Újabb gombóc tolult a torkomba. Nyilván nem hiányzott, hogy lássam, amit látok, de zavart, hogy Gus szerint nem kéne látnom, miközben ő továbbra is úgy tervezi, hogy körülnéz. Láttam rajta, hogy neki is nagyon rossz itt lenni, de nem hátrál meg.

Ő már csak ilyen volt: nem fordította el a fejét soha. Talán úgy gondolta, hogy valakinek muszáj szemtanúnak lennie, azaz megtapasztalni az élet komorabb oldalát, és talán abban is bízott, hogy ha hosszasan fürkészi a vaksötétet, előbb-utóbb megszokja a szeme, és feltárulnak a kérdéseire adott válaszok.

Látod, ezért történnek rossz dolgok a világon, mondja neki a sötétség. Így nyer értelmet ez az egész.

Úgy éreztem, hogy ez elől én sem bújhatok el: nem hagyhatom magára Gust! Ha alászáll a sötétbe, kötelet hurkolok mindkettőnk derekára, és összekötve vágunk neki a mélységnek.

Megráztam a fejem, és odaléptem mögé. Hátrafordult, és fejét kissé lehajtva méregetett az éjsötét szemével. Félárbócra ereszkedtek az olajbarna arcbőrét ellenpontozó, elnehezült, esőáztatta pillái.

Sok mindent akartam mondani neki, de csak ennyit sikerült kinyögnöm:

– Itt vagyok.

Amikor ezt kimondtam, összeszaladt a szemöldöke, megfeszült az állkapcsa, és tovább méregetett a maga jellegzetes, „gusos” módján. Följebb araszolt a torkomban ülő gombóc.

Gus végül bólintott, és a mobilház felé fordult, majd rá is bökött az állával.

– Itt lakott Abe atya – mondta. – Kellett neki a hely, hogy tudjon tanácskozni az angyalokkal.

Elszakítottam a tekintetem Gusról, és a kormos mobilház felé fordultam. A látványtól rögtön bágyadt, homályos, horgonyvesztett lett a tudatom, mintha még most is túltengene a levegőben a szén-dioxid és a hamu.

Vajon miért történnek rossz dolgok a világon?, suhant át az agyamon. Értelmet nyerhet-e valaha is ez az egész? De nem tárult fel előttem semmiféle nagy igazság. Annak, hogy ez a szörnyűség megtörtént, nem lehetett „jó oka”, miként annak sem, hogy Gus élete olyan volt, amilyen. A francba is, hát milyen igazat szól az R.E.M.! Tényleg az van, hogy mindenki sorra kerül, mindenkinek fáj valami ezen a bolygón. És néha csak annyit tehetünk, hogy jó erősen összekapaszkodunk, és várjuk, hogy visszaköpjön minket a sötétség.

Gus ünnepélyesen komoly tekintete is elködösült egy kicsit, de aztán pislogott párat, majd leguggolt, és jegyzettömbjét térdén egyensúlyozva körmölt valamit. Én meg ott álltam mellette remegő lábakkal, de nyitott szemmel. Itt vagyok, mondtam magamban. Itt vagyok, és én is látom, amit te látsz.

Némán jöttünk-mentünk a telepen, mint a kísértetek. Gus gondosan takargatta a jegyzettömbjét a csontunkig hatoló esőben.

Miután körbejártuk a földdarabot, Gus ismét Abe atya szörnyszülött háza felé vette az irányt. És rám pillantott, amire az utóbbi két órában nem volt példa.

– Meg lehet fagyni – mondta. – Most már tényleg vissza kéne menned a sátorba.

Tényleg meg lehetett fagyni. Föltámadt a szél, és úgy lehűlt a levegő, hogy jégpakolásra emlékeztetett az átázott farmerem. De egyetlen porcikám sem hitte, hogy Gus ezért taszít el.

– Kérlek, January – mondta halkan, és nálam ez a „kérlek” tette be a kaput. Hát mit kínlódok én itt? Szeretem Gust, a szívemen viselem a sorsát, de ha nem akarja, hogy mellette legyek, akkor jobb, ha elengedem.

– Oké – mondtam fogvacogva. – A sátorban várlak.

Gus bólintott, majd sarkon fordult, és elcaplatott, én pedig sebzett szívvel visszakutyagoltam a sátorhoz. Négykézláb bemásztam, majd magzati pózba kucorodtam, hogy egy kicsit fölmelegedjek, és lehunyt szemmel hallgattam a sátor szövetét sorozó esőt. Szerettem volna, ha egy csapásra elillan minden gondolatom, minden érzésem, de hiába próbáltam elengedni őket. Lassan elszunnyadtam: nyugtalan álomba cibált az érzelmek hömpölygő, tajtékzó, sötét hulláma.

Amikor fölriadtam a cipzár nyüszítésére, a sátor ajtajába behajoló, esővíztől csöpögő Gust látta lassan nyíló, homályosan látó szemem.

– Szia – mondtam reszelős hangon, majd fölültem, és lesimítottam a csapzott hajamat.

– Bocs, hogy ilyen sokáig tartott – mondta Gus, majd becipzározta maga mögött az ajtónyílást. – Mindent gondosan lerajzoltam, és térképet is készítettem.

Leült mellém, és kicipzározta az esődzsekijét, amelyet újra fölvett, mióta elváltak útjaink.

Vállat vontam.

– Semmi gond. Mondtad, hogy egész napos program lesz.

A sátor mennyezetére vándorolt a tekintete.

– És így is gondoltam – mondta. – Hogy egész napos lesz. A sátrat nem azért hoztam, hogy itt éjszakázzunk, csak az időjárás miatt. Régóta élek Michiganben, tudom, milyen az, ha itt esni kezd.

Bólintottam, mintha érteném. És úgy gondoltam, hogy talán értem is.

– Szóval máris mehetünk a kocsihoz, ha gondolod.

Pár másodpercig csöndben üldögéltünk.

– Gus – szólaltam meg fáradtan.

– Igen?

– Elmondanád nekem, hogy mi van?

Gus felhúzta a térdét, és a két tenyerére támaszkodva hátradőlt. Egy-két másodpercig merőn nézett, majd vett egy nagy levegőt.

– Mivel mi van? – kérdezte.

– Mindennel – feleltem. – Mindent tudni akarok.

– Oké.

Lenyeltem a torkomból a gombócot.

– Mi az ábra azzal a telefonhívással?

– Az ábra?

– Ne kényszeríts rá, hogy kimondjam – suttogtam nyomorultul, de Gus még mindig zavart, értetlen arcot vágott. Lehunytam a szemem. – Naomi volt az? – nyögtem ki fogcsikorgatva.

– Nem – felelte Gus, de ez nem úgy hangzott, hogy „Nem, hogy is képzelhetted?”

Hanem inkább úgy, hogy „Nem, de amúgy még szokott hívni”, vagy „Nem, valaki más volt, akit szeretek”.

Összeszorult a gyomrom, de uralkodtam magamon, és kinyitottam a szememet.

Gus homlokát ráncok szabdalták, és a pengeéles arccsontján leszánkázott egy esőcsepp.

– A barátom volt az, Kayla Markham.

– Kayla?

Szánalmasan remegett a hangom. Szóval Markham, aki már a gimi óta Gus legjobb barátja, egy nő?

Gusnak az arcára volt írva, hogy hirtelen leesett neki, miről van szó.

– Ja, nem úgy… Kayla az ügyvédem. Naomival is jó barátnők, és ő intézi a válásunkat.

– Ó – mondtam, és ez pont úgy hangzott, ahogy éreztem magam – hülyén. – Szóval a közös barátotok a válóperes ügyvédetek?

– Tudom, hogy fura – mondta a hajába túrva Gus. – De az a helyzet, hogy Kayla abszolút pártatlan. Minden évben összedob nekem egy szülinapi fergetegpartit, de utána egy hétig nézhetem a fotókat, hogy milyen jól mulatnak Naomival Cancúnban. Soha nem beszélünk erről, de ő vezényli le a válásunkat, és ez egyszerűen…

– Állati fura? – tippeltem.

Gus nagyot fújt.

– Állati fura.

Kissé alábbhagyott a mellkasomat feszítő nyomás, de Gus tegnapi viselkedésén mit sem változtatott az, hogy kije Kayla Markham és kije nem.

– Ha nem Naomi miatt próbálsz lerázni, és nem is Kayla miatt, akkor miért? – kérdeztem halk, remegő hangon.

Gus szeme elsötétült.

– January! – Megrázta a fejét. – Én nem próbállak lerázni téged.

– Dehogynem – feleltem.

Előtte parancsba adtam magamnak, hogy nincs sírás, de mindhiába, amint ezt kimondtam, már tolultak is a szemembe a könnyek. A hangomat pedig mintha fölkurblizták volna az égbe, amikor folytattam.

– Tegnap hanyagoltál, és ezt a mai utat le akartad mondani, és visszaküldtél a sátorba, pedig veled akartam maradni, és… és nem akartad, hogy eljöjjek! Értenem kellett volna a szóból.

– January, ez nem igaz – tiltakozott Gus, majd két tenyere közé fogta az arcom, és megemelte, hogy lássa a könnyben úszó szemem. – Abszolút nem igaz – erősködött, majd homlokon csókolt, és hozzátette: – Ez nem rólad szólt. Egy kicsit sem.

Azzal megcsókolta a könnyáztatta bal arcomat is, majd lecsókolt jobb oldalt egy könnycseppet. És a mellkasára vont, és körém fonta a karját, és beborított a teste nyirkos melegével, ahogy a fejem búbjához dörgölte orrát-száját.

– Olyan hülye libának érzem magam – nyöszörögtem. – Azt hittem, hogy nem…

– Pedig de! – vágta rá hirtelen Gus, és elhúzódott tőlem. – January, azért nem akartalak idehozni, mert tudtam, hogy ez kemény lesz. Nem akartam, hogy miattam egy kiégett temetőben töltsd az egész napot. Nem akartalak kitenni ennek az élménynek, ennyi az egész.

A fülem mögé simította a hajamat, és az aranyos gesztustól még jobban eleredt a könnyem.

– De már Pete-ékhez sem akartál elvinni! – mondtam elcsukló hangon. – Meghívtál, aztán szexeltünk, és meggondoltad magad.

Megránduló szája szinte sértettségről tanúskodott.

– Én akartam, hogy ott legyél – mondta szinte suttogva, majd letörölte a hüvelykujjával az arcomon legördülő újabb könnycseppet.

– Nézd – folytatta. – Borzasztóan elhúzódik ez a hülye válás. Vártam, hogy Naomi beadja a válópert, de nem adta be, engem meg, hát, nem is tudom… annyira nem érdekelt, úgyhogy nem foglalkoztam vele. Aztán pár hete Naomi szólt, hogy aláírja, amit kell, ha megiszom vele valamit, úgyhogy elmentem Chicagóba, és utána azt hittem, hogy a dolog el van intézve. Erre tegnap rám telefonál Markham, hogy Naomi meggondolta magát, és még „tisztázni akar pár apróságot”. Pedig alig volt közös tulajdonunk: néhány túlárazott rézedény, amelyek nála vannak, meg a kocsijaink, és kész. Úgyhogy nem nagyon kéne komplikálni a dolgot, de hát sokáig halogattam, és…

Gus megdörzsölte a homlokát.

– És aztán Markham megkérdezte, hogy mi újság velem, és elmondtam, hogy itt töltöd a nyarat, mire ő közölte, hogy szerinte ez rossz ötlet.

– Rossz ötlet? – visszhangoztam.

Felkavarodott a gyomrom. Ez nagyon nem úgy hangzott, mintha Markham pártatlan lenne.

– Azért tartja rossz ötletnek, mert hamarosan elmész – hadarta Gus. – És Markham tudja… szóval tudja, milyen hülye tudok lenni, ha rólad van szó. Tudja, hogy bolondultam érted az egyetemen, és…

–Te miről beszélsz? – értetlenkedtem. – Szinte nem is szóltál hozzám!

Gus kedélytelenül felnevetett.

– Mert utáltál! – vágta rá. – Direkt elkéstem, hogy lássam, hol ülsz, és úgy válasszak helyet, és folyton kölcsönkértem a tolladat, és rohantam utánad óra után, és ha valamiért leragadtál a teremben, elejtettem a könyveimet, basszus, mint valami bohózatban, hogy kettesben maradjunk, de te rám se néztél! Sőt, még akkor se néztél rám, amikor a te írásodat veséztük ki a workshopon, és konkrétan hozzád beszéltem! Nem bírtam rájönni, hogy vajon mit vétettem, és aztán jött az a buli, és végre-valahára rám néztél, és… De hát erről beszélek! Ha rólad van szó, meghülyülök!

Zsongott a fejem az elhangzott infóktól. Amennyire tudtam, fölidéztem a régi interakcióinkat, de hiába próbáltam beléjük látni azt, amit Gus elmondott. Csak az volt meg, hogy bámulom őt, majd gyorsan elfordulok, ha észreveszi, és szinte éget a féltékenység, meg a csalódottság, meg némi buja vágy. Hihetőnek tűnt, hogy Gusnak már az ominózus, híres-hírhedt koleszos buli előtt is „kellettem” volna, hiszen én is éreztem iránta vonzalmat, de hogy ennél több lett volna benne… Ez már nem állt össze a fejemben.

– Gus – mondtam. – Te folyton csak kritizáltad az írásaimat. Az volt a véleményed, hogy egy vicc, amit csinálok.

Talán soha nem láttam még olyan sokkolt arcot, amilyet Gus vágott.

– Mert egy seggfej voltam! – jelentette ki, de ezzel nem igazán magyarázott meg semmit, úgyhogy folytatta. – Egy kis huszonhárom éves elitista pöcs voltam, aki azt képzelte, hogy kár vesztegetnie az idejét a csoportunkra, leszámítva téged! Azt hittem, nyilvánvaló, hogy mit érzek irántad, meg az írásaid iránt. És pont ez a lényeg, érted? Hogy soha nem tudtam, mit gondolsz, és még mindig fogalmam sincs…

– Ha lehúzom rólad a gatyát, az szerinted mit jelent? – kérdeztem.

Gus a haját huzigálta a feje búbján.

– Ezt próbálom elmondani neked most, meg kábé egyfolytában, mióta ideköltöztél – felelte elfúló hangon. – Azt próbálom kinyögni, hogy én nem tudom, hogy kéne működjön ez a dolog, nem tudom, mit kéne csinálnom. Már azelőtt is, hogy Naomival… January, én nem vagyok olyan, mint Jacques!

– Ez meg mit jelentsen? – tudakoltam megbántottan.

– Azt, hogy én nem az a fajta fickó vagyok, akivel a nők járni akarnak – magyarázta elkeseredetten Gus. – Soha nem voltam az. Én arra vagyok jó a nőknek, hogy fölszedjenek, és részegen írogassunk egymásnak hébe-hóba. Főleg akkor, ha egy kis változatosságra vágynak, miután véget ért a hétéves kapcsolatuk egy dokival, és ez rendben is van, de veled nem ezt akarom, oké? Veled erre képtelen vagyok.

Elszorult a torkom, így csak vékonyka, gyenge hang jött ki rajta.

– Szóval ezt gondolod? Hogy nálam ez csak amolyan identitásválság?

Rám nehezedett Gus súlyos tekintete, és ez egyszer úgy éreztem, hogy simán átlátok az éjsötét szemén. Láttam, hogy pontosan azt gondolja, amit mondott, hogy számomra ő is csak olyan, mint a fogadásunk. Hogy őt is csak „felpróbálom”, amíg egy időre félreteszem az igazi énemet. Mintha írtam volna magamnak egy visszájára fordított Ízek, imák, szerelmek-sztorit, hogy habzsoljam egy kicsit ezt a „lebutított” életet, majd a röpke fellángolás elmúltával továbblépjek…

– Szeretnék a te tökéletes Fabiód lenni, January, de nem tudok – folytatta Gus. – Mert én nem az vagyok.

Nem vagyok olyan, mint Jacques, mondta az imént, és én azt hittem, hogy Jacques-ot akarja leszólni, vagy nekem akar odaszúrni, amiért ilyen Jacques-félékkel szűröm össze a levet. Pedig abszolút nem erről volt szó.

Hanem arról, hogy Gus mindmáig azt hiszi, hiányzik belőle valami speciális „alkatrész”, amely másokban megvan, és ezért nem tartanak ki mellette a nők. Egy kicsit megszakadt a szívem, nagyon bántott, hogy ifjabb korunkban rá se néztem. Szomorúan csóváltam a fejem.

– Nem kell nekem, hogy Fabio legyél – mondtam érzelemtől elfúló, rekedtes hangon, mintha nem is életem leghülyébb mondata hagyta volna el a számat.

– Dehogynem! – vágta rá hevesen Gus. – Mert amit az utóbbi huszonnégy órában műveltem, az fájt neked, January. Örülnél, ha olvasni tudnálak téged, de nem tudlak. Örülnél, ha tudnám, hogy kell ezt csinálni, de nem tudom.

– Ez nem igaz – tiltakoztam. – Én annak örülnék, ha elmondanád, hogy te mit érzel. Tudni akarom, hogy te mit akarsz.

– Én ezt el fogom baltázni – mondta gyámoltalanul Gus.

– Az lehet! – kiáltottam. – De nem ezt kérdeztem. Mondd el, mit akarsz, Gus! Ne azt mondd, hogy miért nem lehet a tiéd ez a valami, és ne is azt, hogy mit akarok szerinted én, és miért nem tudod megadni nekem. Most az egyszer csak azt mondd el, hogy mit akarsz te. Csak ennyit kérek tőled.

– Téged akarlak – felelte halkan Gus. – Téged akarlak, meg mindent, ami veled jár. Szeretnék randizgatni veled, és még azt a kurva strandlabdát is szeretném ütögetni veled a medencében, de én egy csődtömeg vagyok, January!

– Beleragadtam a házasságomba – folytatta szusszanásnyi szünet után –, pedig az exem már rég egy másik férfival él, de én csak várom, hogy elintéződjön a dolog. Gyógyszert szedek, terápiára járok, próbálok végleg leszokni a cigiről, sőt még meditálni is tanulok, és miközben ez megy, miközben egy két lábon járó, lángba borult szemeteskuka vagyok, téged akarlak! De nem biztos, hogy ezt a nagy akarást bármelyikünk is kezelni tudná, és én nem akarok fájdalmat okozni neked, és nem akarom átélni, hogy milyen az, amikor elveszítelek.

Gus egy pillanatra elhallgatott. A sátor félhomályában élesen kirajzolódó árnyak vetültek az arcára, de a sötét szeme úgy csillogott, mintha belülről jövő fény világítaná meg. Néhány elfúló lélegzetvétel után halkan azt mormolta:

– Ez nem azt jelenti, hogy nem vágyom rád, January, hiszen mindig is vágytam rád. Csak azt jelenti, hogy boldognak akarlak látni, és félek, hogy soha nem tudnék olyan emberré válni, aki mellett boldog lehetsz.

Már nem volt olyan átható a tekintete; mintha kihunyt volna a belső tűz, és elpattant volna az utolsó szikra. De én ezt a melegséget árasztó, nyugodt, csöndes, őszinte szempárt is imádtam.

Megfogtam kétoldalt Gus arcát, mire ő a szemembe nézett. Még mindig zihált. Átjárta a szívemet a szeméből áradó melegség, majd átáramlott a markáns állára fonódó ujjaimba is.

– Akkor engedd, hogy boldog legyek veled, Gus – mondtam, és gyengéden megcsókoltam. Úgy bánt a szájával a szám, mint valami ritka, törékeny kinccsel, mert az is volt. Válaszul végigsiklott a hátamon a két keze, és magához vont.

23. fejezet

A TÓ

Gus gyengéden lefektetett. A keze még mindig a tarkómon matatott, a hajamba gabalyodtak az ujjai. Aztán megragadta alul az ujjatlan pólómat, és húzni kezdte fölfelé, én pedig őt húztam magamra. Miután félredobta a nyirkos pólót, a tenyerébe vette az államat, és újra megcsókolt. Az ízig-vérig gusos, azaz ráérős, komótos, de mély és erőteljes csók közben előbb fölfelé siklott végig a tenyere rajtam, majd vissza. Miután kigombolta a nedves farmeremet, majd közös erővel megszabadultunk a cipőmtől és a már említett nadrágtól, az ölébe emelt.

– January! – suttogta bele a sötétbe, mint valami varázsigét vagy imát.

Szerettem volna kimondani a teljes nevét, szerettem volna, hogy az Augustus ne azt jelentse neki, amit addig jelentett, de tudtam, hogy ehhez idő kell, és úgy gondoltam, hogy Gus kedvéért igazán lehetek türelmes. Szó nélkül csókoltam hát, és ujjaimat a jó meleg hasán végigsiklatva áthúztam a fején a csöpögő pólóját, majd rádobtam az ujjatlan felsőm kis kupacára. Aztán hátradőltünk, és csak néztük egymást a sötétben, ráérősen és fesztelenül.

A pincében olyan volt, mintha rohanvást fel akarnánk falni egymást, itt, a sátorban viszont másként festett a dolog. Most szemügyre vehettem Gust úgy, ahogy mindig is akartam, azaz kigyönyörködhettem magam. Kiélvezhettem a kemény, markáns vonásait és pengeéleit, amelyekre addig csak lopva pillantottam rá olykor, ő pedig csöndes áhítattal simított végig a csípőm ívén, meg a bordáim lankáin. A keze nyomvonalát szorosan követte a meleg tekintete is, és mintha kigyúlt volna minden porcikám, amelyre ránézett. Sőt, mintha a vérem is odatódult volna a bőröm alá, és várva várta volna, hogy eloszlassa, szétkergesse Gus keze vagy szája.

Az utóbbi előbb oldalt tapadt a nyakamra, aztán a torkomnál, majd ismét a két mellem közti rést vette célba.

– Tökéletes – suttogta bele a bőrömbe Gus, miközben az ujjai hegye finoman végigsiklott mindazon pontokon, ahol az ajkai már jártak. Aztán a szemembe nézett. – Tökéletes vagy – mondta reszelős hangon, és úgy éreztem, belülről olvaszt szét az ajkamra tapasztott hosszú, forró csókja.

Kikapcsolta a melltartómat, és magához szorított. Apró tűszúrásokként bizsergette gyomrom mélyét a kiéhezett vágy, amikor a mellkasa a mellemhez szorult, a két keze pedig végigsiklott az oldalamon. Csuromvizesek voltunk mindketten, sikamlós és meleg volt az egymásnak feszülő szánk, meg az egymásnak feszülő bőrünk. Aztán végképp összegabalyodtunk, újra meg újra egymáson csúszkáltak, egymásba akadtak, majd szétváltak, szétbomlottak az ujjaink, az ajkaink, a nyelvünk, a csípőnk.

Gus íze a szabad levegő, a természet íze volt, önmaga fenyő-, harmat– és fahéjízzel keveredő íze. Kibontakoztunk egymás öleléséből, de csak azért, hogy levehesse a nadrágját meg az alsógatyáját. Aztán rám vetette magát, az ajkai a combomat járták be, a keze pedig a bugyim alá nyúlt, és lerángatta a csípőmről. Aztán a hasamba fúrta a fejét, majd végigkaristolta az álla a kis domborulatot. Kéjesen felnyögtem, és a hajában, majd a nyakán kötött ki a két kezem, amikor végre odaért, amikor két kézzel alám nyúlva a szájához emelte a csípőmet. Lóhalálában sietett az üdvözlésére minden idegvégződésem, és arra az egy pontra koncentrálódott mindaz, amit éreztem.

Följebb rángattam Gust, hogy teljes hosszában összesimuljon a testünk. A melleimet rajzolgatta körbe a két keze, én pedig jó szorosan a csípőjére fontam a combjaimat, és ahogy ütemesen mozogtam, éreztem, hogy megborzong.

– Koton? – suttogtam, mire Gus oldalra hajolva fölmarkolta a hátizsákját, és míg homorítottam alatta, beletúrt. Előhalászta az óvszert, föltépte a fóliát, és pár másodperc múlva belém hatolt. A szája felnyitotta a számat, a két keze a hajamat, a bőrömet szántotta, a lehelete a fülembe csapott, a neve hullámként hömpölygött végig rajtam. A saját nevemet pedig az ő hangja mormolta a nyakamba, miközben ütemesen mozogva egyre mélyebbre hatolt, és egész testemben szétáradt a vele egy ütemre lüktető, gyönyörteljes mámor.

Körülöttünk zuhogott az eső, és én elengedtem mindent, ami nem Gus volt, nem itt volt és nem most volt. Teljesen feloldódtam benne, és ez egyszer nem arról győzködtem magam, hogy egy szép napon majd minden oké lesz, hanem arra koncentráltam, hogy itt és most máris minden oké.

Amikor megpendült bennünk a pattanásig feszített, reszketeg húr, Gus keze rátalált a kezemre, és összekapaszkodva, összeforrva ziháltunk, markoltunk, borzongtunk. Utána sem engedtük el egymást: fej fej mellett nyúltunk el a pléd alatt, amelyet Gus elővett a hátizsákból. Jó szorosan összekulcsolódott a kezünk, és abszolút szinkronban ziháltunk.

Az est folyamán még kétszer szexeltünk – először úgy egy óra múlva, amikor Gus csókkal szakította félbe a Pete-féle rendezvényről folytatott diskurzust, másodszor pedig kábán, álomittasan, miután összegabalyodva, meztelenül ébredtünk a sötétben. Én már homorítottam is, Gus már merevedett is…

Utána előhúzott a zsákból egy zacskó tortillacsipszet meg két energiaszeletet, és előkerült a két lapos flaska is, amelyekhez már a kocsmai táncesten is szerencsém volt.

Felkönyökölve néztem Gust, aki bekapcsolta az egyik elemlámpát, és vöröslő-aranyló fényben fürödve odakínálta nekem a csipszet.

– Csak az időjárás miatt? – böktem a dugi kaja-pia felé az állammal.

Gus arcán mélyebb lett a gödröcske, a keze pedig végigsimított a karomon, majd a kulcscsontomon.

– Igen – felelte. – Optimista voltam. Mert én már optimista vagyok ám!

Az államra vándoroltak az ujjai, és miután finoman megemelte a fejemet, újra belecsókolt a nyakamba. Aztán a másik keze is följebb kúszott, és immár kétoldalt fogta az államat, miközben szép lassan, mélyrehatóan csókolt. Csak úgy itta a szája a számat, majd elhúzódott, és miközben négy ujja a hajamba túrt, a hüvelykujja pedig az alsó ajkamat barangolta be, azt kérdezte:

– Boldog vagy, January?

– Végtelenül – feleltem. – És te?

Válaszul magához nyalábolt, megcsókolta a halántékomat, majd recsegő-ropogó hangon a fülembe súgta:

– Én is nagyon boldog vagyok.

Reggel magunkra vettük nyirkos ruháinkat, és visszagyalogoltunk a kocsihoz. Ragyogó kék volt az ég. Gus bekapcsolta a rádiót, és a sebváltón nyugvó kezemet fogva vezetett. Foltokban szűrődött ki a fák lombja közül a fény.

Akkor és ott úgy tűnt, hogy az a Gus van velem, akit Pete-nél már láttam. Meg egy kicsit úgy is tűnt, hogy újra a régi January vagyok, aki, ha úgy hozta a sors, halált megvető bátorsággal tudott belezúgni egy férfiba. Keresni kezdtem a jól ismert, gyomorszorító érzést, annak az előérzetét, hogy mindjárt jön, aminek jönnie kell. Tudtam, hogy ha nagyon keresem, biztos meglesz, de ez egyszer nem akartam megtalálni. Úgy éreztem, hogy ez a pillanat bőven megéri a fájdalmat, amit később esetleg okozni fog, és ezt buzgón ismételgettem magamban, amíg el nem hittem, hogy eszembe fog jutni, ha kell.

Gus egyszer csak fölemelte a sebváltón nyugvó kezemet, és rám se nézve a szájához szorította.

Az este jól tudtam, hogy mindez könnyen elillanhat, semmivé lehet, szertefoszolhat. Félig-meddig vártam is, hogy Gus észbe kap, mire beszűrődnek a sátorba az első hideg fénysugarak, hogy rádöbben, mit művelt, és ami még fontosabb, miket mondott nekem. De nem. Miután kinyílt a szeme, rám villantott egy zárt szájú mosolyt, majd magához vont, az arcomba, nyakamba fúrta az arcát, és a hajamat csókolgatta.

Most pedig itt ültünk a kocsiban, és Gus Everett a világért sem engedte volna el a kezemet.

Ami két napja a könyvespolcánál történt, az óhatatlannak tűnt: a nyári „gyorstalpaló” szükségszerű végkifejletének. Ez a mostani viszont… Ez olyasmi volt, amiről addig álmodozni sem mertem, mert azt sem tudtam, hogy kezdjek hozzá. Hiszen Gus abszolút nem úgy nézett ki, mint az én történetem szereplői.

Megálltunk egy autópálya melletti falatozónál, ahol kisurrantam a mosdóba, hogy fölhívjam Shadit. Mint kiderült, a Kísértetkalap (avagy Ricky, hiszen ha ez így megy tovább, hamarosan a rendes nevén kell emlegetnünk) kishúgai osztották meg vele a szobájukat, mert az anyjuk ebből nem engedett, és sikerült ugyan kiosonnia a zsákutca végébe, de ott is csak suttogni mert, mintha mellette aludná az igazak álmát az egész família.

– Ó, istenem! – sziszegte.

– Tudom, tudom – mondtam.

– Istene-e-em! – ismételte Shadi.

– Shad, tudom.

– A mindenit!

– A mindenit bizony – helyeseltem.

– Ezt látnom kell! Alig várom az augusztus elejét! Kifúrja az oldalamat, hogy milyen Gus, amikor odavan tőled meg vissza!

A gondolatra, hogy Shadi ennek szemtanúja lesz, pezsegni kezdett valami a gyomromban.

– Majd meglátjuk, mi sül ki belőle – mondtam.

– Nem kell itt meglátni semmit! – vágta rá ellentmondást nem tűrően Shadi. – Már hogyne lenne oda meg vissza! Ennyire még az elvetemülten szexi Gus sem tébolyult, habibi!

Ekkor bekopogott a mosdóba egy hölgy, úgyhogy a villámgyors „Szeretlek”, majd a villámgyors istenhozzád után visszamentem a ragacsos, műbőr huzatú bokszunkba, ahol várt a nagy halom palacsinta és Gus. A zilált, szexi, lusta mosolyú Gus, aki újra megmarkolta az asztal alatt a térdemet, mire szikrát szórt a hasam meg a combom.

Szívem szerint visszamentem volna a mosdóba, de Gusszal együtt…

A reggeliszünetből kultúrprogram lett. A városka könyvesboltjában csak az első könyvem volt készleten, és a Revelációk két példánya sem pöffeszkedett díszhelyen, így hamar továbbálltunk a közeli, fedetlen verandás bárba.

– Mi a kedvenc lehúzós recenziód? – kérdeztem Gustól.

Ezen elgondolkodott, és közben somolyogva kavargatta a gyömbérsörös whiskyjét.

– Mármint sajtórecenzió vagy olvasói beszólás? – kérdezett vissza végül.

– Kezdd az olvasói beszólással.

– Már meg is van – mondta. – Az Amazonon valaki egy csillagot adott, és ennyit írt hozzá: „Nem rendeltem meg a könyvet.”

Hátravetett fejjel kacagtam.

– Én azt imádom – meséltem –, amikor valaki tévedésből más könyvet rendel meg, majd arról ír, hogy mennyire más, mint amit igazából rendelni akart.

Gus felnevetett azon a jellegzetes, kereplőt idéző hangon, és megérintette az asztal alatt a térdemet.

– Én meg azt bírom, amikor elmagyarázzák, hogy mivel próbálkoztam – folytatta. – Például: „A szerző úgy próbált írni, mint Franzen, de hát ő nem Franzen.”

Öklendezést mímeltem, mire Gus eltakarta a szemét, amíg abba nem hagytam.

– És így volt? – kérdeztem.

– Hogy úgy próbáltam-e írni, mint Franzen? – nevette el magát Gus. – Nem, January. Én csak jó könyveket próbálok írni. Amik olyanok, mintha Salinger írta volna őket.

Kirobbant belőlem a nevetés, és Gus is elvigyorodott. Aztán megint jóleső, fesztelen hallgatásba burkolóztunk, és az italunkat szopogattuk.

– Kérdezhetek valamit? – szólaltam meg egy perc múlva.

– Nem – felelte fapofával Gus.

– Pompás – bólintottam. – Szóval az a kérdés, hogy miért akartál távol tartani Új Édentől? Azt értem, hogy nagyon durva, és nem akartad, hogy miattad látnom kelljen. Csakhogy ez a mi fogadásunk mintha pont arról szólna, hogy megmutatod nekem, hogy a világ tényleg olyan, amilyennek te mondod. És most itt volt a kiváló alkalom, hogy meggyőzz az igazadról.

Gus egy hosszúra nyúlt pillanatig némán ült velem szemben, és a zilált haját túrta.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez erről szólt? – kérdezte végül.

– Hát, azért remélem, hogy inkább az együtt hálásról szólt. Ugye, erre irányult ez a fondorlatos cselszövés? – évődtem, de Gus komoly, sőt kissé szorongó arccal rázta meg a fejét, és kinézett a bár ablakán.

– Én egy percig sem akartam, hogy úgy lásd a világot, ahogy én – mondta.

– De hát a fogadás…

– A fogadás a te ötleted volt – idézte eszembe. – Én csak arra gondoltam, hogy ha úgy próbálsz írni, ahogy én írok, akkor talán… Nem is tudom, talán abban bíztam, hogy rájössz, hogy ez nem neked való. De nem azért, mert nem vagy elég tehetséges – sietett hozzátenni. – Hanem azért, mert ez nem te vagy. Te nem így gondolkodsz a világról. Én mindig is úgy tartottam, hogy a te világlátásod valami… valami hihetetlen.

Olajbarna arcbőre enyhén elpirult, és megcsóválta a fejét.

– Egy percig sem akartam, hogy elveszítsd ezt a képességedet – tette hozzá.

Torkomba tolultak az egymásba gabalyodott érzelmeim.

– Azzal együtt, hogy a világlátásom nem valósághű?

Gus arca ellágyult – kisimult a ráncos homloka, elernyedt a feszes szája.

– Ha szeretsz valakit – kezdte akadozva –, akkor azt akarod, hogy másként táruljon a szeme elé ez a világ. Hogy értelmet nyerjen minden rútság, és felerősödjön az, ami jó benne. Ezt csinálod te is az olvasóid kedvéért, meg az én kedvemért. Gyönyörű dolgokat hozol létre, mert szereted a világot, amely talán nem mindig úgy néz ki, mint a könyveidben, de… de szerintem egy kicsit megváltoztatja az, hogy te odateszed ezeket a szép dolgokat. És a világ nem áll olyan jól, hogy veszni hagyja őket.

Gus beletúrt a hajába, majd folytatta.

– Mindig is csodáltalak ezért. Csodáltam, hogy az írásaidban napsugarasabbnak tűnik a világ, és bátrabbak benne az emberek.

Melegség áradt szét a mellkasomban, mintha egy picit már olvadozna, töredezne a jégtömb, amely apu halála után fészkelte belém magát. Attól, ami apámról kiderült, sötét, ismeretlen helynek tűnt a világ, az viszont, hogy apránként felfedeztem Gust, ellentétesen hatott rám.

– Vagy az is lehet, hogy csak úgy szimplán igazam van – szólaltam meg halkan. – És az emberek napsugarasnak látják a világot, és bátrabbak, mint gondolnák.

Gus száján felvillant egy halvány mosoly, de rögtön tovatűnt, amikor eltűnődött.

– Nem hiszem, hogy valaha is úgy szerettem volna a világot, mint te – jelentette ki végül. – Emlékszem, először féltem tőle, aztán haragudtam rá, aztán… aztán úgy döntöttem, hogy inkább nem viszonyulok hozzá ilyen intenzíven. Nem is tudom… Lehet, hogy amikor ilyen Dave-féléket faggatok, és leégett épületekben mászkálok, a lelkem mélyén abban bízom, hogy rábukkanok valamire.

– Például mire?

Ezt nagyon halkan, már-már suttogva kérdeztem. Gus az asztalra könyökölt.

– Például arra a világra, amelyikről te írsz. Valami bizonyítékra, ami amellett szól, hogy a világ nem olyan szörnyű, mint amilyennek látszik, sőt talán inkább jó, mint rossz. Mintha összeadnánk a sok… a sok szart, meg a sok vadvirágot, és a végén pozitív lenne a mérleg.

Megfogtam Gus kezét, ő pedig hagyta. Szelíd, nyílt tekintettel nézett rám a sötét szeme.

– Amikor fény derült apám titkos viszonyára, először én is próbáltam így matekozni – vallottam be. – Számolgattam, hogy mennyi hazugság, mennyi megcsalás fér még bele, ha jó apának akarom látni őt? Mennyire fordulhatott komolyra a dolog azzal a Nővel, ha azért még szerette anyámat is, meg a korábbi életét? Kalkulálgattam, hogy mennyire lehetett boldog, mennyire hiányozhattunk neki, amikor távol volt. Ha pedig a szokottnál is rosszabbul éreztem magam, azon agyaltam, hogy mennyire gyűlölhetett minket, ha képes volt kettős életet élni. De soha nem kaptam választ a kérdéseimre.

– Pedig néha még mindig izgat a dolog – folytattam kis szünet után –, de olyan is van, amikor megrémít, hogy mi derülne ki. Az ember végül is nem matekpélda – vontam meg elnehezült vállamat. – Simán lehetséges, hogy hiányzik is az apám, és gyűlölöm is. Meg az is lehetséges, hogy görcsölök a könyvem miatt, megszakad a szívem a széthullott családom miatt, és rosszul vagyok a háztól, amiben lakom, de ha a Michigan-tavat figyelem, elbűvöl, hogy milyen nagy. Az előző nyáron azt hittem, hogy soha többé nem leszek boldog, erre most, egy év múlva, bár még mindig roszszul vagyok, aggódom és dühöngök, azért olykor boldog is vagyok. Mert a rossz dolgok nem ásnak olyan mély gödröt, hogy ne tudj kikecmeregni belőle. Bármilyen sok a szar, mindig lesz vadvirág is. Mindig lesznek Pete-ek és Maggie-k, meg vihar az erdőben, meg napfény a tó hullámain.

– Meg szexelés a könyvespolc előtt, meg a sátorban – tette hozzá mosolyogva Gus.

– Ideális esetben – ismertem el. – Ha nem fagyaszt le mindent a második jégkorszak. De még akkor is lesznek hópihék, míg világ a világ.

Gus megérintette az arcomat.

– Nem kell nekem hópihe – mondta, és megcsókolt. – Még januárban sem, ha ott van nekem January.

Halihóóóóó, bébi! Csak pontosítanám, hogy áll-e még a szeptember eleji kéziratleadás. Sandy folyton becsekkol, és én boldogan tartom távol tőled amolyan hús-vér barikádként, de már nagyon szeretné nyélbe ütni veled a boltot, és ha én ígérgetek annak a csajnak egy könyvet… Nos, akkor a végén lennie is kell egy könyvnek.

Amikor a telómért nyúltam, Gus, aki nálam aludt, utánam hengeredett álmában. Az arcát oldalról a mellembe fúrta, az ujjai pedig szétterpeszkedtek a csupasz hasamon.

Két okból is szaporán vert a szívem. Az egyik ok a Gus testközelségéből fakadó, még újdonságként ható vibrálás volt, a másik a fenti üzenet. Anjától jött, akinek, ugyebár, nem küldtem el a félkész könyvet.

Kész csoda volt, hogy még nem vágott ki… Nem hozhattam még hülyébb helyzetbe, muszáj volt valahogy tompítanom a rá mért csapást. Kifurakodtam hát Gus alól, mit sem törődve a morgásával, majd köntösömet magamra rántva kisiettem a konyhába, és menet közben válaszoltam Anjának: Meg tudom csinálni. Ezt vedd ígéretnek.

Szeptember 1., írta vissza. És ez már kőbe vésett határidő.

Nem vesződtem a kávéval, hiszen anélkül is abszolút éber voltam.

Leültem az asztalhoz, és írni kezdtem. Idővel Gus is fölébredt. Miután föltette a vizet forrni, visszajött az asztalhoz, és meghúzta az este félbehagyott sörét.

Ránéztem.

– Ez gusztustalan – közöltem.

– Kérsz? – nyújtotta felém az üveget.

Meghúztam.

– Rosszabb, mint gondoltam.

Gus lemosolygott rám a magasból. A keze előbb a kulcscsontomon simított végig finoman, majd köntösömet szétválasztva továbbhaladt, mígnem beleakadtak az ujjai az övbe. Meghuzigálta, majd, amikor lent is szétnyílt a textilfüggöny, derekamat átfogva talpra állított.

Háttal fordított az asztalnak, és finoman neki is tolt, majd belépett a lábam közé. Aztán fogta a köntösömet, lesiklatta a két karomon, és máris pőrén álltam ott.

– Én most dolgozom – suttogtam.

Gus a csípőjéhez emelte az egyik combomat, és még közelebb nyomult.

– Tényleg? – szólalt meg, és a szabad keze a mellemre, majd a mellbimbómra vándorolt. – Ja, persze, tudom, meg kell nyerned egy fogadást. Úgyhogy ez most várhat.

– Nem várhat – mondtam, és visszahúztam Gust.

A koncentrálással gond volt, legalábbis a Guson kívül bármi másra való koncentrálással. Ezért visszaállt a régi rend: napközben ki-ki a maga házában írta művét. Ez a felállás sikerre lett volna ítélve, ha van annyi önkontrollunk, hogy nem mutogatunk egymásnak papírlapokat egész álló nap.

Kívánlak! – írta egyszer Gus.

Mióta ilyen kemény meló az írás? – írtam vissza.

Hát, igen, kőkemény… – felelte sokat sejtetően.

De nem mindig ő volt a felbujtó. Szerdán például, miután ellenálltam a kísértésnek, ameddig csak bírtam, ezt mutattam fel: Bárcsak itt lennél!, és rajzoltam egy lefelé, azaz magamra mutató nyilat.

Mire Gus: Nem csak te szeretnéd. Majd: Írj 2000 szót, és utána beszélhetünk.

Ez lett a kulcsa annak, hogy haladjunk is valamit. Átírtuk a szabályokat, avagy arrébb toltuk a kapufákat: kétezer szó után tartózkodhattunk egy helyiségben, és négyezer után érinthettük meg egymást.

Nem egyéni vágta volt már ez, inkább amolyan „háromlábú verseny”, ahol összekötözött lábbal, egymást segítve, buzdítva futunk, ahogy bírunk. Azért, mindent összevéve, még mindig elszántan törekedtem a győzelemre, de hogy mit akarok bizonyítani és kinek, az már nem volt tiszta.

Esténként el-elmentünk otthonról, például a thai étterembe, ahonnan már annyiszor rendeltünk kaját. A helyes kis vendéglátóegységben mindent bearanyoztak, és kispárnákon ültünk a padlón, és az étlap borítója a papiruszt utánozta. Megfordultunk a pizzériában is, ahonnan szintén sokszor rendeltünk, és amely nem kevésbé kicsi, de kevésbé jópofa hely volt: a piros huzatú bokszok műanyaggyanúba keveredtek, a világítás vallatószobát idézett. Elmentünk a Pityókás Halhoz címzett kocsmába is, ahol Gus a kezemet fogva biccentett oda egy-egy ismerősnek.

Még dartsozás, majd később biliárdozás közben is szemmel láthatóan együtt voltunk. Gus keze lazán a csípőmre fonódott, vagy a pólóm alatt a derekamon pihent, az én ujjam pedig a nadrágja valamelyik övfülébe akadt bele.

A kocsmázás utáni este, a pizzériából hazafelé tartva, elhaladtunk a könyvesbolt előtt. Pete és Maggie a kávézó két fotelében ülve borozgatott.

– Köszönjünk be – mondta Gus, úgyhogy beléptünk az ajtón.

– Ma van az évfordulónk – közölte lazán Maggie.

– Mármint az ideköltözésünk évfordulója – pontosított Pete. – A másik évfordulónk január tizenharmadikán van.

– Ne viccelj – mondtam. – Akkor van a születésnapom is.

– Tényleg?! – hüledezett Maggie. – Persze, miért is lenne máskor? Még szép, hogy az égiek így intézték, hiszen az az év legszebb napja!

– Bizony, már-már tökéletes nap – helyeselt Pete, Maggie pedig rábólintott, és hozzátette: – Ahogy a mai is.

– Ma is ideköltöznék – jelentette ki Pete. – Az volt életünk legjobb húzása, mármint azonkívül, hogy egymásba szerettünk.

– Meg azonkívül, hogy örökbe fogadtuk a labradorokat – tette hozzá mélázva Maggie.

– És meghívtunk a könyvklubba még egy embert – kacsintott ránk Pete. – Úgy tűnik, az is jól sült el.

– Sikerült tőrbe csalni minket – nézett rám mosolyogva Gus.

Kíváncsi lettem volna, hogy ugyanarra gondolunk-e. Nekem az járt a fejemben, hogy a North Bear Shoresba költözés, majd a Pete könyvklubján való részvétel talán nem volt életem legjobb húzása, de az utóbbi néhány évek pálmáját mindenképp elviszi.

– Igyatok velünk egy pohárkával, Gussy – erősködött Maggie, és már töltötte is a bort az áttetsző műanyag poharakba, amelyekben a jeges kávét adták.

Az egy pohárkából kettő lett, majd három, és Gus a Pete-ékkel szemközti fotelben kötött ki, én meg az ölében. Pete és Maggie ujjai lazán összefonódtak, Gus hüvelykujja pedig lustán, komótosan körözött a hátamon, míg tereferéltünk és nevetgéltünk.

Éjfélkor Pete közölte, hogy most már haza kell menniük a labradorokhoz, Maggie pedig nyüzsögni kezdett, hogy rendet kell csinálnia. Mivel spiccesen nem ülhettünk autóba, gyalog keltünk útra a szúnyogokkal súlyosbított melegben.

És ahogy mentünk-mendegéltünk, egyre csak az járt a fejemben, hogy: „Már majdnem szeretem. Kezdek beleszeretni. Szeretem!”

Amikor hazaértünk, ügyet sem vetettünk a házainkra, inkább nekivágtunk a partra vezető ösvénynek. Végső soron péntek volt, így kötelezett minket a megállapodásunk…

Ledobtuk ruháinkat, majd sikítva, kéz a kézben futásnak eredtünk. Meg sem álltunk, míg a combunkig, a derekunkig, majd a mellünkig nem ért a csípős, hideg víz. Összekoccant a fogunk, a bőrünk pedig szinte új életre kelt, ahogy püfölték a hullámok.

– Ez borzalmas! – mondta zihálva Gus.

– Amikor képzelődtem, melegebbnek képzeltem! – visítottam válaszul, mire Gus magához vont, körém fonta a karjait, és a hátamat dörzsölve melengetett.

Aztán megcsókolt és azt suttogta:

– Szeretlek.

Aztán a keze bejárta a hajamat, a szája pedig a halántékomat, az arcomat, az államat, és elsodort mellettünk egy ócska nejlonzacskót a szél, és ő elismételte még néhányszor, hogy:

– Szeretlek, szeretlek, szeretlek.

– Tudom – feleltem, és a hátába mélyesztettem az ujjaimat, mintha közéjük akarnám szorítani az időt, hogy álljon meg. Hogy úgy maradjon minden, ahogy van: mi is, meg a bazi hideg tó is, meg a vízen sodródó szemét is.

– Én is szeretlek – mondtam.

– És ha belegondolunk – jegyezte meg Gus –, hogy megígérted, nem fogsz belém zúgni…

24. fejezet

A KÖNYV

– Én ezt nem akarom – jelentettem ki. A lépcső tetején, a nagy hálószoba előtt álltunk.

– Nem muszáj – emlékeztetett Gus.

– Ha te meg tudsz tanulni esőben táncolni…

– Még nem tanultam meg – vágott a szavamba Gus.

– …akkor én is szembe tudok nézni a csúnya dolgokkal – fejeztem be a mondatot.

Benyitottam. Vennem kellett néhány mély lélegzetet, hogy meg tudjak mozdulni. A távolabbi falhoz betolt, irdatlan méretű franciaágyat két egyforma, türkizkék éjjeliszekrény fogta közre. A két olvasólámpát kék és zöld alapszínű, gyöngyös lámpaernyő fedte. Az ágy magas, szürke fejrésze fölött berámázott Klimt-metszet lógott, az ággyal szemközti fal előtt pedig múlt század közepi stílusú, széles komód terpeszkedett. A sarokban álló, sárga terítővel letakart, kerek asztalkát egy óra és egy könyvkupac ékesítette: az én könyveim.

Amúgy jellegtelen és személytelen volt a helyiség. Gus kihúzta a komód egyik fiókját.

– Üres – mondta.

– Az a Nő már eltüntetett mindent – állapítottam meg remegő hangon.

Gus tétova pillantást vetett rám.

– Nem lehet, hogy ez jó dolog?

Odaléptem, és sorra kihuzigáltam a többi fiókot. Egyikben sem volt semmi. Ezután a bal kéz felőli éjjeliszekrényhez léptem, amelynek nem volt fiókja, csak két polca. A felső polcon egy porcelándobozt pillantottam meg.

Ez lesz az! Itt rejlik a hétpecsétes, sötét titok, amelyre egész nyáron vártam, hogy mikor ugrik elő valahonnan. Kinyitottam a dobozt.

Üres volt.

– January? – szólt oda Gus.

A kerek asztalka mellett állt, kezében a fölemelt terítővel, amely alól ronda, szürke, számpaneles doboz nézett vissza rám.

– Ez valami széf lenne?

– Vagy egy ősrégi mikró – poénkodott Gus.

Lassú léptekkel közelítettem meg a dobozt.

– Alighanem üres – mondtam.

– Alighanem – hagyta rám Gus.

– Vagy valami fegyver van benne – találgattam tovább.

– Apukád fegyvertartó típus volt?

– Ohióban nem.

Apu Ohióban híres emberek életrajzait olvasgatta, és szerette a meghitt, csöndes estéket, és kötelességtudóan fogta anyu kezét az orvosnál, és mediterrán főzőtanfolyamokra járt. Az a fajta apuka volt, aki pirkadat előtt kelti a kislányát, hogy kivigye a vízre, és megengedi neki, hogy húsz másodpercig kormányozza a hajót a tök üres tavon. Amennyire tudom, kábé ez volt nála az impulzív merészség netovábbja.

Itt, a másik életében viszont bármi megtörténhetett.

– Várj meg itt – mondta Gus, és mire megnyikkanhattam volna, már a lépcsőn trappolt lefelé. Hamarosan visszajött egy üveg whiskyvel.

– Ez meg minek? – kérdeztem.

– Hogy ne remegjen a kezed.

– Amikor kipiszkálom a karomból a golyót?

Gus vágott egy grimaszt, majd lecsavarta a kupakot.

– Amikor feltöröd a széfet.

– Ha úgy innánk a zöld turmixot, mint az alkoholt, örökké élnénk.

– Ha úgy innánk a zöld turmixot, mint az alkoholt, ki se mozdulnánk a klotyóról, és az most nem sokat segítene – mondta Gus.

Fogtam az üveget, és óvatosan belekortyoltam. Aztán leültünk a széf elé a szőnyegre.

– Apád születésnapja? – vetette föl Gus.

Előrébb csusszantam, és beütöttem a számokat. A kis lámpák pirosan villogtak, és a széf zárva maradt.

– Otthon mindennek az évfordulójuk volt a kódja – mondtam. – Anyu és apu házasságának dátuma. De kétlem, hogy az itt játszana.

Gus vállat vont.

– Hátha apád a szokásai rabja volt – mondta.

Nem sok reményt fűztem a dologhoz, de így is nyilallt egyet a gyomrom, amikor ismét kigyúltak a piros fények.

Nem voltam felkészülve arra, hogy újult erővel tör rám a féltékenység. Úgy éreztem, nem tisztességes, hogy nem ismertem az apámat úgy, mint a tenyeremet. Nem tisztességes, hogy Sonya olyasmiket tud róla, amit én már soha nem fogok. Lehet, hogy a széf kódja a közös életük valamely mérföldköve, például a viszonyuk kezdetének dátuma, vagy Sonya születésnapja…

A lényeg, hogy Sonya biztos tudja a számkombinációt.

Egyetlen e-mailembe kerülne, hogy én is megtudjam, de én azt az e-mailt nem akartam megírni.

Gus a könyökömet megdörzsölve csalogatott vissza a jelenbe.

– Erre most nincs időm – mondtam, és fölálltam. – Be kell fejeznem egy könyvet.

Majd a jövő héten, döntöttem el.

Az a legfontosabb, beszéltem be magamnak, hogy a ház könnyen eladható. Egy széf igazán nem okoz túl sok fejtörést, egyébként pedig szinte üres az ingatlan. Valaki majd megveszi, és az életem megy tovább.

Persze, ha ezen agyaltam, kínosan kerülnöm kellett a nagy kérdést, hogy mi lesz akkor Gusszal és velem. Azért jöttem North Bear Shoresba, hogy elrendezzem a dolgokat, de csak még zavarosabb lett minden. Viszont ez a zűrzavar, ki tudja, miért, jó hatással volt a munkámra. Az első könyvem óta nem írtam ilyen szédületes tempóban. Már-már úgy éreztem, hogy előttem száguld a történet, és igyekeznem kell, hogy tartsam vele a lépést.

Esténként csak egy órácskára engedtem be a házba Gust (konkrétan beállítottam a telón az ébresztőt), és a fennmaradó időben írtam, méghozzá az emeleti vendéghálószobában, ahonnan csak az utcát láttam, és semmi mást. Éjszakába nyúlóan írtam, majd reggel ott folytattam, ahol abbahagytam.

A lecsúszós mackógatyámban éltem, és szentül megfogadtam, hogyha elkészül a könyv, adok neki valami szebb nevet. Mintha egy istenséggel alkudoztam volna, akinek érdekeltsége van az én (korántsem kapszulányi) ruhatáramban.

Nem zuhanyoztam, és alig-alig ettem. Vizet meg kávét nyakaltam, szilárdabb táplálék viszont nemigen játszott.

Augusztus másodikán, szombaton délelőtt, a könyvesbolti író-olvasó találkozó napján, a Családi_titkok.docx utolsó fejezetéhez értem. Farkasszemet néztem a villogó kurzorral.

Nagyjából úgy alakult a cselekmény, ahogy elképzeltem. A bohócpárt nem fenyegette veszély, de továbbra is a titkuk terhével éltek. Eleanor apja ellopta a felesége jegygyűrűjét, és eladta, hogy ki tudja segíteni a másik családját. Amelyről Eleanor anyja még mindig nem tudott, a gyűrűjéről pedig azt hitte, hogy csak elkeveredett. Gondolta, majd kipottyan egy ruhadarab zsebéből, vagy a törölközők közül, ha vándorútjuk következő állomásán kicsomagol. Vagy ha nem, hát nem… Hiszen már a szívében is átvette a gyűrű helyét a színes fonal, amelyet a férje az ujjára csavart. Tudta, hogy a szerelmet sokszor nem a csillogó-villogó dísztárgyak jelképezik a legjobban, hanem a praktikus dolgok, amelyek elöregszenek, berozsdásodnak, de ki lehet őket javítani, és fényesre lehet őket csiszolni. Amelyek el-elvesznek, és újra meg újra pótolni kell őket.

Ami pedig Eleanort illeti… Nos, az ő szívét darabokra törték.

A cirkusz továbbállt. Tulsa egyre kisebbre zsugorodott mögöttük, és az ott töltött hét emléke is kezdett ködbe veszni, mint ébredés után az álom. A távolodó várost néző Eleanor tudta, hogy a fájdalom, amelyet érez, holta napjáig a szívébe nyilall majd időnként.

Ez az. Itt kéne pontot tennem a végére.

Így szép ciklikus a történet. Átmenetileg elrendeződnek, nyugvópontra jutnak a dolgok, de az olvasó szinte látja, ahogy valahol, a könyv lapjain messze túl, felbomlik ez a rend. Vagy mégsem.

Megvolt tehát minden, pont úgy, ahogy lennie kellett, mégis nehéz volt a szívem, és meghűlt bennem a vér, és bepárásodott a szemem. Mindezt, persze, okozhatta a kimerültség is, meg a plafonra szerelt ventilátor.

De nem. Éreztem, hogy ezt nem hagyhatom ennyiben. Ugyanis, bármilyen szép volt a szomorkás zárókép, egyszerűen nem hittem el. Én nem így ismertem a világot. Tudtam, hogy ha elveszítünk is szép dolgokat (az éveket, amelyeket anyánk egészségesen is leélhetett volna, meg álmaink karrierjét, meg apánkat idejekorán), mindig találunk helyettük mást. Például egy kávézót, ahol a világ legpocsékabb „szimpi eszpresszóját” mérik, egy kocsmát, ahol sortánc-estet rendeznek, meg egy Gus Everett-féle zilált, zűrös, de gyönyörű szomszédot.

A klaviatúra fölé röppentek az ujjaim, és pötyögni kezdtem:

A poros utat bámuló Eleanor arra lett figyelmes, hogy szállongó pihék telepednek meg a haján, a ruháján. Fölemelte a fejét, és ámulva nézte a váratlanul jött hóesést.

De, persze, nem hó hullt, hanem virágpor. Az út két oldalán nyíló fehér vadvirágokból rázta ki a szél.

Eleanor azon merengett, hogy vajon merre tart ő most, és milyen virágok nyílnak ott?

Elmentettem a kéziratot, és átmaileztem Anjának.

Tárgy: Valami más

Kérlek, ne utálj! J.

Jó korán keltem, majd húsz percet autóztam a legközelebbi fénymásolóig, ahol kinyomtattam a regényemet, hogy kézbe vehessem. Otthon Gus a verandámon várt, karjával eltakarva a szemét ejtőzött a fonott kanapén. Amikor meglátott, mosolyogva felült, és helyet szorított nekem.

Aztán a térdére fektette a lábamat, és közelebb húzott magához.

– És most? – tudakolta.

Az ölébe ejtettem a paksamétát.

– Nincs más hátra, mint várni, hogy kirúg-e Anja, és mennyire fog berágni Sandy – mondtam. – Azaz el tudjuk-e adni a könyvet, és meg tudom-e mutatni neked, hogy ki az úr a háznál.

– Anja nem fog kirúgni – jelentette ki Gus.

– És Sandy?

– Ő alighanem tényleg berág. De a lényeg, hogy írtál egy újabb könyvet, és fogsz még többet is, és talán olyan is lesz köztük, amilyen Sandynek kell. És ezt is ki fogják adni, bár nem biztos, hogy hamarabb, mint az enyémet. Az viszont tuti, hogy meg fogod mutatni nekem, ki az úr a háznál. Megtalálod a módját, még akkor is, ha a nyakadon marad a regényed.

– Igyekezni fogok – vontam meg a vállam. – És te hogy állsz? Közel a vég?

– Ami azt illeti, igen. Még egy-két hét, és kész lesz az első piszkozat.

– Nekem is kábé egy hét kell, hogy elmosogassam mindazt, amit szanaszét hagytam.

– Akkor hibátlan az időzítés – mondta Gus. – Lám, a sors kézbe vette a dolgokat.

– A sors erre igencsak hajlamos.

Kis időre elváltak útjaink, mert készülnünk kellett a rendezvényre. Miután megszáradt a hajam az igencsak esedékes zuhany után, kimerülten hevertem az ágyon, és bámultam a sebesen pörgő ventilátort. Egészen másként festett a szoba, és máshogy érezte magát a testem is. Ha nem nyom el az álom, simán be tudtam volna beszélni magamnak, hogy elragadtam egy másik ember életét, és az ő bőrében estem szerelembe.

Amikor fölébredtem, még volt egy óránk a kezdésig. Gus fél óra múlva bekopogott, és gyalog nekivágtunk az útnak. Pedig utálok leizzadni az efféle rendezvények előtt, de úgy tűnt, hogy North Bear Shoresban ez nem gáz, hiszen mindenki izzad egy kicsit. Amúgy sem lett volna ínyemre az e célra hozott merev, fekete ruhám, miután egész nyáron sortban és pólóban nyomtam. Végül a turiból való fehér rucit vettem föl a hímzett csizmámhoz.

Miután megérkeztünk, Pete és Maggie beterelt minket az irodába egy pohár pezsgőre.

– Egy kis görcsoldó – jelentette ki a derűt sugárzó Maggie.

Sokatmondóan néztünk össze Gusszal. Nem kevés író-olvasó találkozó állt mögöttünk, így jól tudtuk, hogy egy kisvárosban a könyvesbolt dolgozóin kívül főként a helybeli rokonokra és barátokra számíthat az ember. De rájuk is csak akkor, ha elsőkönyves, mert utána már ők sem veszik a fáradságot.

Látszott, hogy Maggie és Pete is képben van: a könyveink alatt roskadozó asztalt odatolták a pulthoz, és kicsivel odébb glédába állítottak vagy tíz kempingszéket.

– Kár, hogy szünet van az egyetemen – jegyezte meg Pete, mintha belelátna a fejembe. – A profok szeretik kötelezővé tenni az ilyesmit. Vagy legalább adnak érte egy-két kreditpontot.

Maggie bólintott.

– Én kötelezővé tettem volna minden diákomnak – közölte.

– Ezentúl minden könyvemben szerepelni fog a labradorit – ígértem. – Hogy nyugodt szívvel kötelezhesd őket a részvételre.

Maggie a szívére tette a kezét, mintha ki tudja, mióta nem hallott volna ilyen kedves szavakat.

– Idő van, gyerekek – jelezte Pete, és kivezetett minket az irodából.

A pult mögött is állt négy szék. Pete beterelt minket középre, ők pedig a sor két szélén foglaltak helyet Maggie-vel mint moderátorok. Végignéztem a közönségen: eljött Lauren a férjével, meg két nő, akiket a kerti partin is láttam, meg öt új arc.

Máskor jobban örültem, ha nem ismertem az egybegyűltek ilyen jelentős hányadát, a legjobban pedig akkor örültem, ha nem ismertem senkit. Itt viszont kellemes, nyugis, laza volt a légkör.

Miután Pete felállt, és köszöntötte a jelenlévőket, Gusra pillantottam.

Egyből tudtam, hogy valami nem stimmel: sápadt volt, és összepréselte a száját. Egy csapásra távozott belőle minden melegség, mintha elzáródott volna egy szelep. Elsuttogtam a nevét, de hiába, meredten bámulta a közönséget.

Követtem a tekintetét, és már láttam is az apró termetű nőt, akinek göndör haja majdnem fekete volt, a kék szeme sarka pedig kissé felfelé ívelt, ami jól passzolt a kiugró arccsontjához meg a szív alakú arcához. Eltelt pár másodperc, mire kibogoztam a rejtélyt, majd eme boldog tudatlanságban leélt másodpercek után úgy éreztem magam, mintha a padlóra zuhant volna a gyomrom.

A szívem javában kalapált, mintha már akkor értett volna mindent, amikor az agyam még tagadásban volt. Maggie-re néztem. Ajkbiggyesztve, ujjait ölében összekulcsolva, mereven, mozdulatlanul ült a helyén, mintha nem is ő lenne az. Pete magabiztosan beszélt, de a testbeszéde árulkodó volt: a kicsinyét bőszen védelmező, ugrásra kész anyatigris pózát vette föl.

Amikor pedig leült, ide-oda igazgatta a székét a padlón, mintha így akarna időt nyerni. Apróság volt, semmi különös, de éreztem, hogy őt is felkavarja, amit lát.

Az én szívem pedig még mindig úgy döngette a bordáim falát, hogy talán a közönség is hallotta, és a kezem is kezdett izzadni.

Tudhattam volna, hogy Naomi gyönyörű nő. Valószínűleg tudtam is. De arra nem számítottam, hogy látni fogom, pláne itt, egyedül, miközben úgy néz Gusra, ahogy.

Bocsánatkérően, suhant át az agyamon, majd az is átsuhant, hogy kiéhezetten.

Rándult egyet a gyomrom. Ez a nő valami feltett szándékkal jött ide. Mondandója van Gus számára.

Te jó ég, mi lesz, ha én itt elrókázom magam?

Pete feltette az első kérdést, valami olyasmit, hogy „Kezdetnek mondanátok valamit a könyveitekről?”

Gus szembefordult a nagynénjével, és válaszolt neki. Nem hallottam, mit mond, csak azt fogtam fel, hogy nyugodt, szenvtelen, gépies a hangja. Aztán rám nézett, várva, hogy én is mondjak valamit, és nem tudtam leolvasni az arcáról az égvilágon semmit.

Olyan volt az a kifürkészhetetlen arc, mint apu és Sonya hálószobája: steril és személytelen. Nem fedeztem föl rajta semmit, ami nekem szólt volna. Tényleg félő volt, hogy mindjárt elhányom magam.

Visszanyeltem a feltörekvő gyomortartalmat, és belefogtam a legutóbbi könyvem ismertetésébe. Csináltam már elégszer, gyakorlatilag a kész forgatókönyvet mondtam fel. Oda sem kellett figyelnem, folytak a szavak maguktól.

Viszont tényleg rosszullét környékezett.

Pete szép sorban feltette a kézzel írt listáján szereplő kérdéseket (mesélj a könyveidről, mi a munkamódszered, hogy kezdesz hozzá egy könyvhöz, kik voltak rád hatással, satöbbi, satöbbi), Maggie pedig hozzátette a maga mélyenszántó, avagy magasröptű gyöngyszemeit. (Ha a könyved ital lenne, milyen ital lenne? El szoktad képzelni, hogy hol kéne olvasniuk az embereknek a könyveidet? Hogy néz ki a könyvírás mint érzelmi folyamat? Volt-e az életednek olyan momentuma, amelyet pusztán szavakkal nem tudtál megragadni?)

Egy ilyen pillanat nyilván baromi kemény lenne, gondoltam, majd nekem is eszembe jutott egy kérdés: Hányféleképpen tudnád szavakba önteni azt, hogy Eleanor ezer örömmel kiokádott volna mindent, amit aznap evett?

Elég sokféleképpen…

Ólomlábakon vánszorgott az idő. Nem tudtam eldönteni, hogy szívem szerint siettetném-e, vagy inkább lassítanám, mert ami ezután jön, az csak ronthat a helyzeten.

Mintha azzal, hogy felmerült bennem a kérdés, megtört volna az átok: a beszélgetésre szánt egy óra letelt. A maroknyi közönség előrenyomult, hogy váltson velünk pár szót, és dedikáltassa a könyveit. Fogcsikorgatva jártam el a társas etikett sztepptáncát, míg vigasztalan szívem sivatagában ide-oda sodródott a szélfútta ördögszekér.

Naomi a háttérben maradt, egy könyvespolcnak dőlve álldogált. Eszembe villant, hogy vajon ő tanulta el ezt az állandó támaszkodást Gustól, vagy fordítva?

Nem mertem túl sokáig nézni, féltem, hogy további közös vonásokat fedezek föl bennük. Az utóbbi egy órában kétségbeesetten fürkésztem Gust, hátha észreveszek valami rám utaló nyomot, valamit, ami bizonyítja, hogy még ma is szenvedélyesen belesuttogta a bőrömbe a nevemet…

Közben Pete sarokba szorította Naomit, és megpróbálta kitessékelni, de Naomi vitatkozni kezdett, mire odament hozzájuk Lauren is, hogy ne legyen cirkusz.

Nem hallottam, hogy mit beszélnek, de azt láttam, hogy Naomi göndör fürtjei csak úgy ugrálnak, ahogy bólogat. Az asztal körüli csoportosulás kezdett szétoszlani. Sűrűn csilingelt a pénztárgép, ahogy Maggie sorra beütötte a vásárolt könyveket. Időnként az ő tekintete is Naomiékra vándorolt.

Gus pedig végre-valahára rám nézett, és egy pillanatig úgy tűnt, hogy magyarázattal akar szolgálni. Nyilván az arckifejezésem térítette el a szándékától, mert miután megköszörülte a torkát, csak ennyit mondott:

– Meg kéne tudnom, miért jött ide.

Nem szóltam semmit, nem csináltam semmit. Gus úgy két másodpercig farkasszemet nézett velem, aztán fölállt, és elindult az ajtó felé. Égett az arcom, a többi testrészemet viszont hideg lelte. Gus elküldte Naomi mellől Pete-et, aki felém fordult, de képtelen voltam a szemébe nézni. Fölálltam, és besiettem az irodába, majd kiléptem a hátsó ajtón a sikátorba, ahol a kukákon kívül nemigen fért volna el semmi.

Gus nem hívta meg Naomit. Ezt tudtam. Azt viszont csak találgathattam, hogy milyen hatással lesz rá az exe felbukkanása, és miért bukkant fel egyáltalán.

A csodaszép és kőkemény Naomi, akinek kiismerhetetlensége nagyon izgatta Gust. Naomi, akinek nem volt szüksége Gusra, és nem is akarta megmenteni őt. Akit Gus soha nem féltett saját magától, mert tudta, hogy nem törik össze egykönnyen. Akivel le akarta élni az életét, és akivel, ha teheti, együtt maradt volna mindazok után, ami történt.

Sikítani akartam, de csak sírásra futotta. Az indulataim már elfogytak, elhamvadtak, nem maradt más, csak a félelem. Persze, lehet, hogy mindvégig az munkált bennem, csak „tüskésebb” érzelmek álcáját öltötte.

Mivel nemigen volt jobb ötletem, elindultam hazafelé. Mire megérkeztem, besötétedett, és mivel nem hagytam égve a kinti lámpát, majdnem lebukfenceztem a lépcsőn, amikor valaki fölállt a fonott kanapéról.

– Jaj, ne haragudj! – hasított a csöndbe a női hang, amelyet csak kétszer hallottam, de szó szerint az agyamba vésődött, és tudtam, hogy nem felejtem el soha.

– Nem akartalak megijeszteni – tette hozzá Sonya. – Abban a reményben jöttem ide, hogy esetleg szóba állsz velem. Illetve nem csak remélem, hanem… Szóval muszáj beszélnem veled. Csak öt percet kérek. Sok minden van, amiről nem tudsz, pedig szerintem segítene, ha tudnál róla. Leírtam az egészet, elejétől a végéig.

25. fejezet

A LEVELEK

– Nem akarom hallani – mondtam.

– Tudom – felelte Sonya. – De ha nem mondanám el, úgy érezném, hogy elbuktam. Hogy nem tettem meg édesapádért, amit meg kellett volna tennem.

Harsányan felnevettem.

– Úgy éreznéd, hogy elbuktál? Ez jó. Talán nem kellett volna apámmal kavarnod, és akkor nem buksz el te sem, meg ő sem!

– Nem kellett volna? Ha időutazást tennél apád kamaszkorába, és annak alapján próbálnád megjósolni, hogy mi lesz vele később, biztos nem mondanád, hogy meg fogja ismerni az édesanyádat. És akkor te sem lennél.

Forrt, lüktetett a bensőmben az indulat.

– Megtennéd, hogy elhagyod a verandámat?

– Nem értesz semmit – jelentette ki Sonya, miközben előhúzott a farmerzsebéből egy papírt, és széthajtogatta. – Nagyon kérlek! Csak öt perc.

A zárba illesztettem a kulcsot, de Sonya máris olvasni kezdett a hátam mögött.

– Tizenöt éves koromban ismertem meg Walt Andrewst, akivel együtt jártunk a gimiben angol nyelv és irodalom fakultációra. Vele éltem át az első randit, az első csókot, ő volt az első barátom. Ő volt az első férfi, azaz inkább fiú, akinek azt mondtam: „Szeretlek.”

Elakadt a zárban a kulcs. Kővé dermedtem a döbbenettől, és a lélegzetem is elakadt. Sonya rám villantotta az aggodalmas, ideges tekintetét, majd ismét a papírjába mélyedt.

– Miután Walt elment egyetemre, pár hónap múlva szakítottunk. Ezután húsz évig nem hallottam felőle, majd egy szép napon összefutottunk itt, North Bear Shoresban. Üzleti tárgyalása volt innen egyórányira, és úgy döntött, hogy eltölt itt pár napot. Együtt vacsoráztunk, és már órák óta beszélgettünk, amikor bevallotta, hogy nemrég elköltözött a családjától.

– Abban a hiszemben váltunk el, hogy soha többé nem látjuk egymást – folytatta kis szünet után Sonya, majd rám nézett. – Komolyan mondom – tette hozzá. – Csakhogy édesapád autója még itt, a városban lerobbant. – Könnyes szemmel olvasott tovább: – Attól kezdve minden második hétvégén meglátogattuk egymást. Összetört szívű emberek voltunk mindketten. Néha úgy éreztük, hogy az az egyetlen jó dolog az életünkben, ha együtt vagyunk. Aztán édesapád kivett egy hét szabadságot, és eljött házat nézni. Gyorsan pörögtek az események, és játszi könnyedséggel, szinte maguktól! Ezt nem azért mondom el, hogy megbántsalak téged, de őszintén hittem benne, hogy kaptunk egy második esélyt. Azt hittem, összeházasodunk.

Sonya itt elhallgatott, és megcsóválta a fejét. Aztán gyorsan tovább olvasott, nehogy leállítsam.

– Édesapád áthelyeztette magát a cég Grand Rapids-i irodájába, és megvette a házat. Ezt a házat. Amely akkor borzasztóan nézett ki, már-már omladozott, de én már régóta nem voltam olyan boldog, mint akkor. Édesapád emlegette, hogy majd téged is elhoz ide, meg a hajót, és ott töltjük az egész nyarat mi hárman. Azt hittem, itt fogok élni, míg meg nem halok, egy olyan férfival, aki szeret.

– Apám nős volt! – suttogtam. Úgy éreztem, felmondja a szolgálatot a torkom. –Szétköltöztek, de még nős ember volt!

Gus is nős, döbbentem rá.

Felfúvódtak volna bennem az érzelmek. Gyűlölni akartam Sonyát. Gyűlöltem is, ugyanakkor azt éreztem, hogy a fájdalma egybefolyik, összekeveredik az enyémmel. Átéreztem a sebeket begyógyító új szerelem izgalmát, és tudtam, milyen az, amikor az élet felkínál még egy esélyt egy olyan férfi személyében, akit már-már elfelejtettem. Sőt, azt is tudtam, hogy mennyire fáj, ha ezt az embert elszólítja az igazi élete: tudtam, milyen gyötrelmes együtt élni azzal, hogy múltja van valaki mással, és számomra ez a múlt, ez a kapcsolat érinthetetlen.

Sonya szorosan lehunyta a szemét.

– Számomra ez csak akkor vált valósággá, amikor édesanyádat diagnosztizálták – mondta.

Még most, évek múltán is sokkolt a „d” betűs szó. Hogy ezt leplezzem, tovább babráltam a kulccsal, de már úgy könnybe lábadt a szemem, hogy nem láttam, mit csinálok.

Sonya most már gyorsabban olvasott tovább.

– Pár hónapig még tartottuk a kapcsolatot. Édesapád nem tudta, mi fog történni, csak azt, hogy ott a helye édesanyád mellett. De a hívásai egyre ritkultak, majd elmaradtak. Aztán kaptam tőle egy e-mailt, amelyben tudatta, hogy édesanyád sokkal jobban van, és a kapcsolatuk is rendbe jött.

Ismét elfordultam az ajtótól, pedig nem akartam. Szúnyogok és molylepkék röpködtek körülöttem.

– De ez évekkel ezelőtt volt – mondtam.

Sonya bólintott.

– Amikor édesanyádnál kiújult a rák, édesapád felhívott. Romokban hevert, January, és tudtam, hogy ez nem miattam van, hanem édesanyád miatt. Nagyon félt, és én belementem, hogy találkozzunk, amikor legközelebb erre jár üzleti ügyben. Vigasztalásra vágyott, én pedig… Szóval elkezdődött valami köztem és Maggie egyik barátja között, aki özvegy volt, és jó ember. Még nem volt komoly a dolog, de tudtam, hogy az lehet, és ez talán egy kicsit megrémített. Vagy talán a lelkem mélyén mindig is édesapádat szerettem, vagy talán csak önző voltam és gyenge… Nem tudom, és nem is teszek úgy, mintha tudnám.

– Azt viszont bízvást kijelenthetem, hogy másodjára már nem voltak illúzióim. Tudtam, hogy ha édesanyád meghalt volna, édesapád látni se bírna engem, és én sem tudtam volna elhinni, hogy igazán szeret. Tudtam, hogy csak kikapcsolódást jelentek számára, és talán még azt is gondoltam, hogy tartozom neki ennyivel.

– Amikor belevágott a felújításba – folytatta kis szünet után Sonya –, tudtam, hogy nem kettőnknek csinálja, nem is kellett mondania. Aztán édesanyád másodszor is meggyógyult, és apád megint egyre ritkábban jött, majd egyre ritkábban hívott, és ezúttal még egy e-mailt sem kaptam a végén. Szóval bízvást állíthatom, hogy nem voltak rossz szándékaink. Nem könnyű kérdés ez… Tudom, nincs jogom hozzá, hogy most megszakadjon a szívem, és mégis megszakad. Meg dühös is vagyok magamra, amiért ilyen helyzetbe sodródtam, és megalázó, hogy most itt állok előtted, és…

– Akkor miért állsz itt? – vontam kérdőre, és hevesen megráztam a fejem. Megint elöntött az indulat. – Ha már vége volt, akkor hogy került hozzád az a levél?

– Nem tudom! – kiáltotta Sonya. Elfutották a szemét a könnyek, és nagy cseppekben gördültek végig az arcán. – Édesapád neked szánta a házat – mondta. – Engem talán azért vont be, mert félt, hogy édesanyádnak nem lesz ereje elmondani neked mindezt, meg talán nem is tartotta volna helyesnek, hogy ilyesmit kérjen tőle. És talán azért nem küldte el közvetlenül neked a kulcsot meg a levelet, mert azt akarta, hogy valaki álljon ide eléd, és próbáljon rábeszélni, hogy bocsáss meg neki… Nem tudom, January!

Egyből rádöbbentem, hogy anyutól mindezt soha nem tudtam volna meg. Hiszen ő még akkor is képtelen volt beszélni erről, amikor Sonya már megtette; nem erősített meg, nem magyarázott el semmit. Csak a szépre akart emlékezni, abba viszont görcsösen csimpaszkodott. Jól megmarkolta, és egy pillanatra sem engedte el, nehogy halványulni kezdjenek a szép emlékek, és beférkőzzön a helyükre az, amire gondolni is fáj.

Sonya szaggatottan, szipogva vett néhány mély lélegzetet, és gyorsan megtörölte a szemét.

– Csak annyit tudok – folytatta –, hogy miután Walt meghalt, az ügyvédje elküldte nekem a levelet, a kulcsot, meg a nekem szóló üzenetét, hogy juttassam el őket hozzád. Nem fűlt a fogam a dologhoz, hiszen már továbbléptem, együtt vagyok egy férfival, akit szeretek, és boldog vagyok vele. De apád utolsó kívánságára nem mondhattam nemet. Azt akarta, hogy tudd meg az igazat, tudj meg mindent, és ezután is, ennek dacára is szeresd őt. Szerintem azért küldött ide, hogy beszéljelek rá, hogy bocsáss meg neki.

Sonya hangja vészjóslóan megremegett, de végül folytatta.

– Meg talán nekem is el kellett mondanom valakinek, hogy sajnálom, ami történt, és nekem is örökké hiányozni fog az édesapád. És legalább egyvalakivel meg akartam értetni, hogy én teljes értékű ember vagyok, nem csak valakinek a súlyos botlása.

– Engem nem érdekel, hogy teljes értékű ember vagy-e – szaladt ki a számon, és egy csapásra megértettem, hogy ez tényleg így van. Hogy nem gyűlölöm Sonyát, hiszen nem is ismerem, és ez az egész abszolút nem róla szól. Egyre jobban folytak a könnyeim, levegő után kapkodtam. – Ez nem rólad szól, hanem apuról. Arról, hogy egy csomó mindent már soha nem tudok meg róla, és nem is lesz alkalmam megkérdezni. Arról, amit anyuval művelt! – fakadtam ki. – Amiatt világéletemben bizonytalan leszek. Nem fogom tudni, hogy kell felépíteni és együtt tartani egy családot, hiszen ki tudja, mennyire bízhatok abban, amit tőlük tanultam? Ha felbukkan egy-egy emlék, mindig felmerül majd bennem, hogy nem hazugság-e az is? És aput most már nem ismerhetem meg jobban, mert nincs többé, és nem is lesz soha többé.

Ekkor már ömlött a szememből a könny, a fájdalom pedig, amellyel már egy éve együtt éltem, mintha kettéhasított volna a szaggatott vonal mentén, amely a testem közepén húzódott.

– Jaj, szívem – szólalt meg halkan Sonya. – A szeretteinkről soha nem tudunk mindent. Ha elveszítjük őket, mindig marad valami, amit még láthattunk volna belőlük. De hát épp ezt próbálom elmondani neked. Hogy ez a ház, ez a város, ez a panoráma mind-mind édesapád része, és ő mindezt meg akarta osztani veled. És itt is vagy, nem igaz? Itt vagy, és a tiéd a ház a tóparton, amit ő úgy szeretett, a városban, amit ő úgy szeretett, és itt vannak a levelei, és…

– Levelei? – csodálkoztam. – Nálam csak egy levél van.

Sonya riadtan nézett rám.

– A többit nem találtad meg?

– Milyen többit?

Sonya arcára őszinte döbbenet ült ki.

– Szóval nem olvastad el – állapította meg. – Azóta sem olvastad el az első levelet.

Hát persze, hogy nem olvastam el! Hiszen tudtam, hogy ez lesz az utolsó emlékem apuról, és erre még nem álltam készen. Több mint egy év telt el a halála óta, és én sok mindent szerettem volna mondani neki, sok mindenre készen álltam, de a búcsúra nem. Így a levele még mindig ott lapult a ginesdoboz alján.

Sonya nyelt egyet, összehajtotta a papírját, és begyömöszölte a túlméretes szvettere zsebébe.

– Nálad vannak édesapád lelkének darabkái – mondta. – Te vagy az egyetlen ember a föld kerekén, aki ezt elmondhatja magáról, de ha nem akarod látni, amit hátrahagyott, az a te döntésed. De ne gondold, hogy nem hagyott neked magából semmit.

Azzal Sonya sarkon fordult, beült a kocsijába, és elhajtott. Ennyit akart mondani, és én hagytam, hogy elmondja. Hülyén éreztem magam, mintha vesztettem volna egy játékban, amelynek szabályait nem magyarázta el senki. Ugyanakkor, bár kissé szédelegtem a fájdalomtól, szilárdan álltam a lábamon.

Lezajlott a beszélgetés, amelytől egész nyáron rettegtem, beléptem az ajtón, amelyet eddig hét lakatra zártam, és szilárdan álltam a lábamon. Szerelmes lettem, és összetörték a szívemet, és olyasmiket mondtak nekem, amit nem szívesen hallottam, de ez sem döntött le a lábamról. A szépen csengő hazugságok semmivé lettek, ripityára törtek, de én még mindig álltam.

Egy új cél birtokában fordultam az ajtó felé, és léptem be a sötétbe borult házba. Egyenesen a konyhába mentem. Levettem a hűtő tetejéről a ginesdobozt, előkotortam az aljáról a borítékot, lefújtam róla a port, és a mosogató fölé hajolva, a fejem fölött lévő egy szem lámpa sárgás fényénél olvasni kezdtem a levelet.

Úgy remegett a kezem, hogy alig tudtam kisilabizálni a szavakat.

Ez az este… Ez az este majdnem olyan szörnyű volt, mint apu halála, meg a temetés. Más körülmények között nem hiányzott volna nekem senki más, csak a szüleim.

Illetve így is hiányoztak a szüleim, a francba is! Hiányzott az ócska pizsamanadrágban heverésző, Marie Curie életrajzát olvasó apu, meg a Lululemon jógaleggingben tüsténkedő anyu, ahogy kényszeresen törölgeti a kandallópárkányon álló fényképek keretét, és közben Apu kedvenc dalát dúdolja: „A január is június, hisz’ szerelmes vagyok!”

Ez a kép fogadott elsőéves koromban, hálaadáskor, amikor az utolsó pillanatban mégis hazaűzött az egyetemről az aljas módon rám törő honvágy, és jól megleptem őket. Amikor beléptem a házba a vállra vetett sporttáskámmal, anyu felsikoltott, és elejtette a felülettisztító spray-t, apu pedig fölpattant a kanapéról, és belehunyorgott a nappalit bearanyozó fénybe.

– Hát lehetséges ez? – kiáltott fel. – Ez tényleg az én drága kislányom lenne, a nyílt tengerek kalózkirálynője?

Odarohantak hozzám, jól megölelgettek, én pedig sírva fakadtam, mintha csak most fognám fel igazán, hogy mennyire hiányoztak…

Össze voltam törve, és hiányoztak a szüleim. Jó lett volna leülni kettejük közé a kanapéra, és miközben anyu a hajamat cirógatja, elmondani, hogy ezt jól elbaltáztam: beleszerettem egy férfiba, aki pedig mindent megtett, hogy eltántorítson magától.

Valamint fogytán a pénzem, és kezd szétcsúszni az életem, és fogalmam sincs, hogy hozhatnám rendbe. És úgy össze van törve a szívem, mint még soha, és nagyon félek, hogy nem fogom tudni begyógyítani.

Görcsösen szorongattam a jegyzetlapot, és visszapislogtam a könnyeimet, hogy rendesen tudjak olvasni.

A levél, a borítékhoz hasonlóan, a huszonkilencedik születésnapomra volt dátumozva. Azaz január tizenharmadikára, amikor apu már bő hét hónapja halott volt. Így eléggé álomszerűnek, szürreálisnak hatott ez az egész.

Olvasni kezdtem.

Drága January!

Többnyire, bár nem mindig, a születésnapodon írtam a leveleket, és akkor is szeretném átadni őket neked. Ezért most idő előtt tollat ragadok.

Ez egy töredelmes, bocsánatkérő levél. Nem szívesen adok okot arra, hogy meggyűlölj, ráadásul pont a születésed ünnepén, de muszáj összeszednem a bátorságomat. Néha felmerül bennem a kérdés, hogy vajon megéri-e az igazság a rengeteg fájdalmat, amit okoz? Egy ideális világban soha nem szereznél tudomást a vétkeimről – vagy inkább eleve el sem követném őket.

De persze elkövettem, amit elkövettem, és hosszú éveken át tépelődtem, hogy mennyit mondjak el ebből neked? De végül mindig arra jutok, hogy meg kell ismerned engem. Ez önző dolognak tűnhet, és az is, de nem csak erről van szó, January. Azt szeretném, hogy az igazság, ha kiderül, ne rendítsen meg téged. És azt akarom, hogy tudd: az irántad érzett múlhatatlan, töretlen szeretetem többet nyom a latban, mint a vétkeim.

Félelemmel tölt el, hogy milyen hatással lesz rád, ha fény derül az igazságra, félek, hogy képtelen leszel úgy szeretni engem, ahogy vagyok. De ezt édesanyád is maga dönthette el, és te sem érdemelsz ennél kevesebbet.

Queen’s Beach Lane 1401. A széf. Életem legszebb napja.

Fölrohantam a lépcsőn, és berobogtam a nagy hálószobába. Egyből megláttam a széfet, mert a terítő be volt tűrve az óra alá, úgy, ahogy otthagytuk Gusszal. Hevesen kalapált a szívem, tudtam, hogy most nem hibázhatok. Úgy éreztem, összeroppanok a rám nehezedő súly alatt, ha most sem találom el a jelszót. Bepötyögtem a számsort, amelyet apu a levél jobb felső sarkába is odakörmölt. Élete legszebb napja – vagyis a születésnapom! Ezúttal zölden villant a lámpa, és már kattant is a zár.

A széfben két dolog volt: egy túlméretezett befőttesgumival összefogott, borítékokból álló paksaméta, meg egy karikán fityegő kulcs. Kék színű, műanyag címkéjére fehér betűkkel ezt nyomtatták: SWEET HARBOR KISHAJÓKIKÖTŐ, NORTH BEAR SHORES.

Először a paksamétát vettem kézbe. A borítékokra különböző tollakkal rá volt írva a nevem, és ahogy visszafelé haladtam az időben, egyre markánsabb, határozottabb lett a kézírás. Magamhoz szorítottam a leveleket, és kitört belőlem a zokogás: belém nyilallt, hogy magukon viselik apu keze nyomát.

Ez persze az egész házra igaz volt, de ezt valahogy elfelejtettem. Az a halom levél viszont mintha tényleg apu része lett volna: a lelke egy darabja, amelyet kihasított magából, és itthagyta nekem.

És tudtam, hogy túlélem, ha elolvasom őket, hiszen túléltem sok minden mást is, vitézül álltam a sarat.

Föltápászkodtam, és az ajtó felé menet fölmarkoltam a kocsikulcsot.

A telefonom GPS-e gond nélkül megtalálta a kikötőt, amely csak négy percre volt a háztól. Két kanyar, és már ott is voltam a sötét parkolóban, ahol állt még két autó. Az ott dolgozók kocsijai lehettek, de amikor lementem a mólóra, senki sem rohant utánam, hogy elhajtson. Egyedül voltam. Csak a móló tartóoszlopait nyaldosó víz locsogása hallatszott, meg a hullámokon ringatózó, a mólóhoz oda-odakoccanó hajók halk zaja.

Nem tudtam, mit keresek, de tudtam, hogy keresek valamit. A leveleket szorongatva jártam végig a mólóról leágazó stégeket.

És egyszer csak ott volt előttem. Tiszta fehér hajótest, föltekert vitorlák, kék betűs felirat. January.

Kissé bizonytalanul másztam át a stégről a hajóra, majd leültem a padra, és bámultam a vizet.

– Apu! – suttogtam.

Nem igazán tudtam, mit gondolok, illetve gondolok-e bármit is a halál utáni életről, de akkor azt képzeltem, hogy összepréselődik az idő, és eggyé válnak, összefolynak a pillanatok, amelyek itt, a kishajókikötőben követték egymást. És így szinte hallottam apu hangját. Szinte éreztem a vállamon a kezét.

Már megint elveszettnek, gyámoltalannak éreztem magam. Lám, hiába hiszem azt, hogy rátaláltam a helyes útra, mindig csak egyre mélyebbre csúszom! Hogy is bízhattam abban, hogy köztem és Gus között kialakulhat valami? Hogy bízhattam rá magam az érzéseimre? Hiszen az ember nem matekpélda, hanem az érzések, a döntések és a vakszerencse komplikált mintázata. És komplikált a világ is, de nem ám úgy, mint egy csodaszép, álomszerű, ködbe vesző francia film! Nem: a világ egy borzalmas, katasztrofális, zűrzavaros katyvasz, amelyben itt-ott felcsillan egy fikarcnyi zsenialitás, meg szeretet, meg szerelem, meg mélyebb értelem.

Az enyhe szél megborzolta az ölemben heverő leveleket. Kisöpörtem könnyes szememből a hajamat, és felbontottam az első borítékot.

Drága January!

Ma megszülettél. Már hónapok óta vártam ezt a napot. Nem volt meglepetés, hiszen nagyon akartunk téged édesanyáddal már akkor is, amikor még meg sem fogantál.

Arra viszont nem számítottam, hogy a mai napon úgy fogom érezni, hogy én is most születtem meg.

Mert neked köszönhetően más ember lettem: immár January apja vagyok, és tudom, hogy holtom napjáig az leszek. Nézlek téged, January, miközben ezt írom, és alig tudom papírra vetni a szavakat.

Mert sokkol engem ez a dolog, January. Nem tudtam, hogy ez lehetséges: nem tudtam, hogy képes vagyok újjászületni, és képes vagyok ilyen érzésekre. Hihetetlennek tűnik, hogy egy szép napon hátitáskád lesz, és tudni fogod, hogy kell fogni a ceruzát, és véleményed lesz a frizurádról. Nézlek, és alig akarom elhinni, hogy még ennél is fantasztikusabb leszel.

Van tíz ujjacskád a kezeden, meg tíz a lábadon. De ha nem lennének, akkor is te nyújtanád a leggyönyörűbb látványt, ami valaha a szemem elé tárult.

Nem tudom ezt elmagyarázni, de te talán érzed, hogy miről van szó. Érzed, ugye? És most, hogy már elég idős vagy ahhoz, hogy ezt elolvasd, és hogy ismerd önmagadat, talán meg is tudod fogalmazni azt, amit én nem tudok szavakba önteni. Talán meg tudod mondani, hogy miért vagy te más nekem, mint bármi más.

Talán mondanom kéne valamit magamról is, azaz arról, hogy ki vagyok én itt és most, ebben a pillanatban, amikor te az édesanyád ölében szundítasz, én meg nézlek.

Hát, örülök, hogy megismerhetlek, January. Az apukád vagyok: a férfi, akit te tettél férfivá, és ehhez elég volt a húsz pici ujjacskád.

*

Apu évente egy levelet írt, mindig a születésem napján.

January, ma vagy egyéves. És én vajon ki vagyok most, January? A kéz vagyok, amely irányítja a kis setesuta lépteidet. És ma spagettit főztünk anyukáddal, úgyhogy akár séfnek is mondhatom magam, a te udvari főszakácsodnak. Pedig soha nem szerettem főzni, de valakinek ezt is meg kell csinálnia.

*

Boldog második szülinapot, January! Már jóval sötétebb a hajad, mint kisbaba korodban. Nem is emlékszel rá, hogy milyen volt szőkének lenni, ugye? Nekem jobban tetszik így a hajad. Nagyon illik hozzád. Anyukád szerint az ő nagymamájára hasonlítasz, szerintem viszont az én anyukámra. Ő nagyon szeretne téged, ha élne, úgyhogy mesélek egy kicsit róla is. Egy North Bear Shores nevű városkában élt, így onnan származom én is. Amikor kétéves voltam, mint most te, ott éltem. Anyukám sokszor mesélte, hogy bűn rossz kiskölyök voltam, néha úgy üvöltöttem, hogy majdnem elájultam. De azt hiszem, ez legalább részben a bátyám, Randy miatt volt. Randy egy szeretetre méltó dilinyós, aki most Hongkongban él, mert ő egy Különleges Ember.

*

January, el sem hiszem, hogy már négyéves vagy! És már egész emberformád van! Persze, nyilván mindig is az volt, csak most még feltűnőbb, mint eddig. Én négyéves koromban összetörtem a kis háromkerekű biciklimet. A mólón pedáloztam a világítótorony felé, és anyukám egy pillanatra nem figyelt oda, mert egy barátnőjével beszélgetett, én meg a fejembe vettem, hogy ha elég gyorsan tekerek, biztos nem süllyedek el, fennmaradok a vízen, mint a kengyelfutó gyalogkakukk. Szerencsére anyukám az utolsó pillanatban észrevette, hogy le akarok hajtani a mólóról, és rám kiáltott. Ahogy hátranéztem, félrerántottam a kormányt, és a világítótoronynak csapódtam. Ezért van a könyökömön az a nagy, rózsaszín sebhely. Persze, ma már nem olyan nagy, vagy talán a könyököm nőtt nagyon nagyra…

A múlt héten te is beverted a fejed a kandallóba. Nem volt vészes, de így is egész éjjel sírtunk anyukáddal, miután lefektettünk téged.

Szörnyen éreztük magunkat. Szülőnek lenni néha olyan érzés, January, mintha gyerek lennél, akire tévedésből rábíztak egy másik gyereket. „Sok szerencsét!” – kiáltja a felelőtlen idegen, majd egyszer s mindenkorra hátat fordít neked. Tartok tőle, hogy még sokszor fogunk hibázni, de bízom benne, hogy egyre kisebb hibákat követünk majd el, ahogy növekszünk. Azaz dehogy növekszünk, hiszen mi azzal már végeztünk, inkább csak öregszünk.

*

Nyolc! Nyolcéves vagy, és szuperokos! Mert ki sem esik a kezedből a könyv, January. Én utáltam olvasni nyolcéves koromban, de az az igazság, hogy borzasztó rosszul ment az olvasás, és Randy meg Douglas irgalmat nem ismerve cukkolt emiatt. Ha jobban megy, talán jobban szerettem volna – vagy fordítva…

Apukám nagyon elfoglalt ember volt, de végül ő tanított meg rendesen olvasni, és mivel ő kezdte el, szegény anyukámnak nem hagytam, hogy beleszóljon. Nem baj, mondogatta anyukám, én majd megtanítalak autót vezetni, ha eljön az ideje.

Most Shel Silverstein meséje, A jóságos fa a kedvenced, January, de komolyan mondom, megszakad a szívem, ha eszembe jut az a könyv. Ugyanis anyukád egy kicsit olyan, mint az a fa, és félek, hogy te is olyan leszel. Ne érts félre, jó dolog, ha valaki ilyen, de akkor is… Szóval nem bánnám, ha egy kicsivel kőszívűbb lennél, olyan, mint a jó öreg apád. A saját érdekedben.

Tudod, nyolcéves voltam, amikor először csórtam el valamit a boltból. Ezt nem azért írom le, hogy kimagyarázzam, hanem azért, mert ennek a levélnek az a lényege, hogy őszinte legyen. Szóval rágót loptam a North Bear Shores főutcáján működő, régi vágású édességboltból. Imádtam azt a boltot, nyáron irdatlan nagy ventilátorokkal hűtötték a levegőt, hogy ne olvadjon meg a csoki, és néha behúzódtunk oda a két bátyámmal a hőség elől. A tópartra nem szerettem egyedül lejárni, de most már talán másként vagyok ezzel. Egy ideje nem jártam ott, de már beszéltünk róla anyukáddal, hogy hamarosan elviszünk téged.

*

January, tizenhárom éves vagy, és bátrabb, mint amilyennek ebben a korban lenned kéne. Én pedig már nem tudom, ki vagyok. Persze, még mindig az apukád vagyok, meg az anyukád férje, de az élet néha nagyon nehéz, January. Néha olyan sokat követel tőlünk, hogy kezdünk elhullajtani magunkból ezt-azt, miközben megfeszülünk, hogy megadjuk a világnak, amit el akar venni tőlünk. Szóval én most tanácstalan vagyok, January. Meséltem neked arról a világítótoronyról, emlékszel? Igen, úgy rémlik, hogy meséltem róla. Szóval néha eszembe jut, hogy te vagy az én világítótornyom. Ne téveszd szem elől Januaryt, mondogatom magamnak, ő biztos nem vezet rossz útra! Ha Januaryt figyeled, nem téveszted el az irányt! De lehet, hogy a nagy igyekezetben beléd ütköztem, mint annak idején a kis biciklivel.

És nekiütköztem anyukádnak is… Tudom, hogy ijesztő volt számodra ez az év, de kérlek, hidd el, hogy így vagy úgy, de magunkra találunk, egymásra találunk még anyukáddal. Kérlek, ne félj, drága kicsi babám, nyílt tengerek bátor kalózkirálynője! Valahogy majd minden rendbe jön.

*

Tizenhat éves koromban csókolóztam először, January. Sonyának hívták a lányt. Karcsú volt, nyúlánk, inas, és nyugodt derű áradt belőle.

*

Csak pár hónap múlva lesz a születésnapod, de ezt most rögtön meg kell írnom. Ugyanis ma elmész egyetemre, January, és félek, hogy én ebbe belehalok. Neked ezt, persze, nem mondhatom el, mert bűntudatod lenne miatta, pedig nem kéne. Hiszen minden szempontból helyes, amit csinálsz; mindig is okos lány voltál, egyetemen a helyed! És egyébként sem tart ez örökké…

De azért reggel, miután kocsiba ültünk mi hárman, és elindultunk, nem fogok rád nézni a visszapillantó tükörben. És ha olvasod ezt a levelet (vajon mikor lesz ez???), gondolj vissza a mai napra. Észre fogod venni egyáltalán, hogy képtelen vagyok rád nézni? Valószínűleg nem. Hiszen te is nagyon izgulsz. De ha mégis emlékeznél rá, akkor most már azt is tudod, hogy mi volt az oka: az, hogy félek. Félek, hogy ha a tétovaság, a habozás legcsekélyebb jelét látnám rajtad, rögtön visszafordulnék. Mert örökre meg akarlak tartani. Hiszen ki vagyok én nélküled?

*

Mindannyian jól tudjuk, hogy a posztgradon lenne a helyed, January. Az a kibaszott rák! Most, amikor ezt olvasod, már felnőtt vagy, így nyilván jól tudod, mit jelent a „kibaszott”, a „rák” szóval pedig a kelleténél jóval közelebbi ismeretségben állsz. Bassza meg, bassza meg! Őszinte leszek hozzád, January: úgy érzem, szétrobban az életünk, és a legszívesebben ellökdösnélek innen jó messzire, amíg nem rendeződik a helyzet.

Azt mondtam, őszinte leszek hozzád, és állom is a szavamat. Amit ide leírok, azt már nem vonhatom vissza: egyszer majd elolvasod, és megtudsz mindent.

Megcsalom édesanyádat. Van, amikor ez a viszony vigaszt nyújt nekem, máskor inkább büntetésnek érzem, és néha az is eszembe jut, hogy nem egy messzehangzó „Bazmeg!”, egy nagy beintés-e ez részemről az univerzumnak? Mintha azt mondanám: „Tönkre akarod tenni az életemet? Hát, akkor én túlteszek rajtad, és még jobban tönkrevágom!”

És van, amikor úgy érzem, hogy szeretem Sonyát. Igen, Sonyának hívják. Egyszer már szerelmes voltam belé, még gimis korunkban. Azt hiszem, említettem is a levélben, amit a tizenhatodik születésnapodra írtam. Mert tizenhat évesen csókoltam meg. Erre nyilván nem vagy kíváncsi, de úgy érzem, muszáj elmondanom neked. Szerelmes vagyok önmagamnak abba a verziójába, amelyik nem tud létezni ebben a pokolban. Most borzalmas alaknak tartasz, January? Ha igen, semmi baj. Hiszen sok olyan pillanata volt az életemnek, amikor borzalmasan viselkedtem.

Nagyon szeretnék újra az az ember lenni, akivé édesanyád tett: az ő újdonsült férje. Meg az az ember, akivé te tettél: a téged rajongásig szerető apád. Keresek valamit, amit elvesztettem magamból, és ez nagyon igazságtalan mindenkivel szemben.

Ha visszakaphatnám a múltat, a rák kiújulása előtti csodaszép éveket, habozás nélkül rávetném magam. És helyre fogok hozni mindent! Ne mondj le rólam, January. Még nincs vége.

*

January, huszonnyolc éves lettél.

Amikor én ennyi idős voltam, a gyönyörű feleségem éppen világra hozta a gyermekünket. Méghozzá épp ezen a napon, január tizenharmadikán, amelyik az általános vélekedés szerint minden napok legszebbike. Néha azon jár az eszem, hogy milyenek lesznek a te gyerekeid. Nem feltétlenül Jacques-tól, de az is abszolút rendben lenne.

Szóval egy kislány jelenik meg lelki szemeim előtt, aki úgy néz ki, mint January. Lesz tíz ujjacskája a kezén, meg tíz a lábán, de ha mégsem, akkor is maga lesz a tökély. És azon is szokott járni az eszem, hogy milyen anyja leszel te ennek a kislánynak.

Ha erre gondolok, sokszor sírva fakadok, January, mert tudom, hogy jobb szülő leszel, mint én, és ettől megkönnyebbülök. De ha nem leszel jobb szülő, ha elköveted ugyanazokat a hibákat, mint én, akkor is elmondhatom, hogy ismerlek téged.

Sokkal jobban ismerlek, mint te engem, és ne haragudj, de ha már fölbillent az egyensúly, nem bánom, hogy ebbe az irányba billent.

Emlékszel az első szakításodra? A tizenhetedik születésnapodra írt levélben már szót ejtettem róla. Romokban hevertél, és édesanyád betelefonált a nevedben a Taco Bellbe, ahol dolgoztál, hogy beteg vagy.

Akkor nagyon beleszerettem édesanyádba. Lenyűgözött, hogy így gondoskodik rólad, és pontosan tudja, mit kell tennie. Erre egyszerűen nincsenek szavak!

Egyébként tudja. Tud mindent, amit neked már leírtam. Ő nem mondta el neked, hagyta, hogy bennem megérlelődjön az elhatározás. Tartok tőle, hogy szégyelli a dolgot, és fél, hogy sajnálni fogják. Tudod, hogy azt mennyire utálja…

Nem biztos benne, hogy neked erről tudnod kell, és lehet, hogy igaza van. Ez esetben sajnálom, hogy leírtam, de úgy gondoltam, hogy látnod kell a teljes képet.

Most talán azt hiszed, hogy szomorú véget ért ez a történet, de még nincs vége.

Sok minden voltam már, mióta írom ezeket a leveleket: voltam jó is, rossz is, csúf is.

Most viszont, a huszonnyolcadik születésnapodon, mintha visszaváltoztam volna azzá, akivé a születésedkor lettem.

Azzá, aki csak bámult téged, és számolgatta az ujjaidat, és azon törte a fejét, hogy mitől vagy annyira más, mint bármi más. És nem tudom, mi történt velem és mikor történt, de újra boldog vagyok. Úgy érzem, ha nem változik semmi, és úgy maradnak a dolgok, ahogy most vannak, ezt a pillanatot akkor is magammal vihetem és dédelgethetem. Hogy is lehetnék szomorú? Hiszen végignézhettem, ahogy az én kicsi babám nagyra nő, és nővé érik!

Szóval, January, te ma huszonnyolc éves vagy, és én ma az apád vagyok.

26. fejezet

A KEBELBARÁTNŐ

Lefeküdtem a hajó padlójára, és bámultam a csillagokat. Bolyhos, sötét felhők úsztak az égen, és én úgy néztem őket, mintha visszaszámolnék, de hogy mi végre, azt nem tudtam. Szanaszét hevertek körülöttem a széthajtogatott, elolvasott levelek. Ez a két óra kevés volt ahhoz, hogy bármit is lezárjak magamban, de az is váratlan ajándék volt, hogy ennyi időt eltölthettem apuval. Végre elhangzott mindaz, amit soha nem mondott ki. Mintha időutazást tettem volna.

Félig-meddig begyógyult, majd újra elkapart seb voltam. Felcsendült a fejemben az Everybody Hurts, és már értettem, miért vigasztalja az embereket a tudat, hogy a fájdalmuk nem valami különleges, unikális dolog.

Ez a tudat valahogy kisebbítette is a fájdalmamat, meg fel is nagyította. Kisebbítette, hogy mindenkinek fáj valami ezen a földön, nem csak nekem, és felnagyította, mert végre bevallhattam magamnak, hogy a másfajta érzések, amelyek olykor foglalkoztattak, csak elterelték a figyelmemet erről a mélységes fájdalomról.

Apám nincs többé. És hiányozni fog, amíg csak élek.

És ezzel muszáj megbékélnem…

Elővettem a telómat, megnyitottam a YouTube-appot, bepötyögtem, hogy Everybody Hurts, és lejátszottam a dalt egyszer, majd még egyszer.

A fájdalom felvette a maga lassú ritmusát. Már-már olyan érzés volt, mintha tornáznék; valami izomlázfélét éreztem, és az ízületeim is sajogtak. Egyszer, egy olyan időszakban, amikor a belső feszültség miatt folyton fejfájás gyötört, az orvosom azt mondta, hogy ilyenkor a testünk hallatja a hangját.

„Van, amikor csupán diszkréten figyelmeztet minket – mondta a doktornő. – Máskor meg világgá kürtöli, hogy baj van.”

Nem tudtam, hogy a mostani fájdalomnak mi lehet a szándéka, de gondoltam, ha figyelek rá, talán beéri ennyivel, és visszahúzódik egy időre.

És talán legalább egynapi megkönnyebbülés követi majd.

Megint véget ért az Everybody Hurts, de harmadszor is elindítottam.

Hideg volt az este. Eszembe jutott, hogy vajon mennyivel lehet hidegebb januárban? Jó lenne megtapasztalni, gondoltam, hiszen ha én is átélném ezt, mint apu, az olyan lenne, mintha találkoznék vele.

Takaros kupacba rendeztem a leveleket meg a borítékokat, és föltápászkodtam. Indultam volna haza, de amikor megjelent lelki szemeim előtt a tóparti ház, átjárt a perzselő fájdalom furcsa, újszerű változata. Egy újabb variáció a témára – gondoltam. Gus D-mollban.

Úgy éreztem, kezdek szétesni, mintha széthasadt volna a jobb és bal bordáim közti kötőszövet, és lassanként kettéválna a testem.

Órák teltek el, mióta eljöttem a könyvesboltból, de Gus nem telefonált, és nem is üzent. Eszembe jutott, hogy milyen arcot vágott, amikor fölbukkant Naomi. Mintha kísértetet látott volna, egy aprócska, gyönyörű kísértetet, akit egykor bolondulásig szeretett, olyannyira, hogy feleségül vette. Úgy bolondult érte, hogy még akkor is dolgozni akart a kapcsolatukon, amikor ez a kísértet darabokra tépte a szívét.

Megint sírva fakadtam, úgy zokogtam, hogy alig láttam.

Válaszoltam Shadi legutóbbi üzenetére: Most nagy szükségem lenne rád.

Másodperceken belül visszaírt: Az első vonattal megyek.

Bámultam még egy kicsit a képernyőt. Egyvalaki volt még, akivel nagyon szerettem volna beszélni. Kikerestem a kontaktok közül, és a fülemhez emeltem a telefont.

Nem számítottam rá, hogy az éjszaka közepén felveszi, de miután kétszer kicsöngött a telefonja, kattanást hallottam.

– Janie? – hadarta suttogva anyu. – Jól vagy?

– Nem – cincogtam.

– Mesélj, szívem! – nógatott türelmetlenül. Hallottam, hogy felül az ágyban, lerúgja magáról a takarót, és fölkattintja az olvasólámpát. – Itt vagyok, drágám! Mondj el mindent!

Az egekbe kúszott a hangom, amikor elkezdtem a legelején.

– Mondtam már, hogy Jacques egy jacuzziban szakított velem?

Anyu felszisszent

– A kis szarcsimbók!

Aztán elmondtam a többit is. Elmondtam anyunak mindent.

Shadi reggel tízkor futott be egy akkora sporttáskával, amelyben kényelmesen elszunyókált volna egy NBA-kosaras, meg egy doboz friss zöldséggel. Miután ajtót nyitottam, és megláttam őt a napsütötte verandámon, rögön a kartondoboz fölé hajoltam.

– Semmi pia?

– Tudtad, hogy innen kétsaroknyira van egy eszméletlen jó piac? – kérdezett vissza Shadi, és már suhant is befelé. – És azt tudtad, hogy az egyetlen itteni Über-sofőr lényegében vak?

Nevetni próbáltam, de már Shadi puszta látványa is könnyeket csalt a szemembe.

– Ó, szívem! – mondta az én kebelbarátnőm. Letette a dobozt a kanapéra, majd a rózsavíz- és kókuszolaj-illatú ölelésébe vont. – Úgy sajnálom! – tette hozzá, miközben gyengéden, anyáskodva babrált a hajammal.

Aztán elhúzódott tőlem, megragadta a két karomat, és fürkész tekintettel méregetett.

– A jó hír az – szólalt meg végül –, hogy a bőröd, akár egy újszülötté. Mondd, miket eszel te itt a világ végén?

– Hát, ilyesmit nemigen – mondtam a tökkel és nyuszieledellel megpakolt doboz felé intve.

– Könyvíró étrend? – reszkírozott meg egy tippet Shadi, majd miután bólintottam, megpaskolta a karomat, és már indult is a konyha felé. Útközben ölbe kapta a dobozt.

– Mindjárt gondoltam – bólintott. – Úgyhogy a pia meg a sírás-rívás előtt beléd diktálok egy kis zöldséget. Meg esetleg némi tojást, vagy ilyesmit.

A konyhába lépve megtorpant, és jól hallhatóan hüledezett. Talán a helyiség mérete és designja váltott ki belőle ilyen reakciót – vagy esetleg az iszonytató kupi, amit csináltam.

– Ok-ké – mondta, és láttam rajta, hogy újratervezés van folyamatban. Elkezdte kipakolni a zöldségeket az egyetlen szabad pultfelületre.

– Mi lenne, ha lecserélnéd a gatyádat? – javasolta. – Én addig csinálom a villásreggelit.

– Mi baj a gatyámmal? – mutattam a mackóalsómra. – Amúgy most már ez a hivatalos egyenruhám, mert immár hivatalosan is leszámoltam mindennel.

Shadi elhúzta a száját, majd kéklő körmeivel a pulton dobolva közölte:

– Komolyan beszélek, Janie. Nem kell báli ruhát öltened, de amíg nem látok rajtad gombos-cipzáros nadrágot, nem főzök semmit.

Megkordult a gyomrom, mintha esedezne. Elindultam a földszinti hálószoba felé, ahol Gus jó pár gyűrött pólót hányt el az utóbbi hetekben. Egy kupacba rugdostam őket, majd miután betereltem a kupacot a gardróbba, hogy ne is lássam, fölvettem egy farmersortot meg egy Ella Fitzgeraldos pólót.

A villásreggeli-készítés másfél órás folyamat volt, ráadásul Shadi ragaszkodott hozzá, hogy mielőtt egy falat is lemegy a torkunkon, mosogassunk el.

– Nézd meg ezt a kupacot! – mutattam a ragacsos müzlis tálkák ferde tornyára, hátha hatni tudok a józan eszére. – Karácsonyig sem jutunk a végére.

– Még jó, hogy hoztam köpenyt – mondta egy laza vállrándítás kíséretében Shadi.

Végül csak félórát vett igénybe a mosogatógép bepakolása, valamint az oda be nem férő dolgok manuális elmosása. Miután a kajával is végeztünk, Shadi azzal rukkolt elő, hogy takarítsuk ki az egész házat, és nem is tágított. Pedig én szívem szerint elnyúltam volna a kanapén, hogy a hasamon egyensúlyozott csipszhalmot dézsmálva bámuljak valami valóságshow-t, de Shadinak igaza volt, a takarítás sokkal jobban kikapcsol.

Kivételesen nem jutottak eszembe sem apu hazugságai, sem a temetésen felbukkanó Sonya. Azt sem játszottam vissza fejben, ahogy veszekszem a kocsiban anyuval, sőt Naomi tetszetős, bocsánatkérő mosolyra húzódó, telt ajkai sem jelentek meg előttem. Valamint nem görcsöltem a könyvön, meg azon, hogy mit szól majd Anja, és mit lép Sandy. Nem gondoltam az égvilágon semmire.

Az elmélyült nagytakarítás közben szinte transzba estem, mintha bedugtak volna egy érzelmi kriogén kamrába. Jó lett volna ott maradni, és átaludni a küszöbön álló katasztrófát.

Gus tizenegy körül telefonált először, de nem vettem föl. Ezután húsz perc szünet következett, majd végre befutott a második, szívemet a torkomba ugrasztó hívás, de nem követte hangpostaüzenet, és írott üzenet sem.

Kikapcsoltam a telefont, besuvasztottam a hálószobai komód fiókjába, majd tovább suvickoltam a fürdőt. Úgy határoztunk Shadival, hogy nem beszélünk sem az elvetemülten szexi Gusról, sem a Kísértetkalapról, sem bármi másról, amíg nem végzünk. És úgy tűnt, hogy jól tettük, mert kezdett érvényesülni a takarítás jótékony, agyzsibbasztó hatása, és ha kirajzolódott elmémben egy Gusszal kapcsolatos gondolat mégoly halvány körvonala, már törölte is le a tábláról a minden porcikámat átjáró, bénító tompaság.

Shadi este hatkor úgy döntött, hogy kész vagyunk, és bezavart a zuhany alá, ő pedig nekiállt vacsorát főzni. Ratatouille-t csinált, mert, mint elmondta, nagyon fájt rá a foga, mióta megnézte Ricky kishúgaival a L’ecsó című filmet.

– Mesélj Rickyről nyugodtan – biztattam, miután letelepedtünk az asztalhoz. Én a Gus házára néző ablaknak háttal ültem, holott gondosan le volt húzva a redőny. – Azért még érdekel a boldogságod – tettem hozzá.

– Majd vacsora után – felelte Shadi, és már megint igaza volt. Jól látta, hogy villásreggeli ide vagy oda, rám fér ez a javarészt zöldségekből álló, és kizárólag kellemes locsifecsivel kísért vacsora. Szó esett a volt csoporttársaink online posztjairól, meg arról, hogy mit olvastunk, mit láttunk mostanság. (Én csak a Veronica Marst.)

Vacsora után beborult az ég, és amíg én mosogattam, Shadi pedig Sazerac koktélt mixelt, lezúdult egy kiadós eső. A távoli mennydörgés úgy reszkettette a házat, mint egy kisebbfajta földrengés.

Miután eltörölgettem a ratatouille-os tálat is, és behelyeztem a sütőtől jobbra lévő kredencbe, Shadi a kezembe adta a poharamat, és odamentünk a kanapéhoz, amelyen az első itteni éjszakámat töltöttem. A két sarkába kucorodtunk, lábunkat pedig feltettük a közepére, és letakartuk egy közös pléddel.

– Akkor hát – mondta Shadi. – Kezdd az elején.

27. fejezet

AZ ESŐ

Átdumáltuk az éjszakát, amely a több hullámban támadó vihar jegyében telt – amikor úgy tűnt, hogy végre alábbhagy, mindig jött egy újabb adag dörgés-villámlás.

Igen, reggelig tartott a beszélgetés, amelyet elég sokszor szakított meg sírásszünet, kétszer pedig Shadi mixelt újabb koktélt.

Mióta barátnők lettünk, ötször voltam tanúja az eget-földet rengető szakításainak.

– Legfőbb ideje, hogy te is dobj nekem végre egy csontot – mondta most. – Jó, hogy ennyit bőgtél. Így legalább nyugodtan letámadhatlak, ha Ricky is a földdel tesz egyenlővé.

– Miért, az lesz? – kérdeztem szipogva, mire Shadi nagyot sóhajtott.

– Szinte biztos, hogy az lesz.

Szokásában állt ugyanis, hogy olyan pasikba zúg bele, akik nem mutatnak érdeklődést a nagy szerelem iránt. Minden kapcsolata laza afférnak indult, amely aztán valahogy, mintegy véletlenül, gyökeret eresztett. De előbb-utóbb mindig felmerült valami akadály, amely kezdettől fogva jelen volt, de amikor még tényleg csak laza liezont folytattak, szót sem érdemelt.

Az öt között volt egy gyógyszerfüggő szakács, egy alkesz gördeszkás, meg egy roppant ígéretesnek tűnő pasi, aki mentorként dolgozott egy alapítványnál, amely hátrányos helyzetű fiataloknak szervezett iskola utáni programokat. Ez utóbbi fickó a végén közölte Shadival, hogy szereti, majd rögtön hozzátette, hogy még pár évig szingli akar maradni.

Az én legjobb barátnőm viselkedése félrevezette Chicago férfinépét. Shadi ugyanis excentrikus volt és harsány, hajlott a kemény piálásra és a reggelig tartó bulizásra, nem riadt vissza egy-egy spontán, alkalmi dugástól, valamint mindig, minden társaságban ő volt a legviccesebb, legmeghökkentőbb csaj, és egyre sűrűbben posztolt jobbára meztelen szelfiket. Izgalmas talány volt, a sztereotip férfifantáziák megtestesítője, csak a mozivásznon láttam hozzá foghatót. Ugyanakkor a lelke mélyén abszolút romantikus alkat volt.

Ha valakivel megvolt a közös hullámhossz, kinyílt, mint a rózsa, és megmutatkozott az általam ismert leggyengédebb, legtisztább, legönzetlenebb, leghűbb szív. Ennek hatására a férfigyermekek, akikkel puszta véletlenségből járni kezdett, nemegyszer fülüktől a farkukig belezúgtak, éppúgy, mint Shadi beléjük, és ábrándozni kezdtek a jövőről, amelyre a kezdet kezdetén nem „iratkoztak fel”.

– De jó lenne erről leszokni! – mondta most Shadi. – Szó szerint bármilyen módszer érdekelne.

– Dehogy akarsz te leszokni – évődtem, mire Shadi arcán szép lassan szétterült egy mosoly.

– Imádok szerelembe esni, bármilyen megvetendő dolog – ismerte el.

– Dettó – bólintottam– Csak pasik ne lennének a földön…

– A földö-ö-ön! – trillázta Shadi, majd egy időre hallgatásba burkolóztunk. A könnyeim már felszáradtak, és kezdett fölkúszni az égre a nap, de mivel takarták a viharfelhők, furcsa, kékes színű fény szűrődött át a redőnyön, és vetült a kanapéra.

– Figyu – szólalt meg végül Shadi. – Szerintem már ideje volt.

– Minek? – tudakoltam.

– Annak, hogy szerelembe essél – felelte Shadi. – Ezer éve ismerlek, de ilyet még nem láttam tőled. Ezért gondolom, hogy legfőbb ideje volt.

– De hát már Jacques előtt is ismertél! Úgyhogy azt végignézhetted.

– Aha – rántotta meg a vállát Shadi. – Tudom, hogy szeretted Jacques-ot, és lehet, hogy a végén így is, úgy is ugyanarra fut ki a dolog, de te akkor nem szerelembe estél, Janie. Hanem csak úgy belegyalogoltál.

– Szóval az esés a fájdalmas? – A kérdésemhez kedélytelen nevetés társult. – És ha nem fáj a szerelem, akkor nem is estél bele?

– Nem erről van szó – mondta komoly arccal Shadi. – Hanem arról, hogyha esel, akkor a lélegzeted is eláll, és el sem hiszed, hogy a másik, aki előtted áll, egyrészt létezik, másrészt pont utadba akadt. És szerencsésnek érzed magad, hogy élsz, méghozzá pont akkor és pont ott.

Elhomályosult a látásom, mert elfutották a szemem a könnyek. Ugyanis pontosan ezt éltem át akkor, Gusszal – és egyszer már korábban is…

– Tévedsz, ha azt hiszed, hogy még nem láttál tőlem ilyet – közöltem Shadival, mire ő eltűnődve oldalt billentette a fejét.

– Mert ezt éreztem, amikor rád találtam – tettem hozzá.

Shadi elmosolyodott, és megdobott egy kispárnával.

– Szeretlek, Janie – mondta.

– Én jobban.

Aztán leolvadt az arcáról a mosoly, és megrázta a fejét – úgy tűnt, őszinte hévvel.

– Biztos vagyok benne, hogy szeret téged. Érzem.

– Még nem is láttál minket együtt – mutattam rá. – És alig ismered Gust.

– Akkor is érzem – erősködött Shadi, és a fal felé intett. Közben újabb mennydörgés reszkettette meg a házat, és villant az ablak előtt a tüzes istennyila. – Átszűrődik a szomszédból. Mert médium is vagyok ám!

– Szóval így állunk – mondtam.

– Bizony – felelte Shadi. – Így állunk.

Nem tudtam, hogy röpke másodpercek vagy hosszú órák teltek-e el az álomba szenderülésem és a dörömbölés között. Az viszont tény, hogy amikor fölriadtam, még a vihar árnyai maszkírozták el a nappalit, és finoman remegett a padló.

Shadi keljfeljancsiként pattant ülő helyzetbe a kanapé túlsó végén. A mellére szorította a plédet, majd az újabb dörömbölés hallatán tágra nyílt a zöld szeme.

– Itt a baltás gyilkos? – sziszegte a sötétben.

A kérdésére az ajtón átszűrődő, ismerős hang felelt.

– January!

Shadi hátraaraszolt a kanapé karfájáig.

– Ez ő, ugye? – kérdezte.

Gus harmadszor is megdöngette az ajtót, én pedig fölálltam, de nem igazán tudtam, mit csinálok, mit kéne csinálnom, mit akarok csinálni. A segélykérő pillantásom föl is tette Shadinak a fenti kérdéseket.

Shadi vállat vont, Gus pedig negyedjére már nem dörömbölt, csak bezörgetett.

– Kérlek, January! – szólalt meg aztán. – Ha nem akarsz meghallgatni, nem erőltetem tovább, de kérlek, mondj valamit!

Miután Gus elhallgatott, az elnyújtottan süvítő szél mintha jelezte volna, hogy ennek még nincs vége. Úgy éreztem, csak akkor jön ki hang a torkomon, ha lenyelem a számban felgyülemlett sittet.

– Te mit tennél? – kérdeztem Shaditól, mire ő fújt egy nagyot.

– Tudod jól, hogy mit tennék, Janie.

Mit is mondott az este? De jó lenne erről leszokni! Szó szerint bármilyen módszer érdekelne. Ebben csak az volt a vicc, hogy természetesen van erre bevált módszer, csak Shadi valamiért nem tudta rászánni magát, hogy ne vegye föl a telefont, és ne írjon vissza. Sőt, azt sem tudta megállni, hogy ne látogassa meg újdonsült szerelme családját a nemzeti ünnepen. Ha esélyt látott a szerelemre, képtelen volt lemondani róla.

Nem tudtam, mert nem tudhattam, hogy mit akar mondani Gus az este történtekről, meg Naomiról, meg arról, hogy hányadán állunk. Csak azt tudtam, hogy bármit mond, túl fogom élni.

Fölidéztem a pillanatot, amikor Új Édenből hazafelé jövet, a kocsiban agyamba véstem az ott történtek emlékét. Azért tettem, hogy ha visszatekintek erre az egészre, elmondhassam, hogy megérte.

Hogy pár hétig boldogabb voltam, mint előtte egész évben.

Igen, gondoltam. Ez igaz!

És elállt a lélegzetem, mintha újra a Michigan-tó jéghideg hullámai közé vetettem volna magamat, és vízen sodródó hulladék ide vagy oda, hálát adtam a sorsomnak, amiért élek. Meg azért is, hogy ott van velem Shadi, és elolvastam apu leveleit, és Augustus Everett szomszédjába költöztem.

Tudtam, hogy jöhet bármi, én túlélem, ahogy Shadi is annyiszor túlélte már.

Mire mindezt végiggondoltam, már egy hosszú perce nem kopogott és nem harsogta túl a vihart senki. Az ajtóhoz siettünk mi ketten, én meg a hevesen kalapáló szívem. Shadi pedig ütemesen tapsolt a kanapén, mintha az olimpián futnék, és ő a tribünről buzdítana.

Föltéptem az ajtót, de üres volt a sötétbe borult, vihardúlt veranda. Mezítláb szaladtam ki, és fésültem át a lépcső tetején állva az udvart, meg az utcát, meg a szomszéd ház lépcsőjét.

Gus nem volt sehol. Esőre, síkosságra fittyet hányva futottam le a lépcsőn, majd vágtam át a sárban cuppogva a füvön. Már Gus felségterületén jártam, amikor belém nyilallt a felismerés, hogy nincs ott a kocsija.

Elment. És hiányzott. És azt sem tudtam, hogy megint bőgök-e, vagy minden könnyemet elsírtam már. Sajogtak a bordáim, meg mindenem, ami közéjük szorult. Remegett a vállam, és csuromvizes volt az arcom, de ezt okozhatta a lezúduló eső is. Elárasztotta a víz a mi kis tóparti utcánkat, faleveleket, meg némi szemetet sodort az ár.

Sikítani tudtam volna. Pedig olyan türelmes voltam Gusszal egész nyáron. Mondtam neki, hogy az leszek, és az is voltam, erre a sorsdöntő pillanatban, amely alighanem az utolsó esélyem volt, magamba fordulok, és elszalasztom.

A számba tömtem a kezem, hogy útját álljam a feltörő, szaggatott zokogásnak. Szívem szerint lerogytam volna a lápi fűbe, és eggyé váltam volna az anyafölddel. Úgy talán még kevésbé éreznék bármit is, mint takarítás közben.

Persze, lehet, hogy nagyon is megéreznék minden rám taposó lábat, de talán még az is jobb lenne, mint ez a kilátástalan, sivár üresség.

Ugyanis ekkor már biztosan tudtam, hogy Shadinak igaza volt. Ezúttal, ha úgy tetszik, végre-valahára, estem. Hihetetlen, váratlan, sorsszerű körülmény, hogy keresztezték egymást útjaink egy olyan emberrel, akit így tudok szeretni, mint Gus Everettet. Még így, bánattól gyötörten is szerencsésnek éreztem magam, amiért ez megtörtént velem.

Ekkor valami fényt észleltem a szemem sarkából. Gondoltam, biztos Shadi lépett ki az utcafronti verandára, de nem onnan jött a fény.

Hanem Gustól.

És feldübörgött a zene is, olyan iszonyú hangerővel, mint azon a bizonyos első estén. Mintha a mi kis zsákutcánkban rendeznék meg a Pitchfork Fesztivált, vagy a Bonaroot.

Sinéad O’Connor zengte a Nothing Compares 2 U bánatos első sorait.

Aztán nyílt az ajtó, és kilépett a fényre Gus. Szemmel láthatóan bőrig ázott, akárcsak én, de az egy-két ősz szállal tarkított, hullámos haja a gravitációval dacolva, fura szögben meredt az égre, úgy, ahogy elaludta.

És elindult felém az esőben, miközben az egész utcát betöltő Sinéad O’Connor-dalba csak a csendesülő vihar távoli moraja zavart bele. Gus mintha ugyanúgy nem tudta volna eldönteni, hogy nevessen vagy inkább sírjon, mint én. Amikor odaért hozzám, mondani próbált valamit, de rádöbbent, hogy ha normál hangerővel beszél, abból egy kukkot sem fogok érteni. Én pedig remegtem és vacogtam, de nem igazán fáztam. Inkább úgy éreztem, mintha a testemen kívül, a testem mellett állnék.

– Ez nem volt egy jó terv – kiabálta túl végre a zenét Gus, és sokatmondóan a háza felé bökött az állával.

Mosoly villan át az arcomon, a hasamba viszont fájdalmasan belenyilalalt valami.

– Arra gondoltam, hogy… – kezdte Gus, majd a hajába túrt, és körülnézett. – Nem is tudom… Hogy esetleg táncolhatnánk.

Mindkettőnket meglepett, amikor elnevettem magam. Gus arca felderült, nekem pedig újra könnybe lábadt a szemem, és mintha égett volna az orrüregem.

– Táncolni akarsz velem az esőben? – kérdeztem rekedt hangon.

– Megígértem – felelte komoly arccal Gus, és a derekamra vándorolt a két keze. – Mondtam, hogy ezt meg fogom tanulni.

Megráztam a fejemet, és nagyon igyekeztem, hogy ne akadjon el a hangom.

– Nem kötelez téged semmiféle ígéret, Gus.

Erre lassan magához vont, és körém fonta a két karját. Szinte semmit sem vett el a teste melegéből a fagyos eső.

– Nem az ígéret a lényeg – mormolta közvetlenül a jobb fülem fölött, és finoman elkezdett ringatózni, és ide-oda ringatott engem is. Mintha visszájára fordítottuk volna a koleszos bulin eljárt táncunkat. – Hanem az, hogy neked mondtam.

Nekem, a kis puha Januarynek, aki képtelen véka alá rejteni, amit gondol. Januarynek, akihez Gus Everett nem mer hozzányúlni, mert fél, hogy összetöri…

Elszorult a torkom. Szinte fájt, hogy Gus a karjaiba zár, miközben nem tudom, mit akar mondani, és nem tudom, hogy fog-e még a karjaiba zárni valaha. Próbáltam megszólalni, szerettem volna még egyszer megnyugtatni, hogy nem kötelezi semmire, amit mondott nekem, és értem, milyen komplikált a helyzet.

De egy szót sem bírtam kinyögni. Gus keze a csapzott hajamba túrt. Lehunytam a szememet, nehogy megint eleredjen a könnyem, és az ázott vállába fúrtam az arcomat.

– Azt hittem, elmentél – kezdtem. – A kocsid…

De csak ennyire futotta.

– A túloldalon parkoltam le – mondta Gus. – Ez úgy zuhog, mintha itt lenne a világvége.

És rám villantott egy kényszeredett mosolyt, de képtelen voltam viszonozni.

Közben a Nothing Compares 2 U véget ért, de mi csak ringatóztunk tovább egymásba csimpaszkodva. Rettegéssel töltött el, hogy Gus mindjárt elenged, de közben próbáltam kiélvezni a pillanatot.

– Hívtalak – mondta, mire bólintottam, mert egy „tudomot” sem bírtam kinyögni.

Aztán teleszívtam a tüdőmet, és azt kérdeztem:

– Naomi volt?

Nem tettem hozzá, hogy az a szép nő a könyvesboltban, de nem is kellett.

– Aha – suttogta Gus, majd pár másodpercig egyikünk sem szólalt meg. – Beszélgetni akart – bökte ki végül. – Úgyhogy átmentünk egy italra a kávézóba.

Még állok a lábamon, gondoltam. De ez nem volt egészen igaz, ugyanis nekidőltem Gusnak, így nagyrészt ő tartott meg. De életben voltam, és bent, a házban várt rám Shadi. Tudtam, hogy nem lesz semmi baj.

– Vissza akar jönni hozzád – nyögtem ki elfúló hangon. Kérdésnek szántam, de inkább kijelentésnek hangzott.

Gus hátrébb húzódott, hogy a szemembe tudjon nézni, de én továbbra is a mellkasába fúrtam az arcomat.

– Szerintem szétmentek Parkerral – mondta, újra a fejem búbjára támasztva az állát. A karját szorosabbra fonta a hátamon. – Azt mondta, hogy… hogy már jó ideje gondolkozik a dolgon, de kivárt, mert nem volt biztos benne, hogy nem a végső mentsvára vagyok-e.

– A végső mentsvára? – visszhangoztam. – De hát a férje vagy!

Átmorajlott rajtam a rekedtes nevetése. – Én is valami ilyesmit mondtam.

Összerándult a gyomrom.

– Ő nem rossz ember – tette hozzá már-már esdeklő hangon.

Görcsbe ugrottak a beleim.

– Ezt örömmel hallom.

– Tényleg? – csodálkozott fejét oldalra billentve Gus. – Miért?

– Talán azért, mert nem hiszem, hogy egy seggfejjel kéne házasságban élned. Illetve senkinek sem kéne. Hacsak nem egy másik seggfejnek.

– Hát, ez az – mondta halkan Gus. – Naomi azt kérdezte, hogy meg tudnék-e bocsátani neki. És azt hiszem, meg tudnék. Mármint előbb-utóbb.

Nem szóltam semmit.

– Aztán azt is megkérdezte, hogy el tudom-e képzelni, hogy újra összejövünk, és… Szóval el tudom képzelni. Úgy gondolom, hogy nem lehetetlen.

Talán mondanom kéne valamit, gondoltam. Olyasmit, hogy: „Ó, valóban? Akkor hát?”

A fájdalom nyilván úgy érezte, hogy még hallatnia kell a hangját, mert felüvöltött bennem.

– Gus – suttogtam, majd lehunytam a szemem, ahogy újra patakzani kezdtek a forró könnyeim. Megráztam a fejem.

– Naomi azt mondta, tegyünk egy próbát, hátha működhet a házasságunk – mormolta Gus.

Elernyedt a karom. Hátraléptem, és arcomat törölgetve bámultam az esőáztatta füvet, meg a sáros lábujjaimat.

– Nem hittem volna, hogy valaha is ezt hallom tőle – folytatta elfúló hangon Gus. – És nem is tudom… Szóval kellett egy kis idő, hogy mindent átgondoljak. Úgyhogy hazajöttem, és… és elkezdtem agyalni. Föl akartalak hívni, de rádöbbentem, hogy nagyon önző dolog lenne, ha tőled kérnék segítséget. Így aztán éjszakába nyúlóan törtem a fejem, és először azt hittem…

Gus ismét szünetet tartott, és már-már eszelősen rázta a fejét. – Szóval egyértelmű, hogy össze tudnék jönni Naomival, de arra jutottam, hogy ha összejönnénk is, házasodni nem akarnék még egyszer. Soha többé. Egyszer is épp elég zűrös volt és fájdalmas. Aztán gondolkodtam még egy kicsit, és rájöttem, hogy ezt azért nem gondoltam komolyan.

Összeszorítottam a szemem, de így is kibuggyantak a könnyeim. Szívem szerint könyörögve kértem volna Gust, hogy hagyja abba, de mintha beragadtam volna a saját testembe. Úgy éreztem, foglyul ejtett, és nincs menekvés.

– January – folytatta halkan Gus. – Nézz rám.

Megráztam a fejemet. Hallottam, hogy Gus odalép hozzám, majd éreztem, hogy a tenyerébe veszi a bágyadt, élettelen kezem.

– Úgy értettem, hogy Naomival nem akarnék összeházasodni. Azt komolyan gondoltam. Azt nem gondoltam komolyan, hogy veled sem akarnék.

Kinyitottam a szememet, és néztem a könnyfátyolon át az elmosódott arcát. Ugrott egyet az ádámcsutkája, és az állkapcsa is megmozdult.

– Te vagy az első, akire azt tudom mondani, hogy ő az én abszolút kedvenc emberem – folytatta. – Nincs klausztrofóbiás érzésem, ha arra gondolok, hogy veled töltöm a napjaimat, és ha eszembe jut, hogy néha ugyanúgy civakodunk majd, mint Naomival, abban sincs semmi ijesztő. Mert bízom benned. Soha nem bíztam így senkiben, még Pete-ben sem.

– Ha rád gondolok, January – folytatta kis szünet után –, és eszembe jut, hogy majd együtt mosunk, meg kipróbálunk ilyen borzalmas léböjtkúrákat, meg járjuk a régiségboltokat, boldogság tölt el. Másként fest a világ, mint azt valaha is gondoltam volna, és nincs kedvem azt keresni, hogy mi törhet össze, mi alakulhat rosszul. Nem akarok a legrosszabbra készülni, és lemondani a veled töltött időről. Az akarok lenni, aki megadja neked, amit érdemelsz, és aki melletted alszik minden éjjel, és akinek elpanaszolod, ha gáz van a könyveddel, és nem hiszem, hogy ezt valaha is ki tudnám érdemelni, és tudom, hogy távolról sem biztos, hogy így alakul a dolog, de veled ezt tűzöm ki célul. Mert tudom, hogyha csak rövid ideig szerethetlek, az is bőven megéri mindazt, ami utána jön.

Ez nagyon közel állt ahhoz, amit én gondoltam az este, meg amikor hazafelé autóztunk Új Édenből, és fogtuk egymás kezét a sebváltón. De most másképp hangzott ez a mondat, egy kicsit savanykás íze volt.

– Meg fogja érni, hidd el – mondta Gus halkabban, sürgetőbben.

– Ezt nem tudhatod – suttogtam, majd lassan hátraléptem, és letöröltem a könnyeimet.

– Oké – mormolta Gus. – Tényleg nem tudhatom, de hiszem. Hiszem, mert látom magam előtt. Hadd bizonyítsam be, hogy igazam van! Hadd bizonyítsam be, hogy örökké szeretni tudlak!

Vékonyka, erőtlen hang jött ki a torkomon.

– Mindketten roncsok vagyunk, nem csak te – mondtam. – Szerettem volna hinni, hogy csak veled van baj, de ez nem igaz. Én is kész katasztrófa vagyok. Úgy érzem, újra kell tanulnom mindent, különösen azt, hogy miként kell szerelmesnek lenni. Hol kezdenénk hozzá egyáltalán?

Gus lefejtette a kezemet a könnyáztatta arcomról. Halvány volt a mosolya, de a felhőkön átszűrődő gyér fényben is jól láttam a gödröcskéit. A két keze a csípőmre siklott, és gyengéden magához vont, az álla pedig a fejem búbján pihent.

– Itt kezdenénk – suttogta a hajamba.

Kihagyott egy ütemet a szívem. Hát lehetséges ez? Nagyon vágytam rá. Én is azt akartam, amit Gus mondott az imént. Hogy legyen részese az életem minden mozzanatának.

– Ha nézlek álmodban – szólalt meg kissé remegő hangon –, túláradó örömmel tölt el, hogy létezel.

Újult erővel tolultak szemembe a könnyek.

– De mi lesz, ha nem kapjuk meg a hepiendünket, Gus? – suttogtam.

Ezen elgondolkodott. Közben a két keze ide-oda siklott rajtam, és hol itt, hol ott szorított, nyomott meg gyengéden. Úgy tűnt, képtelen nyugton maradni az a két kéz. Az éjsötét szeme pedig rám szegeződött, és szokás szerint elvetemülten szexi volt, de én már nem ezt láttam benne elsősorban, hanem… hanem egyszerűen csak Gust.

– Majd meglátjuk – felele végül. – Addig is élvezzük a mi pillanatnyi hepiendünket, avagy „boldogan éltek itt és most”-unkat.

– Pillanatnyi hepiend. Boldogan éltek itt és most – ízlelgettem a szavakat. Megforgattam őket a számban, mint a bort, és lassanként felfogtam, mit jelentenek. Azt, hogy az élet csak egyvalamit ígér biztosra nekünk: a pillanatot, amelyben élünk.

És én tényleg boldog voltam ott és akkor, a mi pillanatnyi hepiendünkben.

Ezzel együtt tudok élni, gondoltam. Ezzel meg tudok tanulni együtt élni.

Gus szép lassan megint ringatni kezdett jobbra-balra. A nyaka köré fontam a két karomat, ő pedig a derekamat ölelte át, így tanultunk táncolni az esőben.

28. fejezet

KILENC HÓNAP MÚLVA

– Kész vagy? – kérdezte Gus.

Magamhoz öleltem A nagy Marconi család olcsó, puhakötésű előolvasói példányát. Éltem a gyanúperrel, hogy soha nem leszek kész. Nem fogok készen állni sem a könyvem elbocsátására, sem Gus műbírálatára. Az, hogy a világ elé tárom a regényemet, olyan volt, mintha a mélybe vetném magam egy repülőgépből, és csak remélni tudtam, hogy valami gyorsan kinő a földből, és elkap.

– És te? – kérdeztem Gustól.

Fejét oldalra billentve tűnődött a válaszon. Ő még a szerkesztésnél tartott, így a kéziratát iratcsipeszek tartották össze.

Végül három héttel korábban szerződtem le a regényemre, mint Gus, de ő egy kicsivel több pénzt kapott érte. Úgy döntöttünk, hogy mégsem álnéven jelentetjük meg műveinket, hiszen büszkék voltunk arra, amit írtunk. Különbözött ugyan a többi könyvünktől, de akkor is a miénk volt.

A Sandy Lowe logója, a hullámokra letekintő napocska nélkül furcsán nézett ki a könyvem. De már tudtam, hogy a következőn, a Goromba pokrócon, ismét lesznek hullámok, meg napocska, és ez jóleső érzéssel töltött el.

Tudtam, hogy az olvasóim imádni fogják a Goromba pokrócot. Imádtam én is, nem jobban és nem kevésbé, mint A nagy Marconi családot. Igaz, Marconiékat talán jobban féltettem, mint a többi regényhősömet, mert nem tudtam, hogy ítélik majd meg őket.

Anja ellentmondást nem tűrően közölte velem, hogy: „Aki nem bugyolálja Marconiékat a legfinomabb selyembe, és nem adogat a szájukba mézédes szőlőt, az disznó, aki elé nem szabad gyöngyöt vetni! Úgyhogy nyugi!”

Igaz, ezt csak aznap reggel fűzte hozzá a továbbított szakmai recenziókhoz, amelyek nagyrészt pozitívak voltak. (Eltekintve attól, hogy a szereplőgárdát „bumfordinak” minősítették, Eleanort pedig „meglehetősen harsánynak és erőszakosnak”.)

– Azt hiszem, igen – felelte a kérdésemre Gus, és a kezembe nyomta a paksamétáját.

Aggodalomra semmi oka nem volt, és azzal biztattam magamat, hogy nekem sincs. Hiszen már olvastam mindkét korábbi könyvét, meg ő is végzett három regényemmel, és egyikünk sem találta taszítónak a másik írásmódját.

Amikor a Revelációkat olvastam, egy kicsit úgy éreztem magam, mintha Gus agyvizében úszkálnék. Szívszorítóan szép könyv volt, ugyanakkor helyenként nagyon-nagyon vicces, és sokszor rém fura.

Most vigyorogva nézte a könyvem illusztrált borítóját. A cirkuszsátor csíkjai alul felkunkorodtak, és egymáshoz gubancolták a szereplők sziluettjét.

– Jó nap ez a mai – jelentette ki Gus. Időnként szokása volt ez mondani. Rendszerint valami házimunka közben, például amikor bepakoltuk a mosogatógépet, vagy amikor magunkra öltöttük ocsmány takarítószerkónkat, és port töröltünk az utcafronti szobájában. Mióta februárban eladtuk apu házát, sokat időztem a szomszéd nyaralóban, de Gus is gyakran átjött a hangszerbolt fölött bérelt lakásomba. Napközben, míg a reggelizőfülkémben dolgoztunk, sokszor ugrottak be a boltba kóbor egyetemisták, hogy kipróbáljanak valami dobkészletet, amely úgysem fért volna el a koleszszobájukban. Néha zavart minket a zaj, de ez is egy közös élmény volt.

Az az igazság, hogy néha szerettünk együtt „zordonkodni”.

A boltot üzemeltető, középkorú testvérpár este, zárás után föltekerte a hangerőt – hol Bob Dylan szólt, hol Neil Young & Crazy Horse, hol a Rolling Stones –, és kiültek a hátsó verandára, hogy elszívjanak ketten egy jointot. Mi pedig a fejük fölött üldögéltünk a parányi erkélyünkön, és élveztük a zenét meg az édeskés illatot.

– Jó nap ez a mai – jelentette ki ilyenkor Gus. Ha pedig véletlenül becsukta az erkélyajtót, és ezzel kizárta magunkat, ezt mondta: – Bassza meg, micsoda nap!

Aztán lemászott a tűzlépcsőn, megkérte a füvező testvérpárt, hogy hadd menjen át a boltjukon a belső lépcsőházhoz, és egy perc múlva már rám is nyitott egy hideg sörrel.

Néha hiányzott a régi ház kézzel festett, kék-fehér csempés konyhája. Az utóbbi hetekben, mióta újra beköszöntött a nyár, sokszor hallottam az ott lakó hattagú család vidám zsivaját, és úgy képzeltem, hogy ők is értékelik a szép mintázatot. Az is eszembe jutott, hogy valamelyik gyerek talán mesél majd róla a saját gyerekeinek – és talán elmereng azon, hogy milyen tisztán, élesen megmaradt benne ez az emlékfoszlány, miközben minden más csak halványan, homályosan rémlik.

– Tényleg jó nap ez a mai – helyeseltem.

Aznap volt az évfordulója annak, hogy Naomi elhagyta Gust, és aznap ünnepeltük Gus harmincharmadik születésnapját is. De nem fergetegpartival, mert Gus végre szólt Markhamnek, hogy azt nem szeretné.

– Inkább csak olvasgatnék a parton – mondta vagy két hete, így az volt a terv, hogy aznap végre könyvet cserélünk, és elolvassuk egymásét.

Meglepett, hogy Gus ezt javasolja, hiszen, bár a panorámában ő is szívesen gyönyörködött, úgy tűnt, nem hazudott, amikor azt mondta, hogy alig-alig jár le a partra. Jó időben ezt azzal indokolta, hogy napközben túl nagy a tömeg, este pedig már hűvös van, és nem jó úszni. Januárban és februárban sokkal többet jártunk le. A jéggé dermedt hullámokon lépkedve, karunkat kitárva hunyorogtunk a fogyatkozó napfénybe a világ peremén, miközben vadul tépázta dzsekinket a szél.

A tó nem csak a part mentén fagyott be, így el tudtunk gyalogolni a világítótoronyig, amelynek apám egykor nekiment a háromkerekű bringájával, meg még azon is túlra. Sőt, mi több, olyan vastagon fagyott be a víz, és akkora hókupac gyülemlett fel rajta, hogy föl tudtunk sétálni a torony tetejére. Mintha valami letűnt civilizáció romjain álltunk volna. Gus ilyenkor a nyakam köré fonta a karját, és azt dúdolta: „A január is június, hisz’ szerelmes vagyok!”

Vennem kellett egy vastagabb kabátot, úgy nézett ki, mint egy hálózsák, amelynek nőtt két karja. Volt szőrmebéléses csuklyája, vízálló volt, lélegző és egészen a bokámig ért, de néha még így is alá kellett vennem egy-két melegítőfelsőt vagy hosszú ujjú pólót.

Viszont a napfény… Basszus, a napfény valami káprázatos volt azokon a téli napokon – ha bukfencet vetett egy-egy jégkristályon, kettőzött erővel ragyogott. Mintha egy másik bolygón lettünk volna Gusszal, csak mi ketten, olyan közel a csillagokhoz, mint még soha. Úgy szétfagyott az arcunk, hogy meg sem éreztük, ha folyt az orrunk, és kipirult arccal értünk haza, meg lila ujjakkal, ha húztunk kesztyűt, ha nem. Gyorsan bekapcsoltuk a gázkandallót, és vacogva lerogytunk a kanapéra. Úgy elgémberedtünk, hogy a levetkőzésre sem futotta erőnkből, és méltóságunkat sutba vágva, kabátostól, mindenestől gabalyodtunk egymásba a pokróc alatt.

– Január, január! – énekelgette összekoccanó fogakkal Gus. – Egész évben január, hópihe sem kell ide már.

Azelőtt sosem szerettem a telet, de akkor megértettem, miért szép. Hiszen most, nyáron is kellemes volt ugyan a fövenyre terített pokrócon üldögélni, de vagy harminc emberrel kellett osztoznunk a szikrázó hullámok szemet gyönyörködtető látványán. A nyár másképp volt szép, mint a tél. A parton megtörő hullámok zaját túlharsogó, önfeledt sikongatás azt juttatta eszembe, amikor a hátsó udvaron üldögéltünk a szüleimmel, és hallgattuk a szentjánosbogarakat kergető szomszéd gyerekek zsivaját. Örültem, hogy Gus is kipróbálja, milyen ez.

Olvastunk még egy-két órát, majd hazabotorkáltunk a sötétben. Aznap Gusnál aludtam, aki már talpon volt, mire fölébredtem, és a konyhában duruzsolt a kávéfőző.

Délután ismét lementünk a partra, és egymás mellett ülve olvastuk tovább egymás könyvét. Kíváncsi voltam, mit szól majd Gus a finálémhoz, nem találja-e túl mesterkéltnek, kimódoltnak, és nem lesz-e csalódott, amiért nem igazán köteleztem el magam a tragikus végkifejlet mellett?

De mivel az ő könyve rövidebb volt, én végeztem előbb. Gus riadtan kapta föl a fejét a kitörő nevetésem hallatán.

– Mi az? – kérdezte, mire megráztam a fejemet.

– Majd ha te is végzel, elmondom.

A homokon fekve bámultam a levendulaszínű égboltot. Már kezdett alkonyodni, és mivel a magunkkal hozott rágcsa rég elfogyott, megkordult a gyomrom. Visszafojtottam az újra kikívánkozó nevetést.

Gus új könyve, amely egyelőre A kehely már széttört munkacímet viselte, távolról sem volt romkom, de azért volt egy erős romantikus cselekményszála, és a végkifejlete roppant közel állt a hepiendhez.

Travis, a főhős, otthagyta a szektát. A kezében volt minden bizonyíték, és Dorist is sikerült rávennie, hogy tartson vele. Úsztak a felhőtlen boldogságban, de csak egy-két oldalon át, aztán egy meteor becsapódásával beütött a világvége.

Amely után nem pusztult el a világ, sőt a katasztrófának csupán két halálos áldozata volt: Travis és Doris. A meteor elkerülte a szekta táborhelyét, az út menti erdőben ért földet, így a szökésben lévő páros halálát sem a becsapódásával okozta, hanem azzal, hogy elvonta Travis figyelmét az útról.

A jobb első kerék leszaladt az útpadkára, és miután Travis visszarántotta a kormányt, belerohant a velük szemben száguldó kamionba. Csikorgott a fék, de hiába, a kocsi kilapult, mint egy eltaposott sörösdoboz.

Lehunytam a szürkülő égboltot pásztázó szememet, és megpróbáltam visszanyelni a feltörő nevetésemet. Nem tudtam, miért nem sikerül, mígnem elszorult a torkom, és rádöbbentem, hogy nem is nevetek. Hanem sírok.

Egyrészt úgy éreztem, hogy vereséget szenvedtem, másrészt úgy, hogy Gus megértett.

Dühített, hogy a szereplők így végezték, hiszen jobbat érdemeltek volna, de egy kicsit megnyugtató, vigasztaló is volt a végkifejlet. Igen, gondoltam, az élet sokszor már csak ilyen. Az ember úgy érzi, mindent megtett a túlélésért, aztán romba dől minden, mert közbelép egy nála nagyobb erő, amely akár önmaga sötét oldala is lehet.

Van, amikor a testünk babrál ki velünk, és a sejtjeink méreggé változnak, és ellenünk fordulnak. Vagy krónikus fájdalom sarjad ki a nyakunkból, hogy aztán körülölelje a koponyánkat, és a végén úgy érezzük, hogy hegyes körmök vájnak az agyunkba.

És van, amikor a kéjvágy, a búbánat, a magány vagy éppen a félelem térít le minket az útról, és indít el valami felé, amit hosszú hónapok, évek óta kínosan kerültünk, sőt aktívan küzdöttünk ellene.

Travisnek és Dorisnak legalább az megadatott, hogy a föld felé zuhanó, csíkot húzó meteor a szépségével vonta magára a figyelmüket. A látvány, amely életük utolsó pillanatában eléjük tárult, nem félelmet keltett bennük, hanem megbűvölte őket. Lehet, hogy ez a legtöbb, amiben az ember reménykedhet.

Nem tudtam, mióta heverek ott, és mióta csordogál szép csöndben a könnyem, amikor megcirógatta az arcomat egy érdes hüvelykujj, és a szememet kinyitva Gus szelíd arcát láttam magam előtt. Az égbolt ekkor már brutálisan sötéten kéklett, olyan sötéten, hogy elszorulna a gyomrom, ha valakinek a bőrén látnék ilyen színű foltot. Így viszont csodaszépnek láttam ezt a színárnyalatot – furcsa, hogy ugyanaz a dolog bizonyos helyzetekben taszító, más kontextusban viszont hihetetlenül szép.

– Hahó – szólalt meg gyengéd hangon Gus. – Mi a baj?

Felültem, és megtöröltem a könnyes arcomat.

– Ennyit a te hepiendedről – mondtam.

Gus szemöldöke összeszaladt.

– De hát ez tényleg hepiend!

– Kinek?

– Nekik – felelte. – Hiszen boldogok voltak! Nem bántak meg semmit, és ők győztek, és nem is kellett előre látniuk, hogy mi következik. Ki tudja, lehet, hogy kimerevedett a kép, és így élnek majd a túlvilágon örökkön örökké. Együtt, szabadon.

Végigfutott a karomon a hideg. Tudtam, mire gondol Gus, hiszen mindig is hálát adtam a sorsnak, amiért aput álmában érte a halál. Továbbá szívből reméltem, hogy előtte olyasmit néztek anyuval a tévében, amin úgy kacagott, hogy le kellett vennie a szemüvegét, hogy megtörölje a szemét, sőt talán még hajó is volt abban a vicces műsorban. Meg azt is szívből reméltem, hogy a kelleténél több csúszott le a torkán anyu hírhedt Martinijából, és amikor nyugovóra tért, nem aggasztotta az égvilágon semmi. Legfeljebb az, hogy reggel aligha lesz ilyen melege.

Mindezt anyunak is elmondtam, amikor karácsonykor meglátogattam, mire sírva fakadt, és magához ölelt.

– Valahogy így volt – nyugtatott meg. – És valahogy így telt az életünk jó része.

Már beszélt néha apuról, váratlanul, rohamszerűen buggyantak ki belőle a szavak. Megtanultam, hogy nem szabad forszírozni a dolgot, anyu pedig megtanulta szépen, apránként kiadni magából, ami benne van. És megtanulta azt is, hogy nem baj, ha életünk történetébe vegyül némi rútság, hiszen ami szép, az attól még szép marad.

– Igen, ez hepiend – bizonygatta újra Gus, és ezzel visszazökkentett a jelenbe, a tópartra. – Amúgy a te könyved hogy végződik? – kérdezte. – Szépen elvarrtál minden szálat, ahogy kell?

– Nem mondanám – feleltem. – Eleanor életének egyetlen szerelme végül megnősült.

– Aha. De nyilván összejönnek Nickkel. Ez mindvégig érezhető. Kezdettől fogva nyilvánvaló, hogy Nick szerelmes Eleanorba, és Eleanor is belé.

Vágtam egy grimaszt.

– Szerintem kivetíted rájuk a saját sztorinkat.

– Az lehet – mosolygott rám Gus.

– Azt hiszem, csúnyán lebőgtünk mindketten – jegyeztem meg, miközben feltápászkodtam.

Gus is elindult utánam. Nekivágtunk a kanyargós, gyökerekől hepehupás ösvénynek.

– Szerintem nem – jelentette ki. – Szerintem egyszerűen az van, hogy én megírtam a magam hepiendjét, te pedig a magad szomorú végkifejletét. Csak azt írhattuk, amit igaznak hiszünk.

– És te továbbra is abban hiszel, hogy a meteorbecsapódás az ideális romkomvégkifejlet.

Gus elnevette magát.

Nem hagytuk égve a kinti lámpát, de nem bucskázhattunk át semmin, ugyanis Gusnak soha nem volt verandabútora. Miután apuét odaadtam Sonyának, elhatároztuk, hogy spórolni fogunk egy saját garnitúrára, majd ezt rögtön el is felejtettük.

Gus nagy sokára beletalált a zárba, de mielőtt elfordította volna a kulcsot, szembefordult velem a sötétben. A szabad keze az arcomat cirógatta, meleg szája pedig a számhoz préselődött. Aztán elhúzódott tőlem.

– Ha ülnénk a kocsiban, és becsapódna egy meteor – szólalt meg halkan –, tényleg úgy gondolnám, hogy legalább egy szép pillanatban mentem el.

Még mindig lángra gyúlt az arcom, ha Gus ilyeneket mondott. És elöntötte a gyomromat a láva. Kézenfogva beléptünk a házba, Gus letette a kéziratokat az ajtó melletti cipőtartóra, és a villanykapcsoló felé nyúlt. Ekkor felharsant egy kórus:

– Meglepetés!

Tényleg az volt, hátra is hőköltem ijedtemben.

Ott állt Pete és Maggie, meg anyu az új, hullámos bubifrizurájával, az utazós Everlane vászonnadrágjában, meg Shadi a viszonylag új barátjával, a Szexi Louisianai Vérfarkassal (aki már annyira az élete része volt, hogy többnyire az igazi nevén, Armand-ként emlegettük), meg Kayla Markham. Vigyorogtak, mint a fogpasztareklám, és pezsgőspoharat szorongattak, és nagy vonalakban kalóznak öltöztek. (Ez utóbbi előtt kissé értetlenül álltunk.) A hátuk mögötti ajtónyílás fölött csupa flitter transzparens díszelgett, amelyen a tarkabarka betűkből kirakott BOLDOG ÉVFORDULÓT! felirat díszelgett. Láttam már nagyszabású, bombasztikus gesztust nemegyszer, de ez volt köztük a legfurább.

– Mi a… – kezdtem, de aztán nem nagyon tudtam, hogyan tovább. – Ez a… mi a…

A mellettem álló Gusra néztem. Féloldalt fölkunkorodott a csálé szája.

– Én nagyjából sejtem, January – mondta, majd süllyedni kezdett az arca, ugyanis letérdelt elém. Rádöbbentem, hogy remeg a kezébe simuló kezem – vagy talán ő remegett, vagy mind a ketten. Fölnézett rám a dolgozószobát elárasztó ragyogó, meleg fényben.

– A Karib-tenger kalózai-hét? – nyögtem ki cérnavékony, rekedt hangon.

Erre Gus nyílt, őszinte mosolya olyan szélesre húzódott, annyira fülig ért, hogy ha belenézek a torkába, talán láthattam volna a dobogó szívét.

– January Andrews – kezdte –, ma egy éve másodszor is összehozott veled a sors, és ez megváltoztatta az életemet. Amit, bárhogy végződik is, veled akarok leélni.

Azzal a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy kis, fehér négyzetet – egy gyűrött jegyzetlapot, amelyet mintha már vagy százszor össze- és széthajtogattak volna. Gus most szép lassan széthajtogatta százegyedszer is, majd felmutatta. Három szó volt ráírva nagy, fekete betűkkel:

LÉGY A FELESÉGEM!

Talán úgy illett volna, hogy írjak valamit én is, de inkább elkaptam Gust, és megcsókoltam.

– Igen! – ziháltam a szájába egyszer, majd még kétszer: – Igen, igen!

Pete és Maggie üdvrivalgott, anyu tapsolt, Shadi rám vetette magát.

A könyvekben a hepiend, a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” mindig is új kezdetnek hatott, én viszont most nem éreztem így. Az én hepiendem inkább a „boldogan éltek itt és most”-ok hosszú füzérének tűnt, amely nem egy évre, hanem harminc évre nyúlik vissza. Az én hepiendem tehát már javában tartott, így ez a nap nem volt sem vég, sem kezdet.

Csak egy újabb jó nap volt. Egy olyan pazar, olyan hibátlan „boldogan éltek itt és most”, hogy jól tudtam (azaz inkább hittem), nem kell aggódnom a holnap miatt.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Minden napvilágot látott könyv fölött egy egész falura való támogató, szószóló, védőügyvéd bábáskodik. Nos, az én könyvemért harcoló, az én könyvem sorsát egyengető „falu” aligha állhatott volna jobb erőkből. Elsőként fantasztikus szerkesztőmnek, Amanda Bergeronnak tolmácsolom szívből jövő hálámat. Az ő szakmai tudásának, szenvedélyének, kedvességének köszönhetően kész gyönyörűség volt a könyvön való munkálkodásom minden pillanata. Nincs ember, aki ilyen jól megértette volna January és Gus történetének velejét, és ennyit tudott volna finomítani rajta, mint te, Amanda. Örök hálám üldöz, amiért mögöttük álltál, és számíthattak rád. Még most is megbűvölten, csillogó szemmel révedek a világba a közös munka után.

Köszönet illeti a Berkley utánozhatatlan csapatának többi tagját is: Jessica McDonnellt, Claire Ziont, Cindy Hwangot, Grace House-t, Martha Cipollát meg mindenkit. Eszméletlen szerencsésnek mondhatom magam, hogy nálatok otthonra és családra leltem.

Lana Popovic volt az első, aki bármilyen formában látta ezt a könyvet. Hálás vagyok neked, Lana, mint mindig, amiért hiszel bennem, és amiért megihletted a világ legjobb fiktív irodalmi ügynökének, Anjának alakját.

Köszönettel tartozom álmaim valódi ügynökének, Taylor Haggertynek is, aki mindvégig az én vezérlő csillagom volt. A zsigereimben érzem, hogy a Strandkönyv nem jutott volna el idáig nélküle, meg a Root Ügynökség hihetetlen gárdája nélkül. Hála nektek, Holly Root, Melanie Castillo és Molly O’Neill!

Nagy-nagy köszönet jár az én külföldi szerzői jogokkal foglalkozó, eszméletlen hozzáértő és dörzsölt ügynökömnek, Heather Barornak, valamint a Baror International többi munkatársának is, meg Mary Pendernek, az UTA munkatársának, akitől mindvégig hihetetlen mennyiségű támogatást kaptam.

Hálával tartozom továbbá kedves barátnőmnek, Liz Tingue-nek, aki az elsők közt vállalta be a velem és írásműveimmel járó nagy-nagy rizikót. Őszintén mondom, hogy nélküled, Liz, ebből az egészből semmi sem jöhetett volna létre. Örökké hálás leszek neked és Marissa Grossmann-nak, amiért kezdettől fogva a csapatom tagjai vagytok.

Az említetteken kívül is igen sokan voltak nagy hatással írói és emberi fejlődésemre. Külön köszönet illeti Brittany Cavallarót, Parker Peevyhouse-t, Jeff Zentnert, Riley Redgate-et, Kerry Klethert, Adriana Mathert, David Arnoldot, Janet McNallyt, Candice Montgomeryt, Tehlor Kay Mejiát és Anna Breslaw-t. Csodálatos barátaim vagytok, és vibrálóan eleven, imádnivaló íróközösséget alkottok. Mert ti mind szikrázóan, tüzesen, kacagtatóan elevenek vagytok, és eszméletlen tehetségesek. Arról nem is beszélve, hogy úgy istenigazából csinosak, illetve jóképűek vagytok.

És persze, hogy is írhatnék családról, barátságról, szerelemről, ha nem adatott volna meg nekem egy tüneményes család, meg tüneményes barátok, meg egy tüneményes társ?

Köszönetet mondok hát nagyszüleimnek, szüleimnek, testvéreimnek meg a rengeteg kutyának, akik között mindig is szeretetben élhettem, valamint barátnőimnek, Megannek és Nooshának, akiknek jóvoltából tudok kebelbarátnőkről írni. No meg, persze, életem szerelmének, az én abszolút kedvenc emberemnek, Joey-nak. Veled minden másodperc olyan szép, olyan tökéletes „boldogan éltek itt és most”, hogy szebbről és tökéletesebbről nem is álmodhatnék. Így, hogy jelen vagy az életemben, nemigen lehetek más, mint romantikus lélek.

A SZERZŐ JEGYZETE

MI VAN A KÖNYV MÖGÖTT?

Egy barátnőm szerint a Ragyogás című film frenetikusan vicces. Állítása szerint képtelen röhögés nélkül végignézni. Az a kedvenc jelenete, amikor Shelley Duvall megtalálja a kéziratot, amelyen Jack Nicholson egész télen dolgozott, és azt látja, hogy ugyanaz a mondat ismétlődik minden egyes lapon. A filmben ez vérfagyasztó pillanat, hiszen a nő ekkor döbben rá, hogy milyen mentális állapotban van a férje.

A barátnőm szerint viszont ez egy óriási poén. „Ez a film úgy, ahogy van, az alkotói válságról szól” – szokta mondogatni.

Ha osztjuk azt az álláspontot, hogy a legmókásabb dolgokban mindig van némi igazság, akkor ez valóban egy roppant vicces momentum. Hiszen, ha egy könyvön, azaz egy elég nagy lélegzetű projekten dolgozunk, sokszor nem igazán látjuk át a dolgokat, és nemigen tudjuk, mit csinálunk, és úgy érezzük, hogy a nagyszerű ötleteket, amelyekkel indultunk, bízvást kukázhatjuk.

Igen, vannak pillanatok, amikor nem is lepődnénk meg olyan nagyon, ha azt látnánk a képernyőn kétmilliárdszor egymás után, hogy „Mindig csak a meló, uncsi ám, Jack, helló!” Néha mintha kísértetek tanyája lenne a lakás, és a szőlőkacsmintás tapéta mintha a cselekmény kibogozhatatlan gubancait jelképezné, és a kacsok mintha életre kelnének, hogy jó szorosan körénk fonódjanak.

Nincs tehát híján a beteg humornak a gondolat, hogy a Ragyogás című horrorfilm arról szól, hogy mennyire magára hagyatottan dolgozik egy író, és milyen megterhelő, észbontó, őrjítő tud lenni a könyvírás.

Ha a barátaim kérdezik, hogy miről szól a Srandkönyv, azt felelem, hogy egy illúzióit vesztett románcíróról és „magas irodalomban” utazó kollégájáról szól, akik fogadásból műfajt cserélnek a nyárra. Ha pedig írók kérdezik, azt felelem, hogy az alkotói válságról szól.

A nyáron, amikor a Srandkönyvet írtam, úgy éreztem, végképp elapadt az alkotó energiám, és elhagyott az ihlet. Úgy éreztem, már nincs mit mondanom, nem pattannak ki az agyamból új karakterek, nincs sztori, amelyet mindenáron el akarnék mesélni. De aztán melegre fordult az idő, és bizseregni kezdett bennem valami. Írhatnékom támadt.

Ez minden évszakváltáskor lejátszódik bennem. Amikor megváltoznak a természet színei és szagai, sőt, mintha maga a levegő is más lenne egy kicsit, elfog az alkotási vágy.

Próbálkoztam azon a nyáron sok mindennel: Netflix-maratonnal, könnyed, vérpezsdítő nyári olvasmányokkal, jógával, kutyasétáltatással. Volt továbbá egy jó adag terméketlen föl-alá járkálás, meg padlón heverészés különböző pózokban.

De nem volt kedvem semmihez, csak a munkához.

Ami nem lett volna gond, ha van valami ötletem, hogy miről írjak.

De hiába agyaltam, törtem a fejem rogyásig, hiába írtam be a gugliba olyan hülyeségeket, hogy „miről kéne írnom”, egy szikrányi ihlet nem sok, annyi sem jött.

Napnál is világosabbá vált, hogy csak egyvalamiről tudok írni. Arról, hogy valaki képtelen írni. Nem tűnt valami nagy ötletnek, pláne nem olyannak, amelyből kisülhet egy igazi könyv, de jobb híján ezzel főztem.

Írni kezdtem hát egy íróról, aki alkotói válságba került. Felidéztem az összes elakadásomat, az összes olyan időszakot, amikor egyszerűen nem jöttek a szavak, és nem akart bontakozni a cselekmény. Felidéztem továbbá az okokat is, amelyek miatt íróilag is, meg egyébként is elakadunk.

Felidéztem az élet mindazon velejáróit, amelyek baromira megnehezítik a dolgunkat. Amelyek miatt nem tudjuk csinálni azt, amit szeretünk, sőt megkérdőjelezzük, hogy tényleg szeretjük-e csinálni, és oké-e, ha szeretjük, miközben darabokra hullik körülöttünk a világ.

Kérdőre vontam az alkotói válságomat, faggatni kezdtem, hogy miként kapcsolódik az egyéb dolgaimhoz, és miért disszonáns eleme az életemnek.

És minél kíváncsibb lettem, annál inkább rám talált az ihlet. January túlnőtt rajtam, és teljes értékű, életteli karakterré nőtte ki magát. Kissé „tüskés”, zűrös, összetört szívű nővé, akinek izgalmas és jelentőségteljes sztorija van.

Románcírót csináltam belőle, holott magamat nem tartottam annak a könyv írásakor, és attól kezdve a kérdéseim is ehhez igazodtak. Vajon mi nehezíti meg számára az írást? Mi történhetett, ami miatt kételkedik magában, és úgy érzi, talán soha többé nem fog tudni írni? Hogyan függ össze az alkotói válsága az élete többi területével? Mi kell ahhoz, hogy újra küzdeni tudjon önmagáért és a vágyaiért?

Néha egyszerűen csak fáradtak vagyunk, és ezért nem tudunk alkotni. Ilyenkor pihenésre, feltöltődésre van szükség. Máskor viszont azért nem jutunk egyről a kettőre, mert ahhoz előbb föl kéne tennünk egy-két kemény kérdést. Mert átugrandó akadály vagy lebontandó fal állja utunkat, és eljött az önvallatás ideje.

És ha elég bátrak vagyunk, létrehozhatunk valami csodaszépet. Olyasmit vihetünk véghez, amiről nem is tudtuk, hogy képesek vagyunk rá, amíg hozzá nem kezdtünk.

Szóval igen, az alkotás néha kész horrorsztori.

Máskor viszont fülig beleszeretsz.

És mindkét esetben fölöttébb valószínű, hogy nagyokat fogsz kacagni.

A SZERZŐRŐL

Emily Henry a New York Times bestsellerszerzője, a Strandkönyv (Beach Read) és a People We Meet on Vacation írója. Kreatív írást tanult a Hope College-on és az azóta megszűnt New York-i művészeti és médiatudományi központban, és most ideje nagy részét Cincinnatiben és Kentuckyban tölti.

Tizenéveseknek és felnőtteknek egyaránt ír történeteket a szerelemről és a családról.

A mű eredeti címe:

Emily Henry: Beach Read

Copyright © 2020 by Emily Henry

All rights reserved.

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2020

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2021-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Tabák Miklós

ISBN 978 963 324 889 8

Minden jog fenntartva.