Emily Henry

NYÁRON A PÁROM

People We Meet on Vacation

Copyright © 2021 by Emily Henry

All rights reserved.

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2022

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-013-7 (papír)

ISBN 978-963-614-014-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Korrektor: Bíró Huszár Ágnes

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Az előzőt főként

magamnak írtam.

Ezt most neked.

Prológus

ÖT NYÁRRAL EZELŐTT

Ha nyaralsz, az lehetsz, aki csak akarsz.

A nyaralás olyan, mint egy jó könyv, vagy egy csúcsszuper szerkó: áttranszportál önmagad egy másik kiadásába. Hiszen a mindennapi életedben talán még az is kínos, ha bólogatsz a rádióból jövő zenére, de ha ott vagy, ahol kell, mondjuk egy pislogó égőkkel felfűzött verandán, és azt az acéldobzenekart hallgatod, amelyiket kell, akkor azon veszed észre magad, hogy úgy pörögsz-forogsz, mint a legnagyobbak.

Ha nyaralsz, más a hajad. Mert más a víz, vagy a sampon. Vagy talán nem is fárasztod magad holmi hajmosással meg fésülködéssel, mert az óceán sós vize pont úgy göndöríti be, ahogy szereted. És arra gondolsz, hogy „Ezt talán otthon is meg tudnám csinálni! Talán otthon is lehetnék olyan ember, aki nem fésülködik, és akit nem zavar, ha izzad, meg az sem, ha minden létező testnyílása telemegy homokkal.”

Ha nyaralsz, sokszor vadidegenekkel elegyedsz szóba, és eszedbe sem jut, hogy a dolognak tétje van. Hogy iszonyú kínosra fordulhat a szitu – hiszen ha olyanra fordul, kit érdekel? Úgysem látod őket soha többé!

Az vagy, aki lenni akarsz, és azt teszed, amit tenni akarsz.

Na jó, azért bármit talán mégsem tehetsz meg. Van, amikor az időjárás beszorít bizonyos helyzetekbe, például olyanba, amilyenbe engem most. Ilyenkor meg kell találnod az önszórakoztatás másodlagos módozatait, avagy a B tervet, míg várod, hogy elálljon az eső.

A mosdóból kifelé jövet megtorpanok. Részben azért, mert még agyalok a B terv egyes részletein, de leginkább azért, mert úgy ragad a padló, hogy elhagyom az egyik szandimat, és vissza kell szökdécselnem érte. Elvileg minden ízében imádom ezt a helyet, gyakorlatilag viszont aggaszt, hogy a csupasz lábam érintkezik a laminált padlót ellepő, ismeretlen eredetű szutyokkal. Aggaszt, hogy elkapok valamit, amiről azt hisszük, hogy csak a járványügyi központ titkos létesítményeiben fordul elő egy lefagyasztott fiolába zárva.

Visszaszökellek hát a szandimhoz, becsúsztatom a lábujjaimat a vékonyka, narancssárga szíjak alá, majd megfordulok, és fölmérem a terepet, azaz a bárt. Az egymáshoz préselődő, ragacsos emberi testeket, a plafonon lustán forgó, zsúpfedeles ventilátorokat, a kitámasztott ajtót, amelyen olykor beköszön a szuroksötét éjszakából az eső, és lehűti a verejtékező tömeget, a sarokban megbúvó, neonglóriás zenegépet, amely a Flamingos I Only Have Eyes for You című dalát játssza.

Üdülővárosban vagyunk, de egy helybeliek által kedvelt bárban, amely mentes a lenge, mintás nyári ruhák és Tommy Bahama ingek tömkelegétől. Ugyanakkor sajnos hiányoznak a lándzsára tűzött trópusi gyümölccsel díszített koktélok is.

Ha nem lenne vihar, más helyszínt választottam volna az utolsó estémhez. Csakhogy, mivel egész héten zuhogott, mintha dézsából öntenék, és szünet nélkül dörgött az ég, szertefoszlottak a fehérlő fövenyről és csilivili motorcsónakról szőtt álmaim. Jobb híján a csalódott nyaralók hadához csapódva jártam a zsúfolt turistacsapdákat, és nyakaltam a piña coladát.

Mára nagyon elegem lett a tömegből, meg abból, hogy mindenre sokat kell várni, és hogy őszes hajú, jegygyűrűs, kapatos férfiak kacsingatnak rám a feleségük válla fölött. Így esett, hogy itt kötöttem ki.

Itt, ebben a ragacsos padlójú bárban, amelynek a neve egyszerűen BÁR. Itt pásztázom a gyér számú vendégsereget, és próbálom kiszúrni a célszemélyt.

Aki a BÁR pultjának végén, a sarokban üldögél. Nagyjából korombeli, azaz huszonöt körüli, homokszín hajú, magas, széles vállú fickó, de olyan görnyedten gubbaszt, hogy az utóbbi két vonása első ránézésre rejtve marad. A telefonja fölé hajol. Az arcéle csöndes elmélyülést sejtet, a fogai pedig a telt alsó ajkát piszkálják, miközben lassan elhúzza az ujját a képernyőn.

A BÁR, ha nem is olyan zsúfolt, mint a Disney World, azért elég zajos. Az ötvenes évek hátborzongató melódiáit búgó zenegéppel szemközt, a falra szerelt tévében épp az új esőrekordról óbégat az időjós. A két zajláda közt kábé félúton kisebb férfifalka időzik. Mindig egyszerre harsan az egyforma, szamárköhögést idéző kacajuk, ellenpontozva a pultcsapkodást, amellyel a sárga hajú hölgyvendéget fűző csapos nyomatékosítja áradó szavait.

A szűnni nem akaró vihartól az egész sziget „bedutyidilizett”, és az olcsó sörtől mindenki duhaj kedvében van.

Kivéve a bárpult sarkában ülő, homokszín hajú fickót. Igencsak kirí a környezetéből, ahogy hallgatagon gunnyaszt, de nemcsak ez árulkodik arról, hogy neki nem itt a helye, hanem minden. Például az, hogy a kábé harminc fokkal és a sok ezer százalékos páratartalommal dacolva gyűrött, hosszú ujjú inget és tengerészkék hosszúnadrágot visel. Gyanúsan híján van továbbá mindennemű napbarnítottságnak, csakúgy, mint mindennemű mókának, kacagásnak, vígságnak, léhaságnak.

Bingó!

Marokra fogom, és félrehúzom az arcomba lógó hullámos, szőke fürtjeimet, majd megindulok felé. Ahogy közeledem, a telefonját és az olvasnivalót lassan húzgáló ujját vizslatom. Kövéren szedett szavak ötlenek a szemembe: HUSZONKILENCEDIK FEJEZET.

Igen, ez komoly. Könyvet olvas egy bárban.

A pulthoz ütközik a ringó csípőm, a könyököm pedig megcsúszik, ahogy helyet foglalok vele szemben, majd így szólok:

– Szia, tigrisem!

Lassan fölemeli a fejét, és megnéz a mogyoróbarna szemével. Aztán pislog egyet.

– Szia? – mondja, mintha kérdezné.

– Gyakran jársz ide?

Hosszasan méreget, és látszik rajta, hogy mérlegeli a lehetséges válaszokat.

– Nem – mondja végül. – Nem itt élek.

– Ó – felelem, és többet nem is tudok kinyögni, mert máris folytatja:

– De ha itt élnék, akkor sem járnék ide túl sokat. A macskámnak ugyanis szakorvosi kezelést igénylő bajai vannak, és így nehéz kimozdulni.

Kábé minden egyes szavára összeszalad a szemöldököm, de aztán rendezem a soraimat.

– Annyira sajnálom! Borzalmas lehet ezzel együtt élni, és közben még egy halálesetet is feldolgozni.

Az ő homlokát is ráncok barázdálják.

– Halálesetet?

Szűk, feszes kis kört ír le a kezem, jelezve, hogy az öltözékére célzok.

– Nem temetésre jöttél?

Összepréselődnek az ajkai.

– Nem.

– Akkor hát mi szél hozott erre?

– Egy barátom – feleli, és a telefonjára sandít.

– Aki itt él? – találgatok.

– Aki idecibált – helyesbít. – Nyaralni – teszi hozzá kissé lekicsinylőn.

– Ne már! – forgatom a szemem. – Elszakított a macskádtól? Azzal az ócska kifogással, hogy szórakozni mentek meg vigadni? Biztos, hogy barátnak nevezhető az ilyen?

– Egyre kevésbé vagyok ebben biztos – mondja fel sem nézve.

Nem sok fogódzót kínál, de én nem adom fel.

– És mondd – ütöm tovább a vasat –, milyen ez a barátod? Dögös, okos, pénzes?

– Kis növésű – feleli, miközben rendületlenül olvas tovább. – De nagyhangú. És be nem áll a szája. Mindkettőnk minden létező ruhadarabját leönti valamivel, és iszonyúan romantikus lélek. Egy kétéves főiskola reklámklipjét is képes végigzokogni. Tudod, amelyikben az egyedülálló anyuka még késő este is a gép előtt ül, aztán beszunyál, a kisfia ráterít egy plédet, és büszkén mosolyog. Mi van még? Ja, igen, odavan az ócska, szalmonellaszagú lebujokért, ahol még az üveges sört is alig merem meginni. Láttad, miket írnak erről a bárról a Yelpen?

– Te most viccelsz? – kérdem karomat keresztbe fonva.

– Hát, a szalmonellának mondjuk nincs szaga… De az tény, hogy kis növésű vagy, Poppy.

– Alex! – legyintem bicepszen a szerepemből kiesve. – Én segíteni próbálok neked!

– Mármint hogyan? – kérdi a karját dörzsölgetve.

– Tudom, hogy Sarah összetörte a szívedet, de muszáj újra bedobnod magad! És ha odamegy hozzád a kocsmában egy dögös csaj, akkor tudod, mi az egyes számú tabutéma? Hogy társfüggő párkapcsolatban élsz azzal a seggfej macskáddal!

– Először is, Flannery O’Connor nem seggfej. Csak szégyenlős.

– Az a macskanő gonosz.

– Csak téged nem kedvel – erősködik. – Mert árad belőled a kutyaenergia.

– Én mindig csak simogatni próbáltam. Mire jó egy házi kedvenc, ha nem tűri a babusgatást?

– Igenis vágyik ő a babusgatásra – mondja Alex. – Csak neked mindig olyan ordas farkasosan csillan a szemed, amikor közelítesz hozzá.

– Ez nem igaz.

– Poppy! – mondja Alex. – Neked mindig ordas farkasosan csillan a szemed, bármihez közelítesz.

Hozzám pedig a csapos közelít az italommal, amit a mosdóra való kisurranás előtt rendeltem.

– Kisasszony! A margaritája.

És odapördíti elém a jégvirágos üvegpoharat, én meg elkapom. Pittyen a torkomban az izgatott szomjúság, mintha üzenetem jött volna. Akkora svunggal kapom föl a poharat, hogy egész szép adag tequila löttyen ki belőle. Alex tökélyre csiszolt mozdulattal, már-már természetfeletti gyorsasággal rántja le a pultról a szabad kezemet, nehogy tömény szesz fröccsenjen a karomra.

– Látod? Erről beszélek. Ordas farkasosan csillan a szemed, amikor nekiesel valaminek – mondja halkan, komolyan.

Így ejti ki kábé minden szavát, leszámítva a ritka, megszentelt estéket, amikor előbújik rejtekéből Rém Fura Alex, én meg nézem, ahogy, mondjuk, a padlón fekve zokog a mikrofonba a karaokebárban, szanaszét áll a homokszín haja, és kiszabadul a nadrág alól a gondosan betűrt, gyűrött ünneplőinge. Ez, persze, csak hipotetikus példa – egy esetre, amely hajszálpontosan így esett…

Alex Nilsen az önkontroll élő szobra. Ennek a magas, széles vállú embernek a folyton görnyedt vagy perecszerűen összehajtogatott testében fölös mennyiségű sztoicizmus és elfojtás lakozik. A sztoicizmus abszolút érthető, hiszen Alex egy olyan özvegyember legidősebb fia, akinél elfúlóbb hangú embert még nem láttam. A fojtott beszéd pedig abból fakadhat, hogy a szigorú vallásos neveltetése szöges ellentétben áll a legtöbb szenvedélyével, főként a tudománnyal. De mindezzel simán összefér egy egészen fura, titkon bolondozó-ökörködő hajlamú, rendkívül lágyszívű, imádnivaló hülyegyerek. A legcukibb hülyegyerek, akivel valaha dolgom volt.

Miután kortyolok egy aprót a margaritából, kitör belőlem egy halk, gyönyörteljes morranás.

– Emberbőrbe bújt kutya – mondja csak úgy magának Alex, majd továbbgörgeti a telón olvasott könyvét.

Horkantással jelzem a megjegyzése miatti rosszallásomat, majd iszom még egy kortyot.

– Amúgy ez a margarita úgy kilencven százalékban tequila – mondom. – Remélem, megmondod azoknak a könyörtelen yelpes kritikusoknak, hogy mit hova dugjanak fel. Ja, és tedd hozzá, hogy nincs is szalmonellaszag.

Nyakalok még egy kicsit a piámból, majd fölcsusszanok az Alex melletti bárszékre, és úgy fordulok, hogy összeérjen a térdünk. Bírom, hogy mindig így ül, ha elmegyünk valahova együtt: a felsőteste a bárpult felé fordul, a hosszú lábai viszont felém, mintha lenne egy titkos ajtaja, amelyet csak nekem nyit ki. És ezen az ajtón nemcsak a világ előtt ismert, visszafogott, mindig csak félig-meddig mosolygó Alex Nilsenhez lehet eljutni, hanem Rém Fura Alexhez is, aki évről évre elutazik velem valahova, pedig utál repülni, meg változatosan élni, meg nem az otthoni párnáján aludni.

Azt is bírom, hogy ha kocsmázunk, mindig nyílegyenesen a bárpult felé indul el, mert tudja, hogy ott szeretek ülni. Pedig, amint azt egyszer bevallotta, mindig azon stresszel, hogy nem létesít-e a kelleténél intenzívebb, vagy a kelleténél lanyhább szemkontaktust a pultossal.

Az az igazság, hogy szinte mindent bírok és/vagy imádok, amit az én legjobb barátom, Alex Nilsen csinál, vagy nem csinál, és azt akarom, hogy boldog legyen. Ezért, bár nem kedveltem túlzottan a korábbi szerelmeit – pláne az exét, Sarah-t –, tudom, mi a dolgom: gondoskodnom kell róla, hogy ez a legutóbbi szívzűr ne taszítsa totális remetestátuszba. Végső soron ő is megtenné ezt értem, és már volt is erre példa.

– Na, szóval – szólalok meg ismét. – Akkor átvesszük még egyszer az elejétől? Én vagyok a szexi idegen, aki szóba elegyedik veled a bárban, te meg elbűvölő önmagadat adod, mínusz macskatéma. Seperc alatt visszavezetünk a randizás világába.

Alex fölnéz a telefonjából, és már-már somolyog. Igen, nem tévedés, már-már somolyog. Azért mondom így, mert tőle a somolygásnál többre úgysem futja.

– Arról az idegenről beszélsz, aki egy jól időzített „Szia, tigrisem!”-mel nyit? Csak mert nem kizárt, hogy mások a fogalmaink a szexiségről.

Pördülök egyet a bárszékkel. Összekoccan a térdünk a kör elején is, meg a végén is. Közben átállítom az arcberendezésemet kacér mosolyra.

– És mondd, fájt, amikor idepottyantál a mennyből, és talajt fogtál?

Alex megcsóválja a fejét.

– Poppy, fontos, hogy tudd – kezdi a szavakat szép lassan ejtve. – Ha valaha is összejön nekem egy randi, annak semmi köze nem lesz a te úgynevezett „segítségedhez”.

Fölállok, majd teátrálisan fenékig ürítem a poharamat, és levágom a bárpultra.

– Akkor hát mit szólnál hozzá, ha elhúznánk innen?

– Hogy mitől megy neked jobban a randizás, mint nekem… – morfondírozik Alex. Látszik rajta, hogy ámulatba ejti a nagy talány.

– Egyszerű a válasz – mondom. – Nem teszem olyan magasra a lécet, mint te, és nincs Flannery O’Connorom. Továbbá, ha kocsmázni megyek, nem a Yelpet bújom savanyú pofával, és nem projektálom minden idegszálammal, hogy „Hozzám ne szólj!” Továbbá, ha jó szögből néznek, és jó fényt vetnek rám, a napra lehet nézni, de rám nem.

Alex is föláll. A bárpultra helyez egy húszast, majd visszadugja a tárcáját a zsebébe. Ő ugyanis mindig hord magával készpénzt, de hogy miért, azt nem tudom, pedig legalább háromszor megkérdeztem, és meg is mondta. Mégsem tudom, mert az agyam vagy uncsinak találta a válaszát, vagy túl intellektuálisnak és komplexnek, így nem fáradt azzal, hogy eltárolja.

– Mindez nem változtat azon, hogy egy szörnyszülött vagy – mondja most.

– De azért imádsz – mutatok rá egy icipicit sértődötten.

Alex erre átkarolja a vállamat, és ahogy letekint rám a magasból, újfent halovány, visszafogott mosolyra húzódnak a telt ajkai. Alex Nilsen arca amolyan szűrőként funkcionál, apránként, miniatűr adagokban ereszti át a kifejezendő érzéseket.

– Tudom – mondja, mire rávigyorgok, és közlöm:

– Én pedig viszontimádlak.

Látom, hogy küzd a szélesedő mosolyával. De megnyeri a csatát, és a mosoly halovány, sőt szinte észrevétlen marad.

– Én is tudom – feleli.

A tequila elálmosított és lustává tett. Muszáj nekidőlnöm Alexnek, amikor elindulunk a BÁR nyitott ajtaja felé.

– Jó volt ez az út – mondom.

– Az eddigi legjobb – helyesel Alex, miközben úgy vág az arcunkba a hűs eső, mintha konfettiágyúból lőnék ki. Kicsit szorosabban fonódik körém meleg, nehéz karja, és palástként terül rám üde cédrusillata.

– Még azt sem bántam olyan nagyon, hogy végig esett – mondom, miközben kilépünk a sűrű, tömény, párás-vizes éjszakába, a döngicsélő moszkitók, meg a távoli égzengéstől reszkető pálmafák közé.

– Nekem még jobb is volt így – feleli Alex, és leveszi a vállamról a karját, majd könyökét behajlítva a fejem fölé tartja eleven esernyőként. Így spurizunk át az elárasztott úttesten. Amikor odaérünk a kis, piros bérautónkhoz, Alex elszakad tőlem, és előbb az én ajtómat nyitja ki (a központi zár és automata ablaknyitó nélküli kocsikra kedvezmény járt), majd megkerüli a motorháztetőt, és bevetődik a sofőrülésbe.

Miután sebességbe kapcsol, sarkvidéki fuvallat támad a csuromvizes ruhánkra, hála a felcsavart légkondinak.

– Most jövök rá, hogy nem is fotóztunk – szólal meg Alex, miközben a bérelt házunk felé kanyarodik. – Mi lesz így a blogoddal?

Felröhögök, de aztán rádöbbenek, hogy ezt nem viccből mondta.

– Alex, az olvasóim nem kíváncsiak a BÁR-ban készült képekre – felelem. – Sőt, még csak olvasni sem akarnak a BÁR-ról.

– Szerintem nem is volt olyan gáz ez a BÁR – von vállat.

– Nem te mondtad, hogy szalmonellaszag van?

– Mármint attól eltekintve – mondja Alex, majd indexel, és bekormányozza a kocsit a pálmafákkal szegélyezett, szűk utcácskánkba.

– Az a helyzet, hogy a hét folyamán egy árva használható fotóval sem lettem gazdagabb – mondom.

Alex homlokráncolva, szemöldökdörzsölgetve lassít a murvás kocsibejárónkra hajtva.

– Mármint azokon kívül, amiket te lőttél – teszem hozzá sietve. A képek, amelyeket önként felajánlott a közösségi oldalam részére, valami gyalázatosak. De mivel imádom őt, amiért még fényképezni is hajlandó miattam, kiválasztottam a legkevésbé borzalmasat, és kiposztoltam.

Az ominózus fotón iszonyú idióta beszéd közbeni, vagy inkább visítva röhögés közbeni képet vágok. (Alex buzgón próbált beállítani, de hiába erőlködött.) És jól látható, hogy viharfelhők gyülekeznek a fejem fölött, mintha én hoztam volna rá Sanibel-szigetére az apokalipszist. De legalább érzékelhető, hogy boldog vagyok.

Hiába nézem azt a képet, nem jut eszembe, hogy mivel váltotta ki a reakciómat Alex, és az sem, hogy mit visítottam röhögve az arcába. De melegség tölt el, mint mindig, ha felidéződik egy korábbi nyaralásunk. Ilyenkor szinte mellbe vág a boldogság, és úgy érzem, erről szól az élet. Elutazol valami szép helyre egy olyan emberrel, akit szeretsz: mi kellhet még?

Próbáltam is írni valami ilyesmit a kép alá, de nehéz ezt elmagyarázni. A posztjaim rendszerint arról szólnak, hogy utazzunk olcsón, és hozzuk ki a legtöbbet a legkevesebből, de ha a tengerparti vakációdat százezren követik, akkor jól teszed, ha… Szóval, ha tengerparti vakációt mutatsz nekik.

Mi viszont az utóbbi egy hétnek mintegy negyven percét töltöttük a Sanibel-sziget parti fövenyén. Annál többet időztünk bárokban, éttermekben, könyvesboltokban, vintage boltokban, és rengeteget punnyadtunk a lepukkant bungalónkban popcornt eszegetve és villámokat számlálva. Nem barnultunk le, nem láttunk trópusi halakat, nem búvárkodtunk, nem katamaránoztunk. Nemigen csináltunk semmit azonkívül, hogy bóbiskoltunk a süppedős kanapén a duruzsoló Alkonyzóna-maraton előtt, amely az álmainkba is beette magát.

Vannak helyek, amelyek mindig a maguk teljes pompájában tárulnak eléd, ha süt a nap, ha nem. A Sanibel-sziget nem ilyen hely.

– Hé! – szólal meg Alex, miközben üresbe vált.

– Mi hé?

– Csináljunk egy közös képet.

– Te utálod, ha lefényképeznek – mutatok rá. Nekem ez mindig is furcsa volt, hiszen Alex technikailag igen jóképű srác.

– Tudom – feleli –, de most sötét van, és erre mindenképp emlékezni akarok.

– Oké – mondom. – Rendben, akkor csináljunk egy közös képet.

Már nyúlok is a telómért, de Alex megelőz. Csakhogy nem a képernyőt fordítja felénk, hogy lássuk magunkat, hanem a telefon hátoldalát.

– Mit csinálsz? – szörnyülködöm. – Szerinted mire való a szelfiüzemmód, papa?

Kikapnám a kezéből a telefont, de elrántja előlem.

– Nem! – kiáltja nevetve. – Ez nem a blogodra lesz, úgyhogy nem kell szépnek lennünk. Jók vagyunk úgy, ahogy vagyunk. Ha szelfiüzemmódban csinálod, akkor én nem leszek rajta.

– Igazán kezeltethetnéd már az arcdiszmorfiádat – mondom neki.

– Hány ezer képet is lőttem neked, Poppy? Hadd csináljam ezt az egyet úgy, ahogy én akarom.

– Oké, rendben – felelem, és áthajolok a kézifék fölött. A nyirkos mellkasának dőlök, ő pedig, a magasságbeli különbséget kompenzálandó, egy kicsit lehajtja a fejét.

– Egy, két… – kezdi, de már a „Há!” előtt villan a vaku.

– Te szörnyeteg! – szidalmazom.

Maga felé perdíti a telefont, majd felnyög.

– Jaj, neee! Tényleg az vagyok.

Fuldokolva röhögök a kísérteties homályba burkolózó fejünkön. Alex szanaszét álló, ázott csimbókjain, meg a saját hajamon, amely úgy tapad az arcomra, mint megannyi kunkori kacs. Csillog és vöröslik a melegtől mindenünk. A szemem be van csukva, Alexé pedig puffadt, és keresztbe áll.

– Hogy lehet egyszerre alig látszani és holt bénán kinézni? – teszem fel a költői kérdést.

Alex tarkóját a fejtámlának vetve kacag, majd közli:

– Oké, törlöm.

– Ne! – sikítom, és ki is tépném a kezéből a telefont, de nem ereszti. Megy a kötélhúzás a kézifék fölött. – Ez volt a lényeg, Alex! – folytatom. – Hogy úgy emlékezzünk erre az útra, ahogy volt, és úgy nézzünk ki, ahogy kinézünk!

Bágyadt, halovány a mosolya, mint mindig.

– Poppy, te nem úgy nézel ki, mint ezen a képen.

– Te sem – mondom, és nyomatékul még meg is rázom a fejem.

Egy hosszúra nyúlt pillanatig csönd telepszik ránk, mintha most, hogy ezt már tisztáztuk, nem lenne több mondanivalónk.

– Jövőre menjünk valami hideg helyre – szólal meg végül Alex. – Hideg legyen, de száraz.

– Oké – vigyorgok rá. – Hideg lesz és száraz.

1. fejezet

IDÉN NYÁRON

– Poppy! – szólal meg a tompaszürke tárgyalóasztal végén ülő Swapna. – Mit hoztál nekünk?

Ahhoz képest, hogy Swapna Bakshi-Highsmith a Pihenés + Relaxáció, avagy P+R birodalom királynője, vajmi kevéssé testesíti meg kiváló magazinunk alapértékeit.

Szerintem három éve pihent és relaxált utoljára, akkor is orvosi tanácsra, azaz parancsra, nyolc és fél hónapos terhesen. Szigorú ágynyugalomra volt ítélve, de végig videócsetelt a szerkesztőséggel a pocakján billegő laptopon, úgyhogy aligha ette nagykanállal a nyugalmat. Swapna minden ízében pengeéles, tűhegyes és menő, beleértve a szuperdivatos, hátranyalt bubifrizuráját meg a szegecsekkel kivert Alexander Wang körömcipőjét. A szárnyacska, amelyet szemceruzával biggyesztett a szeme sarkába, átvágna egy sörösdobozt, majd a smaragdzöld szempár, amely épp rám szegeződik, simán ki is lapítaná.

– Poppy! Helló!

Kipislogom magam a kábulatból, és torokköszörülve előrébb csusszanok a széken. Ez újabban sokszor megesik. Pedig ha csak hetente egyszer jársz be, akkor nem igazán nyerő, ha az értekezlet felét végigbambulod, mint rossz tanuló az algebraórát. Pláne a főnököd előtt, aki ugyanolyan rémisztő, mint amilyen inspiráló.

A jegyzetfüzetembe mélyedek. Korábban mindig telekörmölt lapokkal érkeztem a pénteki ötletelő értekezletre. Volt a füzetemben minden: ismeretlen külföldi fesztiválok, helyi jelentőségű éttermek, ahol valami bő olajban sült desszert kapható, Dél-Amerika bizonyos partszakaszain megfigyelhető természeti jelenségek, feltörekvő új-zélandi borászatok, az izgalmakat hajhászók körében kialakult új trendek, mélyrelaxációs technikák a termálfürdőben, satöbbi, satöbbi.

Már-már pánikhangulatban írtam a feljegyzéseimet, mintha a hőn áhított élmények bennem növekvő, ágacskákat hajtó, belső szerveimet bökdöső, szabadulni vágyó élőlények lennének. Az értekezletek előtt három napig verejtékezve, Google-transzba esve görgettem a soha nem látott helyek fotóit, és közben duruzsolt bennem valami gyomorkorgást idéző, halk moraj.

Ma viszont tíz percet szántam arra, hogy összeírjak pár országot. Igen, még csak nem is várost, hanem országot!

Swapna néz, és várja, hogy promózzam a jövő évi nagy nyári témámat, én pedig meredten bámulok egy szót: Brazília.

Brazília a világ ötödik legnagyobb országa. Brazília adja a Föld tömegének 5,6 százalékát. A brazíliai nyaralásról nem lehet rövid, velős, ütős cikket írni. Legalább ki kéne választani egy bizonyos régiót…

Lapozok egyet, és úgy teszek, mintha elmélyülten tanulmányoznám a következő oldalt. Amely üres. A mellettem ülő kollégám, Garrett, közelebb hajol, mintha bele akarna kukucskálni a füzetembe, mire gyorsan becsukom, és így szólok:

– Szentpétervár.

Swapna felvonja a szemöldökét, és fel-alá járkál az asztalfőn.

– Szentpétervár már volt – mondja. – Három éve, nyári kiadás, fehér éjszakák ünnepe, emlékszel?

– Amszterdam? – nyögi be Garrett.

– Amszterdam tavaszi város – mondja kissé bosszúsan Swapna. – Olyan nincs, hogy Amszterdam a fő téma, és tulipán sehol.

Egyszer azt hallottam, hogy Swapna már legalább hetvenöt országban járt, és egy csomó helyen kétszer is.

Most megáll, és a telefonját a tenyeréhez ütögetve eltűnődik.

– Meg aztán Amszterdam olyan, olyan… trendi – szólal meg végül.

Swapna féltve őrzött hitvallása szerint ugyanis ami most trendi, az már elkésett. Ha érzékeli, hogy a korszellem ráhangolódott a lengyelországi Torunra, akkor Torun tíz évig nem játszik. Van egy egészen konkrét, falra gombostűzött lista (Torun nincs rajta), amelyen Swapna kézírásával, dátumozva olvashatók a helyek, amelyekről a P+R nem ír. A szerkesztőségben fű alatt tippjáték zajlik: azt próbáljuk eltalálni, hogy mikor szabadul a listáról egy-egy város. Tetőfokára hág a csöndes izgalom az olyan reggeleken, amikor Swapna karján a márkás laptoptáskájával peckesen bevonul, és tollat szegezve a lista felé tart, hogy áthúzza valamelyik tiltott város nevét.

Lélegzet-visszafojtva figyeljük, hogy melyik várost menti ki a P+R feledésének homályából, majd miután becsukódik mögötte az ajtó, a listához legközelebb ülő odaszalad, és suttogva közhírré teszi a szerencsés város nevét. Ezt rendszerint csendes ünneplés követi.

Tavaly ősszel például, amikor lekerült a listáról Párizs, valaki pezsgőt bontott, Garrett pedig előhúzott az asztalfiókból egy piros barettsapkát, amelyet nyilván a jeles alkalomra tartogatott. Egész nap rajta volt, de ha nyikordult Swapna ajtaja, gyorsan lekapta a fejéről. Azt hitte, megússza, míg Swapna a nap végén, távozóban meg nem állt az asztala mellett, és rá nem köszönt, hogy „Au revoir, Garrett!”

Garrett arca akkor a barett élénkvörös színében játszott. Azóta sem nyerte vissza egészen az önbizalmát, pedig szerintem Swapna csak poénkodott.

Most pedig, miután trendinek minősítette Amszterdamot, Garrett arca már nem is barett-, hanem céklavörös.

Valaki bedobja Cozumelt, majd kap egy szavazatot Las Vegas is. Swapna ez utóbbin elgondolkodik egy kicsit.

– Vegas buli lehet – mondja, és megint engem néz. – Poppy, szerinted is buli lehet Vegas?

– Igen, határozottan buli lehet – helyeslek.

– Szantorini – szólal meg Garrett olyan hangon, mint egy rajzfilmhősegér.

– Szantorini kétségtelenül bűbájos hely – jegyzi meg Swapna. Jól hallatszik, hogy Garrett megkönnyebbülten felsóhajt. – De nekünk valami ihletett ötlet kell.

És már megint rám néz. Nyomatékosan. És tudom is, hogy miért. Mert azt akarja, hogy én írjam meg a nagy cikket, amely a nyári lapszám fő attrakciója lesz. Hiszen ezért jöttem a magazinhoz.

Összerándul a gyomrom.

– Brainstormingolok tovább, és hétfőn előterjesztem az ötletemet – mondom végül.

Swapna rábólint, Garrett pedig megroggyan ültében mellettem. Tudom, hogy nagyon díjazna egy potya nyaralást Szantorini szigetén, mint minden utazási szakíró – és alighanem minden élő ember.

Nyilván úgy lenne normális, ha én is.

Ne add fel! – mondanám szívem szerint Garrettnek. – Ha Swapnának ihlet kell, azt tőlem ugyan várhatja!

Ezer éve nem volt már nekem olyanom.

– Szerintem rá kéne nyomulnod Szantorinire – mondja Rachel, miközben a rozéspoharát forgatja a mozaikkal díszített kávéházi asztalon. A rozé ideális nyári bor, és ingyen kaptuk, hála Rachel közösségimédia-platformjának.

Rachel Krohn stílusblogger és franciabuldog-rajongó, az Upper West Side-on született és nevelkedett, de hála az égnek nem az a fajta, aki szerint Ohióból származni bűbájos, avagy imádnivaló dolog. Sőt már Ohio puszta léte is az, hiszen hallott már róla bárki is? Szóval ő Rachel, a legjobb barátnőm, aki ezt a barátnőséget profi szinten, hivatásszerűen űzi.

És aki, noha csúcsminőségű háztartási gépei vannak, kézzel mosogat, mert szerinte az nyugtató hatású. Valamint még mosogatás közben is tízcentis tűsarkakon áll, mert úgy véli, hogy a lapos sarkú lábbeli lovagláshoz és kertészkedéshez való – de ahhoz is csak akkor, ha az ember nem talál megfelelő sarkalt csizmát.

Rachel volt az első, akivel összebarátkoztam, miután New Yorkba költöztem. Foglalkozására nézve influenszer. (Értsd: azért fizetik, hogy bizonyos márkájú sminkkellékeket használjon a csodaszép, márványalapzatú tükre előtt készült képeken.) Addig nem kötöttem barátságot magamfajta internetes személyiséggel, de kiderült, hogy ennek is megvan a járulékos előnye. (Értsd: nem kell kínosan feszengenünk, ha megkérjük a másikat, hogy várjon, amíg beállítjuk a szendvicseket a fotóhoz.) Úgy saccoltam, hogy nem sok közös vonásunk lehet, de Rachel a harmadik együtt lógásunk alkalmával itt, ebben a Dumbo negyedbeli borbárban bevallotta, hogy keddenként egy hétre előre megcsinálja a posztolandó fotóit. Ez úgy történik, hogy az „állomások”, azaz a különböző parkok és éttermek között átöltözik, és megváltoztatja a hajviseletét. A hét többi napján pedig esszéket ír, és frissítgeti néhány kutyamenhely közösségi oldalát.

Azért találta meg ez a munka, mert fotogén, és fotogén életet él, és van két roppant fotogén, igaz, állandó orvosi ellátást igénylő kutyája.

Én ezzel szemben tudatosan, egy hosszú távú terv részeként építettem ki a követőtáboromat, miután azt tűztem ki célul, hogy munkakörileg utazgathassak. Más-más úton jutottunk el tehát ugyanoda – mármint nem lakhelyileg, hiszen Rachel most is az Upper West Side-on él, én pedig a Lower East Side-on, hanem úgy, hogy mindketten élő reklámhordozók vagyunk.

Kortyolok egyet a habzóborból, és forgatom a számban. Meghányom-vetem magamban, amit Rachel mondott. Nem jártam még Szantorinin, és a túlzsúfolt szülői házban, a random kacatok között, egy műanyag kajásdobozban lapul egy lista. Még egyetem alatt írtam össze álmaim úti céljait, és Szantorini ott van valahol a lista elején. Lenyűgözött a vakító, hótiszta fehérség meg a végtelenbe nyúló, csillámló, kéklő tenger – talán azért, mert látványosan, gyökeresen más volt, mint a másfél szintes ohiói házunk, ahol lépni sem lehet a sok limlomtól.

– Nem lehet – mondom végül Rachelnek. – Garrett szó szerint felrobbanna, ha Swapna nekem adná Szantorinit, miután ő dobta be az ötletet.

– Én ezt nem értem – mondja Rachel. – Mi olyan nehéz abban, hogy kiválasztasz egy helyet, ahol nyaralni akarsz? Pláne, hogy nem is kell garasoskodnod. Ráböksz egy helyre, odamész, aztán ráböksz egy másikra. Ez a foglalkozásod.

– Ez nem ilyen egyszerű.

– Tudom, tudom – legyint Rachel. – A főnöködnek „ihletett” ötlet kell. De hidd el, hogy ha fölbukkansz egy szép helyen a P+R hitelkártyájával, előbb-utóbb megjön az ihlet is. Hiszen szó szerint nincs ember a földön, akinél úgy együttállna minden egy varázslatos vakációhoz, mint egy utazási szakírónál. Pláne, ha egy bazi nagy médiakonglomerátum csekkfüzetét lobogtatja! Ha te képtelen vagy ihletett módon nyaralni, akkor mi a francot vársz másoktól?

Megvonom a vállam, és török egy darabkát a borfalatkás tálon lévő sajtból.

– Lehet, hogy pont ez a lényeg – mondom.

Rachel felvonja az egyik sötét szemöldökét.

– Mi a lényeg?

– Hát, ez az! – vágom rá, mire Rachel fanyar, viszolygó képet vág.

– Ne légy ilyen hóbortosan cuki – mondja szárazon. Rachel Krohn szemében ugyanis a hóbortosság és a cukiság majdnem akkora gáz, mint Swapna Bakshi-Highsmith szemében a trendiség. Mert hiába a lágyan, ködösen, csöpögősen esztétikus haja, a sminkje, a ruhája, a közösségi oldala, ő valójában mélyen pragmatikus. Számára az, hogy a nagy nyilvánosság előtt éli az életét, ugyanolyan munka, mint bármi más. Azért nem hagyja ott, mert hoz a konyhára némi pénzt (vagy legalább a cégek által önként küldözgetett bort, sajtot, sminktermékeket, ruhákat, miegymást), és nem azért, mert örömét leli a szakterülettel járó, mesterségesen legyártott kvázi hírnévben. Hó végén mindig kiposztolja a fotózások szerkesztetlen selejtjét a következő szöveg kíséretében: „A képanyag gondosan összeválogatott és szerkesztett tartalom, amelynek az a célja, hogy sóvárogj egy olyan élet után, amely nem létezik. Engem ezért fizetnek.”

Igen, Rachel képzőművészetire járt.

De valamiért még ezek a pszeudo-performanszművészeti alkotások sem nyirbálják meg a népszerűségét. Ha a városban vagyok a hónap utolsó napján, mindig megpróbálom elkapni egy borozásra. Látni akarom ugyanis, ahogy az értesítéseit csekkolja, és ahogy szemforgatva nyugtázza az özönlő lájkokat meg az új követőket. Közben időnként elfojt egy sikolyt, és így szól:

– Ezt hallgasd meg! „Rachel Krohn annyira bátor és annyira valódi! Szeretném, ha ő lenne az anyukám!” Pedig direkt mondom nekik, hogy nem ismernek engem, de nem fogják fel!

A rózsaszín szemüveghez nincs humora, a melankóliához meg pláne nincs.

– Nem cukiskodom – jelentem ki most. – Pláne nem hóbortosan.

Még följebb szalad a szemöldöke.

– Biztos? Mert erősen hajlamos vagy mindkettőre, babám!

A szememet forgatom.

– Most arra gondolsz, hogy alacsony termetű vagyok, és élénk színű cuccokat hordok.

– Nem alacsony termetű vagy, hanem pirinyó – javít ki –, és harsány mintázatú cuccokat hordasz. A stílusod egy francia pék lányát idézi a hatvanas évekből. Tudod, aki hajnalban körbekarikázza a falut, és bagettosztogatás közben azt kiáltozza, hogy „Bonjour, le monde!”

– Na, szóval ott tartottam – próbálok visszazökkenni oda, ahonnan kizökkentem –, hogy mi értelme elmenni egy eszméletlen drága vakációra, majd megírni róla mindent annak a negyvenkét embernek, aki utánam tudja csinálni, mert ideje is van rá, meg pénze is?

A gondolkodóba eső Rachel szemöldöke egyenes vonallá laposodik.

– Nos, nem hiszem, hogy az emberek a P+R-cikkek alapján állítják össze az útitervet – mondja végül. – Adsz nekik száz tippet, ők meg kiválasztanak hármat. És egy üdülési magazinban idilli vakációkat akarnak látni. Azért veszik a lapot, hogy ábrándozzanak, nem azért, hogy tervet készítsenek.

A barátnőm most Pragmatikus Rachel, de a szavainak éle van, mert beléjük szivárog Képzős Rachel cinizmusa. Képzős Rachelé, aki egy kicsit olyan, mint egy égre üvöltő, ökölrázó vénember. Vagy egy mostohaapuka, aki körbejárja a vacsoraasztalt egy tállal a kezében, azt mondva, hogy „Mi lenne, ha pár percre lekattannátok a telefonotokról, gyerekek?”

Imádom Képzős Rachelt és az ő nagybetűs Elveit, de most, a borbár járdára nyúló teraszán, megrémít a váratlan felbukkanásuk. Ugyanis olyan szavak bugyognak fel belőlem, amelyeket még soha nem mondtam ki hangosan: kényes, titkos gondolatok, amelyek még nem mutatkoztak meg a maguk teljességében, pedig megtehették volna. Ha máskor nem, hát az útjaim közti holtidőben, amikor órák hosszat heverésztem a belakatlan, avagy „lakálytalan” lakásomban, a még mindig újnak látszó kanapén.

– Mi értelme van? – ismétlem frusztráltan. – Te még soha nem érezted úgy, hogy kőkeményen melóztál, mindent tök jól csináltál…

– Na, mindent azért nem – szól közbe Rachel. – Az egyetemről például kimaradtál, babám.

– Igen, hogy az enyém legyen álmaim munkája! És az enyém is lett, hiszen egy vezető utazási magazinnál dolgozom! És van egy szép lakásom, és nyugodtan taxizhatok, mert nem kell azon görcsölnöm, hogy mire kéne elmennie annak a pénznek, és mindezek dacára…

Kissé megrázkódva, szaggatottan levegőt veszek. Nem vagyok biztos a magamból kipréselendő szavakban, pedig majd’ összeroppanok a homokzsáknyi súlyuk alatt.

– Nem vagyok boldog – zárom le a mondatot.

Rachel arcán látom, hogy ellágyul, és a kezemre teszi a kezét, de nem szól semmit. Fenntartja nekem a pályát, hogy folytathassam, de időbe telik, mire rászánom magam. Hiszen már azért is hálátlan gyökérnek érzem magam, hogy ilyesmi egyáltalán eszembe jut, az pedig, hogy fennhangon be is vallom, már tényleg túlmegy mindenen.

– Pedig kábé így képzeltem el a dolgot – vágok bele végül. – Partik, nemzetközi repterek, koktélozás a gépen, tengerpart, hajókázás, borászatok. Úgy néz ki minden, ahogy kell, mégis úgy érzem, hogy nem olyan ez a dolog, amilyennek képzeltem. Azaz, hogy őszinte legyek, úgy érzem, hogy nem olyan, mint volt. Mert régebben egy-egy út előtt hetekig nem fértem a bőrömbe, érted? És amikor kiértem a reptérre, azt éreztem, hogy… hogy zsong az ereimben a vér. Mintha vibrált volna a levegő a korlátlan lehetőségektől… Nem tudom, mi változott meg. Lehet, hogy én.

Rachel a füle mögé simítja egy göndör, sötét fürtjét, és vállat von.

– Akkor még akartad ezt a dolgot, babám. Nem volt meg neked, és azt akartad, hogy meglegyen. Ki voltál rá éhezve.

Egyből tudom, hogy Rachelnek igaza van. Átlátott a szófosásomon, és eltalálta a szarva közt a tőgyét.

– Hát nem tiszta röhej? – kérdezem kínosan nevetve. – Pont úgy alakult az életem, ahogy reméltem, erre most az hiányzik, hogy akarjak valamit!

Hiányzik, hogy súlya legyen a dolognak, hogy beleremegjek, ha rám nehezedik. Hiányzik a zsongás, a korlátlan lehetőségektől vibráló levegő. Hiányzik a plafonbámulás az ócska, P+R előtti, ötödik emeleti kecómban, ahova a dupla műszakok után (a Madison Square Gardenben voltam büfés) fel kellett caplatnom, mert nem volt lift. Miután felértem, az ágyon ejtőzve álmodoztam, hogy micsoda helyekre fogok eljutni, micsoda embereket fogok megismerni – és mi lesz belőlem.

De ugyan mit akarhat még az ember, ha megvan álmai lakása, álmai főnöke és álmai munkája? Pláne, ha ez utóbbi kapásból felülírja az álomlakás pofátlanul durva lakbérén való görcsölést, hiszen úgyis folyton Michelin-csillagos éttermekben kajál a cég kontójára.

Rachel felhörpinti a borát, majd brie-galacsint nyom a sós krékerre, és sokatmondóan bólint.

– Ezredfordulós életuntság – közli.

– Ez egy létező dolog?

– Még nem, de ha háromszor elmondod, estére kijön róla a Slate-en egy gondolatébresztő cikk.

Hátradobok egy marék sót a vállam fölött, hogy megelőzzem a bajt. Rachel félig-meddig felnevet, avagy felhorkant, miközben újratölti a poharunkat.

– Nem úgy volt, hogy a millenniumi nemzedéknek pont az a baja, hogy nem kapja meg, amit akar? – kérdezem. – Hogy nem olyan a házunk, a melónk, az anyagi szabadságunk, amilyennek lennie kéne? Hogy időtlen időkig suliba járunk, majd boldogan pultoskodunk, míg végül meg nem halunk?

– Igen, úgy volt – válaszolja Rachel. – De te otthagytad az egyetemet, és elérted, amit akartál. Úgyhogy helyben vagyunk.

– De nekem nem kell ez az ezredfordulós életuntság – mondom. – Csak seggfejnek érezném magam tőle, amiért nem vagyok elégedett a fantasztikus életemmel.

Újabb horkantás.

– Az elégedettség a kapitalizmus által kiötlött hazugság – mondja Képzős Rachel, de lehet, hogy van némi igaza. Mert többnyire van.

– Gondolj csak bele! – folytatja. – A képek, amiket posztolok, eladnak valamit: egy életstílust. Akik nézik őket, azt gondolják: „Ha nekem is lenne olyan Sonia Rykiel tűsarkúm meg olyan csodás kecóm franciatölgy színű laminált padlóval, akkor boldog lennék. Méltóságteljesen járnék-kelnék, locsolgatnám a növényeimet, gyújtogatnám a kifogyhatatlan Jo Malone gyertyáimat, és érezném, hogy mindent áthat a tökéletes harmónia. Végre imádnám az otthonomat, és élvezném az életet!”

– Te ezt nagyon jól el tudod adni, Rach – mondom. – Mert egész boldognak látszol.

– Még szép, mert az is vagyok – feleli. – Elégedett viszont nem vagyok, és tudod, miért?

Fölkapja az asztalról a telefonját, behív egy bizonyos fotót, és fölmutatja. A bársonyhuzatú kanapéján ejtőzik egy rakás buldoggal, akiknek a pofáját egyforma hegek szabdalják, mert egyforma életmentő műtéten estek át. Rachel Spongya Bob kockanadrágos pizsiben van, és egy gramm smink, nem sok, annyi sincs rajta.

– Azért, mert a zugtenyészetek nap mint nap ontják az ilyen kiskrapekokat! – válaszol a saját kérdésére. – Újra meg újra fedeztetik szegény szukákat, és alomszámra gyártják a génmutált kiskutyákat, akiknek baromi nehéz és fájdalmas az életük. Nem is beszélve a kennelben kétrét görnyedve szorongó pitbullokról. Kész kutyabörtön!

– Azt mondod, szerezzek be egy kutyát? – kérdezem. – Mert az utazási szakíróság kábé kizárja a házi kedvencek birtoklását.

Az az igazság, hogy ha nem zárná ki, akkor sem biztos, hogy boldogulnék egy hobbiállattal. Pedig imádom a kutyákat, de sajnos olyan házban nőttem fel, amely hemzsegett tőlük. Ezért jól tudom, hogy a hobbiállattal együtt jár a szőr és a csaholás, valamint a káosz, amely könnyen elindíthat egy eleve kaotikus személyiséget a sikamlós lejtőn. Ha elmennék a menhelyre, hogy örökbefogadjak egy kutyát, nem tudnám garantálni, hogy nem hatot vinnék haza meg egy vad prérifarkast.

– Azt mondom – feleli Rachel –, hogy az elégedettségnél fontosabb, hogy legyen életcélod. Mert kitűztél magadnak ugyebár egy rakás célt karrierfronton, aztán szép sorban el is érted őket. Et voilà! Volt életcél, nincs életcél.

– Tehát új célokat kell kitűznöm.

Újabb nyomatékos bólintás.

– Olvastam erről egy cikket. A hosszú távú célok elérése állítólag sokszor depresszióhoz vezet. Az utazás a lényeg, nem az úti cél, babám, és még sorolhatnám az ilyen kispárnára hímzett dumákat.

Rachel vonásai ismét ellágyulnak. Átalakul a legkedveltebb fotóin látható légies, éteri lénnyé.

– Tudod, a terapeutám szerint…

– Azaz anyukád szerint – mondom.

– Amikor ezt mondta, akkor terapeuta volt – replikázik Rachel, és én jól tudom, mire gondol. Arra, hogy Sandra Krohn akkor egyértelműen doktor Sandra Krohn volt, valahogy úgy, ahogy Rachel időnként egyértelműen Képzős Rachel. Persze, igazából nem volt terápiás foglalkozás, hiszen Rachel hiába könyörög, az anyja nem hajlandó páciensként kezelni. Rachel viszont senki máshoz nem hajlandó járni, így patthelyzet állt elő.

– Szóval azt szokta mondogatni – folytatja Rachel –, hogy ha elvész a boldogság, akkor érdemes úgy keresni, mint bármi mást, ami elveszett.

– Azaz nyögdécseljek, és dobáljam le a kanapéról a párnákat? – tippelek.

– Végig kell gondolnod, hogy merre jártál – mondja Rachel. – Azaz csak annyi a dolgod, Poppy, hogy fölteszed magadnak a kérdést: mikor voltál utoljára igazán boldog?

Az a baj, hogy nem kell gondolkodnom. Egy pillanatig sem.

Mert anélkül is tudom, hogy mikor voltam utoljára igazán boldog.

Két éve Horvátországban Alex Nilsennel.

Tudom tehát, hogy merre jártam, de nem tudok visszamenni oda, mert azóta nem beszéltünk.

– Gondolkozz rajta, oké? – szólal meg Rachel. – Krohn doktornő nem szokott tévedni.

– Jó – mondom. – Majd gondolkozom rajta.

2. fejezet

IDÉN NYÁRON

És gondolkozom is.

Ezen agyalok a metrón, a négy háztömbnyi gyaloglás, a forró zuhany, a haj- és az arcmaszk, majd a merev, kemény, új kanapémon való többórás ejtőzés alatt.

Nem vagyok itt eleget ahhoz, hogy otthonná varázsolhassam a lakást. Amúgy meg garasoskodó apa és érzelgős anya sarja vagyok, aki egy limlommal csordultig teli házban nőtt fel. Anyu még a törött csészéket is őrizgette, mert tőlem meg a tesóimtól kapta gyerekkorunkban, Apu pedig a ház előtt, az udvaron tárolta a régi kocsijainkat, hátha egyszer megtanul autót szerelni. Mindmáig gőzöm sincs róla, hogy mi az a kacatszint, ami még elfogadható, de abból kiindulva, ahogy az emberek reagálnak a gyerekkori otthonomra, sokkal inkább hajlok a minimalizmusra, mint a gyűjtögetésre.

Ebből adódóan a tömérdek vintage ruhámat leszámítva (a Wright családban alapszabály, hogy soha ne vedd meg újonnan, amit használtan bagóért megkapsz) nemigen van a lakásban semmi, amire ráfixálódhatnék. Így aztán a plafont bámulva gondolkodom.

És minél tovább agyalok az Alexszel tett kiruccanásainkon, annál inkább vágyódom utánuk – de nem olyan kellemesen, álmodozón, energikusan, ahogy régebben vágytam egy-egy útra. Például arra, hogy láthassam Tokiót cseresznyevirágzáskor, vagy eljussak a svájci Fasnacht-karneválokra, ahol álarcosok és ostorpattogtató bohócok vonulnak tánclépésben a cukorkaszínű házak között.

Most inkább valami fájdalmas, szomorkás hangulat telepszik rám.

És ez rosszabb, mint a depis nyomiság, amely akkor tölti el az embert, ha nemigen akar az élettől semmit. Én ugyanis akarok valamit, csak nehéz bebeszélni magamnak, hogy ez a valami felmerülhet mint opció.

Hogy is merülhetne fel kétévi néma csend után?

Na jó, azért nem volt egészen néma az a csend, hiszen a szülinapomon még szokott írni egy üzit, és én is neki. Sőt, vissza is írunk egymásnak, hogy „Kösz”, vagy „Hogy s mint?”, de ennél tovább nemigen jutunk.

Azok után, hogy történt köztünk, ami történt, azt mondogattam magamban, hogy Alexnek csak idő kell. Gondoltam, előbb-utóbb túllép a dolgon, és akkor normalizálódik a helyzet, hiszen nem tehet mást. Azaz újra országos cimbik leszünk, és talán még röhögünk is a hosszú mosolyszüneten.

De teltek-múltak a napok, majd elcsordogált egy teljes hónap, és rajtakaptam magam, hogy már nem pattanok fel, ha pittyenés jelzi, hogy üzenetem jött.

Az életünk egymás nélkül ment tovább. Eleinte újszerű és furcsa volt ez az állapot, de aztán megszokottá vált, és egyre inkább véglegesnek, megmásíthatatlannak tűnt.

Amikor már eleget bámultam a nagy semmit, feltápászkodom a kanapéról, fogom a kisasztalon heverő laptopomat, és kilépek a parányi erkélyre. Lehuppanok az egyetlen székre, amely ott elfér, és felteszem a lábam a korlátra. Még érződik rajta a nap melege, hiába teríti ránk nehéz palástját az éj. Odalent megszólal a sarki kisbolt ajtaja fölötti csengettyű. Már hazafelé tartanak a kései kocsmázók, és taxisok járatják üresben a motort a kedvenc környékbeli helyem, a Good Boy Bar előtt. (Amely nem az ott mért italoknak köszönheti sikerét, hanem annak, hogy kutyát is be lehet vinni. Így én is jobban viselem a hobbiállathiányt.)

Felnyitom a laptopot, elhajtok a képernyő fényköréből egy molylepkét, és behívom a régi blogomat. A P+R-t abszolút hidegen hagyja a Poppy a világ körül. Az ott posztolt írásaimat értékelték mint referenciát, amikor megpályáztam a melót, de hogy továbbra is fenntartom-e a blogot, az nekik tök mindegy. Ők az influenszerségemből akarnak profitálni, nem a szerény létszámú, de odaadó olvasótáborból, amelyet a filléres utakról szóló posztokkal építettem ki.

Mert a Pihenés + Relaxáció, ugyebár, nem a filléres utakra szakosodott. Úgy terveztem, hogy a magazinnál végzett munka mellett folytatom a blogolást, de a horvátországi nyaralás után hamar elfogytak a posztok.

Rágörgetek arra, amit a horvát útról írtam. Akkor már a P+R-nél dolgoztam, azaz a fényűző vakáció minden másodpercét fizette a cég. Úgy illett volna, hogy az a nyaralásunk legyen a csúcs, és egyes kis foszlányaira ez igaz is volt.

Most viszont be kell látnom, hogy a posztból abszolút lejön, hogy milyen nyomorultul éreztem magam, amikor hazaértem. Pedig kipurgáltam belőle a legapróbb célzást is, ami Alexre és a köztünk történtekre utalt.

Továbbgörgetek. Előások minden egyes posztot, amely a Nyári utakról szól. Mert csak így hívtuk: Nyári út. Így emlegettük, amikor évközben írogattunk egymásnak a témában. Ezt rendszerint már jóval az előtt megtettük, hogy lefixáltuk volna, hova megyünk, és miből fizetjük.

A Nyári út…

Úgymint: „Kikészít a suli, jöhetne már a Nyári út!” Vagy: „Formaruhaötlet a Nyári útra.” Utóbbihoz képernyőfotó is társult a pólóról, amelynek mellrészén az „Igen, mindkettő valódi!” felirat virított, vagy a sortoverallról, amely olyan rövid volt, hogy inkább farmertangaként funkcionált.

Kukaszagot és egydolláros pizzaszeletek illatát hozza a hajamat borzoló, meleg szellő. Copfot kötök, majd lecsukom a gépet, és villámgyorsan előkapom a telómat, mintha terveztem volna, hogy használni fogom.

Ezt nem teheted! Nagyon furán veszi ki magát – suhan át az agyamon.

De már keresem is Alex számát. Legfelül van a kedvencek listáján, hála a jó darabig kitartó, töretlen optimizmusomnak. Most pedig már amolyan végzetes, drámai utolsó lépésnek tűnne, ha törölném Alexet, úgyhogy nem tudom rászánni magam.

Imbolyog a billentyűk fölött a hüvelykujjam.

Eszembe jutsz néha mostanság – pötyögöm be végül. Aztán bámulom a képernyőt egy hosszú percig, majd kitörlöm az egészet.

Nem akarsz esetleg elruccanni valahova? – írom inkább. Igen, ez jónak tűnik. Világos, hogy mit kérdezek, de elég laza hangot ütök meg, így könnyen visszatáncolhatok. De minél tovább fixírozom a szöveget, annál furábbnak hat ez a nagy lezserség. Fura, hogy úgy teszek, mintha mi sem történt volna, és még mindig közeli barátok lennénk, akik éjfél után is simán írogatnak egymásnak.

Törlöm az üzenetet, majd veszek egy nagy levegőt, és ezt pötyögöm:

Szia!

– Szia? – csattanok fel bosszúsan. Lent, a járdán egy férfi összerezzen a hangom hallatán. Felnéz az erkélyre, majd miután meggyőződött róla, hogy nem hozzá szóltam, elsiet.

Nem küldök Alex Nilsennek olyan üzenetet, ami csak egy sziából áll!

De amikor kijelölném és törölném a szót, szörnyű dolog történik.

A „Szia!” ugyanis huss, kiröppen. Véletlenül a kis nyilat nyomtam meg.

– Basszus, basszus, basszus! – sziszegem, és vadul rázom a telefont. Mintha ki akarnám köpetni vele azt a nyomorult szócskát, mielőtt bejut az emésztőrendszerébe.

– Nem, nem, ne…

Pitty!

Kővé dermedek, és tátva marad a szám. Valamint kalapál a szívem, és görcsbe rándul a gyomrom. Összegubancolódnak a beleim, mint az a dugóhúzó formájú olasz tészta, a rotini.

Új üzenetem érkezett. Felül, kövér betűkkel ott áll a küldő neve: LEGNAGYOBB SÁNDOR.

Egyetlen szót írt:

Szia!

Úgy ledöbbenek, hogy kis híján visszaírok, hogy Szia!, mintha Alex csak úgy, a semmiből sziázna rám. De persze nem így történt, hiszen ő nem olyan. Én vagyok olyan.

És mivel én vagyok olyan, aki tévedésből elküldi a világ leggázabb üzenetét, én kapom meg jutalmul a választ, amely nem nyit könnyen járható utat a társalgásnak.

Hiszen most ugyan mit írjak?

A „Hogy vagy?” nem hangzana túl komolyan? Nem úgy venné ki magát, mintha olyasféle választ várnék, hogy „Hát, Poppy, hiányoztál. Méghozzá NAGYON”?

Valami semlegesebb, semmitmondóbb duma kéne, például: „Mizujs?”

De megint belém nyilall, hogy mindennél furább, ha úgy teszek, mintha nem lenne fura, hogy ennyi idő után ráírok valakire.

Bocs, hogy csak egy sziát küldtem – írom, majd törlöm. Inkább megpróbálom viccesre venni a figurát. – Most biztos furdal a kíváncsiság, hogy mibe rángattalak bele.

Nem lett túl vicces, de hát a parányi balkon szélén toporgok, szó szerint borzongat a várakozás izgalma, és görcsölök, hogy mi lesz, ha túl sokat várok a válasszal. Miután elment az üzenet, föl-alá járkálok, azaz járkálnék, hiszen a minierkély felét elfoglalja a szék. Így inkább csak pörgök, mint a búgócsiga, nyomomban a telefon homályos fényét kergető molylepkerajjal.

Újabb pittyenés. Gyorsan lehuppanok a székre, és megnyitom az üzenetet.

A tanáriból eltűnt szendvicsekről van szó?

Egy másodperc, és jön a folytatás:

Nem én voltam! Kivéve, ha van biztonsági kamera. Ez esetben sajnálom a történteket.

Mosoly virul az arcomon, és a keblemben képződött ideggubancot felolvasztja a szétáradó melegség. Volt egy rövid időszak, amikor Alex szentül hitte, hogy ki fogják rúgni a tanári állásából. Egyszer ugyanis későn ébredt, és nem tudott reggelizni, mielőtt bement, ebédkor pedig jelenése volt az orvosnál. Utána sem ért rá kaját venni, ezért benézett a tanáriba, hátha valakinek szülinapja volt, és talál valami maradék fánkot vagy száraz muffint.

Csakhogy aznap volt a hónap első hétfője. Ez azért érdekes, mert Ms. Delallo, az amerikai történelem tanára, akit Alex az ő bosszúálló végzetének tekintett, minden hónap utolsó péntekén kiürítette a hűtőt és a pult polcait. Ehhez foggal-körömmel ragaszkodott, és utána úgy csinált, mintha hálával tartoznának neki, pedig a kollégái sokszor búcsút inthettek egy-két abszolút használható, nem lejárt szavatosságú mirelit ebédnek.

Szóval Alex azon a bizonyos hétfőn csak egy tonhalsalátás szendvicset talált a hűtőben. „A csajnak az volt a védjegye” – viccelődött, amikor mesélt nekem Ms. Delallóról.

Miután merő dacból befalta a szendvicset (meg azért éhes is volt, persze), három hétig szentül meg volt róla győződve, hogy lebuktatják, és elveszti az állását. Nem mintha az lett volna élete álma, hogy irodalmat taníthasson egy gimiben, de tűrhető volt a fizetés, meg az egyéb juttatások sem jöttek rosszul, és hazaköltözhetett ohiói szülővárosunkba. Én ezt szörnyű csapásnak tekintettem volna, Alex viszont örült, hogy közelebb lehet a három öccse közül kettőhöz, meg az általuk sorra nemzett gyerekekhez.

Olyan egyetemi pozíció pedig, amilyenre igazából vágyott, nem üresedik meg túl sűrűn, így nem hagyhatta ott a tanári állását – és szerencsére nem is kellett.

Szendvicsek? Többes szám? – pötyögök vissza. – Ugye nem lettél a tengeralattjáró-szendvicsek hétpróbás tolvaja?

Delallo azért nem rajong – feleli Alex. – Újabban Reuben-szenyát tol a csaj.

És hányat csórtál el tőle? – kérdezem.

Inkább egyet se, hátha a nemzetbiztonságiak is olvassák, amit írok.

Hogyne olvasnák! Hiszen te egy ohiói irodalomtanár vagy!

Alex küld egy szomorú pofát, és azt írja hozzá:

Szóval szerinted nem vagyok elég fontos ahhoz, hogy megfigyeljenek?

Nyilvánvaló, hogy viccel, de Alex Nilsenről tudni kell, hogy bár magas termetű és elég széles vállú fickó, valamint rögeszméje a mindennapos testmozgás, az egészséges táplálkozás meg általában véve az önkontroll, játszi könnyedséggel tud szomorú kiskutyát idéző képet vágni. A szeme mindig álmos egy kicsit, és az alatta megbúvó ráncok ékesen bizonyítják, hogy nincs oda úgy az alvásért, mint én. A telt ajkait középen, felül kissé csálé, túlméretes szívecske súlyosbítja, és mivel mindehhez egyenes szálú, kócos haj társul (ez a külseje egyetlen aspektusa, amelyre nem fordít gondot), készen is áll a kisfiús pofi. Ha ezt a fegyvert ügyesen forgatja, föléled bennem az ösztönös késztetés, hogy bármi áron megvédelmezzem.

Ha tágra nyílik az álmos, vizenyős szeme, és O betűt formálnak a szétnyíló, telt ajkai, az olyan, mintha egy kiskutya nyöszörögne.

Ha más küld nekem homlokráncolós emojit, azt az enyhe csalódottság jelének veszem.

Ha viszont Alex használja, akkor tudom, hogy szívat, hiszen nála ez a szomorú kiskutyás arc digitális megfelelője. Párszor előfordult, hogy ha részegen sakkozni vagy Scrabble-özni próbáltunk, és nyerésre álltam, bedobta a kutyapofát, én meg hisztérikusan sírva-röhögve, a székről leesve próbáltam leállítani, vagy legalább eltakarni az arcát.

Dehogynem vagy fontos! – írom. – Ha a nemzetbiztonságiak tudnák, hogy micsoda szuperereje van a bús kutyusnak, már rég egy laborban klónoznának téged.

Alex pötyög egy kicsit, aztán abbahagyja, majd folytatja. Várok még pár másodpercet.

Hát ennyi volt? Ez lenne az, amire már nem válaszol? Vagy jön a nagy konfrontáció? Persze, Alexről lévén szó, inkább valami ártalmatlan, udvarias „Jó volt dumcsizni, de most már lefekszem, aludj jól!”-szerűség várható.

Pitty!

Kitör belőlem egy kacaj, és úgy árad szét a melege tépett idegeimen, mintha egy tojást törtek volna fel a mellkasomon.

Alex egy fotót küldött. A béna, homályos szelfin egy utcai lámpa alatt áll, és ott vágja a hírhedt kutyapofát. És, mint szinte minden magáról készített képen, hosszú és hegyes a feje, mert nem szemből fotóz, hanem egy kicsit lejjebb tartja a telefont. Hátravetett fejjel, kissé szédülten kacagok.

Te szemét! – írom. – Éjjel egy óra van, és rohanhatok a sintértelepre életet menteni.

Ja, persze – feleli. – Soha nem vennél magadhoz egy kutyát.

Valami sértettségféle csippenti össze a gyomromat. Ugyanis Alex, bár nála tisztább, finnyásabb, rendszeretőbb férfit nem ismerek, imádja az állatokat. Nyilván súlyos defektusnak tekinti, hogy képtelen vagyok elköteleződni egy négylábú iránt.

A minierkély sarkában kókadozó, kiszáradt kaktuszra vándorol a tekintetem. Megcsóválom a fejem, majd bepötyögöm az újabb üzenetet:

Hogy van Flannery O’Connor?

Meghalt – ír vissza Alex.

Mármint a macskád, nem az írónő.

Ő is meghalt – feleli.

Szaporán ver a szívem. Bármennyire utáltam azt a nőstényt (nem jobban és nem kevésbé, mint ő engem), sajnálom, hiszen Alex rajongott érte. A szörnyű felismerés, hogy nem értesített a haláláról, guillotine-pengeként hasít ketté tetőtől talpig.

Alex, nagyon sajnálom – írom. – Istenem, annyira sajnálom! Tudom, hogy nagyon szeretted. Annak a macskának fantasztikusan jó élete volt.

Erre csak annyit ír, hogy:

Kösz.

Hosszasan bámulom a kurta szót. Nem tudom, hogy innen merre tovább. Eltelik négy perc, öt, majd tíz.

Most már le kéne feküdnöm – írja végül Alex. – Aludj jól, Poppy!

Oké – felelem. – Te is.

Addig ülök az erkélyen, míg el nem párolog belőlem az imént szétáradt melegség.

3. fejezet

TIZENKÉT NYÁRRAL EZELŐTT

A Chicagói Egyetemen, az orientációs hét első estéjén szúrom ki a srácot. Khaki nadrágot visel, meg „U of Chicago” feliratú pólót, holott összvissz tíz órát töltött az intézményben. Nem kelti entellektüel művészlélek benyomását, pedig azért választottam chicagói sulit, hogy ilyenekkel köthessek barátságot. De most magányosan téblábolok, mert a szobatársam, akinek a nővére is ide jár, meg pár barátnője is, seperc alatt lelépett az orientációs hétről. A srác is egyedül van, úgyhogy odalépek hozzá, majd a pólójára bökök a megdöntött poharammal, és így szólok:

– Te is a Chicagói Egyetemre jársz?

Üres tekintettel bámul rám.

– Vicceltem – hebegem, ő meg valami olyasmit hebeg, hogy az utolsó pillanatban kellett átöltöznie, mert leöntötte az ingét. Rózsaszínben játszik az arca, ahogy az enyém is, mert ragályos a kínos feszengése.

Aztán lejjebb vándorol a tekintete, és máris egészen más képet vág. Úgy reagál a hetvenes évek elejét idéző virágmintás, neonnarancssárga és neonrózsaszín kezeslábasomra, mintha mindjárt egy „Kurva khaki!” feliratú transzparens is társulna hozzá.

Megkérdezem tőle, hova valósi, mert nemigen tudom, mi mást kérdezhetnék egy idegentől, akivel nincs közös témánk, avagy kontextusunk. Hacsak nem tekintjük annak a többórás, vezetett campustúrát meg a nagyvárosi életről pufogtatott uncsi közhelyeket, meg azt, hogy gyűlöljük egymás öltözetét.

– Ohiói vagyok – feleli a srác. – Egy West Linfield nevű városból jöttem.

– Ne szívass! – mondom döbbenten. – Én meg East Linfieldből.

Kicsit felderül a képe, de nem igazán értem, hogy szerinte ez miért jó hír. Hiszen East és West Linfield mint közös pont kábé olyan, mintha ugyanazt a náthavírust kaptuk volna el: nem olyan nagy tragédia, de azért arra sem ok, hogy fej fölött összepacsizzunk.

– Poppy vagyok – mondom.

– Alex – feleli, és kezet ráz velem.

Ha elképzeled a leendő legjobb barátodat, tuti, hogy nem Alexnek hívod, és aligha öltözteted tinédzserkorú könyvtárosnak. Aki ráadásul nemigen néz a szemedbe, és mindig határeset, hogy beszél-e, vagy csak mormog a bajsza alatt.

Megállapítom, hogy ha még öt percig méregetem, mielőtt átvágok a lampionokkal megvilágított pázsiton, kitalálhattam volna a nevét, és azt is, hogy West Linfield-i. Hiszen e két személyes adat remekül passzol a khaki nadrághoz és az U of Chicago-pólóhoz.

Meggyőződésem, hogy ha tovább dumálok vele, az kibírhatatlanul uncsi lesz. De ha már itt vagyunk, és egyedül vagyunk, miért ne győződnék meg arról, amiről meg vagyok győződve?

– És mondd, miért vagy itt? – kérdezem tőle.

Összeszalad a szemöldöke.

– Hogyhogy miért?

– Hát tudod! – felelem. – Én például azért vagyok itt, hogy leakasszak egy olajmágnást, aki a lánya korú második feleségre vágyik.

Megint az az üres tekintet…

– Mit fogsz tanulni? – pontosítok.

– Ja! – mondja erre. – Még nem tudom. Talán jogot, vagy esetleg irodalmat. És te?

– Azt én sem tudom még – mondom, és megemelem a műanyag poharamat. – Főleg a rumpuncs miatt jöttem, meg azért, hogy ne Dél-Ohióban éljek.

Az ezt követő gyötrelmes negyedórában megtudom, hogy Alex tanulmányi ösztöndíjas, ő pedig megtudja, hogy én diákhiteles vagyok. Elmondom, hogy van két bátyám, mire ő elmondja, hogy neki meg három öccse, majd azt kérdezi, hogy láttam-e már az edzőtermet. A spontán, reakcióm („Minek?!”) után kínos, szótlan toporgásra váltunk át.

Alex magas, csendes, és alig várja, hogy megnézhesse a könyvtárat.

Én meg alacsony vagyok, harsány, és alig várom, hogy arra tévedjen valaki, aki meghív egy igazi buliba.

Abban a biztos tudatban válok el Alextől, hogy először és utoljára beszéltünk egymással.

A jelek szerint ő is így érez. Ugyanis „Hát, akkor viszlát!”, vagy „Majd biztos összefutunk!”, esetleg „Ne cseréljünk telefonszámot?” helyett e szavakkal búcsúzik:

– Sok szerencsét a gólyaévhez, Poppy!

4. fejezet

IDÉN NYÁRON

– Na, gondolkoztál rajta? – kérdi Rachel. Veszettül pedálozik, és fröcsög róla a verejték, de olyan egyenletes a légzése, mintha a Sephora Beauty Shopban bóklásznánk. A terem végében csaptunk le két bringára, ahogy szoktunk. Itt nyugodtan dumálhatunk, nem szólnak ránk, hogy zavarjuk a spinningedzés többi résztvevőjét.

– Min? – kérdezek vissza lihegve.

– Hogy mi tesz boldoggá – feleli Rachel, majd kihúzza magát, és az edzőnk parancsára még gyorsabban teker. Én továbbra is a szobabicaj fogantyúja fölé görnyedek, és úgy jár a lábam, mintha sűrű melaszban karikáznék. Utálok edzeni, viszont édes a tudat, hogy edzettem.

– A csend – zihálom. Majd’ kiugrik a helyéből a szívem. – Tesz. Boldoggá.

– És még? – unszol Rachel.

– A málnás-vaníliás jégkrémszelet – nyögöm ki.

– És még?

– Néha még te is! – felelném metszően éles hangon, de ember tervez, lihegés végez.

– Ééés… pihííí! – sikítja a mikrofonjába az edzőcsaj, mire harmincvalahány megkönnyebbült, ziháló sóhaj hallatszik. Mindenki magába roskad a szobabringán, vagy lekúszik róla, és összerogy a padlón, Rachel viszont úgy száll le a nyeregből, mint egy olimpikon, aki most végzett a talajgyakorlatával. A kezembe nyomja a vizesflakonját, én meg kullogok utána az öltözőbe, majd ki a vakító déli napfényre.

– Nem húzom ki belőled harapófogóval – mondja Rachel. – Megértem, hogy ez titok. Csak rád tartozik, hogy mi tesz boldoggá.

– Alex – bököm ki.

Rachel megtorpan, és karon ragad. Körbehömpölyög minket a gyalogosforgalom.

– Hogy mi van?

– Mármint nem úgy – mondom. – A Nyári utakra gondoltam. Azokat nem übereli semmi.

Az égvilágon semmi.

Gyanítom, hogy ha egyszer férjhez megyek, vagy kisbabám születik, akkor is nyitott kérdés lesz, hogy az-e életem legszebb napja, vagy inkább az, amikor a ködlepte vörösfenyők közt túráztunk Alexszel. Éppen ömleni kezdett az eső, amikor behajtottunk a nemzeti parkba, és gyorsan kiürültek a turistaösvények. Csak a miénk volt az erdő, és neki is vágtunk, de előbb bedobtunk a hátizsákba egy üveg bort.

Miután meggyőződtünk róla, hogy tényleg magunk vagyunk, kihúztuk a dugót, és az üveget kézről kézre adva caplattunk tovább a néma, mozdulatlan erdőben.

A fülemben csengenek Alex szavai:

– De jó lenne itt aludni! Mármint csak úgy ledőlni, és szundítani egyet.

Hamarosan megláttunk az ösvény mellett egy hatalmas, üreges fatörzset. Szabályos barlanggá repedt szét, amelyet mintha két begörbített ujjú kéz fogott volna közre.

Besurrantunk, és összegömbölyödtünk a száraz tűlevéltakarón. Nem szundítottunk, de pihentünk egy jót. Mint valami fura lények, akiket nem az alvás tölt fel energiával, hanem a köréjük fonódó faóriást éltető, sok-sok évszázadnyi napfény és eső.

– Hát, akkor evidens, hogy fel kell hívnod.

Lasszóval rángatnak ki merengésemből Rachel szavai.

– Sosem értettem, hogy miért nem vonod kérdőre – folytatja. – Szerintem nagy hülyeség, hogy veszni hagysz egy fontos barátságot, csak mert egyszer összekaptatok.

Megrázom a fejem.

– Már írtam neki – mondom –, de nem akarja felmelegíteni a barátságot, és határozottan nem akar spontán vakációzni velem.

Rachel elindul. Utána eredek, és feljebb rángatom a vállamról lecsúszkáló edzőtatyót.

– Esetleg eljöhetnél velem te – mondom. – Buli lenne, nem? Hónapok óta nem voltunk együtt sehol.

– Tudod, hogy szorongok, ha el kell hagynom New Yorkot – mondja Rachel.

– És mit mond erről a terapeutád? – cukkolom.

– Azt, hogy „Ugyan mit tud Párizs, amit Manhattan nem tud, drágám?”

– Hát, ott van például az Eiffel-torony – vetem föl.

– Anyám is szorong, ha elhagyom New Yorkot – mondja Rachel. – Nagyjából New Jersey-ig ér el a köldökzsinór. Na, igyunk valami dzsúszt. Megártott az a sajttál. Mintha bedugaszolták volna a segglyukamat.

Vasárnap este fél tizenegy van. Ülök az ágyban. A puha, rózsaszín paplanom a lábamra omlik, a laptop égeti a combomat. Megnyitottam vagy öt-hat keresőablakot és a jegyzetappot is. A lehetséges úti célok listáján még csak három név szerepel:

1. Új-Fundland    2. Ausztria    3. Costa Rica

Már épp kezdeném összeírni a jelentősebb városokat és természeti képződményeket, amikor megrezzen a kisasztalon a telefonom. Rachel egész nap írogatott (esküdözött, hogy egy életre búcsút int a tejtermékeknek), de most nem az ő nevét látom, hanem azt, hogy LEGNAGYOBB SÁNDOR.

És máris lesújt rám az a bizonyos, szédítő érzés, és úgy duzzad bennem, mintha ki akarnék pukkanni.

Képes üzenetet kaptam. Amikor rápöttyintek, feljön a röhejesen béna gimis tablóképem, meg az általam kiválasztott „idézet”, amit odanyomtattak alá: „Na, csá!”

Jaj, neee! – pötyögöm be röhögve, majd félrelököm a laptopot, és hanyatt vágom magam. – Ezt meg hol találtad?

East Linfield-i könyvtár – feleli Alex. – Rendezgettem a tantermemet, és beugrott, hogy ott évkönyvek is vannak.

Visszaéltél a bizalmammal – viccelődöm. – Már írok is az öcséidnek, hogy küldjenek rólad babakori képeket.

Azonnal jön a válasz: a péntek éjjeli fotó még egyszer! A homályos, elmosódott, bús kutyusos arc, amelyet az utcai lámpa ködös, narancssárgás fénye világít meg fentről. Aljas vagy – írja Alex.

Ez egy stockfotó, amit az ilyen alkalmakra tartogatsz? – érdeklődöm.

Nem. Pénteken csináltam.

Linfieldi viszonylatban jó sokáig kimaradtál – írom. – Mi van nyitva ilyenkor a Frisch’s Big Boyon kívül?

Kiderült, hogy ha betöltöd a huszonegyet, egész sok opció van sötétedés után. A Birdiesben voltam.

A Birdies egy golf tematikájú lebuj, azaz bár és grill a középiskolámmal szemben. A Frisch’s Big Boy meg egy ohiói gyorsétteremlánc, ha valaki nem tudná.

A Birdiesben? Pfúj! Ott iszik az összes tanár!

Alex átlő egy újabb szomorúkiskutya-pofát, de ez a szelfi legalább új. Szürke póló, szanaszét álló haj és egy sima, egyszínű falap: az ágy fejrésze.

Tehát ő is az ágyban ül. És írogat nekem. És a hétvégén, amikor a tantermét rendezgette, nem csupán gondolt rám, hanem vette a fáradságot, és megkereste a régi évkönyvben a fotómat.

Fülig ér a szám, és zsong minden porcikám. Szürreális, hogy így megidézi a pillanat a barátságunk hajnalát, amikor minden egyes üzenet sziporkázóan szellemesnek hatott, és maga volt a tökély. A rácsörgésekből pedig rendre másfél órás, nonstop dumaparti lett, még akkor is, ha csak pár napja nem láttuk egymást. Emlékszem, az első szócséplések egyike alatt – akkor még nem tekintettem Alexet a legjobb barátomnak – egy ponton szóltam, hogy hadd hívjam vissza egy perc múlva, miután pisiltem. Vissza is hívtam, és miután beszéltünk még egy órát, ő kért időt, azaz pisiszünetet.

Akkor már hülyeségnek éreztem volna, ha holmi behallatszó vizeletcsorgás miatt megszakítjuk a beszélgetést. Mondtam, hogy tőlem vonalban maradhatunk, de Alex nem kapott az ajánlatomon sem akkor, sem máskor. Én viszont sokszor pisiltem telefonálás közben – az ő engedélyével, persze.

Most pedig azt a csacsiságot csinálom, hogy megérintem az arcmását, mintha így érezhetném az esszenciáját, és közelebb kerülhetne hozzám, mint két éve bármikor. Nem látja senki, hogy ezt csinálom, mégis hülyén érzem magam.

Vicceltem! – válaszolom. – Ha legközelebb hazamegyek, okvetlenül csípjünk be Mrs. Lautzenheiserrel!

Ezt gondolkodás nélkül küldöm el, és utána rögtön kiszárad a szám a képernyőre írt szavak láttán:

Ha legközelebb hazamegyek…

Csípjünk be…

Lehet, hogy túl messzire mentem? Biztos jó ötlet felvetni, hogy kocsmázzunk együtt?

Alex nem adja jelét, hogy túlzásnak érezné. Csak ennyit ír vissza:

Lautzenheiser immár józan életű nő. Valamint buddhista.

Mivel nem kaptam direkt választ a felvetésemre, sem pozitívat, sem negatívat, égetni kezd a vágy, hogy forszírozzam a dolgot.

Akkor világosodjunk meg vele – írom.

Alex sokkal tovább pötyög, mint kéne, én meg az ujjaimat keresztbe téve drukkolok, hogy ne legyen ebből semmi feszkó.

Istenem!

Azt hittem, jól elvagyok, azaz túltettem magam a „szakításon”, de minél többet dumálunk, azaz írogatunk, annál jobban hiányzik.

Rezdül a kezemben a telóm. Két szó virít a képernyőn:

Aha, lehetne.

Elég semmitmondó, de azért több, mint a semmi.

Érzem, hogy kezd a fejembe szállni ez a dolog. A tablóképem, az Alex-féle szelfik, meg maga a tény, hogy késő este az ágyban üldögél, és rám ír a semmiből. Lehet, hogy nem kéne így nyomulnom, lehet, hogy túl sokat kérek tőle, de nem bírok magammal.

Már két éve meg akarom kérni, hogy adjon a barátságunknak még egy esélyt. De eddig nem tettem, mert nagyon féltem a választól. Így persze nem is jöttünk össze újra, pedig hiányzik. Hiányoznak az együttléteink, hiányzik a Nyári út, és végre tudom, hogy igenis van még valami az életben, amit igazán akarok. És hogy megkaphatom-e, azt csak egy módon tudhatom meg.

Ráérsz esetleg sulikezdésig? – pötyögöm be, és közben úgy remegek, hogy a fogam is összekoccan. – Mert tervezek egy utat.

Három nagy levegő, ennyi ideig bámulom a szöveget. Aztán rányomok a kis nyílra, és elküldöm.

5. fejezet

TIZENEGY NYÁRRAL EZELŐTT

Néha látom Alex Nilsent a campuson, de beszélni nem beszélek vele – a gólyaév utolsó utáni napjáig.

Bonnie, a szobatársam szervezte le a dolgot. Amikor szólt, hogy egy dél-ohiói barátja telekocsiutast keres, eszembe sem jutott, hogy a linfieldi srácról lehet szó, akivel az orientációs héten találkoztam.

Már csak azért sem jutott eszembe, mert az utóbbi kilenc hónapban szinte semmit sem tudtam meg Bonnie-ról, aki csak zuhanyozni meg átöltözni ugrott be néha, és már húzott is vissza a nővére lakásába. Őszintén szólva már az is meglepett, hogy tudja, hogy ohiói vagyok.

Az emeletünkön lakó lányokkal összebarátkoztam: együtt kajáltunk, moziztunk, buliztunk. Bonnie viszont a mi szükség szülte gólyarajunkon kívül élte világát, így még akkor sem fordult meg a fejemben, hogy Linfieldi Alexről van szó, amikor megadta a nevét és a számát. Csak most esik le, amikor a megbeszélt időben lejövök a földszintre, és meglátom a nagy batárja mellett. Ő viszont az arcára kiülő, majd onnan nem tágító kifejezésből ítélve engem várt, nem mást. Ezért feszeng, nem másért.

Vagy ugyanaz a póló van rajta, mint amikor először láttam, vagy vett belőle még párat, hogy felváltva hordhassa őket.

– Szóval te vagy az! – kiáltok át az utca túloldaláról.

Lehajtja a fejét, és elvörösödik.

– Aha – mondja szűkszavúan, majd elém jön. Elveszi a karjaimban cipelt szennyeszsákokat meg az egyik válltáskát, és bepakolja őket a hátsó ülésre.

Az út első huszonöt percére kínos csend nyomja rá bélyegét, ráadásul a dugóban araszolunk.

– Van aux csatlakozód? – kérdezem a kézifék mögötti rekeszben kotorászva.

Rám villan a tekintete, és grimaszra húzódik a szája.

– Miért?

– Mert érdekel, hogy tudok-e becsatolva ugrókötelezni! – pufogok. Közben visszarendezgetem a több tasak törlőkendőt és kézfertőtlenítő gélt, amit széttúrtam. – Mégis, mit gondoltál? Azért, hogy tudjunk zenét hallgatni.

Alex válla megemelkedik. Egy kicsit olyan így, mint a páncélja alá visszahúzódó teknős.

– Amíg itt veszteglünk a dugóban?

– Öö… igen? – kérdezem.

Még följebb kúszik a válla.

– Most elég sok mindenre kell figyelnem.

– De hát szinte állunk! – mutatok rá.

– Tudom – mondja, és megrándul az arcizma. – De nehéz koncentrálni. Mindenki dudálgat, és…

– Felfogtam. Zene nincs.

Elomlok az ülésen, és kibámulok az ablakon, ahogy addig is tettem. Alex hallat egy félszeg torokköszörülés-félét, mintha mondani akarna valamit.

Várakozón fordulok felé.

– Igen?

– Megtennéd, hogy… hogy ezt nem csinálod? – bök az ablak felé az állával.

Csak most döbbenek rá, hogy dobolok az ujjaimmal az üvegen. Az ölembe vonom a kezemet, majd rajtakapom magam, hogy topogok a lábammal.

– Nem vagyok hozzászokva a csendhez. – védekezem szinte vádlón, amikor Alex megnéz magának.

Ez az évszázad eufemizmusa. Ugyanis a házban, ahol felnőttem, élt három nagy kutya, egy operaénekesi tüdővel megáldott macska, a két trombitás bátyám, valamint a szüleim, akik szerint a teleshop háttérzaja idegnyugtató.

A Bonnie-mentes koleszszobám csendjéhez hamar adaptálódtam. Az viszont, hogy némán autózom egy sráccal, akit alig ismerek… Szóval nem hiszem, hogy ez normális lenne.

– Nem kéne egy kicsit megismerkednünk vagy valami? – vetem föl.

– Az útra kell koncentrálnom – feleli. Feszült a szája szeglete.

– Hát, jó.

Alex sóhajt egyet, amikor fény derül a torlódás okára: koccanás történt. A két kocsi már lehúzódott az út szélére, de még mindig lépésben haladunk.

– Hát persze! – mondja Alex. – Lelassítanak, és bámészkodnak.

Azzal felpattintja a kesztyűtartó fedelét, és előkotorja az aux csatlakozót.

– Tessék. Te választasz.

Felvonom a szemöldökömet.

– Biztos? Nem fogod ezt megbánni?

Összeráncolja a homlokát.

– Miért bánnám meg?

A böhöm nagy, oldalt fa hatású kombi hátsó ülésére pillantok. Alex cucca szépen fölcímkézett dobozokban, katonás rendben utazik, az enyém koszlott szennyeszsákokba hányva. Az autója muzeális, de makulátlanul tiszta, és mintha ugyanazt a lágy, diszkrét cédrus- és pézsmaillatot árasztaná, mint ő maga.

– Hát, mert olyan benyomást keltesz, mint aki él-hal a… a kontrollért – mutatok rá. – És nem biztos, hogy van olyan zeném, amit te szeretsz. Chopinnel nem szolgálhatok.

Még mélyebb ráncok barázdálják a homlokát, és összepréselődnek az ajkai.

– Lehet, hogy nem is vagyok olyan merev, amilyennek hiszel.

– Tényleg? Akkor nem baj, ha az All I Want For Christmas Is You fog szólni Mariah Carey-től?

– Május van – közli Alex.

– Úgy veszem, hogy válaszoltál a kérdésemre.

– Ez nem szép tőled – mondja. – Ki az a barbár, aki karácsonyi zenét hallgat májusban?

– És ha november tizedikét írnánk? – kérdezem. – Akkor mit szólnál?

Alex megint összepréseli a száját, és a feje búbján égnek meredő haját huzigálja, amely akkor is úgy marad, amikor visszahull a keze a kormányra. Úgy néz ki, befigyelt némi elektromos töltés.

Feltűnt, hogy odaadó híve a tíz óra tíz perces kormányfogásnak, valamint a helyes, karót nyelt testtartásnak. Így ül, mióta elindultunk, pedig állni még csak görnyedten, roskatagon láttam. Biztos fáj már a válla, de kitart.

– Jó – adja be a derekát. – Nem szeretem a karácsonyi zenét. Ha nem olyat teszel be, jól megleszünk.

Bedugom a telefonomat, bekapcsolom a sztereót, és David Bowie Young Americans című számához görgetek. Alex pillanatokon belül vág egy látványos grimaszt.

– Mi van? – érdeklődöm.

– Semmi – erősködik.

– Megrándultál, mint egy marionettfigura, ha beszunyál a bábmester.

Alex rám hunyorog.

– Ez meg mit jelentsen?

– Gyűlölöd ezt a dalt – ismertetem a vádat.

– Nem is – mondja nem túl meggyőzőn.

– Gyűlölöd David Bowie-t.

– Dehogyis! Nem vele van baj.

– Hanem mivel? – vonom kérdőre.

Szisszenve távozik a száján kifújt levegő.

– A szaxofonnal.

– A szaxofonnal – ismétlem.

– Igen. Az van, hogy… Szóval nagyon utálom a szaxofont. Egy pillanat alatt tönkretesz bármilyen dalt.

– Valaki szólhatna már Kenny G-nek – jegyzem meg.

– Egyetlen dalt mondj, amit jobbá tett a szaxofon.

Ez valami kihívás akar lenni?

– Nincs itt a füzetem, ahova fölírtam az összes szaxis dalt – ironizálok.

– Ilyen dal nincs – nyilatkoztatja ki Alex.

– Mibe, hogy a bulikon te vagy az est fénypontja?

– Elvagyok én a bulikon.

– Csak a gimis bandák koncertjei ne lennének – évődöm.

Vet rám egy oldalpillantást.

– Te tényleg ilyen vérmes szaxofonapologéta vagy? – kérdezi.

– Nem, de úgy csinálok, mintha az lennék, míg be nem fejezed a szaxiellenes hőbörgést. Halljam, mit utálsz még?

– Semmit – feleli. – Csak a karácsonyi zenét meg a szaxofont. Ja, meg ha nem az ad elő valamit, akinek kéne.

– Mi? – értetlenkedem. – Hogyhogy nem az, akinek kéne?

– Ha valakinek a számát más adja elő – hangzik a magyarázat.

Harsányan felröhögök.

– Szóval utálod, ha, idézem, „valakinek a számát más adja elő”?

– Szenvedélyesen – feleli.

– Alex – kezdem. – Ez olyan, mintha azt mondanád, hogy utálod a zöldséget. Túl általános, ezért homályos értelmű kategória. Azaz dehogy homályos! Ennek így egyszerűen nincs értelme.

– Dehogy nincs – erősködik. – Ha valaki jól adja elő másnak a számát, azaz alapvetően ragaszkodik az eredetihez, akkor úgy vagyok vele, hogy „Ezt meg minek?” Ha pedig nagyon eltér az eredetitől, akkor úgy vagyok vele, hogy „Ezt meg mi a francnak?”

– Istenem! Micsoda egy égre üvöltő vénember vagy! – utalok A Simpson családból származó mémre.

Alex homlokráncolva néz rám.

– Aha. És te? Te talán mindent szeretsz?

– Nagyjából – felelem. – Igen, én hajlamos vagyok szeretni a dolgokat.

– Én is – bizonygatja.

– Például a kis villanyvonatokat, meg az Abraham Lincoln-életrajzokat? – tippelgetek.

– Abszolút nincs velük szemben averzióm – mondja. – Miért, te talán utálod őket?

– Mondtam már, hogy én hajlamos vagyok szeretni a dolgokat. Könnyű örömet szerezni nekem.

– Ami azt jelenti, hogy…?

– Hogy… – Gondolkodom egy másodpercig. – Oké. Szóval, amikor már nagyobbacskák voltunk a bátyáimmal, Parkerrel és Prince-szel, sokszor elbringáztunk a moziba úgy, hogy nem is tudtuk, mi megy.

– Neked van egy Prince nevű bátyád? – vág közbe szemöldökét felvonva Alex.

– Nem ez a lényeg – mondom.

– Ez valami becenév? – üti tovább a vasat.

– Nem. Prince után nevezték el. Anyu nagyon odavolt a Purple Rainért.

– És Parker kiről kapta a nevét?

– Senkiről – felelem. – Csak úgy tetszett a szüleinknek ez a név. De, ismétlem, nem ez a lényeg.

– Mindhármatok neve P-vel kezdődik – állapítja meg Alex. – A szüleiteket hogy hívják?

– Wanda és Jimmy.

– Tehát nem P betűs a nevük.

– Nem, nem P betűs – felelem. – Gondolom, Prince és Parker után már adta magát az újabb P betűs név… De mondom, nem ez a lényeg.

– Bocs – mondja Alex. – Folytasd!

– Szóval elbringáztunk a moziba, és vettünk egy-egy jegyet a következő félórában kezdődő filmekre. Mindhárman másra.

Újabb homlokráncolás.

– Mert?

– Még csak nem is ez a lényeg.

– Bocs, de ezt azért nem fogom nem megkérdezni. Miért ültél be egyedül egy filmre, amit nem is akartál megnézni?

Fújok egy nagyot.

– Ez egy játék volt.

– Játék?

– Úgy hívtuk, hogy cápaugratós – magyarázom el sebtében. – Olyasmi volt, mint a két igazság, egy hazugság. Mindenki elmesélte a filmet elejétől a végéig, és ha volt benne valami röhejes, hihetetlen fordulat, akkor úgy kellett mesélni, ahogy volt, ha pedig nem, akkor ki kellett találni valamit, azaz hazudni kellett. Tudod, van az a híres jelenet abban a régi sorozatban, hogy valaki vízisível átugrat a cápa fölött, onnan jött a játék neve. És a végén a többieknek ki kellett találniuk, hogy tényleg úgy volt-e, ahogy mesélted, vagy hazudtál. És ha azt mondták, hogy hazudtál, pedig nem, akkor nyertél öt dolcsit.

Igazából a két bátyám bulija volt ez a játék. Én csak rájuk tapadtam, ők pedig nem hajtottak el.

Alex egy pillanatig rám mered. Ég az arcom. Miért is mondtam el neki ezt a cápaugratóst? Hiszen a családi legendárium sztorijait nem szoktam megosztani olyanokkal, akik úgysem értenék. Persze, most annyira nincs tétje a dolognak, hogy hidegen hagy, ha Alex Nilsen bambán bámul. Felőlem akár le is szólhatja a fivéreim kedvenc játékát, hogy micsoda baromság.

– De, bár nem szívesen ismétlem önmagamat, nem ez a lényeg – folytatom. – Hanem az, hogy tök béna voltam ebben a játékban, méghozzá azért, mert hajlamos vagyok szeretni a dolgokat. Így aztán ha egy film el akar vinni valamerre, akkor arra megyek. Még akkor is, ha a szuperkém két száguldó motorcsónakon egyensúlyoz a kifogástalan öltönyében, és úgy lődöz a rosszfiúkra.

Alex tekintete párszor még rám villan, majd ismét az útra szegeződik, mielőtt megszólalna.

– Mindez a Linfield Cineplexben történt? – kérdi döbbenten, vagy talán viszolyogva.

– Ajaj – mondom. – Te nem igazán követed ezt a sztorit. Igen, a Linfield Cineplexben.

– Ahol a mozitermek valami rejtélyes okból mindig el vannak árasztva? – hüledezik. – Amikor utoljára ott voltam, még félúton sem jártam a hátsó ajtó és a filmvászon között, de már vízben tocsogtam.

– Viszont olcsó a jegy – mutatok rá. – És feltalálták már a gumicsizmát.

– Azt sem tudjuk, miféle folyadékban tocsogunk, Poppy – mondja grimaszolva Alex. – Simán összeszedhettél valami betegséget.

Oldalra röppen a két karom.

– Azért még élek, nemde?

Összeszűkül a szeme.

– Mi van még?

– Miből mi van még?

– Mi van még, amit szeretsz? – pontosít Alex. – Azonkívül, hogy bármilyen filmet megnézel egyedül a Linfield Cineplex mocsarában.

– Nem hiszel nekem?

– Dehogynem – feleli. – Csak a tudományos érdeklődés vezérel. Lenyűgöz ez a Poppy-jelenség.

– Oké – mondom. – Hadd gondolkozzak.

Kinézek az ablakon. Épp egy PF Changs kínai kajálda suhan el mellettünk.

– Gyorsétteremláncok! – kiáltok fel. – Azokat szeretem. Tetszik, hogy bárhol vagy, ugyanazt kapod, és sok helyen annyi kenyérrudacskát ehetsz, amennyi beléd fér, és… ó! – vágok a saját szavamba, mert beugrik, hogy mi az, amit mégiscsak utálok. – A futás! – folytatom. – Na, azt gyűlölöm. A gimiben kettest kaptam tesiből, mert sokszor otthon „felejtettem” a cuccomat.

Alex szája szeglete diszkréten felkunkorodik. Az arcom újfent lángra gyúl.

– Tessék, rajta! Igen, kettes voltam tesiből. Látom, égsz a vágytól, hogy ezzel szívass.

– Nem erről van szó – mondja Alex.

– Hát miről?

Kicsit feljebb kúszik a halovány mosolya.

– Csak vicces, hogy pont a futást mondod. Én ugyanis imádok futni.

– Ez komoly? – kiáltok fel. – Elvből utálod, ha „nem az ad elő valamit, akinek kéne”, ugyanakkor imádod, ha döng a talpad a kövezeten, és zörög a csontod, kalapál a szíved, mint az ütvefúró, és majd’ kiköpöd a tüdődet? Ez ám a fíling, tényleg!

– Ha ez vigasztal – mondja halkan, és a mosolya szinte elbújik a szája szegletében –, utálom, hogy a „hajó” egy csomó nyelvben nőnemű szó.

Meglepett kacajra fakadok.

– Tudod, mit? Azt hiszem, ezt én is utálom.

– Akkor ezt megbeszéltük – mondja Alex.

Bólintok.

– Akkor ezt meg. Le a hajók elnőiesítésével!

– Örülök, hogy ezzel leszámoltunk.

– Igen, nagy könnyebbség – mondom. – Mit tüntessünk még el a föld színéről?

– Lenne pár ötletem – feleli Alex. – De inkább mondj még egy-két dolgot, amit szeretsz.

– Még mindig tanulmányozol? – ugratom fapofával.

Rózsaszín árnyalatot ölt a füle.

– Lenyűgöz, hogy megismerhetek valakit, aki kész szennyvízben gázolni egy olyan filmért, amiről még nem is hallott. Perelj be, ha nem tetszik.

A következő két óra azzal telik, hogy az érdeklődési és érdektelenségi köreinket cserélgetjük, mint a kiskölykök a baseballkártyákat. Közben az én kevert lejátszási listám megy a háttérben. Lehet, hogy szaxofonnal súlyosbított számok is vannak, de ez egyikünknek sem tűnik fel.

Elmondom Alexnek, hogy imádom a külön fajú, öszszeillő párt nem alkotó állatok barátkozásáról készült videókat.

Ő pedig elmondja, hogy utálja mind a strandpapucs, mind a szeretetnyilvánítások látványát.

– Egyik sem tartozik a nyilvánosságra. A lábfejünk sem – jelenti ki határozottan.

– Neked segítség kell – mondom, de közben megállíthatatlanul röhögök. Alex, hogy szórakoztasson, előtúr még ezt-azt a sajátos, unikális ízlésficamai széles tárházából. A szája sarkából nem tágít az a leheletnyi mosoly, mintha tudná, hogy röhejes figura, de nem bánná, hogy élvezkedem a fura dolgain.

Én pedig őszintén bevallom, hogy utálom Linfieldet is, meg a khaki nadrágot is. Mert miért ne tenném? Hiszen úgyis tudjuk mindketten, mi az ábra. Az, hogy nagyon nem kéne együtt lennünk, és mégis össze vagyunk zárva egy autóban. Abszolút inkompatibilis páros vagyunk, ezért abszolút fölösleges erőlködnünk, hogy elkápráztassuk egymást.

Így aztán gond nélkül benyögöm, hogy:

– A khaki nadrágos emberről ordít, hogy nincs se normális gatyája, se egyénisége.

– A khaki nadrág strapabíró, és mindenhez passzol – hangzik Alex ellenérve.

– Tudod, egy ruhadarabnál nem az a kérdés, hogy lehet-e hordani, hanem hogy szabad-e.

Alex egy legyintéssel hessenti el a gondolatot.

– Ami pedig Linfieldet illeti – vált témát –, ugyan mi baj van vele? Ilyen helyen felnőni remek dolog.

Ez már komplikáltabb kérdés. Van rá válaszom, csak nem szívesen osztom meg másokkal. Még egy olyan emberrel sem, aki pár óra múlva kitesz a kocsijából, és eszébe sem jutok soha többé.

– Linfield a középnyugati városok khaki nadrágja – mondom.

– Azaz kényelmes és strapabíró – vágja rá Alex.

– Azaz deréktól lefelé pucér – vágom rá én.

Alex ezután közli, hogy utálja a tematikus bulikat. Valamint a bőrkarkötőt és a hegyes orrú, de „lekockított” cipőt. Meg azt, amikor bemész valahova, és valamelyik haverod vagy a bácsikád elsüti a poént, hogy „Ide már bárkit beengednek?” Meg amikor a pincér „havernak”, „főnöknek” vagy „mesternek” titulálja az embert. Meg amikor a férfiak úgy lépkednek, mintha most szálltak volna le a lóról. Meg a mellényt bárkin, bármilyen helyzetben. Meg amikor egy társaság fotózkodik, és valaki megszólal, hogy: „Lőjünk egy bohóckodósat is!”

– Én imádom a tematikus bulikat – mondom.

– Még szép – feleli. – Hiszen te jó vagy ebben.

Összeszűkült szemmel nézek rá, és fölteszem a lábamat a műszerfalra. Aztán leveszem, amikor Alex szája széle idegesen megrándul.

– Te követsz engem, Alex?

Elborzadva néz rám.

– Ugyan miért tennék ilyet?

Olyan képet vág, hogy megint röhögnöm kell.

– Nyugi, vicceltem! De azért áruld el, honnan tudod, hogy „jó vagyok” a tematikus bulizásban? Hiszen egyetlenegy bulin találkoztunk, és az sem volt tematikus.

– Látatlanban gondolom így – feleli. – Mert te mintha… mintha mindig jelmezben lennél. Ezt nem rossz értelemben mondom! – teszi hozzá sietve. – Csak mindig úgy öltözöl, hogy… Szóval olyan…

– Olyan eszméletlen jól? – segítem ki.

– Olyan magabiztosan.

– Micsoda kétértelmű bók! – mondom.

Alex sóhajt egyet, és azt kérdezi:

– Te direkt értesz félre folyton?

– Nem – felelem. – Ez az együttlétünk természetes folyománya.

– Én csak azt akartam mondani, hogy számodra a tematikus buli napja pont olyan, mint bármelyik szürke hétköznap. Én viszont órákig agyalok a gardróbom előtt, hogy melyiket vegyem föl a tíz egyforma ingemből meg az öt egyforma nadrágomból, ha valami halott hírességgé akarok válni.

– Talán, ha… Szóval, ha nem nagy tételben vásárolnád a cuccaidat – vetem föl. – Vagy mehetnél a buliba egy szál khaki nadrágban, és mondhatnád, hogy te vagy a mutogatós bácsi.

Alex vág egy viszolygó grimaszt, de amúgy nem reagál a javaslatomra.

– Utálom, hogy döntenem kell – mondja. – És ha megpróbálok jelmezt venni, az még rosszabb. A pláza engem szabályosan lebénít, egyszerűen sok nekem. Üzletet sem tudok választani, nem hogy ruhát, ezért kénytelen vagyok a neten vásárolni, és ha találok valamit, ami tetszik, gyorsan rendelek belőle még ötöt.

– Hát, ha egyszer meghívnak egy olyan tematikus buliba, ahol tutira nincs strandpapucs, meg nyilvános enyelgés meg szaxi, akkor örömmel elviszlek shoppingolni.

– Komolyan mondod? – villan rám Alex tekintete. Már sötétedik, de eddig észre se vettem. A hangszórókból Joni Mitchell mindig szomorkás, búgó hangja szól: az A Case of You-t énekli.

– Hát persze, hogy komolyan – felelem.

Lehet, hogy nincs bennünk semmi közös, de kezdem élvezni ezt a dolgot. Talán azért, mert a gólyaév során végig azt éreztem, hogy viselkednem kell. Mintha egyfolytában interjúztattak volna, hogy méltó vagyok-e az új barátságokra, az új önazonosságra, az új életre.

Most viszont furcsamód nem érzem így. Meg aztán imádok shoppingolni.

– Tök jó lenne – folytatom. – Te lehetnél az én élő Ken babám.

Előrehajolok, és egy kicsit följebb tekerem a hangerőt, majd közlöm:

– És ha már ott tartunk, hogy mi mindent imádok, például ezt a dalt.

– Az én karaoke-repertoáromban is szerepel – válaszolja Alex.

Hahotára fakadok, de a bosszús arckifejezéséből hamar leszűröm, hogy nem viccel. Így még jobb…

– Nem nevetlek ki – nyugtatom meg sietve. – Szerintem ez imádnivaló.

– Imádnivaló? – kérdez vissza Alex. Nem tudom eldönteni, hogy csak értetlenkedik-e, vagy megsértődött.

– Nem úgy értettem, hanem…

Félbemarad a mondatom. Egy kicsit lehúzom az ablakot, hadd jöjjön be a levegő, majd kiszedem a hajamat az izzadt nyakam alól, és begyűröm a tarkóm meg a fejtámla közé.

– Szóval csak arra gondoltam… – vágok bele még egyszer, de még mindig nem találom a megfelelő szót. – Szóval úgy néz ki, hogy nem az vagy, akinek hittelek.

Homlokráncolás.

– Miért, kinek hittél?

– Nem is tudom – felelem. – Egy mezei linfieldi srácnak.

– De hát az vagyok – mondja erre.

– Egy mezei linfieldi srác, aki az A Case of You-t nyomatja karaokén – pontosítok, majd magába szippant a friss, üde, gyönyörteljes röhögés.

Alex erre mosolyogva megcsóválja a fejét.

– Te pedig egy mezei linfieldi csaj vagy, aki… – Egy kicsit gondolkodik, majd folytatja: – Aki a Dancing Queent nyomatja karaokén?

– Ez még a jövő zenéje lesz – mondom. – Soha nem karaokéztam.

– Ez komoly? – fordul felém Alex. Az arcára van írva, hogy úrrá lett rajta a mélységes, hamisítatlan döbbenet.

– A karaokebárokba nem csak huszonegy éves kortól engednek be? – kérdezem.

– Nem mindenhol kérnek igazolványt – mondja Alex. – Elmehetnénk valamikor a nyáron.

– Oké – felelem. Meglep a szíves invitálás, ahogy az is, hogy elfogadom. – Az buli lenne.

– Oké – mondja Alex is. – Vagány.

Így hát már kétféle közös tervünk is van.

Akkor mi most afféle haverok lennénk? Vagy mi…

Egy autó a seggünkbe nyomul. Úgy tűnik, Alexet nem izgatja, indexel, és félrehúzódik. Ha csekkoltam a kilométerórát, mindig azt láttam, hogy precízen tartja a sebességhatárt. Most sem lépi túl egy idióta miatt, aki letolja a másikat az útról.

Gondolhattam volna, hogy ilyen óvatos sofőr. Persze néha nagyon mellétrafál az ember, ha megtippeli, hogy milyen lehet a másik.

Ekkor már rég a szomjas indianai szántóföldek közt haladunk. A kevert lejátszási listám összevissza csapong: Beyoncé, Neil Young, Sheryl Crow, LCD Soundsystem…

– Te tényleg mindent szeretsz – ugrat Alex.

– Kivéve a futást, meg Linfieldet, meg a khaki nadrágot – mondom.

Ő nem húzza le az ablakát, én igen. Ciklonként röpdösi körbe a fejemet a hajam, miközben suhanunk a tükörsima úton, és úgy süvít a szél, hogy alig értem Alexet, aki kissé hamisan énekli a Hearttal az Alone-t. Aztán jön a refrén, és azt már együtt ordítjuk iszonytató, egyforma fejhangon, eltorzult arccal, röpdöső karokkal. Zörögnek az ősrégi batár hangszórói.

Alex e pillanatban annyira drámai, annyira lelkes, anynyira abszurd, mintha nem is ő lenne. Mintha nem is a szelíd, visszafogott fiú ülne mellettem, akit az orientációs héten, a lampionok alatt megismertem.

Lehet, hogy Csöndes Alex amolyan köpönyeg, avagy jelmez, amibe belebújik, mielőtt kilép az ajtón – suhan át az agyamon. – Ez pedig itt Meztelen, avagy Jelmeztelen Alex.

Na, jó, majd kitalálok neki valami jobb nevet. A lényeg, hogy kezd tetszeni ez a mostani kiadása.

– Az utazással mi a helyzet? – töröm meg a két dal közti csendet.

– Hogyhogy mi a helyzet?

– Szereted vagy gyűlölöd?

Ezt átgondolja. Nyílegyenes vonal a szája.

– Nemigen tudom eldönteni – mondja végül. – Ugyanis nemigen voltam még sehol. Sokat olvastam távoli országokról, de még nem jártam egyikben sem.

– Én sem – mondom. – Még nem.

Alex megint gondolkodik egy kicsit.

– Szeretem – mondja végül. – Azt hiszem, szeretem.

– Aha – bólintok rá. – Én is.

6. fejezet

IDÉN NYÁRON

Másnap reggel bemasírozok Swapna irodájába. Érzem, hogy fel vagyok ajzva dacára annak, hogy éjszakába nyúlóan írogattunk Alexszel. Lekoppantom az asztalra a főnöknőm jeges americanóját, mire Swapna, aki az őszi lapszám tervezetét tanulmányozza, riadtan felnéz.

– Palm Springs – mondom.

Csak egy röpke pillanatra fagy rá az arcára a döbbenet, aztán mosolyra görbül a pengeszája sarka, és hátradől a székén. Ahogy keresztbe fonja a hibátlan tónusú karjait a szabónál csináltatott, fekete ruháján, a mennyezeti lámpa fénye pont a behemót eljegyzési gyűrűjére esik. Rám kacsingat a gyűrű közepébe foglalt, csodaszép rubinkő.

– Palm Springs – ismétli Swapna. – Egy örökzöld…

Gondolkodik egy kicsit, majd bágyadtan legyint, és így folytatja:

– Mármint igazából sivatag, persze, de P+R-szempontból tökéletes. Az ország kontinentális részén nemigen találsz pihizősebb-relaxálósabb helyet, mint Palm Springs.

– Pontosan! – mondom, mint aki hajszálra ugyanezt gondolta elejétől fogva. Pedig a választásomnak semmi köze ahhoz, hogy mi tetszhet vagy nem tetszhet a P+R-nek. Nagyon is sok köze van viszont ahhoz, hogy Alex legkisebb öccse, David Nilsen a jövő héten megházasodik.

A kaliforniai Palm Springsben.

Miután írtam Alexnek, hogy elruccanhatnánk valahova, kiderült, hogy van egy kis bökkenő. A jövő hétre ugyanis már beütemezett egy kiruccanást, mert az öccse Palm Springsben tartja az esküvőjét. Porig sújtott a hír, de persze azt írtam vissza, hogy megértem, és gratuláljon a nevemben Davidnek. Aztán lehanyatlott a kezemben a telefon, és elkönyveltem, hogy a beszélgetés, azaz írogatás véget ért.

De nem ért véget, így bő két óra múlva vehettem egy nagy levegőt, és előrukkolhattam a nagy ötlettel. Azt vetettem fel, hogy Alex hosszabbítsa meg a háromnapos utat, és az esküvő előtt csatlakozzon hozzám egy kis P+R finanszírozta nyaralásra. Alex beleegyezett, sőt meghívott, hogy maradjak ott az esküvőre is.

Szépen összeállt tehát minden.

– Palm Springs – ízlelgeti a város nevét Swapna, majd az üvegesedő tekintete jelzi, hogy a gondolataiba mélyedt. Leteszteli magában az ötletet, majd hirtelen visszajön a révületből, és megtámadja a klaviatúrát. Pötyög egy sort, majd állát vakargatva olvas valamit a képernyőn.

– Persze csak majd a téli lapszámba tudnánk betenni – mondja végül. – Ott nem a nyár a főszezon.

– De pont ezért ideális választás! – improvizálok kissé pánikszerűen. – Hiszen nyáron is lehet ott csinálni egy csomó mindent, nincs olyan tömeg, és olcsóbb is. Úgyhogy egy kicsit visszatérhetnék a gyökereimhez, tudod, hogy hozzuk ki az utat minél kevesebből.

Swapna eltűnődve biggyeszti az ajkát.

– Csakhogy mi aspirációs, vágyébresztő brand vagyunk.

– És Palm Springs maga a tömény aspiráció! – vágom rá. – Fölébresztjük az olvasóban a vágyat, és meg is mutatjuk, hogy válthatja valóra.

Swapna sötét szeme felcsillan. Míg fontolgatja a dolgot, reményteljesen feszül a gyomrom.

Aztán pislog egyet, a képernyő felé fordul, és közli:

– Nem.

– Mi? – szalad ki a számon önkéntelenül. Az agyam egyszerűen képtelen feldolgozni, hogy ez történik velem. Az nem lehet, hogy itt, a munkahelyemen siklik ki a vonatom!

Swapna hallat egy bocsánatkérő sóhajt, majd a csilivili üvegasztalára hajol, és így szól:

– Nézd, Poppy, méltányolom a szellemi munkát, amit belefektetettél, de ez egyszerűen nem P+R. Ha lehoznánk egy ilyen anyagot, az márkakeveredést idézne elő.

– Márkakeveredés – ismétlem. Úgy tűnik, a döbbenettől elfogytak a szavaim.

– A hétvégén végig ezen agyaltam, és arra jutottam, hogy téged küldelek Szantorinire – teszi hozzá Swapna.

Aztán az őszi lapszám jóváhagyandó tervezetére vándorol a tekintete. Az arcán is látszik, hogy visszakapcsolt „empatikus, de vérprofi cégvezető” üzemmódból „keményen koncentráló magazinszerkesztő géniusz” üzemmódba. Azaz továbblépett, és ezt olyan erős jelzésekkel adta tudtomra, hogy csak állok ott báván. Pedig az agyam lelőhetetlenül harsogja a refrént, hogy „De hát, de hát, de hát!”

De hát ez a mi nagy esélyünk, hogy helyrehozzunk mindent!

De hát nem adhatod fel ilyen könnyen!

De hát ez az, amit igazából akarsz! Bizony, ez az, nem a szemkápráztató, hófehérre meszelt Szantorini meg a csillámló, kéklő tenger.

Alexszel a sivatagban, a tomboló nyár közepén… Csak úgy betévedni egy-egy helyre, amit le sem csekkoltunk a Trip Advisoron… Rendszertelenül, ötletszerűen csordogáló napok, hosszú-hosszú esték, kihagyhatatlan, poros könyvesboltra tékozolt napsütéses órák… Kupis, baciktól hemzsegő vintage bolt, ahol a karót nyelt, de türelmes Alex az ajtónál vár, míg én halott emberek kalapjait próbálgatom… Igen, ez kell nekem!

Vadul dobog a szívem az iroda ajtajában, ahol álldogálok, míg Swapna fel nem néz, és kérdőn fel nem szalad a szemöldöke, mintha azt mondaná: „Igen, Poppy?”

– Szantorini legyen Garretté – mondom.

Swapna értetlenül pislog.

– Azt hiszem, egy kis szabi kéne nekem – bököm ki, majd pontosítok: – Egy igazi vakáció.

Swapna szája összepréselődik. Látom, hogy zavarba hoztam, de nem kérdezősködik. Amit én igencsak díjazok, mert ezt úgysem tudnám megmagyarázni.

Swapna végül lassan bólint, és így szól:

– Majd küldd át, hogy mettől meddig nem vagy.

Sarkon fordulok, és visszamegyek az asztalomhoz. Hónapok óta nem voltam ilyen nyugodt – de miután leülök, ismét a tudatomba nyomul a rideg valóság.

Van némi spórolt pénzem, de ami a P+R mércéjével mérve elérhető árú nyaralásnak minősül – pláne, ha ők állják a cechet –, az messze esik attól, amit önerőből állni tudok. Alexen, a középiskolai angoltanáron, aki a doktori kurzus alatt felgyülemlett adósságát nyögi, nem vasalhatom be a költségek felét. Azt pedig erősen kétlem, hogy eljönne velem, ha megtudná, hogy én finanszírozom az utat.

De lehet, hogy ez direkt jó! Hiszen pont a filléres nyaralásainkat élveztük a legjobban, és akkor kezdődött a lejtmenet, amikor a Nyári útjainkba bekavart a P+R. Úgyhogy igenis meg tudom én ezt csinálni, össze tudok hozni egy ideális nyaralást úgy, mint régen! Hogy emlékeztessem Alexet arra, hogy milyen jó tud ez lenni.

Minél tovább agyalok ezen, annál inkább értelmet nyer a dolog. Egyre jobban izgat a gondolat, hogy összejöhet egy régi típusú, potom pénzből kihozott út. Sokkal egyszerűbb volt akkoriban minden, és baromi jól éreztük magunkat.

Telefont ragadok, és szánok egy kis időt a tökéletes üzenet megalkotására.

Egy habókos gondolat: csináljuk úgy, mint régen! Azaz nyaraljunk olcsón a sarkunkban koslató profi fotós meg ötcsillagos étterem nélkül. Nézzük meg Palm Springst úgy, ahogy egy csóró tudóshoz és a digitális kor egyszerű firkászához illik.

Másodperceken belül jön a válasz:

A P+R részéről rendben? Mármint hogy nincs fotós?

Önkéntelenül ingatni kezdem a fejem, mintha a vállaimon ülő kis angyal és kis ördög jobbra-balra rángatna. Nem szeretnék Alex szemébe, azaz képernyőjébe hazudni.

De hát a P+R részéről tényleg rendben van a dolog. Kivettem egy hét szabit, úgyhogy szabad ember vagyok.

Aha – írok vissza. – Minden el van intézve, ha részedről oké a balhé.

Persze – feleli Alex. – Jól hangzik.

Jól bizony. És jó is lesz. Meg tudom csinálni úgy, hogy jó legyen.

7. fejezet

IDÉN NYÁRON

A hatórás utat végigüvöltő négy kisbaba rögtön elhallgat, amikor a gép földet ér.

Előhúzom a táskámból a telefonomat, kikapcsolom a repülési üzemmódot, és kivárom, míg beözönlik az összes üzenet. Írt Rachel, Garrett, Anyu, David Nilsen, valamint végül, de nem utolsósorban, Alex.

Rachel háromféleképpen is elmondja, hogy mindenképp írjak, amint landolunk, mert tudni akarja, hogy nem zuhantunk-e le, és nem szippantott-e be a Bermuda-háromszög. Közli továbbá, hogy imádkozik majd a biztonságos landolásért.

Épségben földet értem, és máris hiányzol – írom neki, majd megnyitom Garrett üzenetét.

NAGY-GYON köszönöm, hogy nem csaptál le Szantorinire! – írja, majd egy külön üzenetben hozzáteszi: – Amúgy… Elég fura döntés SZVSZ. Remélem, minden oké nálad.

Igen, minden oké – felelem. – Csak közbejött egy esküvő, és Szantorini úgyis a te ötleted volt. Majd küldj egy rakás fotót, hadd bánjam, míg élek!

Ezután David üzenetét nyitom meg:

ANNYIRA örülök, hogy jöttök Allel! Tham izgatottan várja, hogy megismerjen, és természetesen hivatalos vagy MINDENRE.

Mindig is David volt a kedvencem Alex fivérei közül, de szinte hihetetlen, hogy már eladósorba jutott.

Amikor megosztottam ezt a gondolatomat Alexszel is, így felelt:

Huszonnégy éves. El sem tudom képzelni, milyen lehet ekkora döntést hozni ilyen zsenge korban, de a másik két öcsém is fiatalon házasodott, és Tham igazán remek srác. Még apánk is támogatja a dolgot. Csináltatott egy „Krisztus büszke követője vagyok, aki szereti az ő meleg fiát” feliratú autómatricát.

Amikor ezt olvastam, úgy rám tört a röhögés, hogy beleprüszköltem a kávémba. Mert ez abszolút Mr. Nilsenre vallott, és összecsengett azzal is, amin folyton poénkodtunk Alexszel, hogy David a család kis kedvence. Bezzeg Alex gimis koráig nem hallgathatott világi zenét, és amikor úgy döntött, hogy állami egyetemre megy, volt némi sírás.

De nem ez a lényeg. Hanem az, hogy Mr. Nilsen valóban szereti a fiait, és végül mindig jobb belátásra tért, ha a boldogságukról volt szó.

Ha huszonnégy évesen nősültél volna, Sarah-t vetted volna el – válaszoltam akkor Alexnek.

Neked pedig Guillermo lenne a férjed – felelte ő.

Mire én visszaküldtem neki az egyik bús kutyusos szelfijét.

Csak azt ne mondd, hogy máig a szívedben őrzöd azt a faszkalapot! – írta Alex.

Nemigen jöttek ki egymással ők ketten.

Nem is mondom – írtam vissza. – De ne feledjük, hogy nem mi éltünk olyan gyötrődős „se veled, se nélküled” kapcsolatban Guivel! Azok ti voltatok Sarah-val!

Alex akkor annyiszor kezdte el, majd hagyta abba a pötyögést, hogy már azt hittem, direkt szívat.

Az a beszélgetés így végződött. Alex csak másnap írt legközelebb, és a képnek, amit küldött, semmi köze nem volt a témához. A fotón látható flitteres, fekete fürdőköpenyek hátán a „(Gyógy)fürdős k*rva” felirat díszelgett.

Formaruha a Nyári útra? – írta a kép mellé Alex, a Sarah-témát pedig azóta is kínosan kerüljük. Napnál világosabb tehát, hogy van valami köztük – már megint.

Még most, a LAX reptér terminálja felé guruló zsúfolt, felforrósodott gépen, a babavisítás utáni csöndben is a rosszullét környékez, ha erre gondolok. Soha nem voltunk egymás lelkes rajongói Sarah-val, és kétlem, hogy jóváhagyná az újabb közös nyaralásunkat, ha összejöttek volna Alexszel. Ha pedig csak összejövőben vannak, akkor könnyen lehet, hogy ez az utolsó Nyári utunk.

Mert előbb-utóbb összeházasodnak, majd jönnek a gyerekek, megy az egész család a Disney Worldbe, és soha nem kerülünk olyan közel egymáshoz Sarah-val, hogy része lehessek Alex életének.

Elhessentem a gondolatot, és válaszolok Davidnek:

Felvillanyozó és megtisztelő, hogy ott lehetek!

Válaszul küld egy táncoló medvés GIF-et, én pedig rápöttyintek anyukám üzenetére.

Nagy ölelés és csók Alexnek! Add át! :) – írja, a végén begépelt szmájlival. Mindig elfelejti, hogy kell berakni az emotikonokat, és ha meg akarom mutatni, türelmetlenül elhajt.

– Be tudom én azt írni szépen, rendesen! – erősködik ilyenkor.

Hiába, a szüleim nem a változás élharcosai.

Ne markoljak bele mindjárt a seggébe? – írom vissza. Már jön is a válasz:

Ha úgy érzed, hogy az segíthet! Kezdem unni, hogy hiába várom a kisunokákat.

A szememet forgatva zárom be az üzenetét. Anyu mindig is odavolt Alexért, méghozzá részben, sőt talán leginkább azért, mert hazaköltözött Linfieldbe. Rendületlenül bízik benne, hogy egyszer majdcsak ráébredünk, hogy szeretjük egymást, és akkor én is hazamegyek Ohióba, majd rögtön teherbe is esek. Apám ugyanakkor, bár engem rajongásig szeret, elég ijesztő figura. Alexet mindig is úgy megfélemlítette, hogy ha egy légtérben voltak, egy fikarcnyit sem mutatott meg a személyiségéből.

Apu nagydarab, izmos, nagyhangú ember, valamint, ahogy abból a férfi nemzedékből oly sokan, viszonylag ügyes kezű. Továbbá hajlamos kerek perec, az illetlenség határát súrolva rákérdezni dolgokra, és még csak nem is azért, mert egy bizonyos választ vár. Egyszerűen kíváncsi természetű, és sokszor nem veszi észre magát.

A hangerejét sem modulálja valami jól, de ezzel persze így van az egész Wright família. Anyu folyamatos harsogása kicsit sok tud lenni, ha valaki nincs hozzászokva. „Kóstoltad már ezt a szőlőt? Édes, mint a vattacukor! Imádni fogod! Máris mosok neked egy kicsit! Azaz előbb elmosok egy tálkát… Jaj, ne! Az összes tálkánk a hűtőben van lefóliázva, azokba raktam a maradék kaját. Tudod mit, markolj bele nyugodtan!” Ha pedig apám homlokráncolva elbődül, hogy „Na, és szavaztál a polgármester-választáson?”, akkor az áldozat máris úgy érzi magát, mintha kihallgatnák, és szinte várja, hogy mikor ugrik elő az asztal alól az FBI kínvallatója.

Amikor Alex barátságunk legelső nyarán először vitt el karaokézni, nemcsak a saját érdekében próbáltam pajzsként védeni a szülői háztól, hanem magam miatt is.

Ugyanis a hosszú autózás alatt megismertem annyira, hogy tudjam: ha belép a mindenféle mütyürkékkel, biszbaszokkal, poros képkeretekkel és kutyaszőrrel teli kulipintyónkba, az olyan, mintha egy vegát körbevezetnének a vágóhídon. Nem akartam, hogy kínban legyen, de azt sem, hogy ítélkezzen a családom fölött. Hiszen a szüleim, bár kupisak, furák, tolakodók meg minden, igazából fantasztikus emberek. Csakhogy, amint azt a saját bőrömön tapasztaltam, az embereknek nem ez az első gondolatuk, ha átlépik a küszöbünket.

Ezért azt mondtam Alexnek, hogy majd kimegyek a ház elé, de sajnos nem mondtam elég hangsúlyosan. Így aztán Alex Nilsen, mivel ő már csak Alex Nilsen, bekopogott, mint egy gimis amerikaifutball-sztár az ötvenes években. Gondolta, bemutatkozik a szüleimnek, „nehogy aggódjanak”, hogy ellovagolok a naplementébe egy idegennel.

A csengő hallatán hanyatt-homlok rohantam a földszintre, hogy elejét vegyem a káosznak, de nem voltam elég gyors. Mire leértem a rózsaszín tollakkal díszített vintage házi pacskeromban, Alex már ott állt az előszobában a két bazi magas tárolókonténer között. Ide-oda lökdöste a két nagyon öreg, nagyon rossz husky keverékünk, és kínos családi fotók tömkelege nézett le rá a falról.

Mire csúszkálva befutottam a lépcső felől, Apu már javában harsogta, hogy:

– Ugyan miért aggódnánk amiatt, hogy elmegy veled?

Aztán meg:

– És ezt az „elmenést” úgy értsem, hogy ti ketten…

– Nem! – vágtam közbe, és nyakörvön ragadtam Rupertet, a kanosabbik kutyánkat, mielőtt rávetődött volna Alex lábára.

– Nem járunk együtt úgy – folytattam. – Aggódnod pedig tényleg abszolút nem kell. Alex nagyon lassan vezet.

– Éppen ezt akartam mondani – hebegte Alex. – Mármint nem az a lényeg, hogy milyen gyorsan megyek, hanem hogy… hogy nem lépem túl a sebességhatárt. Ezért mondtam, hogy nem kell aggódnia.

Apu szemöldöke összeszaladt. Alex arcából pedig kiszaladt a vér, és hirtelen nem is tudtam, hogy apámtól rémült-e meg, vagy a szegélyléceket lepő porrétegtől. Amit, hogy őszinte legyek, addig észre se vettem.

– Láttad Alex autóját, Apu? – tereltem gyorsan másra a szót. – Nagyon régi. Meg a telefonja is. Már vagy hét éve nem vett újat!

Alex fülig vörösödött, pedig apám érezhetően megbékélt. Látszott, hogy fölkeltette az érdeklődését, amit mondtam, sőt tetszik neki.

– Tényleg?

Mindmáig előttem van Alex rám villanó tekintete: az arcomról próbálta leolvasni a helyes választ. Kurtán bólintottam.

– Igen – felelte kissé kérdő hangsúllyal Alex, majd összerezzent, mert Apu a vállára csapott egy jó nagyot.

– Amit ma megjavíthatsz, ki ne cseréld holnap! – közölte önfeledt, fülig érő mosollyal.

– Mit kell kicserélni? – kiáltott oda a konyhából Anyu. – Elromlott valami? Kivel beszélsz? Poppyval? Kér valaki csokis perecet? A manóba, hol egy tiszta tányér?

Miután röpke húszpercnyi búcsúzkodás árán elhagytuk a házat, Alex csak ennyi kommentárt fűzött a dologhoz:

– Kedvesnek tűnnek a szüleid.

– Azok is! – szaladt ki a számon meglepően agresszív hanghordozással. Mintha azt mondtam volna, hogy merje csak szóba hozni a port, a nyomulós huskyt vagy a hűtőre mindmáig kimágnesezett nyolccsilliárd gyerekrajzot. De persze nem hozta szóba egyiket sem. Hiszen ő már akkor is Alex volt, bár még nem egészen értettem, hogy ez mit jelent.

Azóta sem szólt egy rossz szót sem, sőt még virágot is küldött nekem a koleszba, amikor Rupert, a husky elhalálozott. A részvétkártyára ezt a vicces szöveget írta:

„Miután együtt töltöttünk egy kis időt, éreztem, hogy különleges kapcsolat alakult ki köztünk. Hiányozni fog. Ha bármire szükséged van, Poppy, rám számíthatsz. Bármikor.”

Nem mintha szó szerint bebifláztam volna a kártya szövegét, persze.

Nem mintha ott lenne az egy szem cipősdobozban, amit engedélyeztem magamnak a lakásomban, a jól megválogatott képeslapok, levelek, cetlik és újságkivágások között.

Nem mintha olykor napokig gyötrődtem volna, mióta kezdetét vette a barátságunkban tátongó űr, hogy talán ki kéne már dobnom azt a kártyát. Hiszen, mint kiderült, a bármikornak azért van határa.

Hátul megint rázendít az egyik baba, de közben a gép begördül az utashídhoz. Mindjárt kiszállok.

És viszontlátom Alexet.

Bizseregni kezd a gerincoszlopom, majd a gyomromig hatol az ideges remegés.

Megnyitom az utolsó olvasatlan üzenetemet, amely tőle érkezett:

Most szálltunk le.

Szintúgy – írom vissza.

Nem tudom, mit mondhatnék még. Több mint egy hete írogatunk egymásnak. A balul elsült horvát út témáját kínosan kerültük, és tök normálisnak tűnt minden – egészen mostanáig. Amikor is rádöbbenek, hogy bő két éve nem láttam Alexet élőben.

Nem érintettem meg, nem hallottam a hangját, és nem is beszéltem hozzá. Számos okból lehet tehát kínos a helyzet, és szinte biztos, hogy egy-két okot meg is fogunk tapasztalni.

Izgatottan várom a pillanatot – még szép! –, de rá kell döbbennem, hogy rettegek is tőle.

Meg kéne beszélnünk, hogy pontosan hol találkozzunk, ezért előhalászom az emlékezet sűrű, zavaros leveséből a LAX reptér alaprajzát. Fölidézem a négy P+R-s évem alatt látott mozgójárdákat, meg persze a tompa színű padlószőnyegeket.

A csomagkiadó talán megfelel, igaz, egy csomót kell majd caplatnunk kukán, mint a hülyék, miután megláttuk egymást.

És mi lesz, amikor már halljuk egymás szavát? Vajon oké, ha megölelem?

A Nilsen család nem valami ölelkezős bagázs, ellentétben velünk, Wrightokkal. Rólunk köztudott, hogy bőszen markolásszuk, csapkodjuk, taszigáljuk, szorongatjuk azt, aki szóba áll velünk, meg bökdössük is hol ujjal, hol könyökkel. Így nyomatékosítjuk a mondandónkat, legyen az bármily banális. Számunkra olyan magától értetődő a testi kontaktus, hogy egyszer véletlenül megöleltem a lakásomból távozó mosogatógép-szerelőt. A fickó méltósággal viselte a dolgot, közölte, hogy nős ember, én pedig ehhez szívből gratuláltam.

Annak idején, amikor nagyon közel álltunk egymáshoz, Alexszel is folyton ölelkeztünk, de ez akkor volt, amikor még ismertem őt. Amikor még fesztelenül tudott viselkedni velem.

Lecibálom a csomagtartóból a gurulós útitáskámat. Ahogy tolom magam előtt, izzad a hónaljam a könnyű szvetterben, meg a tarkóm is a nyakamból kisöpört, meggyűrődött lófarok alatt.

Végtelenül hosszú volt a repülőút. Ha megnéztem, mennyi az idő, mindig úgy tűnt, hogy hosszú órák sűrűsödtek össze egy-két percbe. Szinte ugráltam a szűk ülésen, úgy vártam, hogy megérkezzünk, de most mintha kárpótolni akarna az idő, amiért az út alatt úgy „felfúvódott”. Igen, mintha direkt kicsire zsugorodna, egy pillanat alatt az utashíd végére érek.

Elszorul a torkom, és mintha lötyögne az agyvizem. Kilépek az utashíd kapuján, félreállok a mögöttem kitódulók útjából, és előhúzom a telefonomat.

Tali a csomagki… – pötyögi az izzadt kezem.

– Szia!

Megpördülök. A hang gazdája kikerüli a kettőnk közt leparkolt babakocsit.

És mosolyog. Igen, Alex mosolyog, álmos szeme puffadt, a vállán ott lóg a laptoptáska, és megvan a nyakát verdeső fülhallgatója is, meg a borzas haja, amely igencsak kilóg a sötétszürke nadrág, a decens ing és a kopásmentes bőrbakancs alkotta sorból.

Odalép hozzám, a háta mögé ejti a kézipoggyászát, és az ölelésébe von – és ez abszolút normális! Tök természetesnek hat, hogy lábujjhegyre állok, átkarolom a derekát, a mellkasába fúrom az arcomat, és belélegzem az illatát. A pézsma- és lime-illattal elegy cédrusillatát. Mert ha valakiről, hát Alex Nilsenről bízvást elmondható, hogy a szokásai rabja.

Ugyanaz a rejtélyes séró, ugyanaz a tiszta, üde, lágy illat, ugyanaz a minimalista ruhatár (bár az évek során némiképp feldobták a jobb szabású cuccok meg a jobbfajta cipők), és ugyanúgy nyomorgat a lapockám alatt, ahogy magához húz. Kis híján fölemel a földről, mégsem mondhatnám, hogy megropogtatja a csontjaimat.

Mert nem csontropogtatás ez, inkább minden oldalról kifejtett, gyengéd nyomás. Mintha szobrot formázna kettőnkből, mintha összegyúrna minket egy élő, lélegző lénnyé, amelynek kétszer annyi szíve van, mint kéne.

– Szia! – mondom a mellkasába vigyorogva, mint a tejbetök. Erre lejjebb siklik a keze a hátam közepére, és erősödik a szorítása.

– Szia! – mondja ő is még egyszer. Szívből remélem, hogy kihallotta a hangomból a mosolyt, ahogy én az övéből.

A nyilvános enyelgéssel szembeni averziója mintha nem is lenne. Nem sietünk elengedni egymást, és ha jól sejtem, ő is arra gondol, amire én, nyugodtan így maradhatunk, akár illetlenül hosszú ideig is, hiszen két éve ölelkeztünk össze utoljára.

Jó szorosan lehunyom a szemem, és a mellkasához préselem a homlokomat. Így küzdök a feltoluló érzelmekkel. Alex két karja még lejjebb vándorol, és összefonódik a derekamon.

– Jól utaztál? – érdeklődik.

– Azt hiszem, a jövő világklasszis operaénekeseivel ültem egy gépen. És te?

Látom, hogy kezd lazulni az arcizmai fölötti kontroll. A halovány mosolya hízásnak indul, és lesz belőle egy szép, kerek vigyor.

– A szívbajt hoztam a mellettem ülő nénire, amikor volt egy kis turbulencia – feleli. – Véletlenül megfogtam a kezét.

Borzongva hömpölyög át rajtam a magas hangfekvésű kacaj. Alex vigyora is szélesebbre húzódik, és még jobban szorít a két karja.

Meztelen Alex! – suhan át az agyamon, de elhessentem a bűnös gondolatot. Nem igaz, hogy csak így tudom leírni ezt a verzióját! Már rég kitalálhattam volna valami jobbat.

Alex mintha gondolatolvasó lenne, és jogosan megbotránkozna azon, amit olvasott. Ugyanis elfojtja a mosolyát, elenged, és a biztonság kedvéért még hátra is lép.

– Volt feladott csomagod? – kérdi, és megragadja a két gurulós táska fogantyúját.

– Majd húzom én az enyémet – mondom.

– Nem nehéz – feleli.

Magunk mögött hagyjuk az utashíd kapuja körüli tömeget. Nem tudom nem bámulni a mellettem haladó Alexet. Áhítattal tölt el, hogy itt van, és úgy néz ki, ahogy kinézett, és mindez nem álom, hanem valóság.

Alex lepillant rám a magasból, és megrándul a szája széle. Főként azért szeretem az arcát, mert két különböző érzelem is elfér rajta egyszerre – no meg azért, mert már folyékonyan olvasom az érzelmeit.

Most is pontosan tudom, mit jelent az iménti szájrándulás: azt, hogy mulattatja a helyzet, de munkál benne némi homályos gyanakvás. A hangja is ugyanezt a kettőt sejteti, amikor azt kérdezi:

– Mi van?

– Hát, csak az, hogy olyan… magas vagy – mondom.

Valamint ki van gyúrva, de ha ezt kommentálom, rendszerint zavarba jön, mintha a kidolgozott felsőtest jellemhiba lenne. Persze lehet, hogy az ő szemében az, hiszen úgy nevelték, hogy a hiúság kerülendő. Az én anyukám bezzeg ilyeneket írt a fürdőszobai tükörre filccel:

„Jó reggelt annak a csodaszép mosolynak! Üdv, erős karok és lábak! Szép napot, bájos poci, ki az én drága kislányom táplálékát rejted!”

Néha ma is a fülemben csengenek e szavak, ha kilépek a zuhany alól, és fésülködni kezdek a tükör előtt. „Jó reggelt, csodaszép mosolyom! Üdv, erős karom és lábam! Szép napot, bájos poci, ki az én táplálékomat rejted!”

– Azért bámulsz így, mert magas vagyok? – csodálkozik Alex.

– Nem magas vagy, hanem langaléta – felelem, mintha ez mindent megmagyarázna.

Mert könnyebb ezt mondani, mint azt, hogy:

„Hiányoztál, csodaszép mosoly! Jó újra látni titeket, erős karok és lábak! Köszönöm, eszméletlenül feszes hasfal, hogy a táplálékát rejted annak, akit úgy szeretek!”

Alex fülig érő szája már-már szétreped. A szemembe néz, és azt feleli:

– Én is örülök, hogy látlak, Poppy.

8. fejezet

TÍZ NYÁRRAL EZELŐTT

Egy éve, amikor kiléptem a kolesz ajtaján, és a szennyeszsákok mögül kikukucskálva megláttam Alex Nilsent, nem hittem volna, hogy mi ketten egyszer még együtt fogunk nyaralni.

Miután hazavitt a kocsiján, egy-egy kósza üzenettel kezdődött a dolog. Ő a linfieldi moziról küldött autóból lőtt, elmosódott képeket azzal a szöveggel, hogy „El ne felejtsd beoltatni magad!”, én meg egy tízes csomag pólót fotóztam le a szupermarketben, és odapötyögtem a kép alá, hogy „szülinapi ajándék”.

Így telt el három hét, aztán továbbléptünk a telefonálgatás és az együtt lógás irányába. Még arra is rávettem Alexet, hogy nézzen meg egy filmet a Cineplexben. Igaz, mindvégig szinte levitált a szék fölött, és igyekezett nem hozzáérni semmihez.

Az őszi félévre felvettünk két közismereti órát, egy matekot és egy természettudományt. Esténként Alex sokszor átjött a szobámba, vagy én mentem át hozzá, és nagy keservesen megcsináltuk a házit. Bonnie akkor már hivatalosan is a nővérénél lakott, így új szobatársat kaptam. Isabel, az orvostanhallgató néha belekukkantott a leckénkbe a vállunk fölött, és zellerszárat rágcsálva (állítása szerint az volt a kedvenc kajája) korrigálta a hibáinkat.

Alex ugyanúgy gyűlölte a matekot, mint én, az angolos tárgyait viszont imádta. Esténként órákig bújta a kötelező olvasmányait a padlón ülve, én meg ott gubbasztottam mellette, és hol utazási blogokat, hol pletykalapokat böngésztem céltalanul. Az óráim egyformán unalmasak voltak, de amikor vacsora után forró csokit iszogatva sétáltunk Alexszel a campuson, meg amikor hétvégén nyakunkba vettük Chicagót, hogy felderítsük a legjobb hotdogozót, kávézót vagy falafelezőt, boldogabb voltam, mint valaha. Imádtam a nagyvárost, ahol annyiféle műalkotás, kaja, zaj és ember vett körül, hogy még a suli is elviselhetőbb volt.

Egy téli estén vagy inkább éjszakán, amikor kupacba gyűlt az ablakpárkányon a hó, a padlón ülve készültünk a közelgő vizsgánkra. Aztán elegünk lett, és inkább listázni kezdtük, hogy hol lennénk sokkal szívesebben.

– Párizs – kezdtem.

– Amerikaiirodalom-beadandó – mondta Alex.

– Szöul.

– Bevezetés a tényirodalomba beadandó – vágta rá Alex.

– Szófia.

– Kanada.

Csak néztem, majd a kimerültségtől kábán elröhögtem magam. Meg is kaptam érte az Alex védjegyévé vált bosszús pofát.

– Szóval ez a te három álomvakációd – mondtam a szőnyegen hanyatt dőlve. – Két esszé, meg a hozzánk legközelebbi ország.

– Sokkal kevesebből kijön, mint Párizs – mondta komoly arccal Alex.

– Ez bizony fontos szempont, ha ábrándozol.

Alex sóhajtott egy nagyot.

– És az a meleg vizű forrás az esőerdőben, amiről olvastál? Az nem Kanadában van?

– De, a Vancouver-szigeten – bólintottam. – Pontosabban attól nem messze, egy kisebb szigeten.

– Na, oda elmennék – mondta Alex. – Ha az útitársam nem lenne ilyen undok.

– Alex – kezdtem. – Én szívesen veled tartok, pláne, ha a másik két opció az, hogy nézem, ahogy leckét írsz. Akkor nyáron irány a Vancouver-sziget!

Alex is hanyatt dőlt.

– És Párizs? – kérdezte.

– Párizs várhat – feleltem. – Úgysincs rá pénzünk.

– Poppy! – mondta halovány mosollyal Alex. – Nekünk a hétvégi hotdogozásra is épp hogy telik.

De a tavaszi szemeszterben annyi diákmunkát vállaltunk a campuson, amennyit csak bírtunk (Alex a könyvtárban, én a postázóban), így összespóroltuk a pénzt erre a szuper olcsó éjszakai járatra, amely ráadásul két helyen is megáll útközben. Bizserget az izgalom, amikor végre felülünk a gépre.

De mihelyt felszállunk, és elhomályosulnak az utastér fényei, rajtam üt a kimerültség. Alex vállára hajtom a fejem, és elbóbiskolok. Már kisebb tócsát alkot a pólóján a csorgó nyálam, amikor felriadok. Az történt, hogy a gép légörvénybe került, és zökkent egyet, Alex pedig ezt úgy reagálta le, hogy véletlenül pofán könyökölt.

– Basszus! – zihálja, miközben fájdalmasan az arcomhoz kapok, és fölegyenesedek ültömben. – Basszus! – ismétli a karfát görcsösen markolva. Szaporán emelkedik-süllyed a mellkasa.

– Te félsz a repüléstől? – kérdezem.

– Nem – feleli suttogva, nehogy fölébressze alvó utastársainkat. Mert ő még akkor is figyel másokra, ha éppen pánikol. – A haláltól félek – teszi hozzá.

– Nem fogsz meghalni – ígérem meg neki.

A gép visszaáll az egyenletes ritmusra, de kigyullad a biztonsági öv fényjele. Alex még mindig úgy szorítja a karfát, mintha valaki fejre állította volna a gépet, és ki akarna rázni minket belőle.

– Ez nem néz ki túl jól – mondja. – Fura hangot hallottam. Mintha valami letört volna a gépről.

– Azt hallhattad, hogy az arcomba könyököltél.

– Mi van? – kapja fel a fejét. Az arcáról most is két dolog olvasható le: egyszerre vág meglepett és zavart képet.

– Az van, hogy pofán vágtál!

– Ó, a francba! Ne haragudj! Megnézhetem?

Elhúzom a kezem a sajgó pofacsontomról. Alex közelebb hajol, és közvetlenül az ütésnyom fölött imbolyognak az ujjai, de nem landolnak az arcbőrömön. Kisvártatva le is hanyatlik a keze, és így szól:

– Úgy nézem, nincs nagy baj. Esetleg szólhatnánk a stewardessnek, hogy hozzon jeget.

– Remek ötlet – mondom. – Majd elmondjuk neki, hogy pofán vágtál, de biztosra veszem, hogy véletlen volt, és nem is lehet hibáztatni érte, hiszen megijedtél, és…

– Istenem, Poppy! Nagyon sajnálom.

– Semmi gond, nem fáj annyira – felelem, majd könyéken bököm a könyökömmel. – Miért nem mondtad, hogy félsz a repüléstől?

– Mert nem tudtam.

– Hogyhogy nem tudtad?

A támlának dönti a fejét, és így felel:

– Most repülök életemben először.

– Ó – nyögöm ki, és bűntudatosan elszorul a gyomrom. – Mondhattad volna.

– Nem akartam ügyet csinálni belőle.

– Én nem csináltam volna belőle ügyet.

Alex szkeptikusan néz rám.

– És akkor most mit csinálsz? – kérdi.

– Jó, oké, ügyet csináltam belőle. De figyu – teszem hozzá, majd a tenyerébe csúsztatom a tenyeremet, és tétován összekulcsolom az ujjainkat. – Itt vagyok veled, és nyugodtan alhatsz egy kicsit, mert én ébren leszek, és vigyázok, nehogy lezuhanjon a gép. És nem is fog lezuhanni, mert a repülés biztonságosabb, mint az autózás.

– Vezetni is utálok – mondja Alex.

– Tudom. De pont az a lényeg, hogy most jobb nekünk, mint ha autóban ülnénk. Méghozzá nem is kevéssel, hanem sokkal. És itt vagyok veled én, aki már máskor is repült, és tudja, mikor van ok a pánikolásra. És megígérem, hogy ha lesz, akkor tuti, pánikolni fogok, és ebből tudod majd, hogy baj van. Addig viszont lazíthatsz.

Egy kicsit még bámul rám a sötét utastérben. Aztán ellazul a kezemben a keze, és kényelembe helyezik magukat a jó meleg, érdes ujjai. Meglepő módon bizserget az érintése, pedig az együtt töltött idő kilencvenöt százalékában csak makulátlanul tiszta, plátói érzéseket vált ki belőlem. A fennmaradó legfeljebb öt százalékban viszont motoszkálni kezd bennem, hogy „Mi lenne, ha…?”

Az efféle motoszkálás soha nem tart sokáig, és nem is túl intenzív. Most is szerényen meglapul az összekulcsolt kezünkben, és szelíden, könnyedén sugalmazza a kérdéseket. Milyen lenne megcsókolni Alexet? Hogy érintene meg? Olyan lenne az íze is, mint az illata? Az biztos, hogy a foghigiéné terén nincs párja, ami nem kifejezetten szexi dolog ugyan, de azért nyilván szexibb, mint a foghigiéné-skála másik vége.

Kábé eddig szokott elmerészkedni a motoszkáló gondolat, és ez így tök jó, mert sokkal jobban kedvelem Alexet annál, hogy járjak vele. Meg aztán úgyis totál inkompatibilisek vagyunk.

A gépet újfent megrázza egy röpke kis turbulencia. Alex megszorítja a kezemet.

– Lehet már pánikolni? – kérdi.

– Még nem. Próbálj aludni!

– Hogy kipihenten fogadjam a nagy kaszást?

– Hogy kipihenten kapj az öledbe, ha bejárjuk a Saanich-félszigeten a Butchart-kerteket, és kidöglök.

– Tudtam, hogy nem véletlenül rángattál ide.

– Igazából nem málhás öszvérnek hoztalak – mondom. – Hanem baleknak. Aki például elvonja az úri társaság figyelmét az Empress Hotel ötórai teáján. Tudod, amíg összekapkodom a miniszenyákat meg a gyanútlan vendégek kincset érő karpereceit.

Újabb kézszorítás.

– Akkor talán jobb, ha alszom.

Én is szorítok egyet a kezén.

– Talán jobb.

– Ébressz föl, ha pánikolni kell!

– Mi sem természetesebb.

Alex a vállamra hajtja a fejét, és alvást színlel.

Be fog állni a nyaka, mire leszállunk, nekem pedig a vállam fog fájni, de pillanatnyilag nem bánom. Hiszen ötnapi csodás utazgatás vár rám a legjobb barátom társaságában, és a lelkem mélyén tudom, hogy ezt semmi sem ronthatja el, mármint úgy igazán.

Azaz pánikra semmi ok.

9. fejezet

IDÉN NYÁRON

– Béreltünk autót? – kérdi Alex, mielőtt kilépnénk az érkezési váróból a forró szélbe.

– Mondhatni – felelem a számat rágcsálva, és előkotrom a telefonomat, hogy taxit hívjak. – Egy Facebook-csoportban foglaltam le a kocsit.

Alex szeme összeszűkül, a haja pedig a homlokát verdesi a repülőgépek kavarta fuvallatban.

– Ezt nem tudom értelmezni – mondja.

– Így csináltuk a legelső utunkon is, emlékszel? Tudod, Vancouverben. Amikor még túl fiatalok voltunk ahhoz, hogy legálisan autót béreljünk.

Alex csak bámul.

– Tudod! – erősködöm. – Van az a nő, akinek az online utazási csoportjában benne vagyok már vagy tizenöt éve. Ott hirdetik az emberek a kiadó lakásukat meg a bérelhető kocsijukat. Emlékszel? Ki kellett buszoznunk a városon kívülre, hogy átvegyük az autót, és még kutyagoltunk is a cuccunkkal vagy hét-nyolc kilométert.

– Igen, emlékszem – mondja Alex. – De azóta sem értem, hogy miért adja bérbe valaki a kocsiját egy idegennek.

– Azért, mert New Yorkból sokan szeretnek elköltözni a télre, Los Angelesből pedig nyárra – magyarázom. – Ennek a lánynak a kocsija például egy hónapig csak állt volna, ezért megkaptam egész hétre hetven dolcsiért. Csak el kell taxiznunk érte.

– Az tök jó – mondja Alex.

– Aha. Tök jó.

És máris beáll az első kínos csönd. Az, hogy egy hete nonstop írogatunk, mit sem számít, sőt talán csak ront a helyzeten. Az agyam könyörtelenül, kérlelhetetlenül üres. Csak annyira telik tőlem, hogy bámulom a képernyőn az egyre közelebb kúszó autóikont.

– A miénk – bökök ekkor a közeledő mikrobusz felé az állammal.

– Tök jó – ismétli önmagát Alex.

A sofőr elveszi a cuccainkat, majd beszállunk. Egy középkorú házaspárral osztjuk meg az utazást. A feleség sapkaellenzője sötétrózsaszín, és az „Asszonykám” szó olvasható rajta, a férjé pedig lime-zöld, és a „Férjecském” felirat ékesíti. Az ingük viszont egyforma flamingómintás, és máris kábé olyan barnák, mint Alex cipője. Férjecském kopaszra van borotválva, Asszonykám pedig élénkvörösre festette a haját.

– Helloo, fiatalook! – szólal meg a szavak végét déliesen elnyújtva Asszonykám, amikor elhelyezkedünk a középső üléssorban.

– Helló! – feleli Alex, és a nyakát tekergetve rájuk villant egy majdnem meggyőző mosolyt.

– Nászút! – mutat saját magára, majd Férjecskémre Asszonykám. – Hát ti?

– Ó – mondja Alex. – Ööö.

– Szintúgy! – vágok közbe, és megfogom Alex kezét, valamint én is hátrafordulok, és rájuk bazsalygok.

– Óóó! – cincogja Asszonykám. – Mit szólsz, Bob? Egy turbékoló telekocsi!

– Gratula, gyerekek! – biccent oda Férjecském, azaz Bob.

– Hogy ismertétek meg egymást? – kíváncsiskodik Asszonykám.

Alexre pillantok. Most is kétféle kifejezés ül ki az arcára: rémült és felvillanyozott. Ismerős a szitu, hiszen játszottuk már ezt nemegyszer. Most persze egy kicsivel kínosabb a szokottnál, hogy összekulcsolódnak az ujjaink, és elvész a kezem Alex kezében. De azért megnyugtató is, hogy, úgymond, kivetkőzünk önmagunkból, és azt csináljuk, amit szoktunk.

– Disneylandben – feleli Alex, és ismét hátrafordul.

Asszonykám szeme tágra nyílik.

– Ó! Ez varázslatos! – lelkendezik.

– Tényleg az volt – mondom, majd vetek Alexre egy szívecskéket lövellő pillantást, és megbököm a szabad kezemmel az orrát. – Ott dolgoztunk. Alex HP volt, azaz hányáspucer. Ők takarítanak a nagyszülők után, akik rosszul lesznek a 3D-s vidámparkban.

– Poppy pedig Mike Wazowskit játszotta – teszi hozzá szárazon Alex, tovább fokozva a fokozhatatlant.

– Mike Wazowskit? – értetlenkedik erre Férjecském, azaz Bob.

– A Szörny Rt.-ből, szívem – segíti ki Asszonykám. – Ő az egyik főszörny!

– Melyik? – kérdi Férjecském.

– A kis növésű – feleli Alex, majd felém fordul, és vet rám egy túljátszott, bávatag, rajongó-ajnározó pillantást. – Szerelem volt első látásra – teszi hozzá.

– Óóó! – kap a szívéhez Asszonykám.

Férjecském szemöldöke összeszalad.

– Az hogy lehet, ha szörnyjelmezben volt?

Alex úgy-ahogy állja a fürkész tekintetét, de rózsaszín árnyalatot ölt az arca, úgyhogy ekkor kénytelen vagyok közbeszólni:

– Az a helyzet, hogy baromi jó a lábam.

A sofőr a Highland Park negyed egyik utcájában tesz ki minket, ahol a stukkódíszes házak kertjében jázmin virul. Égeti a talpunkat a forró aszfalt. Asszonykám és Férjecském szívélyesen integet utánunk, Alex pedig gyorsan elengedi a kezemet, amikor eltűnik a látómezőnkből a mikrobusz. A házszámokat sasolom, majd egy vöröses árnyalatú, tömör kerítés felé bökök az állammal.

– Ez az – mondom, Alex pedig benyit. Az udvaron álló ormótlan, fehér, ferde hátú autóról itt is, ott is pattogzik a rozsda.

– Szóval hetven dolcsi – szólal meg a járgányra meredve Alex.

– Lehet, hogy egy kicsit túlárazták – mondom, majd leguggolok, és a vezető oldali első kerék mögött tapogatózom. A kocsi gazdája ugyanis, akit Sashának hívnak, és keramikus, azt mondta, hogy ott találjuk a kulcsot rejtő mágnesdobozt.

– Ha autótolvaj lennék, itt kivételesen megnézném, hogy van-e pótkerék – jegyzem meg.

– Szerintem ez a csotrogány ingyen sem ér annyit, hogy lehajolj – mondja Alex, miután, immár kulccsal a kezemben, fölegyenesedem. Aztán hátramegy a kocsi mögé, hogy megnézze, milyen típusú.

– Ford Aspire – közli.

– Haha! – mondom. – Tök jó, a P+R úgyis „aspirációs” brand.

Alex előveszi a telefonját, és hátrébb lép.

– Lefotózlak vele – mondja.

Kinyitom az ajtót, és fölteszem a lábam az utastér küszöbére. Miután fölvettem a pózt, Alex leguggol.

– Alex, ne! Alulról ne!

– Bocs – mondja. – Mindig elfelejtem, hogy van ez a fura rigolyád.

– Nekem van fura rigolyám? Úgy fotózol, mint egy nagyapó, aki iPadet lopott! Már csak az orrodra biggyesztett okuláré hiányzik, meg valami amerikai focis póló, és helyben vagyunk!

Alex nyújtózkodva a magasba emeli a telefont.

– Most meg jön egy 2000-es évek eleji emós kompozíció? – kommentálom. – Találd már meg az arany középutat!

Alex forgatja a szemét, csóválja a fejét, de végül csak lő pár képet félig-meddig normális magasságból, majd odalép hozzám, és megmutatja őket. Az utolsó láttán teljes joggal felhördülök, és elkapom a karját. Valahogy úgy, ahogy ő a szívbajt hozta a nénire a gépen.

– Mi az? – kérdi.

– Van a telódon portréüzemmód.

– Van – hagyja rám.

– És használtad is – mutatok rá.

– Igen.

– Tehát tudod használni a portréüzemmódot – mondom elképedve.

– Haha.

– És mondd, honnan tudod, hogy kell használni? Megtanított rá az unokád, amikor hazajött hálaadásra?

– Ejha! – mondja fapofával Alex. – Hogy ez mennyire hiányzott.

– Bocsi, bocsi – szabadkozom. – Igazából le vagyok nyűgözve. Hiszen te megváltoztál! Mármint nem rossz értelemben – teszem hozzá sietve. – Pedig nem vagy az a típus, aki rajong a változásért.

– Lehet, hogy most már az a típus vagyok – mondja Alex.

Keresztbe fonom a karomat.

– Még mindig fél hatkor kelsz reggelente, és mész edzeni?

Vállat von, és így felel:

– Ezt önfegyelemnek hívják, nem a változástól való félelemnek.

– És ugyanoda jársz?

– Aha.

– Abba az edzőterembe, ahol félévente árat emelnek, és mindig ugyanaz a New Age meditációs CD megy? Ahogy arra már két éve is panaszkodtál.

– Nem panaszkodtam – feleli Alex. – Csak nem értem, miért gondolják, hogy az ilyen zene motiválja az embert a futópadon. Úgyhogy nem panaszkodtam, hanem ezen tűnődtem. Ezt latolgattam, mérlegeltem.

– Amúgy nem mindegy, mi szól a hangszóróból, ha úgyis saját zenét viszel, és bedugod a füled?

Alex vállat von, majd kiveszi a kezemből a kulcsot, és hátramegy, hogy fölnyissa az Aspire csomagtartóját.

– Ez elvi kérdés – mondja, majd bedobálja a táskáinkat, és lecsapja a hátsó ajtót.

Azt hittem, viccelődünk, de most már nem vagyok ebben olyan biztos.

– Hé! – kapok a könyöke után, amikor elhalad mellettem.

Mozdulatlanná dermed, és felvonja a szemöldökét. Csomó ül a torkomban: a büszkeség csomója. Útját állja a kikívánkozó szavaknak, pedig jól tudom, hogy legutóbb is a büszkeség vetett véget a barátságunknak. Tudom, hogy nem követhetem el még egyszer ugyanazt a hibát. Nem fogom nem kimondani azt, amit ki kell, pusztán azért, mert jobban örülnék, ha Alex mondaná ki.

– Mi az? – kérdi Alex.

Lenyelem a csomót.

– Örülök, hogy azért nem változtál túl sokat – mondom.

Bámul rám egy szívdobbanásnyi ideig, aztán… Vajon csak képzelődöm, vagy ő is nyelt egyet?

– Én is örülök, hogy te sem – mondja végül, és megérinti a lófarkamból kiszabadult hullámos fürtöt, amely közvetlenül az állam alatt ér véget. Olyan leheletfinom az érintése, hogy alig érzi a bőröm, de a nyakszirtemen bizsergés fut végig.

– És tetszik a frizurád – teszi hozzá.

Melegség önti el az arcomat, majd szétárad a gyomromban is. Sőt, mintha a lábam is melegedne pár fokot.

– Te megtanultad használni a telefonod egyik funkcióját, én meg frizurát csináltattam – mondom. – Reszkess, világ, jövünk!

– Radikális átalakuláson mentünk keresztül – tódítja.

– Felragyogott a csillagunk – folytatom én is.

– Már csak az a kérdés, hogy jobban is vezetsz-e?

– És te? – kérdezek vissza felvont szemöldökkel, karba tett kézzel.

– Arra aspirál, hogy működjön a légkondija – mondja Alex.

– Arra aspirál, hogy ne bűzölögjön, mint egy segglyuk, amelyből kiáll egy joint – mondom én.

Ezt játsszuk, mióta ráhajtottunk a sivatagba vezető főútvonalra. Sasha, a keramikus említette a posztjában, hogy a légkondi random módon hol megy, hol nem megy, azt viszont kihagyta, hogy évek óta a kocsiban füvezik.

– Arra aspirál, hogy megérje minden emberi szenvedés végét – teszem hozzá.

– Ez a kocsi a Star Wars-franchise végét sem éri meg – mondja Alex.

– És melyikünk fogja megérni? – érdeklődöm.

Végül Alexre maradt a vezetés, mivel ha én vezetek, attól rosszul van, avagy „szárazföldibeteg” lesz, valamint halálra rémül. Én pedig őszintén szólva nem szeretek vezetni, így rendszerint átadom neki a kormányt.

Mint kiderült, a Los Angeles-i forgalom komoly kihívást jelent egy ilyen óvatos sofőrnek, mint ő. Egy stoptáblánál kábé tíz percig álltunk, és akkor is csak azért fordultunk rá jobbra, kis ívben a főútra, mert mögöttünk már hárman tehénkedtek rá a dudára.

De mióta kiértünk a városból, Alex remekül boldogul. Még a légkondi hiánya sem nagy ügy, hiszen lehúztuk az ablakot, és simogat minket az édes virágillatot hozó szél. Az már nagyobb gond, hogy az aux csatlakozót nincs hova bedugni, így marad a rádió.

– Billy Joel mindig így belakta az éter hullámait? – kérdi Alex, amikor már harmadszor váltunk csatornát a reklám alatt, és harmadszor trafálunk bele a Piano Man közepébe.

– Igen, szerintem már az emberi történelem hajnalán is – felelem. – Amikor a barlanglakók összerakták az első rádiót, már azon is ez ment.

– Nem is tudtam, hogy történész vagy – mondja fapofával Alex. – Tarthatnál egy előadást az osztályomnak.

Bosszúsan horkantok egyet.

– Az East Linfield-i Középiskolába a környék összes traktora sem tudna bevontatni, Alex.

– Figyu, szerintem azok, akik bántottak, már rég kijárták a sulit.

– Ebben azért nem lennék ilyen biztos – mondom.

Alex rám néz. Józan, komoly az arca, keskeny vonallá préselődik a szája.

– Szétrúgjam a seggüket? – kérdi.

Sóhajtok egy nagyot.

– Á, nem kell. Már késő. Nyilván mindegyiknek gyereke van, akire olyan cuki, túlméretes babaszemüveget ad, és a többségük rátalált Jézusra, vagy elindított valami ajakfény-forgalmazó piramisjátékot.

Alex megint rám néz. Rózsaszínű a napégette arca.

– Ha meggondolnád magad, csak szólj! – mondja.

Alex persze tud a zűrös linfieldi éveimről, de én többnyire kerülöm a témát. Mindig is jobban tetszett az a verzióm, amit Alex hoz ki belőlem, mint az, aki a szülővárosomban voltam. Ez a Poppy ugyanis biztonságban érzi magát a világban, amelynek Alex is része. Alex, aki a lelke mélyén, a lényeges dolgokban hasonlít rám.

És mégis egészen más pályát futott be a West Linfield-i gimiben, mint én a testvériskolában. Ebben nyilván közrejátszott a sport (kosarazott a gimi csapatában, meg a városi bajnokságon is, amit a szülei templomi közössége szervezett), meg az, hogy jóképű, bár ő mindig bizonygatja, hogy nem ez volt a lényeg. Hanem az, hogy a csöndes természetéből nem azt szűrték le, hogy fura arc, hanem azt, hogy titokzatos figura.

Talán nekem is több szerencsém lett volna, ha a szüleim nem bátorítják nyakló nélkül az individualizmusunkat. Ugyanis nem mindenki reagál úgy a barátságtalan fogadtatásra, hogy alkalmazkodik, és „fogyaszthatóbbá” teszi magát, mint a bátyáim, Prince és Parker. Ők megkeresték azokat a pontokat, ahol a személyiségük átfedésben volt a többiekével.

Vannak tehát ilyen gyerekek, és vannak a magamfajta idióták. Az utóbbiak abból a téveszméből indulnak ki, hogy gyermektársaik nem csupán tolerálni, hanem még tisztelni is fogják őket, amiért önmagukat adják.

Ez azért téveszme, mert sokakat megrémít, ha valakit látszólag nem érdekel, hogy tetszik-e másoknak, amit csinál. Talán azért neheztelnek az ilyenekre, mert azt gondolják: „Én meghajoltam a magasabb erők előtt, és a közjó érdekében betartom a szabályokat. Te miért nem? Hogyhogy téged ez nem érdekel?”

Engem persze titkon nagyon is érdekelt. És ha nyíltan sírtam volna az iskolában, az alighanem jobb lett volna annál, hogy lepereg rólam minden inzultus, majd otthon telezokogom a párnámat. Jobb lett volna, ha értek a szóból, amikor először csúfoltak ki a lefelé bővülő szárú kezeslábasom miatt, amelyre anyukám hímzett foltokat varrt. De nem értettem a szóból, hordtam továbbra is a kezeslábast emelt fővel, mint egy tizenegy éves Jeanne d’Arc, aki kész meghalni egy ruhadarabért.

A lényeg az volt, hogy Alex tudta, hogy kell játszani ezt a játékot, én pedig sokszor úgy éreztem, hogy fordítva olvasom a szabálykönyvet, amely már amúgy is lángra kapott.

De ha együtt voltunk, ez a bizonyos játék nem is létezett. Olyankor megszűnt a külvilág, és elhittem, hogy a dolgok úgy állnak, ahogy akkor álltak. Mintha sosem lettem volna olyan lány, aki magányosnak, félreértettnek érzi magát, mintha mindig is az lettem volna, akit Alex Nilsen ismer, szeret és teljes mértékben elfogad.

Amikor megismerkedtünk, nem akartam, hogy a linfieldi Poppyt lássa bennem. Nem tudtam ugyanis, miként befolyásolná a mikrokozmoszunk dinamikáját, ha hagynánk, hogy befurakodjanak bizonyos külső elemek. Máig emlékszem arra az éjszakára, amikor végül elmondtam Alexnek a gimiben történteket. Harmadév végén, az utolsó tanítási nap után történt. Egy buliról támolyogtunk haza a koleszába, ahol kiderült, hogy a szobatársa már elutazott. Így aztán kölcsönvettem Alextől egy pólót meg pár plédet, és a szabad dupla ágyon aludtam.

Úgy nyolcéves korom óta nem vettem részt efféle pizsipartin, ahol még csukott szemmel is csak dumálsz, dumálsz, és végül a mondat közepén nyom el az álom.

Szóval akkor megosztottunk egymással mindent, azt is, aminek addig a közelébe sem merészkedtünk. Alex például elmondta, hogy az anyja halála után az apja pár hónapig gyakorlatilag pizsamában élt, így ő kente a mogyoróvajas szendvicseket a két öccsének, a harmadiknak pedig ő keverte a tápszert.

Az addigi két évben elképesztően jól éreztük magunkat együtt, de akkor mintha nyílt volna a szívemben egy vadonatúj rekesz.

Amikor Alex megkérdezte, hogy mi történt Linfieldben, és miért rettegek attól, hogy haza kell mennem a nyárra, hülyén kellett volna éreznem magam. Kínosnak kellett volna hassanak a nyomorult sérelmeim azok után, amit Alextől hallottam, de ha vele voltam, soha nem éreztem pitiáner hülyeségnek a dolgaimat. Ki tudja, hogy érte el ezt a hatást…

Már kezdett hajnalodni. Az ember ezekben a sikamlós órákban hajlik a leginkább arra, hogy kiadja a titkait, úgyhogy én is belevágtam. Elmondtam Alexnek mindent, a hetedik osztálytól kezdve.

Elmeséltem a szerencsétlen fogszabályzómat, meg azt, hogy Kim Leedles a hajamba ragasztotta a rágóját, majd ennek eredményét, a gombafrizurát is. Kim utána még sót hintett a sebemre, amikor közölte az osztállyal, hogy aki szóba áll velem, azt nem hívja meg a szülinapjára. Amelytől öt kemény hónap választott el minket, de mindenki várva várta, hála a csúszdás úszómedencéjüknek meg a pince szinten berendezett mozitermüknek.

Aztán kilencedikben, amikor végre lekopott rólam a stigma, szinte egyik napról a másikra megnőtt a cicim, és utána három hónapig én voltam a dögös csaj. Mígnem Jason Stanley váratlanul megcsókolt, majd, hogy az érdeklődésem hiányát megbosszulja, szétkürtölte, hogy szájjal kényeztettem őt a takarítószeres kamrában, pedig nem is kérte.

Ezek után az egész focicsapat Pornós Poppynak hívott, és senki sem akart barátkozni velem. Így ment ez egy éven át, majd jött a pokol legmélyebb bugyra, a tizedik év.

Ami jobban indult, mint az addigiak, mert a kisebbik bátyám, aki már tizenkettedikbe járt, hajlandó volt osztozni velem a színjátszós baráti körén. De a jó világ csak addig tartott, amíg nem rendeztem ottalvós bulit a szülinapomon. Akkor döbbentem rá, hogy milyen kínos arcok mások szemében a szüleim, és akkor tisztáztam magammal, hogy nem szeretem annyira a barátaimat, mint hittem.

Elmondtam Alexnek azt is, hogy imádtam a családomat, és kivont karddal védtem őket a rossz nyelvektől, de néha még köztük is magányos voltam egy kicsit. Ugyanis mindenki párt alkotott valakivel, csak én nem. Anyunak ott volt Apu, Parkernek Prince, még a huskyk is ketten voltak, és a terrier keverékünk a macskával szeretett heverészni a padló egy-egy napos foltján. Alex előtt nem tartoztam senkihez a családomon kívül, de néha még otthon is amolyan „pótalkatrésznek” éreztem magam. Olyasminek, mint a plusz csavar, amely ki tudja, miért került a lapra szerelt IKEA-könyvszekrényhez mellékelt tasakba. Csak hogy izzadj egy kicsit… Szóval a gimi óta mindent megtettem, hogy szabaduljak ettől a „pótalkatrészérzéstől”, avagy ettől az énemtől.

Elmondtam tehát Alexnek ezeket, kivéve azt, hogy hozzá tartozom. Az azért még két év barátság után is túlzásnak tűnt.

Amikor a mondókám végére értem, azt hittem, elaludt, de pár másodperc múlva az oldalára fordult. Rám nézett a sötétben, és halkan csak ennyit mondott:

– Fogadni merek, hogy ennivaló volt a gombafrizurád.

Hát, baromira nem volt az, de Alex szavai így is tompították az emlékek fullánkját. Jó volt, hogy azt látja bennem, aki vagyok, és úgy szeret, ahogy vagyok.

– Poppy! – szólal meg most, és ezzel visszazökkent a sivatagban robogó dög meleg, holt büdös autóba. – Merre jársz?

Kidugom a kezem az ablakon, és a szelet markolászva így felelek:

– Az East Linfield-i gimi folyosóin kóválygok, és azt skandálja a kórus, hogy „Pornós Poppy! Pornós Poppy!”

– Hát, jó – mondja szelíden Alex. – Nem erőltetem, hogy mesélj a gimiseimnek a rádiózás történetéről, meg Billy Joelről. De azt tudnod kell… – fordul felém roppant komoly arcot vágva, majd ugyanilyen komoly hangon befejezi a mondatot: – hogy ha kiejtenék a szájukon azt, hogy Pornós Poppy, én kurvára kinyírnám őket.

– Akármerről nézem, ez a legizgatóbb mondat, amit valaha mondtak nekem.

Alex felnevet, de elfordítja a fejét.

– Komolyan beszélek – mondja. – A másik megalázása az egyetlen dolog, amit nálam nem úsznak meg.

Ezután fejét oldalra döntve gondolkodik egy kicsit, majd hozzáteszi:

– Kivéve, ha engem aláznak. Mert az viszont folyamatosan megy.

Most én nevetek egy jót, pedig nem hiszek neki. Alex ugyanis egyetemi előkészítősöket tanít, és fiatal, jóképű tanár, valamint a maga csöndes módján iszonyú vicces, és rettentő okos. Vagyis egyszerűen képtelenség, hogy a diákok ne legyenek tőle oda meg vissza!

– Azt is mondják neked, hogy Pornós Alex? – kérdezem.

Vág egy grimaszt.

– Te jó ég! Remélem, nem.

– Bocsánat, Pornós tanár úr.

– Ne már! Pornós tanár úr az apám lehetne.

– Mibe fogadjunk, hogy egy csomó gimis lány fülig beléd van zúgva.

– Egy bizonyos Jessica azt mondta, hogy úgy nézek ki, mint Ryan Gosling…

– Te jó ég!

– …miután megcsípte a darázs.

– Aú! – jajdulok fel.

– Bizony, bizony – mondja Alex. – Szigorú, de igazságos a kislány.

– Miért nem mondtad neki, hogy Ryan Gosling pedig úgy nézne ki, mint ő, ha otthagynák valahol étlen-szomjan, és kiszáradna!

– Hoppá! Ezt megkaptad, Jessica McIntosh!

– Te kis ribanc – egészítem ki a mondatot, de rögtön meg is rázom a fejem. – Jaj, nem, ezt nem kellett volna! Csúnya dolog leribancozni egy gyereket.

Újabb grimasz.

– Hogy egy kicsit jobban érezd magad, elárulom, hogy Jessica… szóval nem a kedvencem. De szerintem nagyjából ki fogja ezt nőni.

– Aha. Még az is lehet, hogy a poszttraumás gombafrizura elleni küzdelemnek szenteli az életét. De azért szép tőled, hogy esélyt adsz neki.

– Te viszont soha nem voltál Jessica – jelenti ki magabiztosan Alex.

Felvonom a szemöldököm.

– Honnan tudod?

– Csak úgy tudom – feleli Alex, és közben merőn nézi a napszítta utat. Aztán hozzáteszi: – Onnan, hogy te mindig is Poppy voltál.

Az apartmankomplexum rágógumi-rózsaszínre festett, stukkódíszes épület. A homlokzatán az ötvenes éveket idéző, cirkalmas domborbetűk hirdetik, hogy a Sivatagi Rózsa névre hallgat, a falait körbefutó kertet pedig csenevész kaktuszok és más, vaskosabb szukkulensek népesítik be. Aztán meglátjuk a fehérre meszelt léckerítés mögött a csillámló, pávakék vizű, napbarnított testekkel pettyezett úszómedencét, meg az azt körülvevő pálmafákat és nyugszékeket.

Alex leállítja a motort.

– Kellemes helynek tűnik – állapítja meg, a hangjából ítélve megkönnyebbülten.

Kiszállok. Az aszfalt a szandálom talpán keresztül is nagyon éget.

A nyaraim részben New Yorkban telnek, ahol a napsugár vég nélkül flipperezik a felhőkarcolók között, és jól ismerem az Ohio folyó völgyének természetes páracsapdáját is. Ezért hittem azt, hogy tudom, mi az a forróság.

De most kiderül, hogy gőzöm sincs róla.

Bizsergeti a bőrömet a könyörtelen sivatagi nap, és szénné ég a talpam, ha túl sokáig állok egy helyben.

– A picsába! – zihálja Alex, és félresimítja a homlokára tapadt haját.

– Talán ezért van itt ilyenkor utószezon – jegyzem meg.

– Hogy tudnak Davidék itt élni? – kérdi viszolyogva Alex.

– Ahogy te Ohióban – felelem. – Morc pofa, jó sok pia, ez a nagy titok.

Ezt viccnek szántam, de Alex tényleg morc pofát vág, és szótlanul a csomagtartóhoz lép.

Megköszörülöm a torkomat.

– Vicc volt! És nagyrészt amúgy is Los Angelesben laknak, nem? Ott közel sincs ekkora hőség.

– Tessék! – nyomja a kezembe az első táskát Alex.

Pironkodva átveszem, és megjegyzek magamnak egy fontos szabályt: nem fikázzuk Ohiót!

Verejtékben úszunk, mire fölcipeljük a lépcsőn a csomagunkat, plusz a két papírszatyrot. (Ugyanis útközben „kiálltunk a bokszutcába”, és bevásároltunk.) Az apartmanunk a harmadikon van.

– Szó szerint olvadozom – mondja Alex, miközben beütöm az ajtó melletti kulcsdoboz kódját. – Muszáj lezuhanyoznom.

A doboz fedele kipattan. Bedugom a kulcsot a gömbkilincsbe, majd a tulaj részletes instrukcióit követve rázogatom, tekergetem.

– Hogy aztán megint elolvadj, ha kimegyünk a napra? – mondom Alexnek. – Szerintem jobban jársz, ha csak lefekvés előtt zuhanyzol.

Miután végre kattan a zár, belököm az ajtót, és becsoszogok. Majd rögtön meg is torpanok, mert egyszerre két vészcsengő vijjog fel bennem, és renget meg alapjaimban.

A mögöttem haladó Alex izzadságtól nyirkos, forró, tömör falként ütközik belém.

– Mi a… – kezdi, de torkára forr a szó. Nem is tudom, melyik tragikus tényállás jutott el ilyen hamar az agyáig. Az, hogy idebent is iszonyú meleg van, vagy az, hogy…

Hogy az (amúgy hibátlan) stúdióapartman közepén egyetlenegy ágy terpeszkedik.

– Nem – mondja ekkor Alex olyan halkan, mintha igazából nem is akarta volna mondani. És én biztosra veszem, hogy nem is akarta.

– Úgy volt, hogy két ágy lesz – bököm ki, majd a telómat lázasan bűvölve keresem a foglalást. – Igen, határozottan két ágyról volt szó!

Az nem lehet, hogy ilyen durván elbaltáztam! Az egyszerűen képtelenség!

Volt idő, amikor nem tűnt volna nagy ügynek, hogy egy ágyban alszunk, de ez nem az az idő. Most sérülékeny és feszengős a kapcsolatunk, és ez a Nyári út az egyetlen esélyünk arra, hogy összeragasszuk, ami eltörött.

– Biztos vagy benne? – kérdi Alex, és az a legborzasztóbb, hogy bosszús a hangja. Gyanakvóan is cseng, és az is borzasztó, de nem annyira. – Képet is láttál, amelyiken két ágy van? – folytatja.

Fölnézek a levelezésemből.

– Persze! – vágom rá.

De vajon tényleg láttam ilyen képet?

Az biztos, hogy az apartman röhejesen olcsó volt, főleg azért, mert valaki az utolsó pillanatban visszamondta a foglalását. Tudtam, hogy stúdióapartman, de láttam, hogy milyen szépen csillog a türkizkék vizű medence, és táncolnak a szélben a pálmafák, az értékelők pedig azt írták, hogy tiszta a kecó, és a konyhafülke kicsi ugyan, de menő, és…

Tényleg láttam olyat, hogy két ágy van?

– A fazonnak van itt egy rakás apartmanja – hebegem. Kezdek egy kicsit szédülni. – Biztos rossz szobaszámot küldött át.

Végre megvan az ominózus e-mail. Végigmegyek a fotókon.

– Itt van! – kiáltok fel. – Nézd meg!

Alex közelebb lép, és a vállam fölött szemügyre veszi a képet. Élénkfehér és élénkszürke falú helyiséget látunk. Az egyik sarokban cserepes lantlevelű fikuszok csattannak ki az egészségtől, a középen fehérlő ágyóriás mellett pedig áll egy másik, kisebb fekhely is.

Persze lehet, hogy a fotós bűvészkedett egy kicsit. A nagyobb ágy ugyanis a képen tényleg két méter szélesnek hat, viszont élőben inkább csak másfél méteres. A másik tehát még kisebb, de határozottan itt kéne lennie.

– Ezt nem értem – mondja Alex, miközben ide-oda kapkodja a fejét, hol a fotót, hol a kisebbik ágy hűlt helyét nézi.

– Á! – kiáltunk fel egyszerre, amikor leesik, hogy mi az ábra.

Alex odalép a széles, karfátlan, korallpiros szarvasbőrutánzat fotelhez, lecibálja róla a díszpárnákat, és benyúl az ülőke meg a háttámla közé. Előrehúzza az ülőkét, mire a támla lehanyatlik, és kapunk egy háromrészes fekhelyet, amelynek elemei között kissé kilazult a varrás.

– Fotelágy – állapítja meg Alex.

– Stipi-stopi! – jelentkezem önként és dalolva.

Alex tekintete rám villan.

– Ezt nem teheted, Poppy!

– Miért? Mert nő vagyok? Csorba esik a középnyugatias férfiasságodon, ha nem dőlsz bele az eléd pakolt nemiszerep-elvárások kardjába?

– Nem, nem azért – feleli Alex. – Hanem azért, mert ha azon alszol, migrénnel fogsz ébredni.

– Az csak egyszer fordult elő – vetem ellene –, és nem tudhatjuk, hogy a felfújható matrac miatt volt-e. Lehetett a vörösbortól is.

De közben bőszen keresem a termosztátot, mert ha valamitől, hát a hőségtől tuti, hogy megfájdul a fejem. Végül a konyhafülkében találom meg a készüléket.

– Te jó ég! – szörnyülködöm. – Huszonnyolc fokra állította!

– Ez komoly? – Alex a hajába túr, és egyúttal a gyöngyöző homlokát is megtörli. – És láss csodát, tényleg nem érzem, hogy egy fél fokkal is több lenne itt kilencvennél!

Letekerem a termosztátot huszonegy fokra, mire nagy zajjal beindulnak a ventilátorok, de nem adnak azonnal enyhet.

– Legalább a medencére néz a szoba – mondom az erkélyajtóhoz lépve, de miután elhúzom a sötétítőfüggönyt, végképp köddé válik az optimizmusom.

Az erkély jóval nagyobb, mint az enyém otthon, és áll rajta egy cuki, piros kávézóasztal meg két egyforma szék. Csak az a gond, hogy a háromnegyedét lefóliázták, és iszonytató, zörgő-vijjogó kakofónia üti meg a fülemet. Valahonnan fentről jön a zaj.

Alex is kilép az erkélyre, és megáll mellettem.

– Felújítás? – kockáztatja meg.

– Úgy érzem magam, mint aki szó szerint belebújt valaki másnak a bőrébe – mondom. – Vagy egy olyan légmentes tasakba, amilyenben a tárgyi bizonyítékokat gyűjtik.

– Egy lázas ember bőrébe bújtál – fűzi tovább a gondolatot Alex.

– Akit felgyújtottak – fokozom a fokozhatatlant.

Alex kurtán felkacag. Úgy tesz, mintha lazán venné a dolgot, de a torkából fakadó hang elárulja, hogy nyomorultul érzi magát. Alex ugyanis nem laza figura, hanem Alex. Aki folyton stresszel, szeret tiszta lenni, fontos számára a személyes tere, és ha utazik, bepakolja az otthoni párnáját is, mert „azt szokta meg a nyaka”. Még azon az áron is elhozza, hogy így kevesebb ruha fér a csomagba, mint amennyit szeretne. Szóval ő ilyen, és a Nyári utunknak az hiányzik a legkevésbé, hogy fölöslegesen nyomkodjuk egymás érzékeny pontjait.

Hirtelen rádöbbenek, hogy iszonyú hosszúnak tűnik az előttünk álló, azaz tornyosuló hat nap. Lehet, hogy jobb lett volna, ha az esküvőre szorítkozunk. Hiszen az csak három nap, így kevesebb az „ütközőpont”, és „lökhárító” is akad bőven. Például a potya pia, meg az, hogy Alex az öccse legénybúcsújával, meg ki tudja, mivel lesz elfoglalva.

– Lenézünk a medencéhez? – kérdezem a kelleténél kicsit hangosabban, mert túl kell harsognom a hevesen kalapáló szívemet.

– Persze – mondja Alex, majd hátrafordul, és kővé dermed. Kissé eltátott szájjal válogatja a szavait.

– Én átöltözöm a fürdőszobában, te meg majd kiálts, ha végeztél. Jó lesz így?

Hát, igen. Ez egy stúdióapartman, ahol az egyetlen szobából csak a fürdőbe nyílik ajtó.

Ami nem lenne baj, ha nem lennénk mindketten iszonyú kínban.

– Ühüm – felelem. – Persze.

10. fejezet

TÍZ NYÁRRAL EZELŐTT

Addig járjuk Victoria városát, míg bele nem fájdul a hátunk és a lábunk. A repülőn alvástól, azaz nem alvástól elnehezült testtel, ám pihekönnyű aggyal térünk be gőzgombócozni egy sötétített ablakú kis kuckóba. A pirosra festett falat tekervényes, aranysárga illusztrációk ékesítik: hegyi táj, erdő, meg alacsony, kerekded dombok közt kígyózó folyó.

Vendég viszont nincs rajtunk kívül, hiszen délután háromkor ebédelni késő, vacsorázni pedig még korai. De szépen dolgozik a légkondi, és isteni a kaja, és úgy le vagyunk fáradva, hogy a legnagyobb hülyeségeken is szakadatlanul röhögünk.

Például azon, hogy Alexből kiszakadt egy rekedtes, fojtott sikkantás, amikor földet ért a gép.

Meg az öltönyös fickón, aki két karját leszorítva nyargal el a kis étterem előtt.

Meg a galériás csajon, aki az Empress Hotelben félóráig próbált ránk sózni egy tizenöt centis, huszonegyezer dolláros medveszobrot, pedig láthatta, hogy ócska, ütött-kopott gurulós táskát vonszolunk.

– Nekünk nem igazán… van pénzünk… erre – mondta diplomatikusan Alex, mire a lány lelkesen bólintott, és közölte:

– Pénze az nemigen van rá senkinek. De ha az ember érzi, hogy egy műtárgy beszél hozzá, akkor talál valami megoldást.

Egyikünk sem tudta rászánni magát, hogy kiábrándítsa a lányt, így nem mondtuk meg neki, hogy hozzánk bizony nem beszél a huszonegyezer dolláros mackó. Utána viszont azzal szórakoztunk, hogy kézbe vettünk mindenfélét (egy dedikált Backstreet Boys-albumot a lemezantikváriumban, a Mit mond neked a G pontom? című regényt egy macskaköves utcából nyíló, alacsony mennyezetű kis könyvtékában, egy műbőr macskajelmezt a fétisboltban, ahova bevittem Alexet, hadd feszengjen), és azt kérdezgettük egymástól: „Beszél hozzád?”

– Igen, Poppy. Azt mondja: „Isten hozzád!”

– Nem, Alex. Szólj már a G pontodnak, hogy beszéljen hangosabban!

– Igen! Huszonegyezret adok érte, és egy centtel sem kevesebbet.

Így ment a kérdezz-felelek. Most pedig, a feketére lakkozott asztalnál, a kimerültségtől kótyagosan, a kanalakat meg a szalvétákat beszéltetjük egymással. Egyszerűen nem bírjuk abbahagyni.

A nagyjából korunkbeli, telepiercingelt, enyhén selypítő pincérlánynak van humorérzéke.

– Szóljatok, ha a szójaszósz mond valami zaftosat. Már híre ment a környéken, hogy milyen mocskos szájú – mondja.

Alex harminc százalék borravalót ad neki. A buszmegálló felé menet azzal húzom, hogy ha ránézett a csaj, mindjárt fülig vörösödött, ő meg azzal, hogy szemeztem a lemezboltban a pénztáros sráccal. Ez utóbbi egyértelműen jogos.

– Életemben nem láttam ilyen virágba borult várost – mondom.

– Életemben nem láttam ilyen tiszta várost – mondja Alex.

– Ne költözzünk Kanadába? – kérdezem.

– Nem is tudom – feleli Alex. – Beszél hozzád Kanada?

Sajnos át kell szállnunk, és caplatunk is egy kicsit a másik busz megállójáig. Így bő két óra alatt jutunk el a kocsihoz, amelyet nem hivatalosan béreltem a NAU, azaz Nők, akik utaznak nevű weboldalon.

Amikor meggyőződöm róla, hogy az autó valóban létezik, és a kulcs tényleg a hátsó ülés előtt, a lábszőnyeg alatt van, ahogy Esmeralda, a tulaj írta, úgy megkönnyebbülök, hogy tapsikolni kezdek.

– Nocsak – mondja Alex. – Ez a járgány tényleg beszél hozzád.

– Igen – felelem. – Azt mondja: „Ne hagyd, hogy Alex vezessen!”

Alex kissé eltátja a száját, a szeme pedig tágra nyílik, és gyanúsan csillogni kezd. Nagyon jól adja a sértettet.

– Elég ebből! – sikkantom, és bevetődöm a vezetőülésre, mintha Alex egy éles kézigránát lenne.

– Miből? – érdeklődik, majd lehajol, és betolja elém a búskutyuspofát.

– Neee! – visítom, majd ellököm Alexet az ajtótól, és úgy vonaglok az ülésen, mintha a belőle özönlő hangyák másznának rajtam. Végül átkúszom az utasülésre, ő pedig nagy nyugalommal beül a volán mögé.

– Gyűlölöm ezt a pofát – mondom.

– Ez nem igaz – feleli Alex.

És tényleg nem.

Mert igazából imádom azt az idióta pofát.

Valamint utálok vezetni.

– Ha tudomást szerzel a fordított pszichológia létezéséről, akkor nekem annyi – mondom.

– Hm? – pillant rám Alex, miközben indít.

– Semmi, semmi.

Kétórányira van a motel, amit találtam. Itt, a sziget keleti oldalán, ebben a ködlepte Csodaországban sűrű őserdő szegélyezi a jó széles, sima, csöndes utat. A vörösfenyők közt haladó túraösvények vízesésekhez vezetnek, és a motelünk, amelytől pár mérföldnyire van egy Tim Hortons gyorsétterem, amolyan csöndes kis erdei lak. Az épület előtt murvás parkoló, mögötte ködbe burkolt lombok.

– Tulajdonképpen imádom ezt a helyet – mondja Alex.

– Tulajdonképpen én is – felelem.

És nem számít sem az, hogy egész héten esik, és minden egyes túrán bőrig ázunk, sem az, hogy csak két elérhető árú étterem van a környéken, így mindkettőben háromszor eszünk. Meg az sem számít, hogy szinte kizárólag hetven felé járó vagy hetven fölötti emberekkel futunk össze, mivel egy „nyugdíjasfaluba” csöppentünk. Az sem gond, hogy a motelszobánk a nap minden szakában nyirkos, és annyira nincs mit csinálni, hogy egy teljes napot ütünk el a közeli Chapters könyvesboltban. A kávézóban költjük el hallgatag reggelinket, majd ebédünket, miközben Alex Murakamit olvas, én pedig a jövőre gondolva jegyzetelek a nagy halom Lonely Planet-útikönyvből.

Mindez nem gond, sőt, az a gondolat motoszkál a fejemben egész héten, hogy „Ez beszél hozzám!”

Hogy én ezt akarom csinálni életem hátralevő részében, elutazni egy csomó helyre, találkozni egy csomó emberrel, kipróbálni egy csomó új dolgot. Itt nem érzem magam elveszettnek, nem érzem úgy, hogy kilógok a sorból. Itt nincs Linfield, ami elől menekülnöm kell, nincsenek a hosszú, unalmas egyetemi órák, amelyektől már előre rettegek. Csak a pillanat, az itt és most létezik, ahhoz vagyok lehorgonyozva.

– Te nem szeretnéd állandóan ezt csinálni? – kérdem Alextől.

Rám néz a könyve fölött, és féloldalt fölkunkorodik a szája széle.

– Nem sok időm maradna az olvasásra – mondja.

– És ha megígérem, hogy minden városban elviszlek egy könyvesboltba? – erősködöm. – Akkor otthagynád az egyetemet, és élnél velem egy lakókocsiban?

Meghányja-veti magában a dolgot.

– Aligha – mondja végül. Hogy nem lep meg a válasza, annak számos oka van, köztük az, hogy Alex imádja, amit csinál. Olyannyira, hogy már az angol posztgraduális kurzusokat nézegeti, míg én csupa hármassal, avagy színközepesen kínlódom át magam a féléveken.

– Hát, legalább megpróbáltam – sóhajtok fel.

Alex leteszi a könyvét.

– Tudod, mit? A nyári szünetem mostantól a tiéd. Nem csinálok más programot, és minden évben elmegyünk oda, ahova akarod. Mármint megfizethető helyekre, persze.

– Tényleg? – kérdezem kétkedve.

– Becsszó – feleli Alex, és a kezét nyújtja. Miután paroláztunk, még üldögélünk egy kicsit szótlanul vigyorogva, mintha valami roppant fontos, egész életünknek irányt szabó szerződést írtunk volna alá.

Az utolsó előtti napunkon a MacMillan Tartományi Parkban, a Cathedral Grove nevű híres duglászfenyőerdőben túrázunk. A fák közt mélységes a csönd, és csak apránként csöpögteti be aranyló fényét az égre felkúszó nap. Az erdőjárás után Coombsba vezet az utunk. Lefotózzuk a városka legfőbb látnivalóját, a füvesített háztetőn legelésző kecskéket, majd a saját fejünket, amely az elnagyoltan odapingált kecsketest fölötti lyukból kandikál ki. Utána két csodaszép órát töltünk a piacon, ahol mindenféle sütit, édességet és dzsemet kóstolgatunk.

Az utolsó teljes napunkon a Vancouver-sziget túlsó, nyugati partjára vezet az utunk. Itt, az Esowista-félszigeten lévő Tofinóban lett volna a szállásunk, ha nem verjük a fogunkhoz a garast. Meglepem Alexet két olcsó, sőt talán aggasztóan olcsó vízitaxi-jeggyel. Az úti cél a kis sziget, amelyről azt olvastam, hogy az esőerdőben halad a hévízforráshoz vezető ösvény.

A vízi taxinkat vezető Buck nem sokkal idősebb nálunk. A hátul hálós baseballsapkája alól napszítta, sárga haj kandikál ki. Szurtosan is jóképű, és valahogy a pacsulival súlyosbított, különleges, tengerparti testszaga sem taszító, pedig annak kéne lennie.

A hajókázás elég durva. Úgy bőg a motor, hogy Alex fülébe kell ordítanom. Az arcát csapkodja a szélfútta hajam, amikor közlöm vele, hogy:

– Így érezheti magát a vízen kacsáztatott kő!

Ki-kihagy a hangom, amikor a hajó eleje a sötéten háborgó hullámokhoz csapódik.

Buck a kelleténél sokkal hosszabb út alatt végig úgy gesztikulál, mint aki beszél hozzánk, és beszél is, csak nem halljuk. A néma monológ első húsz perce után nem bírjuk tovább, erőt vesz rajtunk a már-már hisztérikus röhögés.

– Lehet, hogy éppen beismer valami szörnyű bűntényt! – üvölti a fülembe Alex.

– Szerintem az értelmező szótárat mondja fel visszafelé! – vetem föl.

– Vagy komplex egyenleteket old meg! – így Alex.

– Vagy a holtakkal kommunikál! – így én.

– Ez rosszabb, mint…

Buck hirtelen leállítja a motort, ezért Alex suttogva fejezi be a mondatot:

– Rosszabb, mint a repülés.

– Most azért állt meg, hogy kinyírjon minket? – súgom a fülébe.

– Lehet, hogy erről beszélt? – sziszegi Alex. – Hogy most lehet pánikolni?

– Nézzétek! – mutatja a székével balra pördülve Buck.

– Hogy hol foglak kinyírni titeket – folytatja helyette Alex, én meg köhögve leplezem, hogy röhögök.

Buck ismét felénk fordul. Csorbák a fogai, de meg kell adni, hogy így sem mutat rosszul a széles vigyora.

– Vidracsalád – mondja.

Miután föltápászkodom, szupermagas hangfekvésű, száz százalékig őszinte sikolyra fakaszt a látvány. A hullámokon hánykolódó kis szőrcsomók együtt sodródnak tova, mert fogják egymás mancsát. Mintha hálót fontak volna magukból ezek az imádnivaló tengeri állatkák! Alex mögém lép, és a karomat könnyedén megérintve előrehajol, hogy ő is lássa, amit látni kell.

– Igen – mondja. – Lehet pánikolni. Ezek kurvára bűbájosak.

– Ne vigyünk haza egyet? – kérdezem. – Szinte beszélnek hozzám!

Hamarosan partot érünk. Az esőerdőben buján zöldellő páfrányok közt megtett túra, majd a földszínű, földszagú hévíz is eszméletlen nagy élmény, de elhalványul a hátfájdító vízi taxizás mellett.

Amikor fürdőruhára vetkőzünk, és becsobbanunk a sziklák közt a jó meleg, homályos vizű medencébe, Alex így szól:

– Kézen fogva úszó vidrákat láttunk.

– Szeret minket az univerzum – felelem. – Ez eddig egy hibátlan nap.

– Hibátlan az egész út.

– Még nincs vége – mondom. – Hátravan egy éjszaka.

Este, miután épségben partot értünk, egy anakronisztikus kis barakkban vagy inkább kalyibában szorongunk. Ez a vízitaxi-cég irodája, itt kell fizetni.

– Hol szálltatok meg? – érdeklődik Buck, miután elvette a kinyomtatott kuponomat. A vonalkódot manuálisan pötyögi be a gépbe.

– A Vancouver-sziget túlsó partján – válaszolja Alex. – Nanoose Bay mellett.

Buck fölkapja a fejét. Alexre, majd rám villan a fürkész tekintete.

– Nanoose Bayben élnek a nagyszüleim – mondja.

– Meg Brit Kolumbia tartomány összes nagymamija és nagypapija – jegyzem meg, mire Buck harsányan felnevet.

– Nem is értem, mit kerestek ott – mondja. – Egy fiatal párnak nem az igazi.

– De mi nem vagyunk… – kezdi egyik lábáról a másikra állva Alex.

– Mi amolyan nem vér szerinti, nem törvény szerinti testvérek vagyunk – segítem ki.

– Csak barátok vagyunk – fordítja le a szavaimat Alex. Mintha kínban lenne miattam, de ez abszolút érthető. Hiszen én is érzem, hogy rákvörös az arcom, és liftezik a gyomrom, amikor Buck tekintete megállapodik rajtam.

Aztán ismét Alexre néz, és mosolyogva így szól:

– Ha nem akartok visszamenni az öregotthonba, nálunk ott az udvar, és van egy tartalék sátrunk. Szívesen látunk benneteket a lakótársaimmal. Úgyis mindig csövezik nálunk valaki.

Nagyjából biztosra veszem, hogy Alex nem akar a földön aludni. De nyilván látja rajtam, hogy odavagyok az ötletért (nagyon bíztam benne, hogy ilyen semmiből jövő, spontán, meglepetésszerű fordulatokat hoz a kanadai utunk), mert kiszakad belőle egy már-már észrevétlen sóhaj, és műmosolyt ragaszt az arcára.

– Tényleg? Az pompás lenne, kösz – mondja Buckhoz fordulva.

– Zsír! Ma ti voltatok az utolsók, úgyhogy máris zárok, és indulhatunk.

A kikötő felé menet Alex megkérdezi, hogy milyen címet írjon be a GPS-be, de Buck közli, hogy autóra nem lesz szükség.

A ház ugyanis egy ugrásnyira van a kikötőtől. Rövid, meredek kocsibejáró vezet a hervatag, szürkülő falú, kétszintes épülethez. Az emeleti erkélyen száradó törölközők, fürdőruhák és ócska, összecsukható bútorok tömkelegét látom. Az udvaron tábortűz ég, és már most, hat órakor ott lebzsel körülötte egy csomó Buck-féle arc. Ki szandálban, ki túrabakancsban, ki kosztól ragadó, csupasz lábbal sörözget, vagy éppen akrojógázik a fűben. A verandára kitett, szigszalaggal megragasztgatott hangszórópárosból trance zene szól, és fűszag terjeng a levegőben. Mintha a Burning Man fesztivál fapados, miniatűr verzióját látnám.

– Hahó, mindenki! – kiáltja el magát a domboldalban Buck. – Bemutatom Poppyt és Alexet… Honnan is? – néz rám a válla fölött.

– Chicagóból – felelem szinte egyszerre Alexszel, aki azt mondja:

– Ohióból.

– Ohióból és Chicagóból – ismétli el Buck. A tűz körül lebzselők odakurjantanak, hogy helló, és megemelik ránk a sörüket. Egy szikár, izmos lány, aki szövött, hasvillantós topban pompázik, hoz egy-egy üveggel nekünk is. Alex nagyon igyekszik nem bámulni a hasát, Buckot pedig elnyeli a népes társaság. Pár emberrel eljátsszák a hátcsapkodós ölelkezést.

– Üdv Tofinóban! – mondja a hasvillantós lány. – Én Daisy vagyok.

– Á, egy margaréta! Szintén virág, de nem mákvirág, mint én, a pipacs – poénkodom. – Úgyhogy nem lesz belőled ópium.

– Az ópiumot még nem próbáltam – mereng Daisy. – Általában maradok az LSD-nél és a varázsgombánál. Meg a fűnél, persze.

– Ilyen altató gumicukrot nem szopogatsz? – kérdezem tőle. – Mert az kurva jó.

Alex köhint egyet, és így szól:

– Kösz a sört, Daisy.

– Nagyon szívesen – kacsint rá Daisy. – Én vagyok a fogadóbizottság – teszi hozzá. – Meg az idegenvezető.

– Szóval te is itt laksz? – kérdezem.

– Néha.

– És még ki? – érdeklődik Alex.

Daisy hümmög egyet, majd megfordul, és a társaságot pásztázva, kissé tétován mutogatja a lakótársait.

– Michael, Chip, Tara, Kabir, Lou – kezdi, majd jó erősen megmarkolja a hátát verdeső, sötét haját, és rálógatja elöl a vállára.

– Meg Mo, meg néha Quincy is – folytatja –, meg Lita is itt van egy hónapja, de szerintem hamarosan elmegy. Kapott egy melót, vadvízi túravezető lesz Coloradóban. Chicago milyen messze van onnan? Benézhettek hozzá, ha arra jártok.

– Az tök jó – mondja Alex. – Lehet, hogy sort kerítünk rá.

Ekkor ismét fölbukkan Buck, immár jointtal a szájában. Beáll közénk, és lazán átkarolja Alex vállát is, majd az enyémet is.

– Daisy körbevitt már titeket? – kérdi.

– Daisy éppen azon volt – feleli a lány.

De valahogy mégsem a lepukkant, nyirkos házban kötök ki, hanem a tűz mellett egy repedezett, műanyag kerti nyugszékben. Ott üldögélünk Buckkal meg Chippel, ha nem tévedek, meg Litával, a leendő raftingtúra-kapitánnyal, és Nicholas Cage filmjeit rangsoroljuk különböző szempontok szerint. Közben a sötét kékeslila alkony beolvad a még sötétebben kéklő, feketéllő estébe, és gigantikus, fénypontokkal tűzdelt paplanként terül ránk a csillagos ég.

Litát könnyű megnevettetni, és én mindig is úgy véltem, hogy ezt az emberi erényt súlyosan alábecsülik. Buck pedig olyan nyugis, olyan laza, hogy a szomszédos nyugszékben is betépek egy kicsit. Direktben pedig akkor tépek be, amikor megosztja velem a jointját.

– Baromi jó, nem? – kérdi, miután pöfékeltem párat. Látszik rajta, hogy nagyon várja a lelkes választ.

– Tényleg baromi jó – mondom, pedig igazából csak azt gondolom, hogy tűrhető, sőt, ha bárhol máshol lennék, talán még utálnám is. Most viszont csúcs ez a joint, mert csúcs ez a mai nap, és csúcs ez az egész kanadai út.

Mire Alex az „idegenvezetés” után lecsekkol… Hát, igen, Buck ölébe kucorodva talál rám, és Buck szabadidőfelsője terül a fázós vállamra.

Minden oké? – formálja némán a szavakat Alex.

Bólintok. És nálad?

Ő is bólint a tűz túloldalán, majd elfordítja a fejét, mert Daisy kérdez tőle valamit. Beszélgetésbe mélyednek, én pedig hátravetem a fejem, és Buck borostás állát bámulom, meg a csillagokat.

Azt hiszem, el tudnám viselni, ha még három napig tartana ez az éjszaka. De egy idő után újra színt vált az ég, és mintha halkan szisszenne a nyirkos fűről felszálló hajnali köd, és kikandikál a távoli horizont mögül a nap. A brancs nagy része felszívódott, köztük Alex is, és már épp csak parázslik a tűz, amikor Buck megkérdezi, hogy nem akarok-e bemenni, én pedig rámondom, hogy de igen.

Sőt, kis híján azt mondom, hogy „a bemenés beszél hozzám”, de rádöbbenek, hogy ez nem egy világszerte ismert poén, hanem csak a mi bennfentes viccünk Alexszel. Úgyhogy Bucknak végül is nem akarom ezt mondani.

Megkönnyebbülésemre szolgál, hogy külön szobája van, még akkor is, ha csak gardróbfülke méretű, és a padlón heverő matracon nincs ágynemű, csak két kicipzározott hálózsák. Buck csókja durva, szúrós, valamint fű- és sörízű, de az én mércémmel mérve nagyon is elmegy. Eddig ugyanis csak két fiúval csókolóztam, és az egyik Jason Stanley volt.

Buck két keze magabiztosan, bár kissé lustán matat rajtam, azaz úgy, ahogy a gazdájuk kábé minden mást is csinál, és hamarosan rámászunk a matracra. Markolásszuk egymás tengervíztől csimbókos haját, és összepréselődik a csípőnk.

Egész jó teste van – suhan át az agyamon. Nagyrészt feszes, hála az aktív életnek, de a bűnös élvezetek miatt befigyel itt-ott némi petyhüdtség. Más ez a test, mint Alexé, amelyet a gazdája hosszú évek alatt, nagy műgonddal, példás önfegyelemmel dolgozott ki az edzőteremben. Ez persze nem azt jelenti, hogy Alexnek nincs tök jó teste, mert van.

És azt sem jelenti, hogy bármi okom lenne összehasonlítani e két testet vagy bármely két testet, ha már itt tartunk. Már az is gáz, hogy fölmerült bennem a gondolat.

De csak azért merült föl, mert Alex teste az a férfitest, amelynek közelségét a leginkább megszoktam, valamint az a férfitest, amelyet aligha fogok valaha is megérinteni. Hiszen az Alex-féle gondos, lelkiismeretes, konditeremben formált testű, visszafogott embereknek az olyanok jönnek be, mint Sarah Torval, a gondos, lelkiismeretes, visszafogott jóganyuszi. Akibe belezúgott a könyvtárban.

Míg a magamfajták jó eséllyel mindig ilyen Buck-féle alakok kicipzározott hálózsákkal letakart, csupasz matracán végzik.

Gőzerővel dolgozik a nyelve és a keze, de így is tök buli csókolózni ezzel a majdnem idegennel, és bírni a szenvedélyes, elismerő felhatalmazását arra, hogy megérintsem. Olyan ez, mintha gyakorolnék. Igen, amolyan élvezetes gyakorlás ez, tömör gyönyör! Egy fickóval, akivel a nyaralás alatt akadtam össze, így a való életemhez nincs semmi köze. Csak ezt a mostani Pillanatnyi Poppyt ismeri, és ennél többet nem is kell tudnia rólam.

Csókolózunk tovább. Amikor már kisebesedett a szám a borostától, és lekerült rólunk a póló, felülök.

– Nem akarok szexelni, érted? – pihegem a hajnali sötétben.

– Aha. Ja, oké – feleli lazán Buck, majd hátát a falnak vetve ő is felül. – Persze, semmi gond.

A jelek szerint csöppet sem érzi kínosnak a dolgot. Nem húz újra magához, nem próbál tovább csókolózni, csak ül, mintha várna valamire.

– Mi van? – érdeklődöm.

– Ja – pillant az ajtó felé, majd ismét rám. – Csak gondoltam, hogy ha nem akarsz dugni…

Most esik le, hogy mire vár.

– Elmenjek?

– Hát… – kezdi, majd hallat egy félszeg, vagy legalábbis a tőle megszokottnál diszkrétebb, de azért elég „ugatós” félkacajt. – Szóval gondoltam, hogy ha már úgyse fogunk szexelni, akkor talán…

Félbemarad a mondata, engem pedig jól meglep az újabb kacaj, amely immár a sajátom.

– Akkor dugsz valaki mással?

Őszinte aggodalom csendül ki a hangjából, amikor azt kérdezi:

– Rosszul érzed magad emiatt?

Három egész másodpercig meredek rá.

– Figyu, ha akarnál szexelni, akkor nagyon… Szóval tök jó lenne. Azaz határozottan akarnám én is. De mivel nem akarsz… Haragszol?

Az iméntinél harsányabb nevetés tör ki belőlem.

– Nem – mondom, miközben visszaveszem a pólómat. – Hidd el, hogy egyáltalán nem haragszom. És értékelem az őszinteségedet.

Komolyan is gondolom, amit mondok. Hiszen ez csak Buck, akivel nyaralás közben akadtam össze, és aki mindent egybevéve, mondhatni, úriemberként viselkedett.

– Akkor oké – mondja, és rám villantja a sötétben szinte világító, laza, nyugis vigyorát. – Örülök, hogy nincs gáz.

– Nincs gáz – erősítem meg. – Viszont… mintha említettél volna valami sátrat.

– Ja, persze – csap a homlokára. – Kint, a ház előtt az a piros-fekete a tiétek úgy, ahogy van.

– Kösz, Buck – mondom, és fölállok. – Köszi mindent.

– Figyu, várj még egy másodpercet! – szól utánam Buck, majd előrehajol, és fölveszi a matrac mellett a padlón heverő magazint. Előkotor egy filctollat, körmöl valamit a fehér margóra, majd kitépi a lapot, és a kezembe nyomja.

– Ha elvetődsz még a szigetünkre, nehogy a nagyimék falujában szállj meg, oké? Itt mindig van hely.

Kiosonok a házból. A szobákban már (vagy még) zene szól, és halk sóhajok, nyögések is kiszűrődnek a zárt ajtók mögül.

Letipegek a harmatos verandalépcsőn. Miután kicipzározom a piros-fekete sátor ajtaját, a mélyen alvó Alexet pillantom meg. Pedig emlékszem rá, igen, szinte biztos, hogy pár órája, amikor még a tűznél üldögéltünk, elnyelte őket a ház Daisyvel.

Óvatosan bemászom, és ledőlök mellé, mire résnyire nyitja puffadt, álomittas szemét, majd reszelős hangon megszólal:

– Szia!

– Szia! Bocs, hogy fölébresztettelek.

– S’mi gond – ásítja. – Hogy telt az este?

– Elment – mondom. – Smároltunk Buckkal.

Egy pillanatra tágra nyílik a mogyoróbarna szeme, majd ismét álmos, csipás hasadékká szűkül.

– Ejha! – mondja rekedtesen, és megpróbál visszanyelni egy nem kevésbé álmos kacajt. – És mondd, passzolt a függöny a többi, kissé aggasztó kinézetű textíliához?

Nevetve a lábába talpalok, és közlöm:

– Nem mondtam, hogy szívathatsz!

– És Buck elmondta mindazt, amit a hajókázás alatt nem hallottunk? – kérdi a röhögéstől rázkódó Alex. – Ja, és hányan voltatok a függőágyban?

Itt már én is úgy röhögök, hogy könnybe lábad a szemem.

– Kido… – kezdem, de nehéz kinyögni valamit, ha az ember közben sípolva-fuldokolva röhög. Végül azért csak sikerül.

– Kidobott, amikor megmondtam, hogy nem akarok szexelni vele!

– Jóságos ég – mondja felkönyökölve Alex. Lecsúszik a hálózsák a csupasz mellkasáról, és szanaszét áll a haja. – Mekkora fasz!

– Nem is – felelem. – Tényleg nem volt gáz. Csak dughatnékja támadt, és rajtam kívül erre a célra van kéznél vagy négyszáz csaj.

Alex visszahuppan a párnájára.

– Hát, szerintem azért egy kicsit szar alak.

– Apropó, csajok – mondom erre somolyogva.

– Igen, róluk volt szó.

– Dugtatok Daisyvel?

Alex a szemét forgatja.

– Szóval szerinted én dugtam Daisyvel.

– Amíg ezt nem mondtad így, ahogy mondtad, tényleg azt hittem.

Alex megigazítja a párna alatt a karját, és közli:

– Daisy nem az esetem.

– Az már igaz – mondom. – Sarah Torvalnak a közelébe sem ér.

Újabb szemforgatás, majd szemlehunyás.

– Nyomás aludni, kattant csaj!

Mire én ásítva:

– Az alvás beszél hozzám.

11. fejezet

IDÉN NYÁRON

Mivel mindenki a vízben van, a medence partján rengeteg a szabad nyugágy. Odamegyünk a törölközőnkkel a sarokban megbúvó kettőhöz.

Alex felszisszen, amikor a műanyag ülőkéhez ér a feneke.

– Ez forró! – méltatlankodik.

– Minden forró – mondom, majd lehuppanok a szomszédos nyugágyra, és lehámozom magamról a fürdőköpenyt. Aztán a lépcsőn pancsoló strandkalapos babák felé bökök az állammal, és azt kérdezem:

– Szerinted a víztömeg hány százalékát teszi ki a pisi?

Alex vág egy grimaszt.

– Ne mondj ilyet! – kéri.

– Miért?

– Mert ebben a hőségben úgyis bemegyek a vízbe. Úgyhogy erre gondolni sem akarok.

Elfordul, és áthúzza a fején a fehér pólóját, majd összehajtja. Feszülnek az izmok a mellkasán meg a hasán, amikor nyakatekert pózban leteszi maga mögé a földre.

– Jól látom, hogy még szálkásabb lettél? – kérdezem.

– Nem látod jól – feleli, majd előveszi a strandtáskámból a naptejet, és nyom egy kicsit a markába.

A saját hasamra vándorol a tekintetem. Kissé kibugygyan a feszes bikinialsóm alól, aminek olyan a színe, mint egy narancssárga kiemelőfilcnek. Bizony, teltebb és puhább lettem az utóbbi években, hála a repülőn koktélozós, késő este burritózós, giroszozós, kínai tésztázós életmódomnak.

– Jó – mondom Alexnek. – Akkor te pont olyan vagy, amilyen voltál, csak nekünk, többieknek kókad a szemhéjunk, a cicink, a nyakunk és szaporodnak a striáink, himlőhelyeink és sebhelyeink.

– Tényleg úgy akarsz kinézni, mint tizennyolc évesen? – kérdi Alex, miközben jókora Banana Boat göböket ken a karjára, majd a mellkasára.

– Igen – felelem, majd fogom a naptejes flakont, és bekenem a vállamat. – De beérném a huszonöt éves kinézetemmel is.

Alex megcsóválja a fejét, majd lehajtja, hogy a nyakát is bemázolhassa.

– Most jobban nézel ki, mint akkor, Poppy.

– Tényleg? Mert az Instagram-oldalam kommentszekciója ezt vitatná.

– Azt nehogy komolyan vedd – mondja Alex. – Az Instagram népének jó része nem is élt olyan világban, ahol nincs megszerkesztve minden egyes kép. Ha látnának élőben, dobnának egy hátast. Képzeld, a diákjaim odavannak egy „Instagram-modellért”, aki egy az egyben CGI. Igen, egy számítógépes grafikáért, egy animált lányért vannak oda! Szó szerint úgy néz ki, mint egy videójáték-karakter, és ha posztol valamit, a kölykök elalélnak, hogy milyen gyönyörű.

– Ja, igen, ismerem a csajt – mondom. – Mármint nem úgy, hiszen nem valódi személy, de az oldalt ismerem. Néha alászállok a nyúlüregbe, és olvasgatom a kommenteket. A csaj még rivalizál is egy másik CGI-modellel… Csináljam a hátadat?

– Mi? – néz föl zavartan Alex.

Megemelem a naptejes flakont.

– Tudod, a hátadat. Amely épp szemtől szemben dacol a nappal.

– Ja. Aha. Kösz – feleli Alex, majd hátat fordít nekem, és lehajtja a fejét. Így is olyan magas, hogy föl kell térdelnem, amikor a lapockái közt kenem.

– Szóval – kezdi, majd rövid torokköszörülés után folytatja:

– A gyerekek tudják, hogy viszolygok attól, ami kísértetiesen hasonlít az emberre, de mégsem az. Ezért bedobnak mindenféle trükköt, hogy megnézessék velem azt a műlányt, aztán élvezik, ahogy borzongok. Úgyhogy kicsit rosszul érzem magam, amiért olyan sokszor vágtam neked búskutyuspofát.

Megáll a kezem a naptól kiszeplősödött, meleg vállán, és mintha összecsippentenék a gyomromat.

– Szomorú lennék, ha nem vágnál többé olyan pofát – mondom.

Alex rám néz a válla fölött. Kékes színű árnyékba borul az arcéle, mivel a túloldalról süti a nap. Egy milliszekundumig izgalomba hoz a közelsége, a tenyerembe simuló, izmos válla, a naptej édeskés kókuszillatába vegyülő kölniillat, meg az, ahogy merőn néz a mogyoróbarna szemével.

Ez a milliszekundum abba a bizonyos másik öt százalékba, a Mi lenne, ha…? öt százalékába tartozik. Mi lenne, ha odahajolnék, és belecsókolnék a vállába? Ha a fogaim finoman végigkaristolnák az alsó ajkát, és a haját markolásznám, míg meg nem fordul, és a mellkasára nem von.

De jól tudom, hogy az efféle „mi lenne, hának” már nincs helye köztünk. És szerintem Alex is jól tudja, mert megköszörüli a torkát, és elfordítja a fejét.

– Csináljam a hátadat én is? – kérdi aztán.

– Üh-hüm – nyögöm ki, majd úgy fordulunk, hogy háttal legyek neki. Nagyon igyekszem ignorálni a hátamon ide-oda sikló, gyöngéd kezét. Minden erőmmel azon vagyok, hogy csak a köldökömre tűző Palm Springs-i naptól öntsön el a forróság, és ne mástól.

De hiába minden. Hiába sivalkodnak a babák, hiába nevetgél a strand népe, hiába ugranak bombát a kiskamaszok a fürdőzők közti apró résekbe. Hiába az irdatlan ingertömeg, az sem vonja el a figyelmemet Alex hátamat súroló tenyeréről. Ezért lép életbe a sebtében kidolgozott B terv.

– Szoktál beszélni Sarah-val? – bököm ki. Egy teljes oktávval magasabb a hangom a szokottnál.

– Öö – kezdi Alex, és leemeli a hátamról a kezét. – Néha. Amúgy kész vagy.

– Tök jó. Köszi – mondom, és a nyugszékbe hanyatlok. Így már van köztünk jó harminc centi. – Még mindig ott tanít East Linfieldben?

Mivel a tanári állásokért öldöklő küzdelem dúl, álomszerűnek tűnt, hogy ugyanabban az iskolában tudtak elhelyezkedni, ráadásul pont Ohióban. Aztán szakítottak.

– Aha – feleli Alex, majd a táskámba nyúl, és előhúz két ásványvizes flakont. Azokba töltöttük a boltban vett margaritás jégkását. – Igen, még ott van – teszi hozzá, és a kezembe nyomja az egyiket.

– Akkor nyilván sokat látjátok egymást – mondom. – Nem kínos?

– Nem, nem igazán – közli szűkszavúan Alex.

– Mármint nem igazán látjátok egymást sokat, vagy nem igazán kínos?

Hogy időt nyerjen, jól meghúzza a flakont.

– Ez sem, az sem – mondja végül.

– És Sarah… jár valakivel?

– Miért kérded? – érdeklődik Alex. – Ha jól emlékszem, még csak nem is kedvelted.

– Hát, ja.

Szétárad ereimben a kínos zavar, mint valami gyorsan ható drog.

– Te viszont annál jobban kedvelted – teszem hozzá gyorsan. – Ezért kérdezem, hogy minden oké-e nálad.

– Igen – feleli Alex, de érződik a hangján, hogy feszélyezi a téma, úgyhogy ejtem is.

Tehát nem fikázzuk Ohiót, nem beszélünk a szuperfitt testéről, nem nézünk a szemébe tizenöt centinél közelebbről, és nem hozzuk szóba Sarah Torvalt.

Igen, meg tudom csinálni! Azt hiszem…

– Bemenjünk a vízbe? – vetem föl.

– Persze.

De miután elóvakodunk a hófehér lépcsőkön nyüzsgő bébihad mellett, hamar kiderül, hogy nem ez a megoldás. Itt aligha fog oldódni a feszengős légkör, már csak azért sem, mert a víz, amelyben jó sokan állnak és pisálnak, majdnem olyan forró, mint a levegő. Pedig ha már a víz is forró, az nagyon durva.

És hogy még durvább legyen, a zsúfoltság miatt kis híján összeér a testünk felső kétharmada. Amikor elfurakszik mellettem egy terepszín baseballsapkás fazon, neki is ütközöm Alexnek. Villámcsapásként sistereg át rajtam a pánik, amikor hozzám nyomul a sikamlós hasfala, de ő gyorsan elkapja a derekamat. Egy mozdulattal támaszt meg, hogy ne essek el, és tol vissza a helyemre, azaz tőle jó öt centire.

– Megvagy? – kérdi.

– Ühüm.

Többre nem futja, mert csak a csípőcsontomon szétterpesztett ujjaira tudok fókuszálni. Ha jól sejtem, ez igencsak fémjelezni fogja a Nyári utunkat. Mármint nem az, hogy Alex gigantikus méretű lapátkeze a csípőmre tapad, hanem az ühümözés.

Most elenged, és a nyakát tekergetve a nyugágyaink felé néz.

– Esetleg olvasgathatnánk, amíg nem ritkul egy kicsit a nép – veti föl.

– Az jó ötlet – mondom, és a nyomában haladva, cikcakkban visszaaraszolok a lépcsőhöz. Eltipegünk a talpat perzselő betonon a nyugágyainkhoz, leheverünk a kelleténél kurtább törölközőnkre, és várunk. Alex elővesz egy Sarah Waters-regényt, majd miután végzett vele, egy Augustus Everett-könyv következik. Én pedig előveszem a P+R legújabb számát, hogy átfussam mindazt, amit nem írtam meg. Hátha ettől egyszer csak kipattan valami szikra, amit majd továbbpattinthatok Swapnának, hogy ne rágjon be rám nagyon.

Két hosszú, izzasztó órán át mímelem az olvasást, de a medence csak nem ürül ki.

Amikor benyitunk az apartmanba, egyből tudom, hogy a neheze még hátravan.

– Mi a franc ez? – szólal meg a mögöttem haladó Alex. – Itt még melegebb lett?

A termosztáthoz sietek.

– Huszonkilenc? – olvasom le hüledezve a kijelzőről.

– Lehet, hogy túl nagyot ugrottál – veti föl Alex, majd odalép mellém. – Huszonnyolcra talán gyorsan vissza tudjuk állítani.

– Én tudom, hogy a huszonnyolc objektíve jobb, mint a huszonkilenc, Alex – mondom –, de szerintem így is, úgy is ki fogjuk nyírni egymást, ha ilyen hőségben kell aludnunk.

– Ne hívjunk fel valakit? – ötletel Alex.

– De igen! Egyértelmű, hogy fel kell hívnunk valakit. Remek gondolat! – harsogom, majd előkotrom a strandtáskából a telómat, és kinézem az e-mailből a tulaj számát. Háromszor kicsöng, majd beleszól egy rekedtes, füstös hang:

– Igen?

– Nikolai?

Két másodpercnyi csönd, majd:

– Kivel beszélek?

– Poppy Wright vagyok. A 4B-ből.

– Oké.

– Gondunk van a termosztáttal.

Most már három másodpercig tart a csönd.

– Guglizni próbáltatok?

Ezt elengedem a fülem mellett, és mondom tovább a magamét:

– Amikor megérkeztünk, huszonnyolc fokra volt állítva. Két órája levettük huszonegyre, de most nem huszonegy fok van, hanem huszonkilenc.

– Hát, igen – mondja Nikolai. – Túl nagyot ugrottatok.

Alex ezt nyilván hallja, mert sokatmondó bólintással jelzi, hogy ő megmondta.

– Tehát nem… nem lehet huszonhét alá menni? – kérdezem. – Mert a posztban erről nem volt szó, és arról sem, hogy felújítás van a…

– Csak fokonként lehet lejjebb vinni, drágám – mondja Nikolai, és elgyötörten sóhajt egyet. – A termosztátot nem lehet csak úgy átállítani huszonegy fokra! Különben is, ki a fene tart huszonegy fokot a lakásban?

Összenézünk, majd Alex azt suttogja:

– Tizenkilenc.

Tizennyolc – formálom ekkor némán a szót, és magamra mutatok.

– Hát… – kezdem.

– Figyelj, figyelj, figyelj, drágám! – vág újfent a szavamba Nikolai. – Először vedd le huszonnyolcra, és ha már huszonnyolc fok van, akkor vedd le huszonhétre. Aztán huszonhatra, és ha már huszonhat fok van, akkor huszonötre. És ha már huszonöt fok van…

– …akkor dőlj a kardodba – suttogja Alex. Eltartom magamtól a telefont, nehogy Nikolai meghallja, hogy röhögök.

Amikor újra a fülemhez emelem, még mindig azt magyarázza, hogy számoljak vissza egyesével.

– Értem – mondom. – Kösz.

– No problemo – feleli újabb sóhaj kíséretében Nikolai. – Jó nyaralást, drágám!

Bontom a vonalat, Alex pedig a termosztáthoz lép, és visszaállítja huszonnyolc fokra.

– Nesze semmi, fogd meg jól! – jegyzi meg.

– Ha nem jutunk egyről a kettőre… – kezdem, de elhallgatok. Csak most fogom fel, hogy milyen súlyos a helyzet. Ugyanis azt akartam mondani, hogy ha nem jutunk egyről a kettőre, kiveszek egy hotelszobát a P+R-kártyámmal.

De ez persze nem fog menni.

Fizethetnék a saját kártyámmal is, de sajnos nincs túl sok fölös költőpénzem, részben azért, mert a New York-i lakásom túl jó nekem. A munkámból adódó járulékos juttatások jelentik a fő bevételi forrásomat. Most is próbálkozhatnék valami utazási weboldalon, hátha le tudok akasztani egy szobát, de kétlem, hogy sikerülne. Nem ér ilyen messzire az én kezem, pláne most, amikor egy ideje hanyagolom a közösségi médiát meg a blogolást. Egy csomó szálloda amúgy sem foglalkozik az influenszerekkel, sőt van, ahol még a potya szobát kérő e-mailed képernyőfotóját is kiposztolják, hogy égessenek. Szóval nem vagyok én egy George Clooney. Csak egy lány vagyok, aki szép képeket csinál, és ezért talán kaphat itt-ott némi kedvezményt, de ingyen szobát aligha.

– Majd kitalálunk valamit – mondja Alex. – Zuhanyzol előbb te, vagy menjek én?

Az, hogy kissé eltartja a két karját a testétől, napnál világosabban jelzi, hogy nagyon szeretne már megtisztulni. És ha most beugrik a zuhany alá, talán lejjebb tudom vinni pár fokkal a hőmérsékletet, mire kijön.

– Menj csak! – mondom, és Alex már indul is.

Míg csobog a víz, föl-alá járkálok az apartmanban, mint a mérgezett egér. A kihajtható fotelágytól vagy ágyfoteltől vagy micsodától a lefóliázott balkonig, onnan a termosztátig, aztán vissza. Amikor végre megvan a huszonnyolc fok, átállítom a célhőmérsékletet huszonhétre, és folytatom a körözést.

Ezt dokumentálnom kell! – döbbenek rá. Talán visszakaphatok az Airbnb-től valamennyi pénzt.

Csinálok pár képet a fotelágyról és a verandáról. Hála az égnek a munkások végeztek mára, úgyhogy legalább csönd van, leszámítva a medence felől hallatszó zsivajt. Ezután visszamegyek az immár huszonhét fokra állított termosztáthoz, hogy azt is lefotózzam.

Éppen leveszem huszonhat fokra, amikor eláll a zuhany. Földobom a gurulós útitáskámat a fotelágyra, és keresek valami könnyű cuccot, amit felvehetek a vacsorához.

Alex gőzfelhőbe burkolózva lép ki a fürdőből. Az egyik kezével a derekára csavart törölközőt fogja, a másikkal a vizes, de így is szanaszét álló haján simít végig.

– Te jössz – mondja. Nem túl komplikált infó, de eltelik egy-két másodperc, mire feldolgozom. Nehéz koncentrálni, ha az ember szeme a gőzből előlépő hosszú, szikár felsőtesten, meg a kiugró bal csípőcsonton időzik.

Vajon miért ennyire más egy szál törölközőben látni valakit, mint egy szál fürdőgatyában? Félórája a medencénél Alex objektíve pucérabb volt, de most mégis botrányosabbnak hat a sima vonalú teste. Szinte szó szerint forr, bugyog a vérem, és így, hogy a bőrömnek feszül, egy csapásra éberebb minden porcikám.

Pedig ez azelőtt nem volt így.

Horvátország az oka mindennek!

Átkozott légy a csodaszép szigeteiddel együtt, Horvátország!

– Poppy! – unszol Alex.

– Ühüm – mondom, majd észbe kapok, és legalább annyit hozzáteszek, hogy: – Igen.

Aztán pördülök ültömben egy felet, és kimarkolok a táskámból egy ruhát, egy melltartót meg egy bugyit. Csak úgy random, ami a kezembe akad.

– Tiéd a pálya – mondom, majd besietek a gőzölgő fürdőszobába, és magamra csukom az ajtót.

Épp csak leveszem a bikinifelsőmet, és már kővé is dermedek a bazi nagy, kékre festett üvegkapszula láttán, amely teljes hosszában elfoglalja az egyik falat. Tartozik hozzá kétoldalt egy-egy állítható támlájú szék is, mintha a Jetson család gruppenzuhanyzójában lennék.

– Istenem! – fakadok ki.

Biztos, hogy nem ezt hirdették! Az egész helyiség felismerhetetlen úgy, ahogy van. A fotókon látott finom, tengerparti pasztellszürke árnyalatok nincsenek sehol. Ragyogó kékség és steril fehérség fémjelzi a hipermodern űrkabint.

Lerántok a tartórúdról egy törölközőt, magamra tekerem, és kivágom az ajtót.

– Alex, miért nem szóltál, hogy…

Alex a törölközője után kap, én pedig nagyon igyekszem úgy folytatni az elakadt mondatot, mintha mi sem történt volna:

– …hogy űrhajós fürdőszobánk van?

– Azt hittem, tudod – feleli rekedtes hangon. – Hiszen te foglaltad a szállást.

– Nyilván felújították a fürdőt – mondom. – Te hogy jöttél rá, hogy mit kell csinálni?

– Csak addig volt gond, amíg nem én irányítottam a 2001: Űrodüsszeiába illő mesterséges intelligenciát, hanem ő engem. Utána csak az okozott fennakadást, hogy összekevertem a hatodik zuhanyrózsa vezérlőegységét a lábmasszázséval.

Máris oldódik a feszültség, olyannyira, hogy magatehetetlenül röhögök, ahogy Alex is. Már nem számít, hogy itt állunk egy szál törölközőben.

– Tiszta purgatórium – mondom végül. – Alapjában véve minden szép és jó, de épp ezért baromi feltűnő, ha valami mégsem az.

– Ez a Nikolai egy szadista – mondja Alex.

– De legalább olyan szadista, akinek űrkabinja van – felelem, és behajolok a fürdőszobába. Mustrálgatom egy kicsit a sokfejű, többüléses zuhanyt, majd ismét rám jön a röhögőgörcs.

Amikor ismét Alexre nézek, azt látom, hogy vigyorog, és időközben pólót húzott a vizes felsőtestére. Azt már nem reszkírozta meg, hogy lecserélje a törölközőt.

– Na jó, most már ellejtheted pucér táncodat – mondom neki. – Használd ki az időt.

– Te így szoktad kihasználni, ha magadra maradsz egy szobában? – kontrázik Alex. – Ha egy percre kihúzom a lábam, már meztelenül ropod? Kinézem belőled!

Megpördülök a tengelyem körül, és magamra csukom az ajtót, de még odakiáltok neki:

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik, Pornós Alex!

12. fejezet

KILENC NYÁRRAL EZELŐTT

Alex a harmadév minden szabad percét könyvtári munkával töltötte. Én meg azzal, hogy ültem az olvasószolgálati pult mögött a padlón, majszoltam a Twizzler csokikat, és szívattam Alexet, ha elsuhant előttünk a szemérmes Sarah Torval. De hiába vállalt el minden létező műszakot, nem jött össze a pénz a nagy Nyári útra.

Az öccse ugyanis szeptemberben kezdi a kétéves népfőiskolát, de anyagi támogatásra nemigen számíthat. Így aztán Alex, ez a szent ember a közönséges halandók közt, akinek nem maga felé hajlik a keze, minden jövedelmét Bryce tandíjára tette félre.

– Megértem, ha elmész Párizsba nélkülem – mondta, miután ezt közölte.

– Párizs várhat – vágtam rá azonnal. – Látogassunk el inkább Amerika Párizsába.

Alex felvonta az egyik szemöldökét.

– Azaz?

– Na, mégis? Hát Nashville-be!

Alex örömteli kacajra fakadt. Imádtam örömteli kacajra fakasztani, sőt azért éltem, hogy ezt megtehessem. Felvillanyozott, ha elértem, hogy a sztoikus képére kiüljön egy mosoly, de mostanában erre nem sűrűn volt példa.

Nashville autóval csak négyórányira van Linfieldtől, és Alex nagy batárja, csodával határos módon, még pöfög. Tehát irány Nashville!

Még csomagolok, amikor Alex értem jön az indulás napjának reggelén, így Apu leülteti, és random kérdésekkel bombázza. Anyu pedig bejön a szobámba valamivel, amit a háta mögé dug, és azt trillázza:

– Sziaaa, kis szívem!

Felnézek a táskámba hányt, Muppet Show-t idéző tarkabarka ruhakavalkádból.

– Szia? – mondom én is, de úgy, mintha kérdezném.

Anyu az ágyamra kucorodik. A keze még mindig a háta mögött van.

– Te most mit csinálsz? – érdeklődöm. – Ja, meg vagy bilincselve? Rablók ejtettek túszul? Pislogj kettőt, ha nem szólalhatsz meg.

Anyu erre megmutatja a dobozt, én meg sikkantok egyet, és kiütöm a kezéből.

– Poppy! – méltatlankodik.

– Poppy? – háborgok. – Semmi „Poppy!” Inkább „Anyu!” Miért dugdosol a hátad mögött egy családi méretű kotonos dobozt?

Gyorsan fölnyalábolja a padlóról. Nincs felbontva (szerencsére?), így nem szóródott ki belőle semmi.

– Csak gondoltam, ideje beszélnünk erről – mondja Anyu.

– Nem-nem – rázom meg a fejem. – Reggel kilenc óra húsz van. Nem alkalmas a pillanat.

Anyu sóhajt egyet, és a sporttáskámba gyömöszölt ruhakupacra helyezi a dobozt.

– Csak azt szeretném, ha biztonságosan csinálnátok – mondja. – Hiszen annyi mindent tartogat még neked az élet! És mi szeretnénk, ha a legmerészebb álmaid is valóra válnának, kis szívem!

Szaporán dobog a szívem. Mármint nem azért, mert anyukám arra céloz, hogy szexelünk Alexszel. (Most, hogy így szóba került, be kell látnom, hogy ugyan mi mást gondolna?) Hanem azért, mert tudom, hogy nagyon szeretné, ha befejezném az egyetemet. Amit nem tervezek, de ezt még nem mondtam el neki.

Még csak Alexnek mondtam el, hogy szeptembertől nem folytatom. Apuval és Anyuval csak akkor akarom közölni, ha hazajöttem, nehogy betegyen a Nyári útnak az esetleges botrány.

A szüleim gőzerővel támogatnak engem, részben azért, mert ők is mindketten szerettek volna egyetemre menni, de ez anyagi okokból meghiúsult. Mindig is készpénznek vették, hogy az álmaim, bármik legyenek is, csak diplomával valósíthatók meg.

Én viszont főként az utazásról álmodoztam az elmúlt tanévben, és abba fektettem a legtöbb energiát. Többnyire egyedül vágtam neki a hétvégi túráknak, meg a szünetekben tett pár napos kiruccanásoknak, de néha csatlakozott hozzám Alex (kempingeztünk, mert csak arra volt pénzünk) vagy Clarissa, a szobatársam. Ő egy gazdag hippicsaj, akit még másodév végén, egy külföldi ösztöndíjakról szóló tájékoztatón ismertem meg. Vele mindig valamelyik tóparti házukba mentünk.

Clarissa Bécsben kezdi a következő tanévet, azaz a negyedévet, és még kap is érte pár művtörikreditet. Én viszont minél többet agyaltam az efféle programokon, annál kevésbé tudtak érdekelni.

Nem akarok elbumlizni Ausztráliába csak azért, hogy tantermekben dekkoljak, és nem akarok még jobban eladósodni csak azért, hogy legyen berlini tanulmányi tapasztalatom. Számomra az utazás a bolyongásról szól, a váratlan találkozásokról, meg arról, hogy mást csináljak, mint amit szoktam. Ráadásul a hétvégi útjaim kezdenek kifizetődni. Még csak nyolc hónapja blogolok, de már van pár ezer követőm.

Az egyetemnek az tett be végképp, amikor kiderült, hogy megbuktam a közismereti bioszvizsgámon, így egy szemeszterrel több választ el a diplomától.

És mindezt el fogom mondani a szüleimnek, és valahogy megértetem majd velük, hogy én más vagyok, mint az Alex-félék, és nem való nekem az egyetem. De ez nem ma lesz, mert ma Nashville-be megyünk, és a most véget ért szemeszter után az az egyetlen vágyam, hogy végre lazuljak.

Csak nem úgy, ahogy arra anyám célozgat.

– Anyu – mondom neki. – Én nem szexelek Alexszel.

– Nem kell mondanod semmit – feleli nyugis, higgadt, összeszedett bólintás kíséretében, de aztán hamar lepattogzik róla az összeszedettség máza. Így kerepel tovább:

– Csak nyugodt akarok lenni, hogy felelősségteljesen csináljátok. Istenem, ez valami hihetetlen, hogy így megnőttél! Könnybe lábad a szemem, ha csak eszembe jut. De nagyon fontos, hogy légy felelősségteljes! Persze biztosra veszem, hogy az vagy, hiszen olyan okos lány vagy! És mindig is jól ismerted önmagadat. Nagyon büszke vagyok rád, drágám!

Igazából felelősségteljesebb vagyok, mint hinné. A tanév során csókolóztam pár sráccal, és volt egy, akivel ennél több is történt, de szigorúan a „lassú sávban” maradtam. Amikor ezt spiccesen bevallottam Clarissának (az anyukája hétvégi házában voltunk a Michigan-tó túlpartján), tágra nyílt a szeme, mintha kristálygömbbe nézne, és a maga fellengzős módján csak ennyit mondott:

– Mire vársz?

Erre csak egy vállrándítás volt a válaszom. Az az igazság, hogy nem tudom, mire várok, de úgy vagyok vele, hogy ha majd meglátom, felismerem.

Néha már arra gondolok, hogy gyakorlatiasabb észjárású vagyok, mint kéne, pedig ezzel amúgy még nem vádolt meg soha senki. De mintha mégis arra várnék, hogy minden összeálljon a nagybetűs Első Alkalomhoz.

Meg-megfordul a fejemben az is, hogy talán Pornós Poppyhoz van némi köze a dolognak. Mintha az akkor történtek miatt nem tudnám átadni magam a pillanatnak meg egy másik embernek.

Lehet, hogy csak elhatározásra kéne jutnom. Például kipécézhetnék valakit a srácok közül, akikkel bulikon futunk össze rendszeresen, és akikbe amúgy lazán, félig-meddig, tessék-lássék módon belezúgtam. Vagy ott vannak Alex angol szakos haverjai, meg az én kommunikáció szakos társaim. És az életünk bármely más, rendszeresen felbukkanó szereplője is lehetne a befutó.

De még nem hagyok föl a reménnyel. Várom a varázslatos pillanatot, amikor úgy fogom érezni, hogy most lesz jó, egy bizonyos emberrel.

Aki nem Alex lesz.

Persze ha csak úgy kipécéznék valakit, az alighanem ő lenne. Nem árulnék zsákbamacskát, nyíltan, őszintén elmagyaráznám, hogy mit akarok csinálni és miért. Továbbá ragaszkodnék hozzá, hogy kössünk vérszerződést, amely kimondja, hogy a dolog szigorúan csak egyszer fog megtörténni, és egyikünk sem beszél róla soha többé.

Arra pedig némán, ám annál ünnepélyesebben már most megesküszöm, hogy nem fogunk olyan kotont használni, amely az Anyu-féle bazi nagy dobozból való.

– Esküszöm neked, hogy tényleg, de tényleg nincs erre szükségem – mondom ki hangosan is.

Anyu föláll, és megpaskolja a csomagom tetején trónoló dobozt.

– Most talán nincs, de azért jobb, ha kéznél van, hiszen sose lehet tudni. Amúgy nem vagy éhes? A sütőben ott a friss süti… A manóba, a mosogatógépet nem indítottam be!

Azzal Anyu kisiet, én pedig befejezem a pakolást, majd levonszolom a sporttáskát a fölszintre. A süti még hűl, Anyu a konyhaszigetnél darabolja a megbarnult banánokat, mert banánkenyér is lesz, Apu pedig a nyársat nyelt Alexszel üldögél.

– Kész vagy? – érdeklődöm, mire Alex fölpattan a hokedliről, mintha rugóra járna. A mozdulata mintha azt mondaná: „Én arra születtem, hogy ne üljek a félelmetes apád mellett!”

– Ja – mondja, és a nadrágszárába törli a kezét. – Aha – teszi még hozzá, és ekkor esik le neki, hogy mi van a hónom alatt.

– Ja, ez csak az ötszáz koton, amit anyukám adott, hátha rákapunk a dugásra – mondom.

Alex arcát elönti a pír.

– Poppy! – kiáltja ekkor Anyu, Apu pedig elképedve fordul hátra.

– Mióta van köztetek romantikus kapcsolat? – kérdi.

– Én nem… Mi nem… Nem csináljuk… Azt, uram – nyögdécsel Alex.

– Apu, kivinnéd ezt a kocsihoz? – hajítom oda neki a dobozt a konyhasziget fölött. – Már zsibbad a karom. Remélem, lesz a szállodában olyan hordárkocsi.

Alex még mindig nem néz egészen Apura, amikor azt makogja:

– Mi tényleg nem…

Anyu a csípőjébe mélyeszti a kezét.

– Én úgy képzeltem, hogy ezt majd diszkréten kezeljük – mondja. – Nézd meg, hogy zavarba hoztad Alexet! Ne feszélyezd magad, Alex!

– Egy ekkora dobozt nem könnyű diszkréten kezelni – replikázok. – Lehet, hogy be sem fér a csomagtartóba, és a kocsi tetejére kell szíjaznunk.

Apu leteszi a dobozt a kisasztalra, és homlokráncolva silabizálja, hogy mit írtak az oldalára.

– Tényleg báránybőrből van? – csodálkozik. – Tehát újrahasznosítható?

Alex nem tudja leplezni, hogy borzong.

– Gondoltam, hátha valamelyikük allergiás a latexre – villan egyet ismét Anyu.

– Na jó, most már tűznünk kell – szólok közbe. – Öleljetek meg búcsúzóul jól. Hiszen lehet, hogy mire legközelebb láttok, már majdnem nagyszü…

De Alex olyan képet vág, hogy ezt inkább abbahagyom. És a hasamat sem dörzsölöm tovább sokatmondón.

– Vicc volt! – harsogom. – Csak barátok vagyunk! Szia, Anyu, szia, Apu!

– Ó, hát biztos remekül érzitek majd magatokat! Alig várom, hogy hazajöjj, és mesélj – mondja a pult mögül kilépő Anyu, majd ölelésébe von. – Légy jó! – teszi hozzá. – És ne felejts rácsörögni a bátyáidra, ha odaértetek. Nagyon odavannak, hogy mikor hallanak már felőled.

Némán formálja a szám Anyu válla fölött, hogy „odavannak meg vissza”, és ez végre mosolyt csal Alex arcára.

– Szeretlek, kölyök – mondja Apu, majd lekászálódik a magas székről, és magához szorít.

– Vigyázz az én kis babámra, oké? – fordul ezután Alexhez, majd jön a szokásos, hátcsapkodós ölelés. Ez mindig ugyanúgy megrémíti az én drága barátomat, mint amikor először részesült benne. – Ne hagyd, hogy eljegyezze magát egy countryénekessel! – folytatja Apu. – Vagy leessen a műbikáról, és kitörje a nyakát!

– Természetesen – feleli Alex.

– Majd meglátjuk – mondom, majd a szüleim kikísérnek minket (a kotonos doboz szépen ott maradt a konyhaszigeten), és integetnek nekünk, míg kitolatunk, és Alex vigyorogva visszaint, majd amikor már nem látnak minket, rám néz, és kerek perec közli:

– Nagyon haragszom rád.

– Hogy tehetném jóvá? – kérdem pilláimat rezegtetve, mint egy szexi rajzfilmcicus.

Alex a szemét forgatja, de a szája sarkában mosoly bujkál.

– Először is, felülsz egy műbikára – mondja.

Felpakolom a lábamat a műszerfalra, büszkén közszemlére téve a cowgirlcsizmát, amit pár hete találtam egy diszkontboltban.

– Előbb, mint te!

Oldalra pillant, majd lejjebb vándorol rajtam a tekintete, egészen az élénkvörös bőrcsizmáig.

– És hogy szándékozol ebben fent maradni a műbikán? – érdeklődik.

Összecsapom a bokámat, és így felelek:

– Sehogy. Nem arra kell, hogy fent maradjak, hanem arra, hogy elbűvölje a szívdöglesztő countryénekest, aki a bárpultnál ül. Hogy miután lepottyanok, összevakarjon a szőnyegről, és a farmon edződött, izmos karjaiba zárjon.

– Farmon edződött… – fanyalog Alex.

– Mondja a konditermi izompacsirta – szívatom.

– Én a szorongásomra gyúrok – mondja homlokráncolva.

– Aha. És hogy van-e álomtested, vagy nincs, az abszolút hidegen hagy. Ha van, akkor csak merő véletlenségből van.

Erre pulzálni kezd az állkapcsa, és az útra szegeződik a tekintete.

– Szeretek jól kinézni – vallja be végül olyan hangon, mintha azt kérdezné: Ez talán bűn?

– Én is szeretek jól kinézni – mondom, és a látómezejébe csúsztatom a műszerfalon nyugvó piros csizmámat. – Amint az, azt hiszem, eléggé nyilvánvaló – teszem hozzá.

Alex tekintete ismét a lábamra villan, majd a kézifék mögötti tartórekeszre vándorol. Abban hever a precízen összetekert aux csatlakozója.

– Tessék – nyomja a kezembe. – Zendítsünk rá.

Az a szokás, hogy felváltva szolgáltatjuk a zenét az öreg kombiban, de Alex mindig „előreenged”, mert ő már csak Alex, a világ legjobb embere.

Kikötöm, hogy egész úton countryt fogunk hallgatni. Shania Twaint, Reba McIntyre-t, Carrie Underwoodot és Dolly Partont nyomatom, ő pedig Patsy Cline-t, Willie Nelsont, Glen Campbellt és Johnny Casht. Ja, meg némi Tammy Wynette-et és Hank Williamst.

A szállásunkat már hónapokkal korábban kinéztük a Grouponon. Amikor meglátom a giccsesen egyedi kis hotel rózsaszínű neoncégérét, a villogó „Szabad szobák” feliratra biggyesztett, rajzfilmbe illő cowboykalapot, végre megértem, miért csúfolják Nashville-t Nashvegasnak.

Bejelentkezünk, majd fölvisszük a cuccunkat. A szobák tematikusak, egy-egy híres nashville-i zenész emlékét idézik. Ez úgy valósul meg, hogy mindent ellepnek az illető zenész berámázott fotói, és ugyanaz az iszonytató, virágmintás paplan, meg ugyanaz a vaskos, cserszínű polártakaró borítja az összes ágyat. Megpróbáltam lecsapni a Kitty Wells-szobára, de kiderült, hogy ha a Grouponon foglalsz le valamit, nem válogathatsz.

Így aztán a Billy Ray Cyrus-szobában vagyunk.

– Szerinted kap ezért Billy Ray valami pénzt? – kérdezem Alextől, aki éppen lecibálja az ágyakról az ágyneműt. Azt csekkolja, hogy nincs-e „bepoloskázva” a matracok alja. (Ágyi poloskáról beszélünk, persze.)

– Kétlem – válaszolja. – Legfeljebb dobnak neki pár Groupon-kupont.

Azzal elhúzza a függönyt, majd a villogó neoncégért vizslatja.

– Szerinted ezek szobáztatnak is? – kérdi gyanakvón.

– Nem tudom, de igazából tök mindegy – felelem. – Otthon maradt az a rekesz koton.

Alex megborzong, és lehuppan az egyik ágyra, miután meggyőződött róla, hogy poloskamentes.

– Ha nem lettem volna szemtanúja a dolognak, egész aranyos sztori lehetne.

– De én akkor is átéltem volna, ha te nem vagy a szemtanúja, Alex. Vagy én már nem is számítok?

– Dehogynem, de te a lánya vagy. Az én apámnál abban merült ki a szexuális felvilágosítás, hogy amikor betöltöttük a tizenhármat, az ágyunkra csempészett egy könyvet a szűzies tisztaságról. Ja, és tizenhat éves koromig azt hittem, hogy a maszturbálás rákot okoz.

Elszorul a szívem. Hajlamos vagyok megfeledkezni róla, hogy milyen kemény élete volt Alexnek. Miután az anyja belehalt a David születésekor fellépett komplikációkba, Mr. Nilsen egyedül nevelte négy anyátlan fiát. Tavaly végre összejött egy nővel a templomi közösségből, de pár hónap múlva szakítottak. Bár ő vetett véget a dolognak, Mr. Nilsen úgy kiborult, hogy Alexnek a hét közepén haza kellett autóznia a suliból, hogy lelket öntsön belé.

Az öccsei is őt hívják, ha baj van. Alexet, az ő sziklaszilárd érzelmi támaszukat.

Néha eszembe jut, hogy talán épp azért vonzódunk egymáshoz, mert Alex megszokta, hogy ő az öccsei rendíthetetlen, megbízható nagytesója, én pedig megszoktam, hogy a bátyáim idegesítő kishúga vagyok. Nagyon érezzük ezt a fajta kapcsolati dinamikát: én szeretetteljesen évődöm vele, ő pedig gondoskodik róla, hogy biztonságos hely legyen számomra a világ.

De most, ezen az egyhetes Nyári úton nem lesz erre szükség. Most nekem van küldetésem: segítenem kell neki, hogy el tudjon lazulni, és a túlhajszolt, túlfeszült, koncentrált Alexből előbújjon a hülyülős, ökörködős Alex.

– Ha rád telepedő szülőkre vágynál – kezdem, miután leülök mellé az ágyra –, szívesen kölcsönadom Anyut és Aput. Hiszen odavannak tőled meg vissza, ez nem is lehet kérdés. Anyu egyértelműen azt akarja, hogy te vedd el a szüzességemet.

Alex hátradől, és két kézzel az ágyra tenyerel.

– Anyukád azt hiszi, hogy még nem szexeltél? – kérdi fejét oldalra billentve.

Habozok egy kicsit, mielőtt közlöm:

– Tényleg nem szexeltem még. Azt hittem, tudod.

Úgy tűnhet, hogy az égvilágon mindenről szó esett már köztünk, de lám, azért vannak még feltáratlan területek.

– Nem, nem tudtam – feleli Alex, majd köhint egyet. – Azt hittem, hogy… Hiszen volt olyan, hogy elmentél valakivel a buliról.

– Igen, volt pár eset, de soha nem történt semmi komoly. És egyikükkel sem jártam.

– Én azt hittem, hogy nem is akarsz, öö… járni senkivel.

– Azt hiszem, nem is akarok – felelem. Vagy legalábbis eddig nem akartam. – Nem is tudom – folytatom. – Talán tényleg a nagy pillanatra várok. Mármint nem teliholdra, rózsakertre meg ilyesmire.

Alex vág egy grimaszt, majd közli:

– A szabad ég alatti szex túl van hájpolva.

– Te kis kujon! És eddig elhallgattad előlem!

Alex vállat von, és vörösödni kezd a füle.

– Erről nem beszélek senkivel. Mintha már az is bűntudatot keltene bennem, ha kimondom. Mintha már azzal is ártanék neki.

– Kinek? A nevét eddig még nem mondtad – mutatok rá, majd előrehajolok, és lehalkított hangon rákérdezek: – Sarah Torval?

Alex a térdembe térdel, és halovány mosollyal így felel:

– Neked a rögeszméd lett Sarah Torval.

– Nem, haver – felelem. – Neked lett a rögeszméd.

– Nem ő volt – mondja Alex. – Hanem egy másik lány a könyvtárból. Lydia.

– Ó, istenem! – mondom kissé kótyagosan. – Akinek olyan nagy babaszeme van, és pont olyan frizurája, mint Sarah Torvalnak?

– Fejezd már be! – nyög fel Alex, akinek már az arcára is átterjedt a fülét elöntő pír. – Zavarba hozol! – teszi hozzá, és megdob egy párnával.

– De hát ez olyan mókás!

Alex erre úgy rendezi át az arcvonásait, hogy a sírás szélén álló kiskutyát idézzenek, én meg sikítva hanyatt vágom magam az ágyon, és bénultan röhögve a szemem elé rántom a párnát.

Bemélyed a matrac a mellém térdelő Alex súlya alatt. Kirángatja a kezemből a párnát, majd kétoldalt a fülem mellé tenyerelve fölém hajol, és a látómezőmbe tolja a búskutyuspofát.

– Istenem! – pihegem a röhögéstől könnyezve. – Miért van ez rám ilyen bolondító hatással?

– Nem tudom, Poppy – feleli Alex, és még gyászosabb képet vág.

– Ez a pofa beszél hozzám! – kiáltom kacagva, mire az ő szája is vigyorra húzódik.

És most! Igen, ez az!

Ez az első olyan pillanat, amikor meg akarom csókolni Alex Nilsent.

Igen, ezt érzem két fulladozó másodpercig. Aztán kötök erre a két másodpercre egy jó erős csomót, majd bedugom a szívem legmélyére, és megfogadom, hogy ott fogja leélni titkos életét.

– Na, gyere! – szólal meg halkan Alex. – Irány a műbika!

13. fejezet

IDÉN NYÁRON

Miután levittük a hőmérsékletet huszonhat fokra, és beállítottuk a termosztátot huszonötre, elindulunk a Casa de Sam nevű mexikói étterembe. Nagyon dicsérték a TripAdvisoron, és egy számjegyűek az árak.

A kaja is pompás, de a nap igazi hőse a légkondi. Alex időnként hátradől, lehunyja a szemét, és hallat egy elégedett sóhajt.

– Szerinted Sam megengedné, hogy itt aludjunk? – kérdezem.

– Esetleg elbújhatnánk zárásig a mosdóban – veti föl Alex.

– Félek, hogy túlhevülök a sok piától, és hőgutát kapok – mondom, és kortyolok még a jalapeñós margaritából. Egy kancsóval rendeltünk.

– Én meg attól félek, hogy nem iszom eleget, és nem ütöm ki magam egész éjszakára – feleli Alex.

Már a gondolatra is csorog a nyakamon a verejték.

– Bocs az apartmanért – mondom. – Az Airbnb-értékelésekben nem esett szó arról, hogy szar a légkondi.

Aztán átsuhan az agyamon, hogy vajon hányan szálltak meg ott a tomboló nyárban?

– Nem a te hibád – mondja Alex. – Szerintem kizárólag Nikolait terheli a felelősség.

Bólintok, majd kínos csönd bontogatja szárnyait, míg meg nem kérdezem, hogy:

– Apukáddal mi újság? Jól van?

– Aha – feleli Alex. – Jól bizony. Az autómatricát már meséltem, ugye?

Rámosolygok.

– Igen, mesélted.

Alex félszegen felnevet, és a hajába túr.

– Istenem, de uncsi ez az öregkor! Egyetlen sztorit tudok mesélni neked, és az is apám autómatricájáról szól.

– Viszont ez remek sztori – erősködöm.

– Az igaz – feleli, majd oldalra dönti a fejét.

– A mosogatógépemről ne meséljek valamit?

Eltátom a számat, és a szívemhez kapok.

– Neked van saját mosogatógéped? A te tulajdonod, ami a te neveden van?

– Ööö… A mosogatógépet általában nem írják az ember nevére, de igen, vettem egyet. Rögtön azután, hogy beköltöztem a házba.

Azonosítatlan érzés döfködi a keblemet.

– Te… házat vettél?

– Nem mondtam?

Megrázom a fejem. Hát persze, hogy nem mondta, ugyan mikor mondta volna? De azért fáj. Mint minden, amiről lemaradtam az utóbbi két évben.

– A nagyszüleim házát kaptam meg – mondja Alex. – Miután nagymamám meghalt, apám el akarta adni, de felújításra szorult, és neki arra nem volt se ideje, se pénze. Ezért én lakom ott, és lassanként kipofozom.

– Betty mama meghalt? – suttogom, majd visszanyelem a torkomba toluló érzelmeket. Csak egyszer-kétszer találkoztam Alex nagyijával, de nagyon megszerettem. Az a nálam is apróbb termetű, szenvedélyes nő rajongott a krimikért, imádott horgolni, és lelkes híve volt a fűszeres ételeknek meg a modern művészetnek. A lelki atyjába szeretett bele, aki otthagyta miatta a papi hivatást („Így lettünk protestánsok!”), majd („Nyolc hónapra rá!” – hangsúlyozta Betty mama, és rám kacsintott), megszületett Alex édesanyja. Pont olyan dús, fekete haja volt, mint neki, és olyan „erős” orra, mint Alex nagyapjának, Isten nyugosztalja.

A vagány, osztott szintű, azaz a pincével együtt négyszintes ház a hatvanas évek elején épült. A nappaliban még megvolt az eredeti, narancs- és citromsárga színű tapéta, a keményfa- és csempepadlókat viszont ronda, barna szőnyeg takarta, miután Betty mama pár éve elcsúszott, és csípőtörést szenvedett.

– Békés, nyugodt halála volt – mondja Alex, de nem néz rám. – És tudod, már nagyon öreg volt.

Miközben beszél, kis kockákra hajtogatja a szívószálaink csomagolópapírját. Akkurátusan dolgozik, és látszólag érzelemmentesen, de tudom, hogy Betty mama volt a kedvence a családból. Vagy talán holtversenyes elsők voltak Daviddel.

– Istenem, úgy sajnálom!

Nagyon igyekszem, hogy ne remegjen a hangom, de az érzelmeim duzzadnak, mint dagálykor a tenger.

– Szóval Flannery O’Connor sincs többé, és a nagymamád sincs. Mondhattad volna!

Alex fölemeli a fejét, és komolyan rám néz a mogyoróbarna szemével.

– Egyáltalán nem voltam benne biztos, hogy akarsz-e hallani felőlem.

Visszapislogom a könnyeimet, majd elfordítom a fejemet, és úgy teszek, mintha nem is a szememet törölgetném, hanem a hajamat söpörném ki az arcomból. Amikor ismét szembefordulok Alexszel, még mindig rám szegeződik a tekintete.

– Akartam – mondom.

A francba! Ez már elég remegősre sikeredett.

Mintha még a hátsó helyiségben játszó mariachi-zenekar is halkabbra fogná. Mintha csak mi ketten lennék itt a piros üléshuzatú bokszban a színpompás, kézzel faragott asztalnál.

– Hát, akkor most már tudom – mondja halkan Alex.

Szívem szerint megkérdezném, hogy ő akart-e beszélni velem azóta. Pötyögött-e üzeneteket, hogy végül mégse küldje el őket, vívódott-e a telefonját bámulva azon, hogy föl kéne már hívnia? Ő is úgy érzi, hogy elpocsékolt az életéből két jó évet? Őt is bántja, hogy hagyta, hogy így legyen?

Azt akarom hallani tőle, hogy minden úgy lesz, ahogy azelőtt volt. Amikor még bármit el tudtunk mondani egymásnak, és az együttlét ugyanolyan komfortos, természetes állapot volt, mint a különlét. Amely csak egyedüllét volt, és nem magány.

De már jön is a pincér a számlával. Reflexszerűen kikapom a kezéből.

– Nem a P+R-kártyával fizetsz? – jegyzi meg kérdő hanghordozással Alex.

– Újabban utólag térítik a költségeket – felelem.

Hazudok Alexnek, anélkül hogy tudatosan így döntenék. Bizsereg, szúr, viszket a kezem, annyira kínos, hogy becsapom, de már túl késő, nem tudom visszaszívni, amit mondtam.

Kint sötét van, csillagos az ég, és visszavonulót fújt a hőség. Persze, így is van vagy huszonöt fok, de ez semmi a korábbi negyvenegyhez képest. Még szellő is lengedez.

Szótlanul vágunk át a parkolón. Súlya van a csöndnek, miután az imént érintettük, avagy finoman súroltuk azt, ami Horvátországban történt.

Pedig bebeszéltem magamnak, hogy azt hátrahagyhatjuk a múltban, ahova való. De ha megtudok valami újat Alex utóbbi két évéről, mindig megsajdul a szívem, és mindig ugyanott.

Nyilván Alex fölött sem múlt el nyomtalanul a dolog, de ő nagyon jól tudja palástolni, avagy „palackozni” az érzéseit, ha nem akarja mások orrára kötni őket.

Az Aspire-ben végig a nyelvemen van, hogy Visszaszívom, amit akkor mondtam, ha kell. Ha ez segít, visszaszívom.

Az apartmanban konkrétan melegebb van, mint odakint. Egyenesen a termosztáthoz vezet az utunk.

– Huszonnyolc, komolyan? – hüledezik Alex. – Már megint fölment?

Megdörgölöm az orrnyergemet. Egy kicsit megfájdul a fejem, hála a hőségnek, vagy az alkoholnak, vagy a stressznek, vagy mindháromnak.

– Oké, oké – mondom végül. – Vissza kell állítanunk huszonhétre, igaz? És ha majd huszonhét fok lesz, akkor vihetjük megint lejjebb.

Alex úgy mered a termosztátra, mintha kiütött volna a kezéből egy nagy gombóc fagyit. Most akaratlanul idéz szomorú kiskutyát az arca.

– Igen, fokonként lehet lejjebb menni. Ezt mondta Nikolai.

Azzal huszonhétre állítja a célhőmérsékletet, én meg kinyitom az erkély tolóajtaját.

Csakhogy elbarikádoz minket a nejlonfólia fala, így nem tud bejutni a friss levegő.

Belépek a konyhafülkébe, és a fiókokban kotorászok. Végül találok egy ollót.

– Mit csinálsz? – kérdi Alex, és kijön utánam az erkélyre.

– Amit csinálok, az igazán a legkevesebb, basszus! – háborgok, és a fólia közepébe döföm az olló hegyét.

– Ajjajaj! Nikolai nagy-gyon pipa lesz rád – ugrat Alex.

– Én sem vagyok maradéktalanul elégedett.

Ejtek a nejlonon egy hosszú vágást. Most már jöhet a levegő.

– Be fog perelni minket – mondja fapofával Alex.

– Állok elébe, Nicky! – vágom rá harciasan, mire Alex kuncog egy jót.

– Arra gondoltam – töröm meg a pár másodpercnyi csendet –, hogy holnap benézhetnénk a képzőművészeti múzeumba, és felülhetnénk a libegőre. Állítólag fantasztikus a kilátás.

Alex rábólint.

– Jól hangzik – mondja, majd ismét hallgatásba burkolózunk. Még csak fél tizenegy van, de olyan kínos a csönd, hogy úgy döntök, jobb, ha belátjuk, hogy ma ebben enynyi volt.

– Kell menned a fürdőbe, mielőtt…?

– Nem – mondja Alex. – Menj csak! Én addig csekkolom az e-mailjeiemet.

Én még nem láttam a P+R-s mailjeimet, mióta itt vagyunk. Racheltől jött pár üzenetem, de azokat félreraktam, ahogy a bátyáimmal alkotott csoportlevelezést is. Ez utóbbi nagyrészt abban merül ki, hogy Prince és Parker bőszen brainstormingol, de az ötleteikből soha nem lesz semmi. Amikor legutóbb benéztem, a saját fejlesztésű Üzenj hadat a karácsonynak! nevű társasjátékukon agyaltak, és felszólítottak, hogy járuljak hozzá a projekthez pár szóviccel.

Legalább lesz mivel elütnöm az időt, míg álmatlanul heverek a fotelágyon.

A fejfájás nem tágít. A jól bevált lófarokcsonkba rendezem a hajamat, és eltipegek a kopottas fapadlón a fura, kékes fényben úszó, űrkorszaki fürdőszobáig. Megmosakszom, de utána nem élek a Rachel által rám zúdított márkás hidratálókkal és szérumokkal. Inkább hideg vizet paskolok az immár tiszta arcomra, majd azzal dörzsölöm be a halántékomat és a nyakamat is.

A tükörképem nyomorúságos, agyonstresszelt benyomást kelt, azaz pont úgy nézek ki, ahogy érzem magam. Ezen sürgősen változtatnom kell, ha emlékeztetni akarom Alexet a régi szép időkre. És már csak öt napom van! Azaz kettő, mert a másik három az esküvői vigalmak jegyében fog telni.

A holnapi napnak eszméletlenül jónak kell lennie! Ennek pedig az a feltétele, hogy ne Fura, Sértett Poppy legyek, hanem Mókás, Laza Poppy. Akkor majd Alex is ellazul, és szépen rendbe jön minden.

Magamra öltöm a selyem pizsisortot meg az ujjatlan topot, majd fogat mosok, és kilépek a fürdőből. A szobában már csak az olvasólámpa ég, és Alex a fotelágyon hever. Edzősortban és pólóban bújja a könyvet, amit korábban is olvasott.

Történetesen tudom, hogy Alex Nilsen mindig félmeztelenül alszik, még ha nincs is ilyen iszonyú meleg. De ez most nem oszt, nem szoroz, hiszen a fotelágy a lényeg, ami az enyém.

– Ki az ágyamból! – dörrenek rá.

– Te fizettél, úgyhogy tiéd a rendes ágy – feleli.

– A P+R fizetett – ásom még mélyebbre a hazugság sötét vermét. Persze ez azért nem olyan nagy horderejű, mély sebeket ejtő hazugság, de akkor is.

– Nekem a fotelágy kell – jelenti ki Alex. – Szerinted hányszor alhat egy felnőtt férfi ilyen bolyhos-szöszös, kihajtható fekhelyen, Poppy?

Leülök mellé, és eljátszom, hogy nagy dérrel-dúrral letolom az ágyról. Persze meg se tudom mozdítani, ezért mást találok ki, megvetem a lábam a padlón, és a fotelmicsoda szélére térdelve nekifeszülök. Fogcsikorgatva, két kézzel taszigálom Alex jobb csípőjét.

– Fejezd már be, kattant csaj!

– Nem én vagyok a kattant – felelem, majd oldalt fordulok, és a csípőmmel meg a felsőtestemmel lökdösöm tovább. – Te akarod elvenni életem egyetlen örömét, ezt a fura ágyat vagy micsodát!

És e pillanatban, amikor kábé a teljes súlyom a csípőmre nehezedik, Alex beszünteti az ellenállást. Arrébb csusszan egy kicsit, mire én a lendülettől félig a fotelágyra, félig a mellkasára dőlök, és kiütöm a kezéből a könyvet, amely a padlón landol. Alex elröhögi magát, majd én is, de közben átjár valami bizsergető érzés. Továbbá elnehezülök, és, hogy őszinte legyek, be is indulok attól, hogy félig-meddig rajta fekszem.

Az a legrosszabb, hogy képtelen vagyok megmozdulni. Alex karja körém fonódik, és lazán megpihen a csípőm görbületén. Miután elcsitult a kacaja, államat a mellkasára támasztva a szemébe nézek.

– Átvertél – búgom halkan. – Mibe, hogy nem is jött e-mailed, amire válaszolni kéne!

– Mit tudod te, hogy van-e egyáltalán e-mail-címem? – évődik. – Haragszol?

– Éktelen haragra gerjedtem.

Megborzongat a nevetése. Libabőr jelzi az útját a gerincoszlopom mentén, és mintha a bőrömbe ivódna az apartman melege – hogy aztán a lábaim közt koncentrálódjon.

– De idővel megbocsátok – mondom. – Nem vagyok haragtartó.

– Haragtartó az tényleg nem vagy – hagyja rám Alex. – Ezt mindig is szerettem benned.

Épp csak súrolja a bőrömet a keze az ujjatlan top és a pizsisort között, de én máris odabújok hozzá, mert úgy érzem, eggyé tudnánk olvadni.

Mit csinálok én itt?

Villámgyorsan felülök, és kibontom a hajamat, de csak azért, hogy megint összefoghassam.

– Biztos oké, ha a fotelágyon alszol? – cincogom.

– Aha, persze.

Fölállok, és áttipegek a rendes ágyhoz.

– Oké. Hát, akkor… Jó éjt!

Azzal lekapcsolom az olvasólámpát, és fölmászom az ágyra. Igen, rá és nem bele, mert túl meleg van ahhoz, hogy betakarózzak.

14. fejezet

IDÉN NYÁRON

Amikor fölriadok, kint még sötét van, és a jelek szerint éppen kirabolnak minket.

– Basszus, basszus, basszus! – ismételgeti valami rejtélyes okból a rabló olyan hangon, mintha fájna valamije.

– Már úton van a rendőrség! – sikkantom (az állítás persze nem igaz, és nem is előre kitervelt), majd az ágy szélére kecmergek, és fölkapcsolom a lámpát.

– Mi van? – sziszegi a hirtelen támadt fényességbe hunyorogva Alex.

Ugyanaz a fekete sort van rajta, mint amikor lefeküdt, a pólót viszont nem látom. Kissé előrehajolva, két kézzel fogja a derekát, és miután kissé kitisztul az agyam, rádöbbenek, hogy nem csak a fény miatt hunyorog.

A szapora szuszogása is azt jelzi, hogy komoly fájdalmai vannak.

– Mi történt? – kiáltom, és lekászálódom, vagy inkább lezúdulok az ágyról. – Valami baj van?

– Hátgörcs – feleli.

– Mi?

– Begörcsölt a hátam – fejti ki részletesebben.

Még mindig nem egészen világos előttem, hogy miről beszél, de látom, hogy iszonyúan szenved. Ezért nem bombázom további kérdésekkel, leszámítva azt, hogy:

– Szeretnél leülni?

Bólint. Odavezetem az ágyhoz. Szép lassan, fájdalmas arccal ereszkedik rá, és fel is szisszen, de miután leült, mintha enyhülnének a kínjai.

– Nem kéne lefeküdnöd? – kérdezem.

Megrázza a fejét.

– Ilyenkor a lefekvés és a fölkelés a legnehezebb.

Ilyenkor? – suhan át az agyamon, de nem mondom ki. Belém nyilall a bűntudat, lám, az utóbbi két év újabb, előttem rejtve maradt fejleménye.

– Teszek a hátadhoz párnákat – javaslom.

Alex bólint, és én ezt megerősítésnek veszem, hogy nem fogok rontani a helyzeten. Fölkupacolom a párnákat az ágy fejrészénél, és Alex lassan, eltorzult arccal hanyatt dől.

– Alex, mi történt? – tudakolom ismét, és a kisasztalon álló órára nézek. Hajnali fél hat van.

– Föl akartam kelni, hogy fussak egyet – mondja. – De gondolom, nem jól ültem föl, vagy túl gyorsan, vagy mit tudom én, mert begörcsölt a hátam, és…

Hátrahajtja a fejét a párnakupacra, összepréseli a szemhéját, majd így folytatja:

– A francba, Poppy, úgy sajnálom!

– Sajnálod? – csodálkozom. – Miért mondod ezt?

– Mert ez az én hibám – feleli. – Tudhattam volna, hogy nem szabad ilyen alacsony babaágyon aludnom, és pláne nem szabad így fölpattannom róla.

– Honnan kellett volna tudnod? – értetlenkedem.

– Onnan, hogy már idestova egy éve ez van – feleli. – A cipőmért is csak akkor hajolok le, ha már legalább félórája ébren vagyok, és jöttem-mentem egy kicsit. De most valahogy megfeledkeztem erről, és nem akartam, hogy migréned legyen a fotelágytól, és…

– Hát, ezért nem kéne hősködnöd – évődöm gyengéden, de Alexnek továbbra is az arcára van írva minden gyötrelme.

– Olyan hülye vagyok! – siránkozik. – Tönkreteszem a nyaralásodat.

– Alex, hahó! – érintem meg a karját nagyon finoman, nehogy ettől fájduljon meg valamije. – Nem teszel tönkre semmit, oké? Aki itt bármit is tönkretesz, az Nikolai.

Mosolyra húzódik a szája széle, de nem túl nagy meggyőződéssel.

– Mire van szükséged? – kérdezem. – Mit tudok segíteni?

Nagyot sóhajt. Alex Nilsen ugyanis mindennél jobban utálja, ha segítségre szorul, ennélfogva azt is, ha körülugrálják. Az egyetemen egy hétig került engem, amikor streptococcusos torokgyulladása volt. Ekkor rágtam be rá először úgy igazán. Amikor végül megtudtam a szobatársától, hogy lázasan nyomja az ágyat, főztem a kolesz konyhájában egy iszonyú pocsék csirkés-tésztás levest, és elvittem neki.

Csakhogy ő bezárkózott, és nem akart beengedni, nehogy elkapjam a streptococcust, ezért kénytelen voltam azt kiabálni, hogy „Nem vetetem el, érted?” Na, erre már jobb belátásra tért.

Feszélyezi, ha nyüzsögnek körülötte. Ha erre gondolok, az kábé úgy hat rám, mint a rettegett búskutyuspofa, elhatalmasodik rajtam, és térdre kényszerít. Csak most nem hullámként duzzad bennem a szeretet, hanem a földből egy csapásra kinövő, acélvázas felhőkarcolóként söpör félre az útjából mindent.

– Alex! – mondom. – Kérlek, engedd, hogy segítsek!

Megadóan felsóhajt, majd közli:

– A laptoptáskám elülső zsebében van izomlazító.

– Máris!

Előkotrom a kis üveget, majd engedek a konyhafülkében egy pohár vizet.

– Kösz – mondja bocsánatkérőn Alex, majd beveszi a tablettát.

– Szót sem érdemel – mondom. – Még valami?

– Ne fáradj – feleli.

– Figyelj – kezdem, majd veszek egy nagy levegőt. – Minél hamarabb elárulod, hogy mit segíthetek, annál hamarabb fog elmúlni, és annál hamarabb leszünk túl ezen az egészen. Oké?

A telt alsó ajkát birizgálja a fogaival. Valósággal megbűvöl a látvány. Össze is rezzenek, amikor hirtelen rám villan a tekintete.

– Egy kis jégpakolás segíthetne – vallja be. – Általában a hideg borogatást és a villanypárnát váltogatom, de a lényeg az, hogy mozdulatlanul kell ülni.

Ez utóbbit kissé megvetően mondja.

– Vettem! – mondom, majd szandálba bújok, és fogom a táskámat.

– Mit csinálsz? – kérdi Alex.

– Megyek a patikába. A fagyasztóban ugyanis még jégkockás tálca sincs, nem hogy jégpakolás. A villanypárnát pedig, a mi Nickynket ismerve, inkább nem is keresem.

– Tényleg ne fáradj – mondja Alex. – Ha nyugodtan ülök egy darabig, elmúlik. Feküdj vissza aludni.

– Amíg te karót nyelten ülsz a sötétben? Na, ne! Egyrészt tök para, másrészt ha már fölkeltem, akár hasznossá is tehetem magam.

– De hát ez a te vakációd!

Már indulok is az ajtó felé, mert úgysem állíthat meg senki és semmi.

– Nem az én vakációm, hanem a mi Nyári utunk – felelem. – És ne táncolj pucéran, amíg nem vagyok itt, oké?

Elgyötört sóhaj.

– Kösz, Poppy. Komolyan mondom.

– Nem kell hálálkodnod. Már kezd összeállni a fejemben egy egészen abszurd lista, hogy mi mindennel viszonozhatnád, amit érted teszek.

Ezzel végre kiérdemlek egy halovány mosolyt.

– Az jó – mondja Alex. – Mert én is szeretem hasznossá tenni magam.

– Tudom – felelem. – Ezt mindig is szerettem benned.

15. fejezet

NYOLC NYÁRRAL EZELŐTT

Hajnali fél háromkor érünk vissza a belvárosi szállodánkba. Kissé el vagyunk ázva, pedig általában nem iszunk ilyen sokat, de ez a Nyári út az ünneplés jegyében telik. Azt ünnepeljük, hogy Alex megszerezte az alapdiplomát, és hamarosan megy az Indianai Egyetem kreatívírás-mesterkurzusára.

Azzal biztatom magamat, hogy mióta kimaradtam az egyetemről, még nem laktunk ilyen közel egymáshoz.

De az igazság az, hogy elkívánkozom már Linfieldből, a szülői házból, még így is, hogy sokat utazgatok. El is kezdtem lakást nézni, meg rugalmas időbeosztású munkát keresni más városokban. Leginkább pultosként vagy pincérként tudom elképzelni magam, mert úgy megoldható, hogy egy ideig melózok, mint az őrült, majd pár hétre lelépek, és utazgatok.

Tök jó, hogy együtt lehetek a szüleimmel, de amúgy klausztrofóbiás élmény ez az itthonlét. Mintha a kertváros valami háló lenne, amelybe egyre jobban belegabalyodok, ha rúgkapálok.

Néha összefutok a régi tanáraimmal, akik megkérdezik, mit csinálok, majd elhúzzák a szájukat a válasz hallatán. Régi osztálytársakat is látok néha, de elbújok előlük akkor is, ha szívattak annak idején, meg akkor is, ha rendesek voltak. Egy menő bárban dolgozom innen negyven percre, Cincinnatiben, és amikor belépett az ajtón a fogászatilag tökélyre csiszolt mosolyú, komoly, fehér galléros pozícióhoz illő öltözetű Jason Stanley (ő volt ugyebár az első, aki megcsókolt), bevetettem magam a mosdóba. Utána azt mondtam a főnöknőmnek, hogy hánytam, mire ő hetekig kérdezgetett, hogy jól vagyok-e. A hangja egyértelműen elárulta, hogy szerinte terhes vagyok.

Pedig nem voltam az. Mert nagyon vigyázunk Juliannel, vagy legalábbis én nagyon vigyázok. Julian nem az a vigyázós típus, inkább az a fajta, aki igent mond a világnak, bármit kérdez is tőle. Ha meglátogat a bárban, kiissza a maradékot a pulton hagyott poharakból, és a heroinon kívül szinte minden drogot kipróbált egyszer. Bármikor elruccan velem hétvégén a Red River Gorge kanyonrendszerbe vagy a Hocking Hills állami parkba, sőt a valamivel hosszabb New York-i útra is kapható. (Éjszakai busszal megyünk, mert úgy csak hatvan dollár a retúrjegy, igaz, sokszor nincs vécé.) Az időbeosztása nem kevésbé rugalmas, mint az enyém, és ő is kimaradt a Cincinnati Egyetemről, méghozzá rögtön az első év után.

Építészetet tanult, de igazából dolgozó művész akar lenni, nem diák. Különböző linfieldi sufnigalériákban mutatja be a képeit, és három festőtársával él együtt egy régi, fehérre meszelt falú házban, amely Buck és a nála csövezők tofinói lakhelyét idézi. Olykor, ha a kelleténél több sör után nézem a verandán üldögélő, füves vagy szegfűszeges cigit szívó társaságot, és hallgatom, ahogy az álmaikat elemzik, úgy rám tör a keserédes nosztalgia, hogy sírni tudnék.

A pálcikavékony, beesett arcú Julian éber szeme mintha röntgenezné az embert. Az első csókunk után, a kedvenc kocsmája előtt – a koszlott csehó hátsó helyiségében bringaszerviz működik – közölte velem, hogy ő soha nem akar megnősülni és családot alapítani.

– Semmi gond – válaszoltam. – Én sem akarok hozzád menni.

Erre elröhögte magát, és megcsókolt még egyszer. Mindig cigi- vagy sörízű a szája, és a szabadnapjain (egy városszéli UPS-raktárban dolgozik) úgy belemerül a festésbe, hogy elfelejt enni-inni. Ha utána találkozunk, pocsék hangulatban van, de csak pár percig. Miután bekapott valamit, rögtön visszavedlik az én kedves, aranyos, érzékeny pasimmá, aki olyan érzékien csókol és érint meg, hogy rendszeresen átfut az agyamon a kósza gondolat, milyen jól mutatna ez filmen!

Az is átfut olykor az agyamon, hogy ezt meg kéne mondanom neki. Igen, megkérhetném, hogy állítsuk be a kamerát, és csináljunk pár felvételt, de egy pillanat múlva már kínosnak érzem, hogy ez egyáltalán megfordult a fejemben.

Julian a második, akivel életem során lefeküdtem, de ő ezt nem tudja, mert nem kérdezte. Az első még most is benéz néha a bárba, ahol dolgozom, és flörtöl velem egy kicsit, de mindketten tudjuk, hogy a kezdeti csekélyke vonzalom is elpárolgott a két gyors numeránk után. Amelyek kissé bénák és kínosak voltak, de azért úgy-ahogy elmentek, és örülök, hogy akkor kipipáltam ezt a dolgot. Az az érzésem ugyanis, hogy Julian visszariadt volna tőlem, ha kiderül, hogy nulla tapasztalattal rendelkezem. Félt volna, hogy túlságosan kötődni fogok hozzá. Persze, alighanem így is túlságosan kötődöm, de szerintem kölcsönös a dolog. Így aztán egyelőre oké, hogy minden szabad percünket együtt töltjük.

Julian először „az én báromban” találkozott Alexszel a karácsonyi szünetben, másodszor pedig a saját lepukkant, bringaszervizzel egybekötött csehójában a tavaszi szünetben. Harmadszor pedig a gofrizóban, ahol reggeliztünk, mielőtt elindultunk Alexszel erre a Nyári útra.

Tudom, hogy Julian nem sokra tartja Alexet, és ez némi csalódást okoz nekem. Az sem titok előttem, hogy Alex is mélyen lenézi Juliant, de ez aligha meglepő.

Szerinte Julian gátlástalan, nemtörődöm alak. Nem tetszik neki, hogy mindig késik, meg az sem, hogy néha napokig nem hallok felőle, majd hetekig sülve-főve együtt vagyunk, és az sem, hogy még nem találkozott a szüleimmel, pedig egy városban élnek.

– Nincs ezzel semmi gond – bizonygattam pár napja a San Franciscóba tartó gépen, amikor Alex megosztotta velem a fentebb részletezett véleményét. – Nekünk ez így jó.

Igazából nem is akarom, hogy Julian találkozzon a szüleimmel.

– Ordít róla, hogy fel sem fogja – mondta akkor Alex.

– Mit nem fog fel? – kérdeztem.

– Téged – felelte Alex. – Halvány gőze sincs róla, hogy mekkora szerencséje van veled.

Ez aranyos volt tőle, ugyanakkor sértő is. Feszélyezett, hogy Alex szemében így néz ki a kapcsolatunk, pedig nem voltam biztos benne, hogy igaza van.

– Nekem is szerencsém van vele – mondtam. – Ő egy különleges ember, Alex.

Alex erre sóhajtott egyet, és közölte:

– Lehet, hogy csak jobban meg kéne ismernem.

De érződött a hangján, hogy ezt ő sem gondolja komolyan.

Pedig arról ábrándoztam, hogy országos haverok lesznek, és bevonhatjuk majd a Nyári útjainkba Juliant is. De az interakcióik láttán abban maradtam magammal, hogy jobb, ha elő sem hozakodok ezzel.

Így kettesben indultunk el San Franciscóba. A hitelkártyámon összegyűlt pontokért megkaptam az egyik oda-vissza jegyet, a másikat pedig felesben fizettük Alexszel.

Az első négy napot a kaliforniai borvidéken töltöttük. Az új sonomai B+B panzióban, ahol megszálltunk, kaptam két potya éjszakát a reklámért, amit a huszonötezer követőm jelent nekik. Alex pedig, mivel ő igen jó természetű fiú, ráállt, hogy lefotóz, miközben fura dolgokat művelek.

Például hatalmas nagy szalmakalapban ülök a szállóvendégeknek fenntartott régimódi, piros biciklik egyikén, és friss virágot szállítok a kormányrúdra erősített fonott kosárkában.

Vagy a túraösvényt rovom, amely cserjékkel és göcsörtös fákkal tarkított mezőn halad.

Vagy kávét szürcsölgetek a verandán, vagy jéghideg Old Fashioned koktélt a szalonban.

A borkóstolással is mázlink volt. Az első borászatban, ahova elmentünk, ingyen kóstolhatsz, ha vettél egy üveg bort, és én meg is kerestem a honlapon a legolcsóbbat, mielőtt elindultunk. Alex ott is lefotózott a szőlősorok között, kezemben egy csillámló pohár rozéval. És ha ez nem lenne elég, a jobb lábammal kirúgok oldalra, hogy jól látsszon a röhejes, lila-sárga csíkos vintage kezeslábasom.

Akkor már pityókás voltam, és amikor Alex, a fotós letérdelt a világosszürke nadrágjában a szikkadt földre, kis híján talajt fogtam a röhögéstől. Aztán levegőért kapkodva kommentáltam is a dolgot, mondván:

– Sok lenni bor.

– Sok. Lenni. Bor? – mondta utánam hitetlenkedve, de nagy-nagy örömmel Alex, és lőtt még pár képet rólam, ahogy két szőlősor között, a porban kuporogva eszelősen röhögök. Nagyon lentről fényképezett, így leginkább egy sikkesen öltözött, háromszög alakú bőrdarab látszik belőlem azokon a fotókon.

Szándékosan bohóckodta el a dolgot, de nem a PR-fotózás elleni protestakció gyanánt, hanem azért, hogy megnevettessen.

A bús kutyusos érme másik oldala volt ez, egy újabb performansz, amely nekem és csak nekem szólt.

Mire megérkeztünk a második borászatba, elálmosított minket a bor meg a tűző nap, olyannyira, hogy Alex vállára kókadt a fejem. Fedél alatt ültünk, ugyanis hamar rájöttünk, hogy a főépület hátsó fala egy egybefüggő, felhúzható, ablakos garázsajtó. Így biztosították a szabad bejárást a murvafürttel benőtt korlátú verandáról a tágas, szellős, hat méter belmagasságú bárba. Altatódallal ért fel a fejünk fölött lustán forgó, bazi nagy ventilátorok halk, ütemes zúgása.

– Mióta vagytok együtt? – érdeklődött a kóstolást vezető kedves, középkorú nő, amikor behozta nekünk a soron következő könnyű, száraz Chardonnay-t.

– Ó! – felelte Alex.

Én pedig, miközben ásítottam egy nagyot, megszorítottam a bicepszét, és hozzátettem:

– Friss házasok vagyunk.

A nőt ez igencsak felvillanyozta.

– Akkor vendégeim vagytok a kóstolásra – jelentette ki, és ránk kacsintott.

Kiderült, hogy Mathilde-nak hívják, és francia, de miután online megismerte a leendő férjét, az Államokba költözött. Elmondta azt is, hogy Sonomában élnek, a nászútjukat pedig San Francisco mellett töltötték.

– Úgy hívják a helyet, hogy Blue Heron Inn. Ilyen idilli, romantikus hangulatú, lakályos kis panziót még életemben nem láttam! Csodaszép a kandalló, bűbájos a veranda, és csak pár percre van Muir Beachtől. Szóval muszáj látnotok, és nászutasoknak egyszerűen ideális! Mondjátok, hogy Mathilde küldött.

Mathilde annyi borravalót kapott tőlünk, hogy az bőven fedezte a kóstoló árát.

Ezután rendszeresen kijátszottam a „nászutaskártyát”. Volt, ahol kaptunk egy pohár potya piát, és volt, ahol csak egy mosolyt, de az a mosoly őszintének hatott.

– Egy kicsit rosszul érzem magam – mondta az egyik borászatból távozóban Alex.

– Egybekelhetünk, ha akarod – feleltem.

– Valami azt súgja, hogy Julian nem viselné túl jól.

– Abszolút hidegen hagyná – mondtam. – Julian nem akar megnősülni.

Alex megállt, és lenézett rám a magasból, én pedig sírva fakadtam, de tényleg csak a bortól. Alex megfogta az államat, és följebb emelte, hogy a szemébe nézzek.

– Hahó – mondta halkan. – Nincs semmi baj, Poppy. Hiszen nem akarsz hozzámenni Julianhez, ugye? Túl jó vagy te ahhoz a fickóhoz. Nem érdemel meg téged.

Visszaszipogtam a könnyeimet, de azonnal jött az utánpótlás.

– Nem fog engem szeretni soha senki, csak a szüleim – cincogtam. – Magányosan fogok meghalni…

Éreztem én, hogy milyen idióta, melodramatikus duma ez, de ha Alexszel voltam, nemigen tudtam féken tartani magam, képtelen voltam mást mondani az érzéseimről, mint csakis az igazat, a színtiszta igazat. Most az volt a legrosszabb az egészben, hogy addig nem is tudtam, hogy így érzek. Alex valahogy ilyen hatással volt rám, felszínre hozta a bennem rejlő igazságot.

Megcsóválta a fejét, és a mellkasára vont. Jól megszorongatott, és egy kicsit meg is emelt, mintha magába akarna olvasztani.

– Én szeretlek – mondta, és nyomott egy puszit a fejem búbjára. – Ha akarod, meghalhatunk magányosan együtt.

– Azt sem tudom, hogy férjhez akarok-e menni egyáltalán – mondtam a könnyeimet törölgetve, és kiszakadt belőlem egy röpke kacaj. – Kábé úgy érzem magam, mint aki most kezd menstruálni.

Alex egy pillanatig még kifürkészhetetlen arccal nézett rám. De az ő tekintete nem röntgenezett, mint Juliané, csak éreztette velem, hogy látnak.

– Sok lenni bor – mondtam, mire végre kiült az arcára egy mosolymorzsa, és mentünk tovább. Muszáj volt lesétálnunk az enyhe alkoholmámort.

Másnap jó korán kicsekkoltunk a B+B panzióból, és elindultunk San Franciscóba. Útközben fölhívtuk a Blue Heron Innt. Mivel szerdát írtunk, volt még szabad szobájuk bőven.

– Véletlenül nem azzal a Poppyval beszélek, akit a drága Mathilde említett? – kérdezte a recepciós hölgy.

Alex vetett rám egy sokatmondó pillantást, mire nagyot sóhajtottam, és így feleltem:

– Igen, azzal a Poppyval beszél. De csak viccből mondtuk Mathilde-nak, hogy nászutasok vagyunk, úgyhogy… szóval nem akarunk potyázni.

A nőre mintha rátört volna a szaggató köhögés, de aztán kiderült, hogy csak nevet.

– Jaj, drágám, Mathilde nem most jött le a falvédőről! Az emberek nap mint nap bepróbálkoznak ezzel a nászutas dumával. Megkedvelt titeket, ennyi az egész.

– Mi is őt – mondtam, és rávillantottam Alexre egy nagy, buta vigyort, ő meg viszonozta.

– Arra nincs felhatalmazásom, hogy ingyen osztogassam a szobákat – folytatta a nő –, viszont a Muir Woods Nemzeti Parkba tudok adni éves belépőt, ha érdekel.

– Az fantasztikus lenne! – lelkendeztem.

És máris megspóroltunk harminc dollárt.

A szűk utcácskában megbúvó, Tudor-kori stílusú, zsindelytetős, fehér falú panzió tényleg imádnivaló volt. A vetemedett ablakok párkányán virágládák sorakoztak, és a tomboló nyár ellenére szinte láttam, ahogy a kéményből romantikusan gomolyog az ég felé a füst.

A következő két nap a tengerparton, a vörösfenyőerdőben, a panzió meghitt, lakályos könyvtárszobájában, valamint a kandallós ebédlő sötét faasztalainál telt. Sokat szólóztunk, whisteztünk és játszottunk egy Quiddler nevű kártyajátékot is, valamint ittunk jó habos söröket, és kiadós angol reggelivel nyitottuk a napot.

Fotóztunk is, de egy képet sem posztoltam ki. Ez talán kissé önző dolog volt, de nem akartam, hogy odacsődüljön a panzióba huszonötezer ember. Gondoltam, jobb, ha a Blue Heron Inn megmarad olyannak, amilyen.

Az utolsó estén lefoglaltuk a potya szobánkat egy modern szállodában, amely az egyik követőm apjáé volt. Miután kiposztoltam, hogy hamarosan útra kelünk, a lány privátban felajánlotta, hogy ingyen alhatunk a hotelben.

„Imádom a blogodat – írta, majd hozzátette: – És szívesen olvasok a különleges férfibarátodról.” Így emlegetem ugyanis Alexet, ha egyáltalán megemlítem. Általában igyekszem kihagyni őt a dologból, mert ahogy a Blue Heronon, úgy rajta sem akarok osztozni sok ezer emberrel. Csakhogy néha olyan vicceseket mond, hogy képtelenség kihagyni, és úgy tűnik, több szivárgott át belőle a posztjaimba, mint gondoltam volna.

El is határoztam, hogy ezentúl jobban vigyázok, de az ingyen szobát azért elfogadtam, mert hát a pénz… Nem is beszélve az ingyenes parkolásról, ami San Franciscóban felér egy potya veseátültetéssel.

Épp csak ledobtuk a cuccunkat, és már rohantunk is, hogy kihozzuk az egyetlen San Franciscó-i napunkból, amit lehet. Alex öreg kombiját a hotel parkolójában hagytuk, és inkább taxival közlekedtünk.

Először a Golden Gate-hídon sétáltunk végig. Eszméletlen jó volt, de hidegebb is, mint vártam, és úgy süvített a szél, hogy nem hallottuk egymás szavát. Vagy tíz percig azt játszottuk, hogy beszélgetünk. Ez úgy történt, hogy vadul hadonászva mindenféle zagyvaságot ordítoztunk egymásnak, miközben élénk tempóban róttuk a zsúfolt járdát.

Buck jutott eszembe, aki szintén homályos értelmű taglejtésekkel kísérte végtelen, szélbe vesző monológját, amikor vitt minket a vízi taxin. Lazán nyomta a sódert, mint a fogorvos, aki kiegészítendő kérdésekkel bombáz, miközben a szádban matat.

Szerencsére a nap úgy döntött, hogy kisüt, különben komolyan fenyegetett volna minket a hipotermia. A híd közepén megálltunk, és eljátszottam, hogy mindjárt átmászom a korláton. Alex ezt a védjegyévé vált grimasszal reagálta le, majd fejcsóválva megragadta a két kezemet, és elrángatott onnan. Aztán a fülemhez hajolt, hogy halljam a nagy szélben, és közölte:

– Ezt ne csináld, mert mindjárt összefosom magam!

Elkacagtam magam, majd mentünk tovább. Alex haladt belül, én pedig kívül, a korlát mellett, de leküzdöttem az erős késztetést, hogy szívassam. Féltem, hogy a végén, amilyen béna vagyok, tényleg lezuhanok, és akkor egyrészt meghalok, másrészt traumatizálom szegény Alex Nilsent. Azt pedig nem vettem volna a lelkemre.

A híd túlsó végén volt egy szép, kerek étterem, a csupa ablak Roundhouse Café. Behúzódtunk oda egy kávéra, már csak azért is, hogy ne csengjen a fülünk a süvöltő széltől.

San Franciscóban rengeteg könyvesbolt és vintage bolt van, de úgy döntöttünk, hogy két ilyen és két olyan bőven elég lesz.

Először a City Lights kiadó könyvesboltjába taxiztunk el, amely a beatkorszak hajnala óta működik. Egyikünk sem valami nagy beates, de Alex él-hal az ilyen régimódi, labirintusszerű boltokért. Utána egy Second Chance Vintage nevű üzletbe ugrottunk be, ahol találtam egy negyvenes évekbeli flitteres retikült. Tizennyolc dollárért az enyém lehetett!

Terveztük a Haight-Ashbury negyedben lévő Booksmith könyvesboltot is, de mivel a Blue Heron Inn angol reggelije már csak emlék volt, a Roundhouse Caféba pedig csak melegedni ültünk be, kezdett korogni a gyomrunk.

– Hát, asszem, ide muszáj lesz eljönnünk még egyszer – mondtam a vintage boltból kilépve Alexnek.

– Igen, asszem – hagyta rám. – Például az ötvenedik évfordulónkon.

És lemosolygott rám a magasból. Akkorára duzzadt a szívem, mint egy nagy lufi, és olyan könnyűnek is éreztem.

– Csak, hogy tudd – mondtam –, én újra hozzád mennék, és végigcsinálnék veled mindent, Alex Nilsen!

Oldalra billentette a fejét, bedobta a búskutyuspofát, és így felelt:

– De csak a potya bor miatt, ugye?

Nehéz lett volna éttermet választani a listából, amit összeállítottam, de végül nem sokáig küzdöttünk a bőség zavarával, egy nagy klasszikus mellett döntöttünk.

A Farallon nem olcsó hely, de a második borkóstolós napunkon a mottónkká vált, hogy „Ha Rómában vagy…!” Alex kiáltott így, amikor már kissé pityókásan rendelt még egy pohárral, és azóta, ha valamelyikünk vacillál, hogy megvegyen-e valamit, a másik így biztatja: „Ha Rómában vagy…!” Eddig csak egy-egy nagy gombóc fagyi, puhafedelű antikvár könyv meg sok-sok bor volt a tét, most viszont komolyabbra fordult a dolog.

A Farallon csodaszép, és San Francisco egyik fő nevezetessége: pazar, boltíves mennyezet, dekoratív, gömbölyded lámpák.

– Nem bánunk meg semmit! – mondtam Alexnek, amikor beléptünk, és arra kényszerítettem, hogy adjon nekem egy ötöst.

– Az ilyen fej fölötti ötösöktől úgy érzem magam, mint aki mérges szömörcét evett – morogta.

– Ezen gyorsan tedd túl magad, mert lehet, hogy a tengeri herkentyűkre is allergiás vagy – kontráztam.

Úgy elbűvölt a minden képzeletet felülmúló enteriőr, hogy az asztalunkig háromszor is megbotlottam. Az étterem a víz alatti kastélyt idézte A kis hableányból, de itt persze élőszereplős „film” pergett előttünk, és mindenki fel volt öltözve.

Amikor a pincér magunkra hagyott az étlappal, Alex eljátszott egy öreguras performanszt, visszafelé, a fogások áránál kezdve olvasta a sorokat. Még hátra is hőkölt tágra nyílt szemekkel, mint egy riadt ló.

– Tényleg? – mondtam. – Ennyire gáz?

– Attól függ. Másfél deka kaviár elég lesz?

A Farallon nem olyan szinten drága, hogy a linfieldi felső középosztály is nagy ívben elkerülné, de a mi pénztárcánknak elég durva volt.

Végül egy kétszemélyes osztrigás-rákos-garnélás tálon osztoztunk, és rendeltünk hozzá egy, azaz egy darab koktélt.

A pincérünk szemmel láthatóan utált minket. Kifelé menet, amikor elhaladtunk mellette, hallani véltem, hogy Alex azt morogja a bajsza alatt:

– Elnézést, uram.

A Farallon után első dolgunk volt, hogy kerestünk egy „mezei” pizzériát, és befaltunk ketten egy szép nagy, kerek, sajtos pizzát.

– Nem lett volna szabad ennyit ennem – szólalt meg utána az utcán Alex. – De az étteremben mintha megszállt volna valami középnyugati démon. Amikor kihozták azt a miniatűr kétszemélyes tálat, a fülemben csengett apám hangja: „Na, ez így nagyon nem gazdaságos!”

– Tudom, tudom – bólogattam. – Én is úgy voltam vele, hogy mentsetek már ki innen, rohannom kell a Costcóba kínai tésztáért! Az ötdolláros családi csomaggal hetekig elvagyunk.

– Szerintem én nagyon rossz nyaraló vagyok – mondta Alex. – Bűntudatot kelt bennem ez a nagy lábon élés.

– Nem vagy te rossz nyaraló – feleltem. – És kábé mindentől bűntudatod van, úgyhogy ne fogd rá a nagy lábon élésre.

– Talált, süllyedt – ismerte be Alex. – De akkor is… Szerintem jobban élveznéd ezt az utat, ha Juliannel jöttél volna.

Ezt nem kérdő hangsúllyal mondta, de az, ahogy a tekintete rám villant, majd ismét a járdára szegeződött, jelezte, hogy vár valami válaszfélét.

– Megfordult a fejemben, hogy elhívom őt is – vallottam be ekkor.

– Tényleg? – csodálkozott Alex, majd kihúzta a zsebéből az egyik kezét, és lesimította a haját. Ahogy rávetült a sötét járdát megvilágító lámpák fénye, valahogy még magasabbnak tűnt, kissé görnyedten állt, mégis fölém tornyosult. Ez persze nyilván mindig is így volt, csak nem mindig veszem észre, mert sokszor leereszkedik az én szintemre, vagy fölemel magához.

– Aha – feleltem, és belékaroltam. – De örülök, hogy végül nem hívtam el. Jó, hogy csak ketten vagyunk.

Alex rám pillantott a válla fölött, és lelassított. Követtem a példáját.

– Szakítani fogsz vele?

Váratlanul ért a kérdés, miként az is, hogy Alex szemöldöke összeszaladt, az ajkai pedig összepréselődtek. Nagyot dobbant a szívem.

Igen! – suhant át hirtelen az agyamon azonnal, gondolkodás nélkül.

– Nem tudom – mondtam. – Lehet.

Ballagtunk tovább, és egy kis idő múlva egy Hemingway-bárba botlottunk. Talán nem egyértelmű, hogy jó téma-e Hemingway egy tematikus bárnak, de ez a hely elment, hála a csillogó, sötét fafelületeknek, a borostyánsárga fénynek és a plafonról csüngő halászhálóknak. A különböző rumos koktélok Hemingway-regényekről és novellákról kapták a nevüket. Lecsúszott fejenként három, plusz egy-egy stampedli tömény, és közben sűrűn mondogattam, hogy „Ünneplünk, Alex, úgyhogy hajrá!” Pedig inkább úgy éreztem magam, mint aki feledni próbál.

És úgy tűnik, sikerült, mert most, amikor betámolygunk a szállodai szobánkba, már nem emlékszem, hogy mit is akartam elfelejteni.

Lerúgom a cipőmet, és lerogyok a legközelebbi ágyra. Alex pedig eltűnik a fürdőben, majd két pohár vízzel jön vissza.

– Ezt idd meg!

Mordulok egyet, és megpróbálok a kezére csapni.

– Poppy! – mondja határozottabban, mire nyűgösen feltolom magam ülő helyzetbe, és nagy kegyesen elfogadom a vizet. Alex leül mellém az ágyra, majd miután megittam, visszamegy a fürdőbe, és újratölti a két poharat.

Nem tudom, hányszor ismétli meg mindezt, de az biztos, hogy minden pohár víz közelebb visz az édes álomhoz. Meg az is biztos, hogy amikor Alex végül leteszi a poharakat az éjjeliszekrényre, és föláll, én félálomban, de full részegen elkapom a karját, és így szólok:

– Ne menj el!

Visszaereszkedik az ágyra, és lefekszik mellém. Az oldalához bújva alszom el, és amikor reggel megszólal az ébresztőm, ő már zuhanyozik.

Megalázó a tudat, hogy rákényszerítettem, hogy egy ágyban aludjon velem. Villámgyorsan sújt le rám, majd éget szénné a szégyen. Rádöbbenek, hogy nem szakíthatok Juliannel, miután hazaértünk. Várnom kell, hogy már biztosan ne legyek összezavarodva, amikor megteszem. Jó darabig várnom kell, nehogy Alex azt higgye, hogy összefüggés van a két dolog között.

Mert nincs – szögezem le magamban. Igen, szinte biztos, hogy nincs.

16. fejezet

IDÉN NYÁRON

Találok Palm Springsben egy éjjel-nappali patikát. A kelő nap első, lágy, meleg fényű sugarai kísérnek utamon. Amikor visszaérek a Sivatagi Rózsa apartmankomplexumhoz, a legtöbb bolt még zárva van, de a parkolóban már perzsel a beton, és egyre halványul a hűs kora hajnali órák emléke. Nekivágok a lépcsőnek a szatyraimmal.

– Hogy s mint? – érdeklődöm kedvesen, miután beléptem a szobánkba.

– Jobban – feleli kényszeredett mosollyal a párnákra hanyatló Alex. – Kösz.

Hazudik! Az arcára van írva, hogy fájdalmak gyötrik. Ezt nem tudja olyan jól leplezni, mint az érzelmeit. Beteszem a fagyasztóba a két jégpakolást, amit vettem, és bedugom a konnektorba a villanypárnát.

– Hajolj előre! – vezényelek, és miután Alex megmozdul, beszuszakolom a kupacba a villanypárnát is. Utána megérintem a vállát, hogy fékezzem a visszahanyatlását. Jó meleg a bőre. A villanypárna biztos nem lesz kellemes, de remélhetőleg teszi majd a dolgát, azaz melegíti Alex hátizmát, és oldja a görcsöt.

Félóra múlva pedig, miután megtette kötelességét, felválthatja a gyulladásgátló jégpakolás.

Lehet, hogy olvasgattam egy kicsit a hátgörcsről a csöndes, neonfényes patika polcsorai közt…

– Vettem Icy Hot krémet is – mondom. – Az segíthet?

– Talán.

– Akkor egy próbát megér. Jó, hogy most jut eszembe, persze, amikor már kényelembe helyezted magad.

– Semmi gond – mondja eltorzult arccal Alex. – Kényelemről szó nincs, amikor ez történik velem. Egyszerűen meg szoktam várni, míg kiüt a gyógyszer, és mire fölébredek, többnyire sokkal jobban vagyok.

Lecsusszanok az ágy széléről, összeszedem a szatyrokat, és odaviszek mindent Alexnek.

– Meddig szokott tartani? – kérdezem.

– Általában egy napig, ha nyugton maradok – feleli. – Holnap még vigyáznom kell, de tudok majd jönni-menni. Ma pedig csinálhatsz valamit, amit én úgyis utálok.

Az utolsó mondatát, amelyet újabb kényszeredett mosoly kísér, elengedem a fülem mellett.

– Segítsek előrehajolni? – kérdezem, miután előkotortam az Icy Hot krémet.

– Nem kell, kösz, menni fog – feleli, de a fájdalmas arca meghazudtolja. Odaülök mellé, megfogom a vállát, és szép lassan fölsegítem ülő helyzetbe.

– Mintha az ápolónőm lennél – jegyzi meg keserűen.

– A dögös verzióban? – próbálom oldani a hangulatot.

– A magatehetetlen, vén trotty házi nővérkéje verzióban.

– Neked van egy házad, amit felújítottál – mondom. – Mibe, hogy a fürdőszobaszőnyeget is saját kezűleg szaggattad föl?

– Tényleg fölszaggattam – ismeri be.

– Tehát abszolút nem vagy magatehetetlen. Én pedig egy szobanövényt sem tudok rendesen gondozni, nem hogy téged.

– De csak azért, mert sosem vagy otthon – mondja Alex.

Lecsavarom az Icy Hot tubus kupakját, és nyomok az ujjamra egy krémgolyócskát.

– Nem hinném, hogy csak azért – mondom. – Mert nekem kőkemény, szívós, igénytelen növényeim vannak ám! Hegyescsúcsú futóka, szanszeviéria, legénypálma, satöbbi. A plázák fénytelen folyosóin is hónapokig elvannak, de nálam feladják, és búcsút intenek az életnek.

A szabad, azaz krémmentes kezemmel megtámasztom Alex bordázatát, hogy ne billegjen, amikor kenem, a krémes kezemmel pedig óvatosan bedörzsölöm a hátát.

– Jó helyen csinálom? – kérdezem.

– Kicsit följebb, és kicsit balra. Nekem balra.

– Itt? – pillantok rá, majd miután bólint, a hátára szegeződik a tekintetem, és gyengéden köröznek az ujjaim az érzékeny pont körül.

– Szörnyű, hogy ezt kell csinálnod – mondja, mire ismét ránézek. Roppant komoly szempár mered rám az összeráncolt homloka alól.

A szívem mintha lepottyanna, majd rögtön visszarepülne a helyére.

– Alex, az még nem jutott eszedbe, hogy nekem esetleg jó gondoskodni rólad? – kérdezem. – Mármint persze nem az a jó, hogy fájdalmaid vannak, és utálom magamat, amiért azon a hülye fotelágyon aludtál miattam. De ha már úgyis ápolóra van szükséged, igazán megtisztelő, hogy én lehetek az.

Alex szája megint összepréselődik. Pár másodpercig egyikünk sem szólal meg.

Végül elengedem Alexet, és azt kérdezem:

– Éhes vagy?

– Nem, kösz – feleli.

– Hát, az bizony kár – mondom, és kimegyek a konyhafülkébe. Lemosom a kezemre ragadt krémet, telerakok két poharat jéggel, majd visszamegyek az ágyhoz, és glédába állítom a szatyrokat. – Ugyanis… – folytatom, és színpadias mozdulattal előrántok egy doboz fánkot, mint a bűvész a kalapjából a nyuszit.

Alex kétkedve néz rám. Nem igazán édesszájú, és szerintem részben ezért olyan jó illatú. Biztos nem csak a tisztaságmániának köszönheti, hogy a lehelete és a teste egyaránt jó szagú, hanem annak is, hogy nem úgy eszik, mint a tízévesek – meg a Wright család.

– Neked pedig… – folytatom, és az ágyra borítom a sok joghurtot, granolát, gyümölcsös zabkását, meg az üveg jeges kávét. (Mert forrón inni nem lenne jó ebben a hőségben.)

– Hoppá! – vigyorog rám Alex. – Te egy igazi hős vagy.

– Tudom – felelem. – Vagyis kösz.

Piknikezünk az ágyon. Én leginkább fánkot lakmározok, meg pár falat joghurtot, Alex pedig leginkább joghurtot, de azért lecsúszik egy fél epres fánk is.

– Én ilyet soha nem eszem – jegyzi meg.

– Tudom – felelem.

– De egész jó.

– Beszél hozzám – mondom, de Alex nem reagál. Pedig a legelső közös nyaralásunkra utaltam. Elszorul a szívem.

Lehet, hogy az efféle apró momentumok, amelyek nekem annyira fontosak, őt kevésbé érintették meg? Azért nem jelentkezett két hosszú éven át, mert őt nem érte olyan érzékeny veszteség, mint engem?

Öt napunk van még, de már csak a mai és a holnapi „esküvőmentes”. És pillanatnyilag nem csak attól rettegek, hogy feszengős napoknak nézünk elébe.

Hanem attól, hogy megszakad a szívem. Vagyis azt fogom érezni, amit most, csak napokra elnyújtva, és úgy, hogy megnyugvásra, vagy a helyzetből való kimenekülésre sanszom sincs. Öt teljes napig kell majd úgy tennem, mintha egész jól lennék, miközben egyre kisebb darabokra törik bennem valami.

Alex leteszi a jeges kávéját a kisasztalra, és rám néz.

– Tényleg menj el nyugodtan – mondja.

– De nem akarok – felelem.

– Dehogynem akarsz. Ez a te vakációd, Poppy, és a cikkedhez sem állt még össze az anyag.

– A cikk várhat.

Alex tétován oldalra dönti a fejét.

– Ne csináld már, Poppy! – mondja. – Borzasztóan fogom érezni magam, ha itt dekkolsz mellettem egész nap.

Szívem szerint megmondanám neki, hogy én meg akkor érezném magam borzasztóan, ha elmennék. Meg ilyesmiket mondanék még szívem szerint:

„Nekem csak arra kellett ez az út, hogy egész nap veled legyek, tök mindegy, hogy hol!”

Vagy:

„Kit érdekel Palm Springs negyven fokban?”

Vagy:

„Annyira szeretlek, hogy az néha már fáj.”

De mindezek helyett csak ennyit mondok:

– Oké.

Aztán fölállok, és kimegyek a fürdőszobába készülődni. Indulás előtt még lecserélem a villanypárnát a jégpakolásra.

– Meg tudod majd csinálni ezt egyedül is? – kérdezem.

– Aludni fogok, ha elmentél – feleli Alex. – Jól megleszek nélküled, Poppy.

Ez a mondat nagyon nem hiányzott.

Nincs nekem semmi bajom a Palm Springs-i Képzőművészeti Múzeummal, de nem igazán érdekel. Más körülmények között talán érdekelne, de a jelen körülmények között számomra is, meg az itt dolgozók számára is egyértelmű, hogy csak agyonütöm az időt. Az a helyzet, hogy soha nem tudtam rendesen festményeket nézni, ha nem volt ott velem valaki, hogy útjelző táblaként eligazítson.

Az első barátom, Julian mindig azt mondta, hogy „vagy érzel valamit, vagy nem”, de ő soha nem vitt el a MoMába vagy a Metropolitanbe (ezeket mindig kihagytuk, ha elugrottunk New Yorkba az éjszakai busszal), sőt még a Cincinnati Art Museumba sem. Inkább „sufnigalériákba” hurcolt el, ahol az alkotók meztelenül, ágyékukat szurokba ragadt tollakkal fedve hevertek a padlón, és teljes hangerővel bömbölt a kínai kajáldában felvett hanganyag.

Így könnyebb volt érezni valamit, például zavarba jönni, viszolyogni, szorongani vagy derülni. Sok mindent érezhet az ember egy ilyen extrém, határt nem ismerő kiállításon, és bármilyen apróság átbillentheti egyik érzésből a másikba.

De többnyire nem vált ki belőlem zsigeri reakciót a vizuális művészet, és fogalmam sincs, meddig kéne álldogálnom egy-egy kép előtt, és milyen pofát kéne vágnom hozzá. Azt sem szoktam észrevenni, hogy a legérdektelenebb művet választottam ki álldogálás céljára, és a közelben lebzselő műértők csöndben fanyalognak rajtam.

Most viszont biztosan tudom, hogy nem szántam kellő időt a művek jelentőségteljes bámulására, mert alig egy óra alatt végzek. Minden vágyam, hogy visszamenjek az apartmanba, csakhogy Alex ezt kifejezetten nem szeretné.

Úgyhogy teszek még egy kört. Aztán még egyet. Ezúttal már elolvasom az összes plakátot, és magammal viszek a recepciós pultról egy prospektust is, hogy a képek helyett azt tanulmányozzam elmélyülten. Kapok is egy gyilkos pillantást egy kopaszodó, pergamenbőrű műértőtől.

Az ürge alighanem műkincstolvajnak néz. Azt hiszi, hogy fölmérem a terepet, és ezt akár meg is tehettem volna, ha már itt vagyok. Két legyet egy csapásra, ugyebár.

Végül belátom, hogy kezdek visszaélni a múzeum vendégszeretetével. Elruccanok inkább a Palm Canyon Drive-ra, ahol állítólag eszméletlen jó antik cuccokat lehet kapni.

És valóban! Szép, rendezett sorban követik egymást a galériák, bemutatótermek, régiségboltok. Markánsan jelen van a huszadik század közepének modernista színvilága: a vörösbegytojáskék, a ragyogó narancssárga, a savanyúzöld. Az antikboltokban szembeszökő, mustársárga színű lámpákat látok, amelyek olyan benyomást keltenek, mintha illusztrálták volna őket, meg Szputnyik-mintás huzatú kanapékat, és művészi kivitelű fém lámpabúrákat, amelyekből a szélrózsa minden irányában meredeznek a küllők.

Mintha a hatvanas évek jövőképében vakációznék.

És ez le is köti a figyelmemet vagy húsz percig.

Aztán megadom magam a sorsomnak, és fölhívom Rachelt.

– Hellóóóó! – szól, azaz kiált bele a telefonba a második kicsengés után.

– Részeg vagy? – kérdem meglepetten.

– Nem – feleli. – És te?

– Bár az lennék.

– O-ó! – mondja Rachel. – Azt hittem, azért nem írsz vissza, mert állati jól érzed magad!

– Azért nem írtam vissza, mert egy másfélszer másfél méteres cipősdobozban lakunk, ahol csillió fok van. Így se mozgásterem, se lelkierőm ahhoz, hogy részletesen kifejtsem, mennyire szar minden.

– Jaj, drágám – sóhajt fel Rachel. – Nem akarsz végre hazajönni?

– Nem tehetem – mondom. – A nagy kaland ugyanis egy esküvővel zárul, emlékszel?

– Azért megteheted, ha nagyon akarod – mondja Rachel. – Én például simán kerülhetek „vészhelyzetbe”.

– Igazán nem szükséges, köszi – felelem, mert nem hazamenni akarok, hanem javítani a helyzeten.

– Most biztos nagyon bánod, hogy nem Szantorinire mentél – mondja a barátnőm.

– Inkább azt bánom, hogy Alex az ágyat nyomja hátgörccsel.

– Micsoda? – hüledezik Rachel. – Az ifjú, szuper fitt, szívdöglesztő testű Alex?

– Úgy bizony. És nem nagyon hagyja, hogy segítsek neki. Konkrétan elzavart, úgyhogy már négyszer voltam a Képzőművészeti Múzeumban.

– Négyszer? – csodálkozik Rachel.

– Mármint nem úgy, hogy eljöttem és visszamentem – pontosítok. – De akkor is végigcsináltam négy darab hetedikes tanulmányi kirándulást. Úgyhogy bármit kérdezhetsz Edward Ruscháról.

– Á! – csap le Rachel. – Milyen álnéven dolgozott az Artforum magazin dizájnján?

– Na jó, bármit azért nem kérdezhetsz – látom be. – Úgy néz ki, nem igazán olvastam a prospektust, inkább csak bámultam.

– Eddie Russia – keni-vágja a választ Képzős Rachel. – De hogy miért, arra nem emlékszem. Mármint az világos, hogy pont úgy hangzik, mint az igazi neve, de akkor mi értelme van az egésznek, érted?

– Abszolút – hagyom rá, és elindulok a kocsi felé. Izzad a hónaljam meg a térdhajlatom, és félő, hogy mindjárt szénné égek. Pedig egy kávézó ajtaja előtt, a ponyvatető alatt állok.

– Esetleg én is írhatnék Pop Right álnéven, a dupla vé nélkül – teszem hozzá.

– Vagy lehetnél kilencvenes évekbeli lemezlovas – közli szárazon Rachel. – DJ Pop-Right.

– Amúgy hogy s mint? – váltok témát. – Mi újság New Yorkban? Hogy vannak a kutyulik?

– Kösz, jól, dög meleg van, megvannak – sorolja a három választ Rachel. – Otisnak volt ma reggel egy kisebb műtétje. Egy daganatot távolítottak el, de jóindulatú volt, hála az égnek. Éppen megyek érte.

– Sok puszit küldök neki.

– Okvetlenül átadom – feleli Rachel. – Most le kell tennem, mert mindjárt odaérek az állatorvoshoz, de szólj bármikor, ha le kell sérülnöm, vagy mit tudom én.

Sóhajtok egy nagyot, és így felelek:

– Kösz. Te is tudasd velem bármikor, ha kell valami bazi drága modern bútor.

– Ó! Persze, persze.

Letesszük, majd megnézem, mennyi az idő. Kiderül, hogy sikeresen kihúztam délután fél ötig. Azaz talán nincs túl korán ahhoz, hogy vegyek pár szendvicset, és visszamenjek a Sivatagi Rózsába.

Az erkélyajtó be van csukva, de így is iszonyú meleg az apartman. Alex immár szürke pólóban ül ott, ahol hagytam. A kezében nyitott könyv, és mellette a matracon ott hever két másik.

– Szia! – üdvözöl. – Jó volt?

– Aha – hazudom. – Te jöttél-mentél – teszem hozzá.

Bűnbánóan legörbül a szája széle.

– Csak egy kicsit – mondja. – Pisilnem kellett, és bevettem még egy tablettát.

Odaülök mellé az ágyra, leteszem kettőnk közé a szendvicseket, és magam alá húzom a lábamat.

– Hogy érzed magad? – érdeklődöm.

– Sokkal jobban – feleli Alex. – Még mindig itt dekkolok, de már nem fáj annyira.

– Az jó. Hoztam szendvicset – mondom, és fejre állítom a nejlonszatyrot, amelyből kicsusszan a két, papírba bugyolált szendvics.

Alex elveszi az egyiket, majd halovány mosollyal kicsomagolja.

– Reuben?

– Tudom, hogy úgy az igazi, ha Ms. Delallótól csórod el – mondom. – De ha akarod, beteszem a hűtőbe, és elleszek a fürdőben, míg odatotyogsz és kilopod.

– Ne fáradj, kösz – válaszolja. – A lelkem mélyén tudom, hogy Delallóé volt, és van, aki szerint a lelkünk mélye a lényeg.

– Sok fontos dolgot tanulunk meg az út során – mondom. – Apropó, hangpostaüzenetet hagytam Nikolainak a hőfokkérdés kapcsán. Hívni már nem is próbálom, mert szerintem blokkol.

– Á! – derül fel Alex képe. – Majd’ elfelejtettem: levittem huszonöt fokra!

– Komolyan? – hüledezem, és fölpattanok az ágyról, hogy megnézzem. – Ez fantasztikus, Alex!

– Elég szánalmas, hogy ezt kell ünnepelni – mondja erre nevetve.

– Ez egy tematikus nyaralás – felelem, és visszaülök mellé. – Az a téma, hogy elfogadjuk, amit kapunk.

– Nem úgy volt, hogy ez egy aspirációs nyaralás? – kérdezi Alex.

– Aspirálunk a huszonegy fokra.

– Meg arra, hogy nekünk is jusson hely a medencében.

– Meg arra, hogy megússzuk Nikolai meggyilkolását.

– Meg arra, hogy fölkelhessek az ágyból.

– Szegénykém! – nyögök fel fájdalmasan. – Ágyhoz kötve, könyvvel a kezedben! Ez a te személyes poklod! Ráadásul mentolos krémet dörzsölök a hátadba, valamint ágyba hozom álmaid reggelijét és ebédjét!

Alex búskutyus-pofát vág.

– Ez sportszerűtlen! – háborgok. – Kihasználod, hogy kripli vagy, és nem vethetem be az önvédelmi tudásomat!

– Oké – mondja Alex. – Megvárom, míg újra lelkifurdalás nélkül tudsz tettleg bántalmazni.

– Mióta van ez nálad? – fordítom komolyra a szót.

– Nem is tudom – feleli. – Ha jól emlékszem, Horvátország után pár hónappal kezdődött.

A „Horvátország” szóra mintha petárda robbanna a mellkasomban. Igyekszem nyugodt képet vágni, de nem tudom, hogy sikerrel járok-e. Alex viszont a feszengés legcsekélyebb jelét sem mutatja.

– És tudod, hogy mitől van? – kérdezem, miután magamhoz térek.

– Attól, hogy sokat görnyedezek – feleli. – Főleg a könyv fölött meg a számítógép előtt. Egy masszázsterapeuta azt mondta, hogy valószínűleg rövidülnek a csípőizmaim, és attól feszül a hátam. Lehet, hogy így van, nem tudom. Az orvosom csak felírta az izomlazítót, aztán gyorsan elhúzott, nehogy kérdezhessek valamit.

– És sokszor begörcsöl a hátad?

– Nem mondanám. Ez a negyedik vagy ötödik alkalom. Ha rendszeresen edzek, nemigen fordul elő. Most nyilván nem tett jót a sok ülés a repülőn meg a kocsiban, meg a… meg a fotelágy sem.

– Ebben van logika – mondom.

– Minden oké? – kérdi kis szünet után Alex.

– Aha. Csak… – Félbemarad a mondatom, mert nem tudom, mennyire nyíljak meg. – Csak úgy érzem, hogy elég sok mindenről lemaradtam.

Alex a párnákra hajtja a fejét, és az arcomat fürkészi.

– Én is úgy érzem – mondja.

Kiszakad belőlem egy tessék-lássék kacaj.

– Te aztán nem maradtál le semmiről – nyugtatom meg. – Az én életem pont olyan, mint volt.

– Ez nem igaz – mondja Alex. – Levágattad a hajadat.

Ezúttal már őszintébb a kacajom, és Alex szája is elégedett mosolyra húzódik.

– Hát, ja – felelem. Igyekszem nem elpirulni, de nem könnyű, mert érzem a tekintetét a csupasz vállamon, a karomon, majd a térde mellett nyugvó kezemen. – Viszont nem újítottam fel házat, nem vettem mosogatógépet, satöbbi. És kétlem, hogy valaha is képes leszek ilyesmikre.

Alex szemöldöke fölszalad, és ismét az arcomra vándorol a tekintete.

– De te nem is vágysz ilyesmikre – mondja halkan.

– Aha. Alighanem igazad van – felelem, pedig őszintén szólva nem vagyok ebben olyan biztos. Hiszen épp az a gond, hogy már nem vágyom arra, amire korábban vágytam, vagyis akkor, amikor kábé az összes nagy döntésemet meghoztam. Mindmáig törlesztem a diákhitelt a félbemaradt tanulmányaim után, és igaz, hogy megspóroltam másfél évi tandíjat, de mostanság már abban is kezdek kételkedni, hogy akkor jól döntöttem-e.

Elmenekültem Linfieldből, elmenekültem a Chicagói Egyetemről, és lássuk be, lényegében Alex elől is elpucoltam, miután történt, ami történt. Igaz, ő is került engem, de nem okolhatom őt mindenért.

Megrémültem, elszaladtam, aztán vártam, hogy Alex helyrehozza a dolgot.

– Emlékszel, amikor San Franciscóban mindig azt mondogattuk, ha venni akartunk valamit, hogy „Ha Rómában vagy…”?

– Halványan rémlik – feleli tétován Alex. Valami olyasmi lehet az arcomra írva, hogy „porig vagyok sújtva,” mert bocsánatkérően hozzáteszi: – Nem túl jó a memóriám.

– Aha – mondom. – Az lejött.

Alex köhint egyet, majd azt kérdezi:

– Nézzünk valami filmet, vagy mész még valahova?

– Nézzünk inkább filmet – mondom. – A múzeumban szerintem már az FBI vár.

– Miért, csak nem elloptál valami felbecsülhetetlen értékű műkincset?

– Nem tudom, még nem becsültettem fel – poénkodom. – Csak remélni tudom, hogy nagy durranás ez a Monet vagy Manet, vagy hogy hívják.

Alex nevetve megcsóválja a fejét, de már ettől is belényilall a fájdalom.

– Basszus! – jajdul föl. – Most véletlenül sem szabad röhögtetned.

– Neked nem szabadna poénra venned, amit mondok. Egy véresen komoly műkincsrablásról beszélek!

Alex szemét lehunyva, ajkait összepréselve fojtja vissza az újabb kacajt.

– Oké – mondja, miután újra kinyitotta a szemét. – Elmegyek pisilni, ma remélhetőleg utoljára, és beveszek még egy tablettát. Nyugodtan vedd ki a táskából a laptopomat, és keress valamit a Netflixen.

Azzal óvatosan oldalt fordul, majd leteszi a lábát a padlóra, és föláll.

– Rendben – mondom. – És a pucér nős magazinokat hagyjam a laptoptáskában, vagy azokat is kivegyem?

– Poppy! – nyög fel hátra sem nézve Alex. – Nincs röhögtetés.

Lepattanok az ágyról, majd fölvonszolom magammal a laptoptáskát a fotelágyra. Miután előkotortam a gépet, visszaviszem az ágyra, és menet közben fölnyitom.

Alex nem zárta be, így rögtön életre kel a képernyő, amikor az egérhez nyúlok.

– Jelszó? – kiáltom el magam.

– Flannery O’Connor! – kiált vissza Alex, majd lehúzza a vécét, és megnyitja a mosdókagyló csapját.

Meg sem kell kérdeznem, hogy van-e szóköz meg nagybetű meg aposztróf, tudom, hogy van minden, hiszen Alex az angol nyelv tisztaságának éber őre. Miután beírtam a jelszót, feljön az Alex által megnyitott böngészőprogram, és mire észbe kapok, már bele is kukkoltam.

És hevesen kalapál a szívem attól, amit látok.

A vízcsobogás abbamarad, és nyílik a fürdőszobaajtó. Talán jobb lenne úgy tenni, mintha nem láttam volna az álláshirdetést, de az a helyzet, hogy rám jött valami. Mintha kivágták volna a koponyámból azt az agyterületet, amelyik, legalábbis időnként, szűri, hogy mi csúszhat ki a számon, és mi nem.

– A Berkeley Carrollban akarsz tanítani? – csúszik ki a számon.

Alex zavart képet vág, de a zavar helyét hamar átveszi a bűntudat, vagy valami azzal rokonítható dolog.

– Ja, a hirdetés – mondja.

– Az a suli New Yorkban van – mutatok rá.

– Igen, ezt írja a honlapjuk is.

– New York Cityben – pontosítok.

– Várj csak! Te arról a New Yorkról beszélsz? – süketel fapofával.

– Te New Yorkba költözöl? – ütöm tovább a vasat. Biztosra veszem, hogy jó hangosan beszélek, és csak az adrenalinfröccs miatt tűnik úgy, hogy a környezetemet kibélelték vattával. Igen, nyilván ez az oka, hogy csak fojtott, tompított zsongást hallok, mintha zúgna a fülem.

– Nem hinném – feleli Alex. – Csak megláttam a hirdetést, és rákattintottam.

– De hát imádnád New Yorkot! – mondom. – Gondolj csak bele, könyvesbolt könyvesbolt hátán!

Egyszerre hat derűsnek és szomorkásnak a mosolya. Visszajön az ágyhoz, és lassan odaereszkedik mellém.

– Nem tudom – mondja. – Csak úgy nézelődtem, tényleg.

– Én nem zavarnálak! – fogadkozom. – Ha attól félsz, hogy a küszöbödön fogok zokogni, ha lelki válságba kerülök, akkor ezennel megígérem, hogy nem fogok.

Szkeptikusan fölvonja a szemöldökét, és azt kérdezi:

– És ha megtudod, hogy begörcsölt a hátam, nem fogsz betörni hozzám egy szatyor fánkkal meg Icy Hottal?

– Nem! – vágom rá kissé kérdő hangsúllyal, a megjátszott bűntudattól cérnavékony hangon. Alex mosolya szélesebbre húzódik, de egy kicsit még mindig szomorkásnak látszik.

– Mi a baj? – kérdezem.

Egy kis ideig állja a tekintetemet, mintha azt játszanánk, hogy ki bírja tovább. Aztán nagyot sóhajt, és megdörzsöli az arcát.

– Nem is tudom – mondja. – Van egy-két dolog, amit át kell gondolnom. Mármint Linfieldben. Tisztáznom kell magammal ezt-azt, mielőtt meghozok egy ekkora döntést.

– A házról van szó? – tippelek.

– Részben igen. Nagyon szeretem azt a házat. Nem biztos, hogy képes lennék eladni.

– Ki is adhatod – vetem föl, mire Alex végigmér. – Ja, igen – mondom. – Te nem lennél jó háziúrnak. Túlaggódnád a dolgot.

– Ezt nyilván úgy érted, hogy nem találnék megfelelő bérlőt, mert az emberek túl lazák ahhoz, hogy a házamban lakjanak.

– Kiadhatnád valamelyik tesódnak – ötletelek tovább. – Vagy akár meg is tarthatod magadnak. Hiszen a nagymamádé volt, igaz? Van rajta valami tartozásod?

– Csak az ingatlanadó – feleli Alex, majd elhúzza előlem a laptopot, és bezárja az álláshirdetést. – De nem csak a házról van szó. És nem is csak apámról meg a testvéreimről – teszi hozzá, amikor látja, hogy szólásra nyílik a szám. – Persze, hiányoznának, meg a gyerekeik is, de van ezenkívül más is, ami odaköt. Vagyis lehet, hogy lesz, ezt még nem tudom. Egyelőre… egyelőre várom, hogy mi lesz.

– Ó! – mondom, miután leesik, hogy mire céloz. – Szóval egy… egy nőről van szó.

Megint farkasszemet néz velem, de szemrebbenés nélkül állom a sarat. Végül ő adja fel előbb.

– Erről nem kell beszélgetnünk – mondja.

– Ó! – ismétlem önmagamat. A görcsös izgatottságom mintha jéggé fagyna, és a gyomrom mélyére süllyedne. – Tehát Sarah! Ti tényleg összejövőben vagytok!

Alex lehajtja a fejét, megdörzsöli a homlokát, és megint csak azt mondja:

– Nem tudom.

– Sarah akarja? – faggatom tovább. – Vagy te akarod?

– Nem tudom – ismétli.

– Alex!

– Ezt ne csináld! – kapja föl a fejét. – Ne ítélkezz felettem! Elég zordak a kilátások randifronton, és Sarah-val már komoly múltunk van.

– Múltatok, az van, méghozzá elég sötét – mondom. – Nem véletlenül szakítottatok kétszer is.

– De nem is véletlenül voltunk együtt! – lő vissza Alex. – Nem mindenki tud olyan jól „vissza se nézni”, mint te!

– Ez meg mit jelentsen? – vonom kérdőre.

– Semmit – feleli sietve. – Egyszerűen mások vagyunk.

– Tudom, hogy mások vagyunk – mondom kicsit sértődötten. – És azt is tudom, hogy szar a helyzet a húspiacon. Én is szingli vagyok, Alex, sőt oszlopos tagja vagyok a kéretlen fütyifotókat támogatók Facebook-csoportjának! De ettől még nem rohanok vissza hanyatt-homlok valamelyik exemhez.

– Az más – mondja Alex.

– Mitől más? – csattanok fel.

– Attól, hogy te egyáltalán nem azt akarod az élettől, amit én! – vágja rá félig kiabálva Alex. Nemigen hallottam még ilyen hangosan beszélni. Nem mondanám, hogy dühösen cseng a hangja, de hogy frusztráltan, az biztos.

Hátrahőkölök, Alex pedig egy kicsit leereszt, mint a lufi, és látom rajta, hogy kínlódik.

Aztán erőt vesz magán, és összeszedettebben folytatja:

– Nekem az kell, ami az öcséimnek. Meg akarok nősülni, és gyerekeket akarok, meg unokákat, és kurva szép kort akarok megélni a feleségemmel, és addig akarok a házunkban lakni vele, míg át nem veszi a szagunkat az egész kóceráj. És én akarom kiválasztani a bútorainkat, bassza meg, és saját kezűleg akarom kifesteni a házat! Erre vágyom, meg még egy csomó ilyen linfieldi hülyeségre, amin te csak röhögni tudsz, oké? Ez kell nekem, és nem akarok tovább várni. Nem tudhatjuk, mennyi időnk van még, és én nem akarom, hogy elússzon még tíz év, és kiderüljön, hogy rákos a farkam, vagy mit tudom én, és lekéstem mindenről. Mert ez az, ami nekem fontos!

Alexben ezzel kihuny a tűz, én viszont még remegek az idegességtől, a fájdalomtól, a szégyentől, meg főként az önmagamra zúduló dühtől. Igen, haragszom magamra, amiért nem fogtam fel, hogy mi zajlik le Alexben, amikor védelmébe veszi a mi porfészek szülővárosunkat, vagy témát vált, ha szóba kerül Sarah meg még ez-az.

– Alex! – kezdem könnyeimmel küszködve, majd jól megrázom a fejem, hogy eloszlassam a feltoluló érzelmek viharfelhőjét. – Én nem gondolom, hogy mindez hülyeség lenne. Abszolút nem tartom annak.

Lassan rám szegeződik a súlyos pillantása, majd hirtelen mozdulattal elfordítja a fejét. Óvatosan közelebb araszolok hozzá, és a kezébe veszem a kezemet. Összekulcsolódnak az ujjaink.

– Alex?

Ismét rám néz.

– Bocs – morogja. – Ne haragudj, Poppy!

Megrázom a fejem.

– Én imádom Betty mama házát – mondom. – És nagyon örülök, hogy a tiéd lett, és bár gyűlöltem a sulit, annak is örülök, hogy ott tanítasz. És tök jó, hogy ilyen remek fiú és remek testvér vagy, és…

Torkomra forr a szó. Végül mégis folytatom, de elég dadogósan.

– És azért nem akarom, hogy feleségül vedd Sarah-t, mert azt hiszi, hogy te úgyis az övé vagy, akármi van. Ha nem így gondolná, akkor nem szakított volna veled. És, hogy őszinte legyek, azért sem akarom, hogy feleségül vedd, mert soha nem kedvelt engem, és ha összeházasodtok…

Nem mondom tovább, nehogy elzokogjam magam. Mert ezt gondolom:

Ha összeházasodtok, egyszer és mindenkorra elveszítelek téged.

Aztán meg ezt:

Persze mindegy is, kit veszel el, úgyis elveszítelek egyszer és mindenkorra.

– Tudom, hogy ez nagyon önző szempont – mondom fennhangon. – De nem csak erről van szó. Én tényleg úgy gondolom, hogy jobbat érdemelsz. Sarah nagyon jó felesége lesz valakinek, de nem neked. Az a nő nem szeret karaokézni, Alex!

Az utolsó mondat szánalmasan sírósra sikeredik. Alex, amennyire tudja, leplezi a szája sarkában bujkáló mosolyt. Kiszabadítja a kezét a kezemből, majd körém fonja a karját, és lazán magához szorít. Nem bújok oda hozzá úgy, ahogy szeretnék, mert félek, hogy fájna neki, ha megnyomnám.

Persze szenved a hátgörcsétől, de amúgy szinte kapóra jön, hiszen egész jó „villámhárítónak” bizonyul. Ugyanis ha egymáshoz érünk, mindig van egy kis vibrálás, mintha az idegvégződéseim egymást taposva tülekednének, hogy minél több jusson nekik Alexből. Aki most puszit nyom a fejem búbjára, és ez olyan érzés, mintha feltört volna a kobakomon egy lágytojást, és csordogálna rajtam a jó meleg sárgája.

Visszatuszkolom a helyükre a ködös emlékképeket. Azt idézik fel ugyanis, hogy mi mindent művelt ez a fejemre puszit nyomó száj Horvátországban.

– Nemigen hiszem, hogy jobbra számíthatnék – szólal meg Alex, és ezzel kiment arcpirító helyzetemből. – Ha megnyitom a Tindert, mintha beintene nekem a középső ujjával.

Fölegyenesedek ültömben.

– Ez komoly? Te Tinderezel?

Alex a szemét forgatja.

– Igen, Poppy. A papa Tinderezik.

– Hadd nézzem!

Fülig vörösödik.

– Kösz, de inkább ne. Most nincs humorom a brutális szekírozáshoz.

– Én segíteni akarok, és tudok is, Alex – mondom neki. – Hetero nő vagyok, tudom, milyen fogadtatásra lelnek a pasik Tinder-profiljai. Meg tudom mondani neked, hogy mit csinálsz rosszul.

– Azt csinálom rosszul, hogy komoly kapcsolatot hajkurászok egy randiappon.

– Hát igen, ez nyilvánvaló – felelem. – Lássuk, mit csinálsz rosszul még.

Alex sóhajt egyet.

– Hát, jó – mondja, majd előhúzza a zsebéből a telefonját, és a kezembe adja. – De légy hozzám kíméletes, Poppy, mert most törékeny vagyok és sebezhető.

És jön a búskutyuspofa.

17. fejezet

HÉT NYÁRRAL EZELŐTT

New Orleans.

Alex kíváncsi az építészeti emlékekre, azaz a sok régi, kovácsoltvas erkélykorlátos házra, amelyeket mintha zsírkrétával színeztek volna ki. Kíváncsi az ősöreg fákra is, amelyeknek terebélyes, szerteágazó gyökérzete úgy hatol át a járda betonján mint kés a vajon. A fa előbb volt ott, és tovább marad.

Engem pedig a jégkása formáját öltő alkoholos italok izgatnak, meg a giccses okkultboltok.

Szerencsére egyikből sincs hiány.

Felvillanyoz, hogy találtam a Bourbon Streettől nem messze egy hatalmas stúdiólakást. Patinás, sötét padló, súlyos fabútorok, dzsesszzenészeket ábrázoló, színpompás festmények a csupasz téglafalon. Az ágyak, miként az ágynemű is, olcsónak tűnnek, de „királynői” méretűek, és szép tiszta a kégli. A légkondit pedig egyenesen fékeznünk kell, hogy esténként ne vacogjunk a kinti hőség után.

Úgy tűnik, New Orleansben nemigen lehet mást csinálni, mint sétálni, enni, inni és zenét hallgatni. Alapvetően mi is ezzel töltjük az időt nap mint nap, de hangsúlyoznom kell, hogy a karcsú kis utcákban egymást érik a bárok, éttermek, és hömpölyög a tömeg. Majd’ mindenki vicces formájú vagy feliratú, magas, neonszínű poharat szorongat, és iszogat belőle a szigorúan tök más színű szívószállal. Szinte háztömbönként váltja egymást az olajban sült kaják ínycsiklandó illata és a rothadás bűze. Mivel nagyon párás a levegő, sokkal inkább szem, azaz orr előtt van a szennyvíz, mint máshol.

És mivel New Orleansben, legalábbis Amerika más városaihoz képest, ősréginek hat minden kő, simán el tudom hitetni magammal, hogy az 1700-as évek hulladékát szagolom. Csodával határos módon így elviselhetőbb a dolog.

– Mintha valakinek a szájában bóklásznánk – jegyzi meg a magas páratartalomra célozva Alex. Onnantól kezdve ha támad a bűz, őrlőfogak közt rekedt kajadarabkák lebegnek a szemem előtt.

De az a szép az egészben, hogy a szagok rohama nem tart sokáig. Hamar elsöpri egy fuvallat, vagy elhaladunk egy kitámasztott ajtajú étterem előtt, vagy befordulunk egy bűbájos kis mellékutcába, ahol vöröseslilás virágba borul az összes erkély.

Amúgy immár öt hónapja New Yorkban élek, így a nyár eddig eltelt részét is ott töltöttem, és nem mondhatnám, hogy a brooklyni lakásomhoz közeli metróállomás rózsaillatú lenne. Ez persze nem csoda, hiszen három különböző embert is láttam a lépcsőre vizelni, sőt, az egyiket egy hétre rá másodszor is.

Imádom New Yorkot, de New Orleans utcáit járva szöget üt a fejembe, hogy nem lehetnék-e itt is ugyanolyan boldog vagy még boldogabb, mint ott. És nem látogatna-e meg gyakrabban Alex.

New Yorkba még csak egyszer jött el, pár héttel a tanév vége után. (Mert ő ugye posztgradra jár Indianában.) Elhozta egy autónyi cuccomat a szüleimtől, és az utolsó napon egyeztettük naptárainkat, hogy mikor láthatnánk egymást legközelebb.

Arra jutottunk, hogy a Nyári úton mindenképpen, hálaadáskor talán, de valószínűleg mégsem, és karácsonykor is talán, ha kapok szabadnapot az étteremben, ahol felszolgálok. De beláttam, hogy úgyis mindenki karácsonykor akar majd szabira menni, ezért inkább a közös szilveszterezést vetettem fel, és abban maradtunk, hogy majd megbeszéljük.

De még nem esett szó erről, mióta itt vagyunk New Orleansben. Időpocsékolás lenne, ha azon agyalnék, hogy mennyire hiányzik Alex, miközben épp együtt vagyunk.

– Ha semmi más nem jön össze, akkor is ott van nekünk a Nyári út – viccelődött még a nyár elején New Yorkban. Én pedig szilárdan eltökéltem, hogy ebből vigaszt fogok meríteni, és kész!

Reggeltől késő estig barangolunk a Bourbon Streeten, a Frenchman Streeten, a Canal Streeten és az Esplanade Avenue-n. Alexet különösen az Esplanade impozáns, méltóságteljes, ódon házai nyűgözik le, meg a burjánzó virágágyak és a göcsörtös tölgyfák közt magasodó, napszítta pálmák.

Eszünk pihe-puha, porcukros beignet-t, azaz fánkot egy kiülős kávézóban, majd órákig turkálunk a francia piac előtt árult mütyürkék közt. (Van aligátorfejes kulcstartó, holdkővel berakott ezüstgyűrű, meg minden.) Aztán bent is körbejárjuk a standokat, ahol hegyekben áll a frissen sült pékáru, a jó hidegen tartott környékbeli zöldség-gyümölcs, meg az igen tömény tortácskák, amelyeket kivi, eper, bourbonban áztatott cseresznye, meg mindenféle-fajta praliné ékesít.

Koktélozunk is ezerrel. Mindenütt iszunk Sazeracot, hurrikánt, daiquirit, amerre járunk, mert „Fontos, hogy témánál maradjunk!”, amint azt Alex drámai hangon kinyilatkoztatja, amikor egyszer gin-tonicot rendelnék. Attól kezdve ez a mantránk – hiszen ez egy tematikus hét –, és hamarosan megvan az alteregónk is.

Úgy döntünk, hogy mi leszünk Gladys és Keith Vivant, az ünnepelt színészházaspár, akiket bálványoz a Broadway. Vérbeli előadóművészek, számukra, ahogy azt az egyforma tetkójuk is hirdeti, tényleg színház az egész világ.

Mindig színészgyakorlatokkal kezdik a napot, és pontosan egy hétig csinálják ugyanazt a gyakorlatsort, amely a hét folyamán minden interakciójukat áthatja. Így jobban bele tudnak bújni a nagybetűs Karakter bőrébe.

És persze kifejezetten létfontosságú a nem kevésbé nagybetűs Téma is.

Avagy, mondhatni, „számít”.

– A Téma számít! – visítjuk egymás arcába lépten-nyomon, és toppantunk is hozzá. Akkor teszünk így, ha a másik nem lelkesedik valamiért, amit csinálni akarunk.

Van például a városban egy csomó vintage bolt, ahol mintha még soha nem takarítottak volna. Alex nem túl lelkes, amikor az egyikben felpróbáltatnék vele egy szarvasbőr nadrágot, ahogy én sem vagyok lelkes, amikor hat órát akar eltölteni egy múzeumban.

– A Téma számít! – kiáltok fel, amikor nem akar bejönni egy bárba, ahol, és ez nem vicc, szaxofonzenekar játszik a déli órákban. Igen, csak szaxisok!

– A Téma számít! – kiáltja Alex, amikor nem akarok „Részeg Ribanc 1” és „Részeg Ribanc 2” feliratú pólót venni. (Nyilván a Disney Worldben kapható „Lény 1” és „Lény 2” pólók mintájára készültek.) Végül rávesszük a két pólót a felsőruházatunkra, és így távozunk az üzletből.

– Imádom, amikor így elfajzol – mondom az utcán a mellettem lépkedő Alexnek. Erre ő pityókásan rám hunyorít, és így felel:

– Miattad fajzok el. Ha bárki mással vagyok, nem viselkedem így.

– Én is elfajzok miattad – mondom, majd ezt vetem föl: – Ne tetováltassuk magunkra igaziból, hogy „Színház az egész világ”?

– Gladys és Keith simán bevállalná – feleli Alex, és jól meghúzza az üvegét. Aztán átadja nekem, és én mohón benyakalom a vize felét.

– Ezt vegyem úgy, hogy igen? – ütöm a vasat.

– Nagyon kérlek, ne kényszeríts erre – mondja Alex.

– De Alex! – harsogom. – A Téma szám…

Visszadugja az üveget a számba, hogy belém fojtsa a csatakiáltást, és így szól:

– Hidd el, hogy józanul nem találnád ezt ilyen szinten mókásnak.

– Én mindig iszonyú mókásnak találom a poénjaimat – felelem. – De értem, mire gondolsz.

Egy csomó helyen leteszteljük a happy hourt. Az eredmény felemás, van, ahol gyenge és pocsék a pia, van, ahol erős és jó, a legtöbb helyen pedig erős, de pocsék. Útba ejtünk egy körhintára szerelt hotelbárt is, és iszunk egy-egy tizenöt dolláros koktélt. Útba ejtjük továbbá Louisiana (állítólag) második legrégebbi, folyamatosan működő kocsmáját. A ragacsos padlójú, régi kovácsműhely úgy néz ki, mintha akart is volna skanzen lenni, meg nem is – leszámítva a sarokban álló behemót kvízgépet.

Apránként szürcsölgetjük a közös italunkat, míg sorra nem kerülünk. Nem döntjük meg a rekordot, de a toplistán ott vagyunk.

Az ötödik esténken egy „zsúrpubis” karaokebárban kötünk ki, ahol a színpad is, meg a lézershow is túlmegy minden határon. Alex két nyelet Fireball whisky után belemegy, hogy adjuk elő Sonny és Cher I Got You Babe című dalát, méghozzá a Vivant házaspár bőrébe bújva.

Kábé féltávnál a mikrofonba harsogva összekapunk. Azt vágom a „férjem” fejéhez, hogy tudom ám, hogy dugnak a sminkes Shellyvel.

– Mi tart azon egy óráig, hogy rád ragasztja azt a nyomorult álszakállt? – sipítom.

A végén visszafogott, feszélyezett tapsot aratunk. Bedobunk még egy nyelet whiskyt, majd továbbállunk egy helyre, amelyről Guillermótól hallottam. Azt mondta, jegeskávékoktél is van.

Tulajdonképpen minden második helyet Guillermo ajánlott, és eddig nagyon tetszett az összes, ahol jártunk. Különösen az a lepukkant kis büfé jött be, ahol remek louisianai „po’boyt”, azaz marhahúsos, rákos vagy garnélás szendvicset lehet kapni. Hiába, azért van annak előnye, ha az ember pasija séf.

Amikor elmondtam Guillermónak, hogy hova megyünk Alexszel, rögtön papírt-tollat ragadott. Összeírt mindent, amire emlékezett a legutóbbi louisianai útjáról, így azt is, hogy mi mennyibe kerül, és hol mit érdemes rendelni. Csillaggal jelölte mindazt, amit szerinte muszáj megkóstolni, de az persze esélytelen, hogy végigegyük a listát.

Guillermót pár hónappal azután ismertem meg, hogy New Yorkba költöztem. Az én újdonsült (és első New York-i) barátnőm, Rachel felkérést kapott az éttermétől, hogy vacsorázzon ott ingyen, és cserébe posztoljon pár képet a közösségi oldalán. Rachel gyakran csinál ilyet, és mivel én is internetes személyiség vagyok, együtt szoktunk elmenni. Ezt Rachel szorgalmazta, mondván, neki úgy nem olyan kínos, és még reklámozzuk is egymást.

Ha posztol egy képet, amelyen rajta vagyok, mindig több száz új követővel gyarapszom. Fél évig harminchatezren stagnáltam, de ez a szám ötvenötezerre duzzadt, azért, mert az emberek összekapcsoltak Rachel brandjével.

Vele tartottam hát az étterembe, és vacsora után kijött hozzánk a séf beszélgetni. Csoda szép és csoda aranyos pasi volt: meleg, barna szemek, hátrafésült, sötét haj, halk, diszkrét, szerény kacaj. Még aznap este üzent nekem az Instán, pedig még ki sem tudtam posztolni az étteremben készült képeimet.

Rachel révén talált rám, és tetszett, hogy ezt nyíltan, a zavar legkisebb jele nélkül meg is mondta. Este szinte mindig dolgozik, ezért reggelizni mentünk el, és rögtön megcsókolt, amikor értem jött, nem várt vele búcsúzásig.

Eleinte nem csak vele találkozgattam, és ő sem csak velem, de pár hét múlva eldöntöttük, hogy egyikünk sem akar mással kezdeni. Guillermo nevetve mondta el, hogy így határozott, és én is nevettem, egyszerűen azért, mert mellette szokásommá vált a bátorító kacaj.

Vele más a kapcsolatom, mint Juliannel volt: nem olyan túlhajszolt és kiszámíthatatlan. Hetente kétszer-háromszor találkozunk, és ez tök jó, mert van mozgásterem, és más is belefér az életembe.

Belefér a spinningedzés Rachellel, a hosszú séták a Central Parkban csöpögős fagyival a kezemben, a galériamegnyitók meg a környékbeli kocsmák „filmklubjai”. A New York-iak egész barátságosak, és ez váratlanul ért, mert lépten-nyomon rossz hírüket keltik.

Amikor elmondtam ezt Rachelnek, így reagált:

– Az itteniek többsége nem seggfej, csak nagyon elfoglalt.

Amikor viszont Guillermónak fejtettem ki ugyanezt, ő gyengéden megfogta az államat, és nevetve így kiáltott:

– Te olyan édes vagy! Remélem, nem változtat meg ez a város!

Aranyos, hogy Gui ezt mondja, de aggaszt is egy kicsit. Úgy hangzik, mintha az, amit a legjobban szeret bennem, nem a leglényegem, az esszenciám lenne, hanem valami alakítható dolog. Amely akár le is választható rólam, ha eltöltök pár évet a megfelelő éghajlaton.

Míg New Orleans utcáit rójuk, többször is majdnem elmesélem Alexnek, hogy Gui ezt mondta, de végül inkább megtartom magamnak. Azt akarom ugyanis, hogy Alex kedvelje Guillermót, és félek, hogy megsértődne rá helyettem.

Ezért másról mesélek neki. Például arról, hogy milyen nyugis ember Guillermo, milyen könnyű megnevettetni, és milyen szenvedélyesen szereti a munkáját meg általában az ételt.

– Kedvelni fogod – mondom Alexnek.

– Biztos, hogy így lesz – szögezi le Alex is. – Ha te kedveled, én is kedvelni fogom.

– Akkor jó – felelem.

Aztán ő mesél Sarah-ról, akibe egyoldalúan szerelmes volt az egyetemen. Elmondja, hogy pár hete összefutottak, amikor a barátainál járt Chicagóban, és megittak valamit együtt.

– És?

– Semmi és – mondja Alex. – Sarah Chicagóban él.

– Ezt úgy mondod, mintha a Marsra költözött volna. Pedig Chicago nincs is messze az Indianai Egyetemtől.

– Egy kicsit írogattunk azóta – ismeri be Alex.

– Még szép, hogy írogat neked – mondom. – Hiszen jó parti vagy.

Imádnivaló a szégyellős mosolya.

– Hát, nem tudom – mondja. – Lehet, hogy újra találkozunk, ha arra járok.

– Azt bizony jól teszitek – erősködöm.

Én boldog vagyok Guillermóval, és Alex is megérdemli, hogy boldog legyen. Úgy tűnik, végképp elpárolgott az enyhe feszültség, amit az a bizonyos, ötszázalékos „Mi lenne, ha…?” keltett bennem.

Amikor lefoglaltam az Airbnb-szállást, ideálisnak tűnt a francia negyed, de most kiderül, hogy éjszaka elég nagy a zaj. Hajnali háromig-négyig szól a zene, és reggel meglepően korán zendítenek rá újra. Végül azt találjuk ki, hogy fölmegyünk az Ace Hotel tetején lévő úszómedencébe (hétköznap ingyenes a belépés), lecsapunk egy-egy nyugágyra, és szundítunk egyet. A szállásunkon egyszer sem alszom olyan jól, mint ott.

Az utolsó napunkon, amikor a temetőt nézzük meg, már kissé kótyagos vagyok az alváshiánytól. Borzongató kísértetsztorikra számítunk Alexszel, de mást kapunk. Arról tájékoztatnak minket, hogy a katolikus egyház csak azokat a sírokat ápolja, amelyeknek gazdái valamikor régen, több nemzedékkel ezelőtt, megváltották az „örök gondozást”, a többit hagyja elporladni.

Dögunalmas a temetőtúra, majd’ megsülünk a tűző napon, fáj a hátam, mert egész héten szandiban caplattam, és hullafáradt vagyok, mert alig aludtam. Alex egy idő után megneszeli, hogy cudarul érzem magam, és attól kezdve minden sírnál a magasba lendül a keze. Rendre azzal szakítja meg a száraz, semmitmondó adathalmazt, hogy:

– Ez egy kísértetjárta sír?

Az idegenvezető eleinte csak nevet rajta, de látom, hogy egyre kevésbé mulattatja a dolog. A nagy, fehér márványpiramis, amelynél utoljára hangzik el a kérdés, igencsak elüt a sűrű sorokba rendezett, francia-spanyol stílusú, négyszögletű síremlékektől.

– Őszintén remélem, hogy nem! – vágja rá bosszúsan az idegenvezetőnk. – Ugyanis ez Nicolas Cage sírja.

Gurulunk a röhögéstől Alexszel – de kiderül, hogy a fickó nem viccelt.

Ez lett volna a nagy meglepetés, a záróakkord, nyilván valami jól bevált poénnal megspékelve, amit mi lelőttünk.

– Bocsánat – mondja távozóban a fickónak Alex, és ad neki némi borravalót. Én dolgozom kettőnk közül bárban, mégis ő hord magával készpénzt.

– Te titokban sztriptíztáncos vagy? – érdeklődöm. – Ezért van nálad mindig kápé?

– Azt úgy mondják, hogy egzotikus táncos – helyesbít.

– És az vagy?

– Nem – feleli. – Csak hasznos, ha van az embernél kápé.

Már megy le a nap, és hullafáradtak vagyunk, de mivel ez az utolsó esténk, elhatározzuk, hogy megtisztálkodunk, és erőre kapunk.

A padlón ülve sminkelek az egész alakos tükörnél, és a Guillermo-féle listát böngészve kiáltozom bőszen a javasolt helyek nevét.

– Á, nem – mondja mindegyik után Alex, majd odalép a hátam mögé, és szemkontaktust létesít a tükörképemmel.

– Nem lehetne, hogy csak úgy bóklásszunk? – kérdi.

– De, azt imádnám – ismerem be.

Útba ejtünk pár ócska lebujt, majd a Dungeon nevű kis, sötét gót kocsmában kötünk ki, amely egy keskeny sikátor végén van. A kidobóember közli, hogy fotózni szigorúan tilos, majd bevezet minket a vörös fényben úszó földszinti bárhelyiségbe. Olyan nagy a tömeg, hogy fognom kell Alex könyökét, míg felküzdjük magunkat az emeletre. A falon műanyag csontvázak lógnak, és egy felállított, vörös szaténbéléses koporsó is várja, hogy lefotózzák, de sajnos, nem lehet.

Úgy tűnik, Alexen nem segít sem a mostani útra kiagyalt mantránk, sem a sok potya kaja-pia-buli, amit nekem köszönhet. Még mindig gyűlöli a tematikus partikat, a tömegrendezvényeket, és a jelek szerint a kocsmákat is.

– Szörnyű ez a hely – közli. – De te imádod, ha jól sejtem.

Bólintok, ő meg vigyorog. Olyan közel állunk egymáshoz, hogy hátra kell szegnem a nyakamat, ha látni akarok valamit belőle. Kisimítja a szemembe lógó hajamat, majd a tarkómra tapadnak a begörbített ujjai, mintha attól félne, hogy eldőlök.

– Bocs, hogy ilyen langaléta vagyok – harsogja túl a dübörgő metált.

– Én meg bocs, hogy ilyen törpe vagyok – felelem.

– Én így, törpén szeretlek – mondja. – Soha ne szabadkozz, amiért törpe vagy!

Nekidőlök. Olyan, mintha amputált karral ölelném.

– Figyu – mondom.

– Mi figyu?

– Nem megyünk át a country westernkocsmába, amit útközben láttunk?

Biztosra veszem, hogy nem akar odamenni. Biztosra veszem, hogy megalázónak találja az egész helyzetet. De csak ennyit mond:

– Muszáj elmennünk. A Téma számít, Poppy.

Átmegyünk hát oda, és kiderül, hogy a Dungeon szöges ellentéte a hely: nagy, tágas, nyitott tér, nyereg alakú bárszékek, és Kenny Chesney csakis nekünk bömböl a hangszórókból.

Alex bosszúsan fogadja, hogy nyeregbe kell szállnia. Én viszont már fel is szökkenek a székre, és megpróbálkozom egy hamisítatlan, Alex-féle búskutyuspofával.

– Mi az? – néz rám Alex. – Jól vagy?

– Cefetül vagyok – felelem. – Ezért nagyon kérlek, tegyél Louisiana állam legboldogabb asszonyává, és pattanj te is nyeregbe!

– Nem tudom eldönteni, hogy túl könnyű neked örömet szerezni, vagy túl nehéz – jegyzi meg, majd átveti a lábát a szomszédos nyeregszéken, és helyet foglal rajta.

– Legyen szíves! – fordul a nagydarab, fekete bőrmellényes pultoshoz, aki egy poharat törölget. – Adjon valamit, ami feledteti velem, hogy ez megtörtént.

A fickó megfordul, és vet rá egy szúrós pillantást.

– Nem vagyok gondolatolvasó, öcskös! Mi kéne?

Alex fülig vörösödik, megköszörüli a torkát, és közli:

– Sör jó lesz. Amilyen van.

– Kettő lesz! – mondom. – Két olyan alkoholt kérünk.

Miközben a pultos az italainkat tölti, odahajolok Alexhez, és kis híján lezúgok a nyeregből.

– Ez a faszi annyira témába vág! – súgom oda Alexnek, miután elkapott.

Még csak fél tizenegy van, amikor távozunk, de ki vagyok purcanva, és talán még soha nem voltam kevésbé szomjas. Így csak bóklászunk az utca közepén a többi vigadozóval. Népes famíliák jönnek szembe a családi összejövetelre készült egyenpólóban, meg kilométeres tűsarkúban tipegő, hófehér menyasszonyi ruhát és „Facér vagyok!” feliratú, rózsaszín övet viselő lányok, meg kapatos, középkorú férfiak, akik lecsapnak ezekre a lányokra, és egydolláros bankókat dugdosnak a fehér ruhák vállpántja alá.

A bárok, éttermek emeleti erkélyén lebzselők lóbálják a lila, aranysárga és zöld gyöngysoraikat. Egy férfi odafüttyent nekem, és megráz egy maréknyi gyöngy nyakláncot, én meg tárt karokkal várom az égből pottyant ajándékot. De a fickó megrázza a fejét, és elpantomimozza, hogy fölhúzza elöl az ingét.

– Gyűlölöm ezt az embert – mondom Alexnek.

– Én is.

– De be kell látnom, hogy témába vág.

Alex kacag egy jót, majd ballagunk tovább csak úgy, céltalanul. A gyalogosforgalom egyre gyérebb. Egyszer csak harsonaszó és dobpergés üti meg a fülünket. Megállunk az út közepén letáborozott, szigorúan szaximentes rezesbanda mellett. Nézzük őket egy darabig, majd amikor egy pár táncolni kezd, Alex – ez az évszázad cselekményfordulata! – a kezét nyújtja, és miután megfogom, lomhán megpörget. Magához húz, a hátamra teszi a szabad kezét, és álmosan vihorászva ringatózunk ide-oda. Nem a zene ritmusára mozgunk, de ez nem számít, hiszen magunk vagyunk.

Talán ezért fér bele most Alexnek a nyílt színi szeretetnyilvánítás. Talán ő is úgy érzi, hogy ha együtt vagyunk, nincs ott rajtunk kívül senki. Aki pedig mégis ott van, az csak amolyan díszletelem vagy a képzeletünk szülte fantom.

Azt hiszem, akkor sem hagynám abba ezt a béna utcai táncikálást, ha itt lenne Jason Stanley, meg mindenki, aki valaha bántott, és megafonba harsogva cikiznének. Alex kipörget, majd vissza, majd bedönt, de kis híján elejt, mire én sikkantok egyet, majd amikor elkap, és talpra állít, horkantva röhögök.

Amikor véget ér a szám, elválunk egymástól, és csatlakozunk a tapsolókhoz. Alex egy pillanatra leguggol, és amikor föláll, egy töredezett Mardi Gras-gyöngysort tart a kezében.

– A földön volt – mutatok rá.

– Nem kell?

– De, kell – mondom. – Csak hát a földön volt.

– Igen – ismeri be Alex.

– A földön, ahol kosz van. Meg kiömlött pia. És talán még hányás is.

Alex felszisszen, és visszadobná a gyöngysort a földre, de elkapom a csuklóját.

– Köszönöm – mondom neki. – Köszönöm, hogy megérintetted a kedvemért. Mert én ezt a mocskos nyakláncot imádom.

Alex a szemét forgatja, majd elmosolyodik, és a nyakamba tenné a gyöngysort, de még időben lebukok.

Amikor ismét ránézek, már fülig ér a szája. Átfut az agyamon, hogy „Jobban szeretlek, mint valaha!”

Aztán ez fut át az agyamon: „Hogy lehet az, hogy Alex Nilsen kapcsán folyton ez jut eszembe?”

– Csinálunk egy közös fotót? – kérdezem. Közben az jár a fejemben, hogy bárcsak beletölthetném ezt a pillanatot egy kis üvegbe! Lehetne a parfümöm. Így bárhová mennék, ott lenne velem Alex is, és mindig önmagam tudnék lenni.

Alex előveszi a telefonját, majd összehajolunk, és lő egy fotót. Amikor megnézzük, olyan hangot ad, mintha fojtogatnák. Nagyon meglepi, hogy elkerekedett a szeme, pedig ő nyitotta tágra az utolsó pillanatban, talán azért, hogy ne tűnjön olyan álmosnak.

– Mintha pont akkor láttál volna rémeket, amikor villant a vaku – mondom.

Kiragadná a kezemből a telót, de megpördülök a tengelyem körül, arrébb kocogok, és elküldöm magamnak a képet. Alex a mosolyával küzdve követ.

– Most már megvan nekem is, úgyhogy nyugodtan törölheted – mondom, és visszaadom neki a telefont.

– Eszembe nem jutna kitörölni – feleli. – De csak otthon, bezárkózva fogom nézegetni, hogy ne lássa ezt az arcomat senki más.

– Én látni fogom – hívom fel a figyelmét.

– Te nem számítasz.

– Tudom – felelem. És nagyon tetszik, hogy én vagyok az, aki nem számít. Aki mindent láthat Alexből, és akinek hatására furán viselkedik.

Amikor hazaérünk a stúdiólakásunkba, megkérdem tőle, hogy mikor olvashatom el a novelláit.

Azt feleli, hogy nem mutathatja meg őket, mert nagyon kínosnak érezné, ha lefikáznám, amit írt.

– Téged felvettek egy baromi jó mesterképzésre – mutatok rá. – Tehát nyilvánvaló, hogy jól írsz, és ha lefikázom a novelláidat, akkor nyilván tévedek.

Erre meg azt feleli, hogy ha lefikázom a novelláit, akkor az Indianai Egyetem tévedett.

– Na lécci!

– Oké – mondja, és előveszi a laptopját. – De csak amíg zuhanyozok. Nem szeretném nézni, ahogy olvasol engem.

– Rendben – mondom. – Regényt nem írtál esetleg? Mert ha írtál, akkor inkább azt olvasnám. Hiszen előttem áll egy Alex Nilsen-féle zuhanyzás teljes időtartama.

Alex megdob egy párnával, majd szépen komótosan bevonul a fürdőbe.

Az első novella elég rövid, mindössze kilenc oldal. Egy fiúról szól, aki szárnyakkal született. Mindenki azt mondogatja neki, hogy nyilván azért kapta a szárnyait, hogy repüljön, de ő nem mer. Végül mégis megpróbálja, de lezuhan a kétszintes ház tetejéről, ahonnan elrugaszkodott, és eltöri kezét-lábát meg a szárnyát is. A szárnya nem forr össze rendesen, így csúnya, torz kinövés éktelenkedik a hátán. Már nem mondja neki senki, hogy arra született, hogy repüljön – így végre boldogan él.

Mire Alex kijön a fürdőből, folynak a könnyeim. Megkérdi, mi a baj, mire én azt felelem:

– Nem tudom. Ez a novella beszél hozzám.

Alex kuncog, mert azt hiszi, viccelek, pedig ez egyszer nem a kanadai galériás csajra utaltam.

Nem az jutott eszembe, hogy ezzel a dumával akartak ránk sózni egy huszonegyezer dolláros medveszobrot, hanem az, amit Julian mondott a művészetről: hogy vagy érzel valamit, vagy nem.

Nem tudom rendesen elmagyarázni, hogy miért fakasztott könnyekre a novella. Még Alexnek sem.

Gyerekkoromban sokszor rám tört a pánik, ha eszembe jutott, hogy nem lehetek senki más, csak én. Hogy nem lehetek az anyukám vagy az apukám, és holtom napjáig be leszek zárva ugyanabba a testbe, amely nem hagyja, hogy bárki mást úgy istenigazából megismerjek.

Csüggesztően magányosnak éreztem magam, és már-már felhagytam minden reménnyel. Amikor elmondtam a dolgot a szüleimnek, azt hittem, tudni fogják, miről beszélek, de nem tudták.

– De ettől még egyáltalán nem baj, hogy így érzel, kis szívem – sietett leszögezni Anyu.

– És ki szeretnél lenni inkább? – kérdezett rá a maga sajátos módján, leplezetlenül álmélkodva Apu.

A félelmeim ezután enyhültek, de a testbe zártság érzése nem múlt el. Időnként elővettem, kibontottam, megpiszkáltam, és azon agyaltam, hogy biztos mindig magányosnak fogom érezni magam. Hiszen senki sem ismerhet meg igazán, és én sem tudok bekukucskálni mások agyába.

Most azért sírok, mert a novella hatására életemben először olyan érzésem támad, hogy nem vagyok a testembe zárva. Mintha valami buborék venne körül minket Alexszel: mintha két különböző színű rög lennénk a lávalámpában, amelyek szabadon keveredhetnek, és akadálytalanul körbetáncolhatják egymást.

Azért sírok, mert megkönnyebbültem. Mert tudom, hogy soha többé nem fogom olyan egyedül érezni magam, mint gyerekkoromban, azokon a hosszú éjszakákon. Amíg ott van nekem Alex, nem leszek egyedül soha!

18. fejezet

IDÉN NYÁRON

– Alex! – visítom a Tinder-profilja láttán. – Ne!

– Mi van? – kapja föl a fejét. – Az nem létezik, hogy máris elolvastad!

– Nos, először is – lobogtatom meg a telefont –, nem gondolod, hogy ez egy kicsit gáz? Olyan a biód, mint egy önéletrajzhoz mellékelt motivációs levél. Nem is tudtam, hogy egy Tinder-bio ilyen hosszú lehet. Nincs valami karakterszámkorlát? Ezt úgyse olvassa el senki.

– Akit igazán érdekel, az elolvassa – mondja Alex, és kiveszi a kezemből a telefont.

– Hát, ha valaki a szerveidre utazik, lehet, hogy bekukkant a legaljára, hátha a vércsoportodat is megadod. Tényleg, megadod?

– Nem – feleli kissé sértődötten Alex, majd hozzáteszi: – Testsúly, magasság, testtömegindex, tb-szám és ennyi. Legalább jó, amit írtam?

– Jaj, hát ott még nem tartunk – felelem, és újra magamhoz ragadom a telefont. Ráközelítek Alex profilképére, és odatartom elé a képernyőt, hogy lássa. – Előbb erről kell beszélnünk.

– Nekem tetszik ez a kép – mondja homlokráncolva.

– Alex! – kezdem szép nyugodtan, higgadtan. – Ezen a képen négy ember van.

– És?

– Meg is van a legelső számú, legalapvetőbb probléma.

– Mi? Hogy vannak barátaim? Azt hittem, ez direkt jó.

– Te szegény, ártatlan kisded, ki most szálltál le közénk a földre! – búgom.

– A nők nem szívesen randiznak olyan férfival, akinek barátai vannak? – kérdi hitetlenkedve, tompa hangon Alex.

– Dehogynem – mondom. – Csak a randiappra nem rulettezni járnak. Mondd, honnan kéne tudniuk, hogy melyik vagy a négy közül te? És a bal szélső fickó például kinéz vagy nyolcvannak.

– Ő a biológiatanár – világosít föl Alex, majd még jobban összeszalad a szemöldöke, és hozzáteszi: – Nemigen szoktam egyedül fotózkodni.

– Nekem küldtél olyan búskutyuspofákat.

– Az más – mondja. – Azt neked küldtem… Betegyem az egyiket profilképnek?

– Te jó ég, dehogy! – felelem. – Viszont csinálhatnál egy új képet, amelyiken nem vágsz olyan pofát. Vagy körbevághatod magad egy már meglevő fotón, hogy ne három élemedett korú biosztanárral legyél, hanem egyedül.

– Ott is fura pofát vágok – mondja Alex. – Az a helyzet, hogy a fotókon mindig fura pofát vágok.

Elröhögöm magam, de szétárad a gyomromban a szeretet melege.

– Neked nem fotóarcod van, hanem filmarcod – mondom ekkor.

– Azaz?

– Azaz baromi jóképű vagy, ha úgy mozognak az arcizmaid, ahogy szoktak. Ha viszont kiragadunk a folyamatból egy milliszekundumot, akkor… Hát igen, akkor néha fura pofát kapunk.

– Szóval azt mondod, hogy jobb, ha törlöm magam a Tinderről, és a tengerbe dobom a telómat.

– Várj csak! – kiáltom el magam, és leugrom az ágyról. Fölkapom a saját telefonomat a pultról, ahol hagytam, majd visszaülök Alex mellé, és magam alá húzom a lábamat. – Már tudom, mi lehetne a profilképed!

Alex kétkedve nézi, ahogy a fotóimat görgetem. Egy bizonyos képet keresek, amely Toscanában készült, a Horvátország előtti utolsó Nyári utunkon. Éppen kései vacsoránkat eszegettük kint a verandán, amikor Alex szó nélkül besurrant a házba. Azt hittem, a mosdóba megy, de amikor én is beugrottam desszertért, a konyhában találtam rá. Ajkát harapdálva olvasott a telefonján egy e-mailt.

Aggodalmas volt az arca, és észre se vette, hogy ott vagyok, míg meg nem érintettem a karját, és nem szólítottam a nevén. Akkor fölnézett, és egy kicsivel lágyabbak lettek a vonásai.

– Mi az? – kérdeztem, majd átsuhant az agyamon, hogy: „A nagymamája!”

Betty mama már akkor is elég öreg volt, amikor megismertem, de amikor legutóbb nála jártunk, végig a fotelben ülve kötögetett. Pedig azelőtt imádott nyüzsögni. Szinte meg sem állt: ki a konyhába limonádét csinálni, nehogy szomjan haljunk, be a szobába, elrendezni a kanapén a kispárnákat, nehogy ne tudjunk leülni.

De mire az aggasztó gondolat szárba szökkent volna, Alex arcára kiült az a leheletnyi, majdnem elfojtott mosoly.

– Írt a Tin House magazin – mondta. – Közlik az egyik novellámat.

Meglepett nevetéssel kísérte a szavait, én pedig a nyakába ugrottam, mire ő fölemelt, és magához szorított. Gondolkodás nélkül nyomtam az arcára egy puszit, és úgy tűnt, hogy ez neki is ugyanolyan természetes, mint nekem. Leírt velem egy félkört, majd vigyorogva letett a földre, és bámulta tovább a telefonját. Akkor és ott elfelejtette, hogy lepleznie kéne az érzelmeit, az arcára volt írva minden.

Én is előcibáltam a telefonomat, és csupán ennyit mondtam:

– Alex!

És amikor hirtelen fölnézett, elkészítettem a kedvenc Alex Nilsen-fotómat.

Filtermentes boldogság. Meztelen Alex.

– Nézd csak! – mondom neki most, Palm Springsben az ágyon ülve, és megmutatom a behívott képet. Áll a meleg, aranyló napfényben fürdő toscanai konyhában, égnek mered a haja, mint mindig, lazán, hanyagul fogja a telefonját, és merőn a kamerába néz a szeme, meg a mosolygó, de kissé eltátott szája. – Ezt javasolnám.

Nézi a képernyőt, majd felém fordul. Nagyon közel van egymáshoz az arcunk, de ő persze fentről néz le rám, én meg alulról nézem a szája szegletében bujkáló mosolyt.

– Ezt már el is felejtettem – mondja, mire én:

– Nekem ez a kedvencem.

Egy darabig egyikünk sem mozdul. Elidőzünk a csöndes testközelség meghitt pillanatában.

– Átküldöm neked – mondom aztán gyenge hangon, és amíg ezzel foglalatoskodom, megszakítom a szemkontaktust.

Alex telefonját nyilván az ölébe ejtettem, mert ott rezeg. Kézbe veszi, és miután túlesik a szokásos, kényszeres köhintésen, így szól:

– Kösz.

– Szóval a bio – felelem.

– Kinyomtassuk, és keressünk gyorsan egy piros tollat? – poénkodik.

– Azt már nem! Haldoklik a bolygó, ember! Nehogy már elpazaroljunk egy ekkora rakás papírt!

– Haha. Én csak próbáltam alapos lenni.

– Alapos, mint Dosztojevszkij.

– Úgy mondod, mintha ez rossz dolog lenne.

– Csss! – torkolom le. – Olvasok.

Mivel már ismerem Alexet, tulajdonképpen bájosnak találom a bióját, főként azért, mert feltárul az imádnivaló „papás” oldala. Ha viszont nem ismerném, és egy barátnőm felolvasná nekem ezt a biót, azt mondanám, hogy egy potenciális sorozatgyilkossal akadt össze.

Hogy ez azért túlzás? Alighanem igen.

De ez mit sem változtat a lényegen. Alex ugyanis leírja, hova járt iskolába, hol diplomázott, és hosszasan értekezik a tanulmányairól, majd a legutóbbi munkahelyeiről. Valamint arról, hogy meg akar nősülni, családot akar alapítani, meg hogy „szoros kapcsolatot ápol az öccseivel és a házastársaikkal”, és „nagy örömmel tanít irodalmat tehetséges gimnazistáknak”.

Bizonyára vágok valami grimaszt, mert felsóhajt, és azt kérdezi:

– Tényleg ennyire gáz?

– Á, nem?

– Ez kérdés akart lenni?

– Nem! – vágom rá határozottan. – Azt akarta jelenteni, hogy nem, nem olyan nagy gáz. Sőt, a maga módján cuki, de mondd, Alex, miről akarsz beszélgetni a randin egy lánnyal, aki mindezt már olvasta?

Alex vállat von.

– Nem is tudom – mondja. – Gondolom, megkérném, hogy meséljen magáról.

– Annak olyan állásinterjú szaga van. Persze ritka élmény, sőt, szinte csodaszámba megy, ha a Tinder-partnered ezt az egy kérdést teszi fel. De az azért nem játszik, hogy te nem mondasz magadról semmit.

Alex megdörzsöli a homlokráncát.

– Istenem, de gyűlölöm én ezt! Miért olyan nehéz megismerkedni valakivel?

– Lehet, hogy könnyebb lenne… egy másik városban – mondom nyomatékkal.

Alex vet rám egy sanda oldalpillantást, majd a szemét forgatja, de mosolyog.

– Oké – mondja. – Te mit írnál, ha pasibőrbe bújva udvarolnál saját magadnak?

– Az a helyzet, hogy én más vagyok, mint a többi – felelem fapofával. – Nekem abszolút bejönne, amit írtál.

– Ne légy ilyen aljas! – neveti el magát Alex.

– Komolyan beszélek. A biód alapján egy szexi, gyerekbarát robot vagy. Mint a házvezetőnő A Jetson családban, plusz kockahas.

– Poppy! – kiált rám nyögve-röhögve Alex, és az arca elé kapja az egész alkarját.

– Oké, oké. Meglátom, mit tehetek – mondom, és ismét elragadom a telefonját. Kitörlöm, amit írt, de amennyire tudom, eszembe vésem, hátha vissza akarja majd írni. Gondolkodom egy percet, bepötyögök valamit, majd visszaadom neki a telefont.

Jó sokáig vizslatja a képernyőt, majd felolvassa, amit lát:

– Főállásban dolgozom, és ágykeretem is van, nem csak fekhelyem. Nincs tele a házam Tarantino-poszterekkel, és pár órán belül visszaírok, ha rám írsz. Továbbá utálom a szaxofont?

– Ó, kérdőjelet tettem? – kandikálok a válla fölött. – Pedig ott pontnak kéne lennie.

– Pont is van – mondja Alex. – Csak nem voltam biztos benne, hogy ez komoly-e.

– Miért ne lenne komoly?

– Mármint az, hogy ágykeretem is van, nem csak fekhelyem? – olvassa föl még egyszer.

– Ebből látszik, hogy komoly, felelős gondolkodású ember vagy – magyarázom. – Meg vicces is.

– Inkább az látszik, hogy te vagy vicces – jegyzi meg Alex.

– Te is az vagy – bizonygatom. – Csak túlgondolod ezt a dolgot.

– Tényleg azt hiszed, hogy a nők randizni akarnak majd velem, ha látják a fotómat, és megtudják, hogy van ágykeretem?

– Jaj, Alex! – mondom. – Azt hittem, tudod, milyen cudar a helyzet a húspiacon.

– Tudom. Csak szöget ütött a fejembe, hogy nap mint nap ilyen arccal szaladgálok a világban, meg ilyen melóval és ágykerettel, és hát, ugyebár, sokra mentem vele.

– De csak azért, mert elriasztod az embereket – mondom, majd elmentem az új biót, és visszamegyek a női Tinder-profilokra.

– Igen, ez lehet a gond – mondja somolyogva Alex, mire megnézem magamnak, és közlöm:

– Igen, Alex. Tényleg ez a gond.

– Te most miről beszélsz?

– Emlékszel Clarissára? Tudod, a szobatársam volt Chicagóban.

– Az a jó házból való hippicsaj?

– Hát Isabelre, aki másodéven volt a szobatársam? Meg Jaclynre, a kommunikáció szakos barátnőmre?

– Igen, Poppy, emlékszem a barátnőidre. Azért nem húsz éve volt az az egyetem.

– És tudod, mi a közös abban a három lányban? Az, hogy beléd voltak zúgva. Mind a hárman.

Alex elvörösödik, és közli:

– Most nagyon szívatsz.

– Nem – felelem. – Nem szívatlak. Clarissa és Isabel folyton flörtölni próbált veled, Jaclyn kommunikációs készségei pedig rögtön csődöt mondtak, ha egy légtérben tartózkodott veled.

– És ezt nekem honnan kellett volna tudnom? – von kérdőre Alex.

– Testbeszéd, hosszas szemkontaktus, hozzád érés mindenféle ürüggyel – sorolom. – Leplezetlen, sikamlós célozgatás, segítségkérés a beadandóknál…

– Azt mindig e-mailen intéztük!

Alex ezt olyan hangsúllyal mondja, mint aki kiszúrt egy logikai bukfencet.

– Alex! – felelem higgadtan. – És ez kinek az ötlete volt?

Leolvad az arcáról a diadalmas mosoly.

– Várj csak… Ez komoly?

– Igen, komoly – felelem. – Akkor teszel egy próbakört az új fotóddal és bióddal?

Elképedve néz rám.

– Nem fogok randizni a Nyári utunk alatt, Poppy.

– Még szép, hogy nem fogsz! De legalább megnézed, hogy milyen a hatás. Meg az is érdekelne, hogy te milyen lányokat húzol el jobbra.

– Apácákat és szociális munkásokat – feleli Alex.

– Nahát, hogy te milyen jó ember vagy! – áradozok fapofával, lihegős Marilyn Monroe-hangon. – Hadd fejezzem ki nagyrabecsülésemet egy…

– Oké, oké – állít le Alex. – Nehogy asztmás rohamot kapj itt nekem. Tartok egy mustrát, de légy hozzám kíméletes.

– Mint mindig – felelem, és könnyedén vállba nyomom a vállammal.

– Kivéve, amikor nem – mondja.

Homlokráncolva nézek rá.

– Kérlek, szólj, ha olyat mondok, amitől rosszul érzed magad!

– Nem szoktál olyat mondani – feleli Alex. – Semmi gond, tényleg.

– Tudom, hogy néha durvák a vicceim, de soha nem akarlak megbántani.

Alex mosolytalanul állja a tekintetemet, mintha emésztgetné, amit mondtam.

– Tudom – hagyja rám végül.

– Akkor jó – bólintok, és a teló képernyőjére szegeződik a tekintetem. – Óhohó! Mit szólsz például hozzá?

A képernyőn megjelenő szépen lebarnult, csinos lány térdroggyantva puszit fúj a kamerába.

– Csókos szájak kíméljenek – mondja Alex, és eltünteti.

– Jogos – hagyom rá.

Ajakkarikás, fekete szemfestékes csaj következik. A biója így szól: „Mindörökké metál!”

– Nem túl acélos – kommentálja Alex, és a metáltündér is eltűnik.

A hűlt helyén dús keblű, széles mosolyú lány jelenik meg. Zöld koboldsapka és szintén zöld, ujjatlan top van rajta, mi több, zöld sört emel koccintásra.

– Ó, egy kedves ír lány! – ironizálok, majd miután Alex kommentár nélkül eltünteti, így kiáltok: – Hé, vele meg mi bajod van? Gyönyörű csaj volt!

– Nem az esetem – mondja Alex.

– Oké. Tovább.

Alex eltaszít magától egy sziklamászót, egy Hooters étteremben dolgozó pincérlányt, egy festőnőt és egy hiphoptáncost is, akinek a teste vetekszik az övével.

– Alex! – mondom. – Kezdem azt hinni, hogy nem a bióval van itt gond, hanem a biográfussal.

– Egyszerűen nem az eseteim – feleli. – És nyilvánvaló, hogy én sem vagyok az ő esetük.

– Ezt honnan tudod?

– Nézd meg őt! – mondja. – Na, ő egy aranyos lány.

– Atyaisten! Most viccelsz.

– Miért? Szerinted nem csinos?

A mosolygós lány, aki féllófarokba tűzte fel az eperszőke haját, politúrozott mahagóni asztalnál ül. Tengerészkék blézer van rajta, és a biója szerint grafikus, valamint szereti a jógát, a napfényt és a muffint.

– Alex! – mondom. – Ez Sarah.

Alex hátrahőköl.

– Ez a lány egy cseppet sem hasonlít Sarah-ra!

– Nem azt mondtam, hogy hasonlít Sara-ra – felelem, pedig hasonlít –, hanem azt, hogy ő Sarah.

– Sarah nem grafikus, hanem tanárnő – mondja Alex. – Valamint magasabb, mint ez a lány, sötétebb a haja, és nem a muffin a kedvenc desszertje, hanem a sajttorta.

– De ugyanúgy öltözködnek, és ugyanúgy mosolyognak! Miért kell minden pasinak olyan csaj, akit mintha szappanból faragtak volna ki?

– Te most miről beszélsz? – tudakolja Alex.

– Arról, hogy a vagány, szexi csajok iránt nulla érdeklődést mutatsz, aztán meglátod ezt az óvónénijelöltet, és ő az első, aki egyáltalán szóba jöhet nálad. Ez annyira… annyira jellemző!

– Ez a lány nem óvó néni – mondja Alex. – Mi bajod van vele tulajdonképpen?

– Semmi! – vágom rá, de nem cseng őszintén a hangom, és érződik rajta, hogy bosszús vagyok. Abban a reményben nyitom ki újra a számat, hogy vissza tudom fogni magam egy kicsit, de nem sikerül.

– Nem a lánnyal van bajom, hanem a… a pasikkal! Mert ti mind azt hiszitek, hogy egy szexi, független szellemű hiphoptáncos kell nektek, de ha ott áll előttetek valódi, hús-vér emberként, akkor már sok nektek, meg nem érdekel, meg nem az esetetek. Mindig az a vége, hogy jöjjön inkább a garbópulcsis óvó néni!

– Miért óvó nénized folyton? – kiált rám Alex.

– Azért, mert ez a lány Sarah – bököm ki.

– Én nem Sarah-val akarok randizni, oké? Amúgy Sarah kilencedikeseket tanít, és nem ovisokat. Továbbá – lendül bele még jobban Alex – te is csak játszod itt az eszed, Poppy, de mibe, hogy ha Tinderezel, tűzoltókat meg baleseti sebészeket húzol el jobbra, meg profi gördeszkásokat, basszus! Úgyhogy hadd ne érezzem rosszul magam, amiért olyan nőkre utazom, akik kedvesnek látszanak, bár szerinted kissé uncsik! Az pedig, gondolom, meg sem fordult a fejedben, hogy a magadfajta lányok uncsinak találhatnak engem.

– A picsába velük! – mondom.

– Mi? – hüledezik Alex.

– Azt mondtam, a picsába velük! – ismétlem. – Amúgy én nem tartalak uncsinak, úgyhogy az érvelésed úgy, ahogy van, kuka.

– Mi barátok vagyunk – mondja Alex. – Engem te soha nem húznál jobbra.

– Dehogynem! – vágom rá.

– A túrót! – ellenkezik.

És itt az én nagy esélyem, hogy elengedjem a dolgot, de még fel vagyok ajzva, és bosszús is vagyok. Ezért nem hagyom, mert nem is hagyhatom, hogy Alex azt higgye, igaza van!

– Igen. Is. Elhúználak.

– Jó, akkor én is – vág vissza, mintha ez érv lenne.

– Ne mondj olyat, amit nem gondolsz komolyan – figyelmeztetem. – Ne feledd, hogy én nem ülnék mosolyogva, blézerben az íróasztalnál.

Alex ajkai összepréselődnek, és megmozdul az állkapcsán az izom, ahogy nyel.

– Oké, mutasd!

Megnyitom a Tinder-profilomat, és a kezébe adom a telómat. A fotón álmatagon mosolygok, és földönkívülinek vagyok öltözve: ezüstszínű ruha, arcfestés, hajpántra ragasztott alumínium antennák. Nyilván halloweenkor készült a kép – vagy talán Rachel X-akták tematikájú szülinapi buliján?

Alex komoly arccal vizsgálgatja a képet, majd lejjebb görget a biómra. Egy perc múlva visszaadja a telefont, és mélyen a szemembe nézve közli:

– Elhúználak.

Bizsereg minden porcikám, mintha ezernyi apró tű szurkálna.

– Ó! – nyögöm ki, majd kipréselek magamból egy cérnavékony okét is.

– Akkor be vagy még rágva, vagy már végeztél? – kérdezi Alex.

Mondani próbálok valamit, de dög nehéz a nyelvem. Igazából az egész testem elnehezült, különösen az a pont, ahol összeér a csípőnk. Így aztán csak bólintok.

Hála légyen az Úrnak Alex hátgörcséért! – suhan át az agyamon. Mert ha az nem lenne, ki tudja, mi történne most.

Alex pár másodpercig méreget, majd végül a már-már feledésbe merült laptopjáért nyúl, és rekedtes hangon megszólal:

– Mit akarsz nézni?

19. fejezet

HAT NYÁRRAL EZELŐTT

Mindketten le voltunk égve, amikor kaptam egy megkeresést Vailből, a coloradói üdülővároskából. Ingyen szállást ajánlottak.

De így is nyitott kérdés volt, hogy sor kerül-e a Nyári utunkra.

Egyrészt azért, mert Guillermo szakított velem az étterem új hostesse, egy sudár, karcsú, kék szemű lány miatt, akit akkor hozott a szél Nebraskából. Ráadásul ez röpke hat héttel azután történt, hogy megtettem a nagy lépést, avagy ugrást, és odaköltöztem hozzá, így sürgősen új lakhely után kellett néznem.

Ebből kifolyólag pedig olyan lakásba kellett költöznöm, amelynek lakbérére épp hogy futotta.

Két hónap alatt másodszor kellett költöztetőket hívnom és fizetnem.

Új bútorokat kellett vásárolnom, hogy pótoljam a fölöslegessé vált, így kiselejtezett darabokat. Guillermónál ugyanis megvolt az én kanapém, matracom, dán stílusúnak látszó konyhaasztalom, satöbbim, satöbbim szebb kiadása, így csak a komódomat tartottuk meg, mert az övének ki volt törve az egyik lába. Ja, meg az éjjeli szekrényemet, mert abból neki csak egy volt.

Közvetlenül azután dobott, hogy elmentünk Linfieldbe Anyu születésnapjára.

Előtte hetekig vívódtam, szóljak-e neki, mire számítson.

Például a ház előtti pázsitot helyettesítő, Beverly Hill-dili stílusú roncstelepre. Meg az Anyu-féle „gyerekkorunk múzeumára”, ahogy a bátyáimmal neveztük a házat. Meg a szintén Anyu-féle süteményhegyekre, olyan vastag és édes cukormázzal súlyosbítva, hogy aki nem Wright, az köhög tőle. Meg arra, hogy a garázsunk olyasmikkel van tele, mint az egyszer már használt szigszalag, amelynek újrahasznosíthatóságában Apu szentül hisz. Meg arra, hogy egy napokig tartó társasjátékot kell majd játszanunk, amelyet mi találtunk ki gyerekkorunkban A gyilkos paradicsomok támadása című horrorparódia alapján.

Meg arra, hogy a szüleim nemrég örökbe fogadtak három élemedett korú macskát, és az egyik olyan szinten inkontinens, hogy pelenkázni kell.

Meg arra, hogy jó eséllyel hallani fogja, hogy a szüleim szexelnek, mert vékonyak a falak, és amint arról már esett szó, a Wright klán elég zajos népség.

Meg arra, hogy a záróakkord egy „tehetségkutató show” lesz, ahol mindenkinek olyasmit kell előadnia, amit a családi összejövetel kezdete óta tanult be.

(Amikor legutóbb hazalátogattam, Prince-nek az volt a magánszáma, hogy mondjunk bármilyen filmet, és ő legfeljebb hat lépésben visszavezeti Keanu Reeveshez.)

Napnál világosabb tehát, hogy figyelmeztetnem kellett volna Guillermót, hogy mibe mászik bele, de ezt árulásnak éreztem volna. Olyan lett volna, mintha azt mondanám, hogy a családommal valami baj van. Holott igaz ugyan, hogy elég lármás és kupis bagázs, de az is igaz, hogy fantasztikusan kedves, vicces emberek! Utáltam magam, amiért egyáltalán felmerült bennem, hogy kínos helyzetbe hozhatnak.

Gui imádni fogja őket! – győzködtem magam. Hiszen engem tényleg imád, és most azokhoz megyünk, akik nemzettek!

A legelső nap végén, amikor bezárkóztunk a régi szobámba, Gui így szólt hozzám:

– Azt hiszem, sokkal jobban értelek téged, mint eddig.

Gyengéd volt a hangja, mint mindig, és melegséget árasztott – de nem a szeretet, hanem az együttérzés melegét.

– Már értem, miért kellett New Yorkig menekülnöd – mondta. – Nehéz lehetett neked itt.

Fájdalmasan elszorult a gyomrom és a szívem, de nem javítottam ki Guillermót. Viszont megint csak utáltam magamat, amiért kínban vagyok a családom miatt.

Az igaz, hogy elmenekültem New Yorkba, de nem előlük, és csak azért választom le őket az életem többi részéről, hogy ne ítélje meg őket boldog-boldogtalan. No meg magam miatt is, hogy ne kelljen szembesülnöm az elutasítottság jól ismert érzésével.

A linfieldi látogatásunk hátralevő része elég kínosra sikeredett. Gui kedves volt a szüleimmel meg a bátyáimmal – ő mindig mindenkivel kedves volt –, de én attól fogva leereszkedőnek, szánakozónak éreztem minden szavát, amit hozzájuk intézett.

Utána megpróbáltam elfelejteni ezt az egész epizódot. Hiszen boldogok vagyunk együtt az igazi életünkben, New Yorkban – gondoltam. Úgyhogy mit számít, ha Gui nem érti meg a családomat? Engem szeret, és ez a lényeg!

Aztán pár hét múlva vacsorapartin voltunk egy barátjánál, akit még a bentlakásos suliban ismert meg. A fickó, aki igencsak jól volt eleresztve, egy szép, régi, barna homokkő homlokzatú házban élt, ahol az ebédlőasztal fölött egy Damien Hirst-festmény lógott. Ezt azért tudtam meg, és azért nem felejtem el, amíg csak élek, mert amikor valaki a képtől függetlenül megemlítette Hirstöt, rákérdeztem, hogy „Kicsoda?”

A kérdésemet harsány kacaj jutalmazta. Nem, nem röhögtek ki: őszintén azt hitték, hogy viccelek.

Guillermo négy nappal ezután vetett véget a kapcsolatunknak.

– Mi ketten nagyon mások vagyunk – mondta. – Magával sodort minket a kémia, de hosszú távon nem ugyanarra vágyunk.

Nem mondom, hogy azért dobott, mert nem tudtam, ki az a Damien Hirst. De azt sem mondom, hogy nem azért.

Amikor elköltöztem tőle, elcsórtam az egyik menő szakácskését.

Akár az összeset is elvihettem volna, de inkább a bosszú eme visszafogott formáját választottam, mert jó volt arról fantáziálni, hogy Gui égen-földön keresi azt a kést. Előttem volt, ahogy lázasan töri a fejét: „Lehet, hogy ott felejtette egy vacsorapartin, vagy talán beesett a gigantikus méretű hűtőszekrény és a konyhasziget közti résbe?”

Őszintén szólva azt akartam, hogy az a szakácskés kísértse őt.

Mármint nem úgy, mint Glenn Close a Végzetes vonzerőben. Inkább úgy, hogy a következő gondolat motoszkáljon a fejében: „Ez az elveszett kés mintha valami erős metafora lenne, de az istennek se jövök rá, hogy mit jelent.”

Amikor már egy hete laktam az új lakásomban, és lassanként abbahagytam a zokogást, furdalni kezdett a lelkiismeret. Még az is megfordult a fejemben, hogy elpostázom Guillermónak a kését, de hamar rájöttem, hogy ez rosszul venné ki magát. Szinte láttam, ahogy Gui beviszi a küldeményemet a rendőrségre, ezért úgy döntöttem, hogy csak vegyen szépen magának egy új kést.

Az is eszembe jutott, hogy online eladhatnám a lopott árut, de féltem, hogy a végén maga Guillermo lesz a névtelen vevő. Így aztán megtartottam a kést magamnak, és zokogtam még úgy három hétig.

Az a helyzet, hogy a szakítás szívás. Az pedig, ha egy túlárazott metropoliszban együtt élő pár szakít, az átlagosnál is nagyobb szívás. Ezért korántsem volt biztos, hogy telik nekem abban az évben a Nyári útra.

És ott volt még a Sarah Torval-ügy is.

Igen, ott volt a nyúlánk, ám mégis atletikus, makulátlan arcbőrű, barna szemkihúzó ceruzával dolgozó, bűbájos Sarah Torval.

Akivel Alex immár kilenc hónapja együtt volt. A dolog ugyebár úgy indult, hogy véletlenül összefutottak, amikor Alex meglátogatta a chicagói barátait. Az összefutásból írogatás, majd telefonálgatás, újabb chicagói út, majd távkapcsolat lett. Így telt el fél év, majd még komolyabbra fordult a dolog, Sarah tanári állást vállalt Indianában, hogy együtt lehessenek, míg Alex befejezi a mesterképzést. Sőt, kész volt ott maradni vele a doktori kurzus alatt is, és alighanem később is követi majd, bárhová veti a sorsa.

Velük örülnék, ha nem gyanítanám egyre erősebben, hogy Sarah utál engem.

Ha képet posztol magáról, amelyen Alex vadonatúj unokahúgocskáját tartja az ölében, és olyasmiket ír alá, hogy „Együtt a család!”, meg „A kis szeretetgombóc”, azt mindig lájkolom és kommentelem, de ő nem követ vissza. Egyszer még azt is megtettem, hogy leállítottam, majd visszaállítottam a követést, hátha csak nem vett észre.

– Azt hiszem, fura érzéseket vált ki belőle az utunk – ismeri be a telefonban Alex. Egyre ritkábban hív, és szinte biztosra veszem, hogy mindig a kocsiból csörget meg a konditerembe menet, vagy onnan jövet. Szívem szerint megmondanám neki, hogy aligha segít a bajon, ha csak akkor hív, amikor Sarah nincs vele.

De igazság szerint én sem szívesen beszélnék vele úgy, hogy más is jelen van. Így aztán ez lett a barátságunkból, pár hetente tizenöt perc telefon, és semmi írogatás. Hacsak nem tekintjük írogatásnak a hébe-hóba megeresztett, egysoros e-mailjeit, amelyekhez a kukából kimentett, fekete kiscica fotóit csatolja.

Amely az állatorvos szerint igazából nem kölyökmacska, hanem kifejlett, felnőtt nőstény, csak kicsi. Alex buzgón küldözgeti a képeket, amelyeken a cica hol egy cipőben, hol egy kalapban, hol egy salátástálban gubbaszt. Rendre azt írja a fotók alá, hogy „A méretarányok érzékeltetése céljából”, de én tudom, hogy szerinte annak a macskának minden kurva rezdülése imádnivaló. És persze, tényleg cuki, hogy a macskák szeretnek mindenfélébe beleülni. De az alighanem még cukibb, hogy Alex képtelen leállni.

Neve még nincs a cicának, mert Alex nem érezné helyesnek, hogy nevet adjon egy felnőtt élőlénynek, akit még nem igazán ismer. Ezért egyelőre csak „macskának” hívja, vagy „kicsi szívemnek”, vagy „kis barátomnak”. Sarah Sadie-nek szeretné hívni, de Alex szerint nem illik rá ez a név, úgyhogy még húzza az időt.

Mivel a macskán kívül nemigen beszélünk mostanság semmiről, meglep, hogy ilyen nyíltan közli velem, hogy Sarah-ból „fura érzéseket vált ki” a Nyári utunk.

– Még szép – mondom. – Én is furán érezném magam.

Tényleg kicsit sem hibáztatom Sarah-t. Ha az én pasim ápolna ilyen barátságot egy lánnyal, mint Alex velem, úgy végezném, mint A sárga tapéta című ősfeminista novella hősnője. Azaz begolyóznék.

Mert baromira nem hinném el, hogy tisztán plátói kapcsolatról van szó. Pláne, miután a saját, régóta tartó plátói barátságomban már elfogadtam, hogy benne van a pakliban az az öt (uszkve tizenöt) százaléknyi „Mi lenne, ha…?”.

– Akkor mi legyen? – kérdi Alex.

– Nem tudom – felelem, úgy-ahogy leplezve kétségbeesésemet. – El akarod hívni őt is?

Egy kis ideig csönd van a vonal másik végén.

– Nem hinném, hogy jó ötlet lenne – mondja végül Alex.

– Oké… – kezdem, majd a világ leghosszabb szünete után hozzáteszem: – Akkor egyszerűen… fújjuk le?

Alex sóhajt egy nagyot. Nyilván kihangosított, mert hallom, hogy kattog az index.

– Nem tudom, Poppy – mondja. – Nem igazán tudom.

– Aha. Én sem.

Vonalban maradunk, de egyikünk sem szólal meg.

– Hazaértem – mondja végül Alex. – Térjünk vissza erre pár hét múlva. Addig változhat a helyzet.

Miféle helyzet? – kérdezném szívem szerint, de nem teszem. Ugyanis attól kezdve, hogy a legjobb barátod valaki másnak a pasija, sokkal élesebb határvonal választja el azt, amit mondhatsz attól, amit nem.

Az elhangzottak után egész éjjel az jár a fejemben, hogy:

Vajon szakítani fog Sarah-val? Vagy Sarah fog szakítani vele? Vagy megpróbálja észérvekkel meggyőzni?

Vagy velem fog szakítani?

Amikor befut az ajánlat a coloradói Vailből, hogy kaphatok ingyen szállást, hónapok óta először ráírok Alexre:

Hahó! Csörögj rám, ha van egy perced!

Másnap hajnali fél hatkor a telefonom ébreszt. Hunyorogva nézem a sötétben a képernyőre kiírt nevet, majd nagy nehezen rányomok a zöld gombra. Ütemesen kattog az index… Alex megy kondizni.

– Mizujs? – szól bele.

– Az, hogy félholt vagyok – nyöszörgöm.

– És még?

– Colorado – felelem. – Vail.

20. fejezet

IDÉN NYÁRON

Alex mellett ébredek Nikolai Airbnb-apartmanjában. Az este addig erősködött, hogy épp elég nagy az ágy, és minek nyomorogna bárki is a kihajtható fotelben, míg beadtam a derekam. De most, reggel már a matrac közepén vagyunk, egymással szemben.

Én a jobb oldalamon fekszem, Alex a bal oldalán. Van köztünk vagy tizenöt centi, de a bal combom a csípőjén nyugszik, az ő keze pedig az említett combom nyakán.

És mivel pokoli a hőség, verejtékben úszunk mindketten.

Ki kéne gabalyodnom Alexből, mielőtt fölébred, de az agyam butábbik fele inkább maradna. Maradna, és közben visszajátszaná azt, ahogy Alex rám nézett, meg azt, ahogy a hangja csengett, amikor a Tinder-profilomat mustrálgatva közölte: „Elhúználak.”

Mert az bizony tényleg úgy hangzott, mint egy felhívás keringőre.

Persze az is igaz, hogy tele volt nyomva izomlazítóval.

Most már biztos bánni fogja, hogy ezt mondta, vagy legalábbis kínos lesz neki, ha emlékszik rá egyáltalán.

Mert lehet, hogy csak az maradt meg benne, hogy végigülte velem a Kinks együttesről szóló, iszonyú kiábrándító dokumentumfilmet, és szinte szikrázott, valahányszor súrolta a karját a karom.

– Az ilyeneken el szoktál aludni – mutatott rá bágyadt mosollyal, és meglökte a lábával a lábamat. De aztán lepillantott rám a magasból, és mogyoróbarna szeme már nem bágyadtságot sugallt, hanem valami mást. Annak a pillantásnak volt némi éle, sőt mintha éhesen csillant volna egyet a szeme.

Vállat vontam, és azt feleltem, hogy „Most nem vagyok fáradt”, vagy valami ilyesmit, és próbáltam a filmre koncentrálni. Ólomlábakon vánszorgott az idő, és olyan intenzíven éltem át minden egyes, Alex mellett töltött másodpercet, mintha újra, meg újra, meg újra egymáshoz értünk volna.

Még korán volt, amikor véget ért a majd’ kétórás film, úgyhogy elindítottunk egy másikat. Egy unalmas, agyatlan filmet, ami csak háttérzajként, avagy a kötéltáncunk igazolásaként szolgált.

Én legalábbis tudni véltem, hogy éppen kötéltáncot járunk Alexszel.

Most is megbizsergetnek a combomon nyugvó, szétterpesztett ujjai, és az agyam egyik, nagyon hülye zugában az motoszkál, hogy még jobban oda kéne bújni hozzá, hogy mindenhol összeérjünk, és várni, hogy mi lesz, ha felébred.

Horvátországi emlékek tolulnak fel a tudatom mély bugyraiból, és egy szemvillanás alatt szétárad a testemben a kínzó vágy.

Lehúzom róla a lábamat. Reflexszerűen erősödik a szorítása, de aztán elernyed a keze. Arrébb hengeredek, majd felülök, az ébredező Alex pedig résnyire nyitja álmos szemét, és reszelős hangon megszólal:

– Szia.

A haja így, hogy elaludta, ziláltabb, mint valaha.

– Hogy aludtál? – érdeklődöm kásás hangon.

– Jól – feleli. – Azt hiszem. Te?

– Én is jól. Hogy van a hátad?

– Lássuk csak – mondja, és lassan feltolja magát ülő helyzetbe. Aztán óvatosan leteszi a hosszú lábait a padlóra, és nem kevésbé óvatosan föláll.

– Sokkal jobban – feleli.

Úgy látom, egyszerre vettük észre a hatalmas erekcióját. Összekulcsolja maga előtt a kezét, hunyorogva körülnéz az apartmanban, és közli:

– Biztos, hogy nem volt itt ennyire meleg, amikor elaludtunk.

Valószínűleg igaza van, de konkrétan nem emlékszem rá, hogy mennyire volt meleg az este.

Nem volt olyan tiszta a fejem, hogy az agyam feldolgozza a levegő hőfokát.

De a mai nap nem lehet olyan, mint a tegnapi! Ez így nem mehet tovább!

Nincs többé közös ejtőzés az apartmanban, közös üldögélés az ágyon, locsifecsi a Tinderről! Nincs többé együtt elalvás, és az öntudatlan Alex félig-meddig meglovagolása!

Holnap kezdődik a háromnapos dínomdánom: legénybúcsúk, próbavacsora, esküvő. Ma kell tehát csúcsra járatnunk a könnyed, fesztelen, komplikációktól mentes móka-kacagást, hogy Alex ne tartson megint kétéves szünetet, miután hazamentünk.

– Majd fölhívom Nikolait még egyszer – mondom. – De most igyekeznünk kell, mert sok a dolgunk.

Alex végigsimít a homlokán, majd a haján.

– Zuhanyozni még van időm? – kérdi.

Nagyot dobban a szívem, és már látom is magunkat, ahogy együtt állunk a zuhany alatt.

– Ha akarod – nyögöm ki. – De úgyis elönt a verejték egy perc alatt.

Alex vállat von.

– Nem tudnám rávenni magam, hogy ilyen mocskosan kilépjek az ajtón.

– Voltál már mocskosabb is – viccelődöm, mert hirtelen nem találom a pikantériaszűrőmet. Igaz, már úgyis elromlott.

– Csak előtted! – mondja Alex, és megborzolja a hajamat, majd bevonul a fürdőbe.

Remeg a lábam, mint a kocsonya. Megvárom, míg csobogni kezd a víz. Csak ekkor érzek elég erőt magamban ahhoz, hogy megmozduljak. Természetesen a termosztáthoz vezet az első utam.

Harminc?!

Harminc fok van ebben a nyomorult apartmanban, pedig este huszonhatra állítottuk a termosztátot! Hivatalosan is kijelenthetjük tehát, hogy a légkondi bekrepált.

Kilépek az erkélyre, és hívom Nikolait, de a harmadik kicsengés után hangpostára irányít. Hagyok egy újabb, kicsivel haragosabb üzenetet, majd e-mailben és SMS-ben is nyomatékosítom, hogy nem viccelek. Ezután visszamegyek a szobába, és előtúrom a legkönnyebb, leglengébb ruhámat.

Úgy nézek ki a buggyos, tarkabarka, lenge pamutruhában, mintha beleálltam volna egy papírszatyorba.

A vízcsobogás abbamarad. Alex most nem követi el azt a hibát, hogy egy szál törölközőben bukkan elő. Fel van öltözve, hátra van nyalva a haja, és vízcseppek tapadnak (érzékien, tenném hozzá) a homlokára meg a nyakára.

– Na halljam, mit agyaltál ki mára? – érdeklődik.

– Meglepetést – mondom. – Méghozzá jó sokat.

Teátrálisan odahajítom neki a kocsikulcsot, de fél méterrel a lába előtt landol. Megnézi magának, majd azt kérdi:

– Ez máris egy meglepi akart lenni?

– Úgy bizony – felelem. – De a többi meglepi még jobb. Úgyhogy kapd föl azt a kulcsot, és hajrá!

Megrándul a szája széle.

– Hát, talán…

– Ja, persze, a hátad! – kapok észbe. Rohanok a kulcsért, fölkapom, és Alex kezébe adom, ahogy egy normális felnőtthöz illik.

Miután kilépünk a Sivatagi Rózsa függőfolyosójára, Alex megjegyzi:

– Legalább nem csak nálunk van olyan szag, mint a sátán végbelében.

– Igen, sokkal jobb, hogy egész Palm Springsben ilyen istentelen hőség van – mondom.

– Pedig az a sok dúsgazdag ember, aki itt lazul, összedobhatná a pénzt az egész várost lefedő légkondira.

– Túránk első állomása a városi tanács! Elővezetjük ezt a fantasztikus ötletet!

– A város fölé emelt kupola nem érdekli, tanácsos asszony? – veti föl fahangon Alex, miközben már a lépcsőn kocogunk lefelé.

– Hé, az már volt abban a Stephen King-regényben! – mondom. – Csak nem kupolának hívták, hanem búrának.

– Ezt talán kihagynám a kortesbeszédünkből.

– Nekem igenis vannak jó ötleteim – jelentem ki, és ismét megpróbálkozom a búskutyuspofával. De Alex csak nevet rajta, és eltolja magától az odafordított arcomat.

– Nem megy ez neked – mondja.

– A szigorú reakciód nem ezt sugallja.

– Látszik rajtad, hogy csak szívózol.

– A szívózós arcom nem ilyen – mondom. – Hanem ilyen.

Marilyn Monroe-pózba vágom magam: széles terpesz, egyik kezem a combomon, a másik az eltátott számon.

– Ez jó – mondja Alex. – Jól mutatna a blogodon.

Villámgyorsan előkapja a telefonját, és lő egy képet.

– Hé! – kiáltok rá.

– Hátha felfigyel rád egy vécépapírcég.

– Az nem is rossz – mondom. – Tetszik az észjárásod.

– Igenis vannak jó ötleteim – utánoz Alex, majd kinyitja nekem az utasülés ajtaját (mert már a parkolóban vagyunk), és átkocog a túloldalra.

Nagyot szippantok a vadkenderillatból, majd miután Alex beszállt, fölszisszent, hogy milyen forró az ülés, és bekötötte magát, így szólok:

– Köszönöm, hogy nem kell vezetnem.

– Köszönöm, hogy utálsz vezetni, és így legalább egy picit kontrollálhatom a saját életemet ebben a végtelen, kiszámíthatatlan univerzumban.

Rákacsintok, és így felelek:

– Gond egy szál se.

Alex jót nevet. Furcsamód lazább, nyugisabb benyomást kelt, mint az elmúlt napokban bármikor. Persze lehet, hogy én vagyok következetesebben, kitartóbban normális, vicces és csacsogós, mint eddig, és ez a Poppy és Alex-féle Nyári utak jól bevált sikerreceptje.

– Akkor megmondod, hova megyünk, vagy csak úgy toronyiránt?

– Egyik sem talált – felelem. – Navigálni foglak.

Teljes gőzzel, lehúzott ablakkal robogunk, de akár egy felfűtött kemence nyitott ajtaja előtt is állhatnánk. Forró fuvallat tépázza a hajunkat és a ruhánkat. A tegnapi hőség elbújhat a mai mellett.

És ma rengeteget leszünk a szabadban. Majd el ne felejtsek venni egy rakat vizet.

– A következőnél balra – mondom, majd amikor feltűnik a tábla, így kiáltok:

– Ta-damm!

– Élő Sivatag Állat- és Növénykert – olvassa Alex.

– A világ tíz legjobb állatkertjének egyike – közlöm.

– Azt majd mi eldöntjük – feleli Alex.

– Aha. És nagyon tévednek, ha azt hiszik, hogy lágyszívűek leszünk, mert agylágyulást kaptunk a hőségtől!

– De ha van a büfében tejturmix, akkor hajlok a nagyrészt pozitív értékelésre – morogja a bajsza alatt Alex, és leállítja a motort.

– Jó, hát azért nem vagyunk mi szörnyetegek.

Ahogy állatkertrajongók sem, de ez a hely a sivatagban őshonos fajokra specializálódott, és rehabilitációs munkát is végeznek, hogy visszaengedhessék az állatokat a természetes élőhelyükre. Valamint lehet zsiráfot etetni.

Ez utóbbit nem árulom el Alexnek, ugyanis meg akarom lepni. Mert bár ő lélekben egy dögös, ifjú macskabarát, azért általában véve is szereti az állatokat, úgyhogy szerintem ez jól fog elsülni.

Az etetés fél tizenkettőig tart, azaz bóklászhatunk még egy darabig, mielőtt a zsiráfok keresésére indulnánk. Ha pedig csak úgy véletlenül rájuk bukkanunk, az még jobb.

Alexnek még vigyáznia kell a hátával, ezért lassan lépkedünk. Előbb egy igen informatív hüllőshow-n veszünk részt, majd egy hasonló madaras eseményen. Az utóbbi alatt Alex odahajol hozzám, és ezt súgja a fülembe:

– Azt hiszem, döntöttem: félek a madaraktól.

– Ha az ember új hobbit talál magának, az jó – sziszegem. – Nem szabad beleragadni a posványba.

A halk, de elfojtatlan kacaja úgy bizsergeti a karomat, hogy egy kicsit beleszédülök. Persze, lehet, hogy csak a forróság teszi.

A madárshow után az állatsimogató jön. Csatlakozunk az ötévesek csipet-csapatához, és fésülgetjük a spéci kefével a nigériai törpekecskéket.

– Sajnos elnéztem a táblát – morogja a bajsza alatt Alex. – Kecske helyett fecskét olvastam, úgyhogy most csalódott vagyok.

Ezt egy búskutyuspofával is jelzi.

– Most mondtad, hogy félsz a madaraktól– mutatok rá.

– Az is igaz.

– Szerintem te itt is szellemeket akarsz látni. Emlékszel az idegenvezetőre a New Orleans-i temetőben? Nem voltunk a kedvencei.

– Aha – mondja Alex, de valami azt súgja, hogy nem emlékszik. A gyomrom, amely reggel óta szaltózgat, most falba ütközik, és lepottyan a földre. Mi az, hogy nem emlékszik? Hogyhogy neki nem jelent olyan sokat minden egyes közös pillanatunk, mint nekem? Vagy ha a régiek nem, akkor legalább a mostaniak. Minden erőmmel azon leszek, hogy így legyen.

A simogatóban látunk pár érdekes állatfajt, így mediterrán törpeszamarakat is.

– Csak úgy hemzseg a sivatag a miniatűr állatkáktól – jegyzem meg.

– Te is ideköltözhetnél, Pöttöm Poppy – ugrat Alex.

– Szerintem csak el akarsz csalogatni New Yorkból, hogy lenyúld a kéglimet.

– Ne légy nevetséges – mondja Alex. – Hogy fizetnék ki annyi lakbért?

Az állatsimogató után tejturmixot is találunk. Alex vaníliásat kér, hiába ellenkezem kétségbeesetten.

– A vanília nem is íz!

– Dehogynem, Poppy – feleli Alex. – A vaníliabab íze.

– Ennyi erővel tömény tejszínt is ihatnál.

– Megkóstolnám – mondja rövid gondolkodás után Alex.

– Legalább kérj bele csokit.

– Kérj te!

– Viccelsz? Én epreset iszom.

– Látod? – csap le Alex. – Én megmondtam az este, hogy unalmasnak tartasz.

– Én a vaníliás tejturmixot tartom unalmasnak – felelem. – Te csak egy megtévesztett ember vagy.

– Tessék – tartja elém a papírpoharát Alex. – Iszol egy kortyot?

Elgyötörten felsóhajtok.

– Oké – mondom, majd odahajolok, és iszom egy kortyot. Alex felvonja a szemöldökét, és várja a reakciómat.

– Elmegy – mondom nyomatékkal.

Alex elneveti magát.

– Hát igen, őszintén szólva tényleg nem túl jó. De nem a vaníliaíz miatt.

Miután végzünk a tejturmixszal, és kidobjuk a poharunkat, úgy döntök, hogy muszáj felülnünk a veszélyeztetett fajok körhintájára.

De kiderül, hogy a hőség miatt nem üzemel.

– Ez a globális felmelegedés jól betesz a veszélyeztetett fajoknak – mereng Alex, majd megtörli az alkarjával izzadó homlokát.

– Vegyünk vizet? – kérdezem. – Nem nézel ki túl jól.

– Aha – mondja. – Lehet, hogy kéne.

Veszünk pár üveg vizet, és leülünk az árnyékban egy padra, de Alex pár korty után még rosszabbul fest.

– A francba – mondja. – Eléggé szédülök.

Lehorgasztja a fejét, és összegörnyed.

– Hozzak valami rendes kaját?

– Lehet, hogy az jó lenne – hagyja rám.

– Akkor maradj itt, én meg keresek valami szendvicset vagy ilyesmit, oké?

Tudom, hogy szörnyen érzi magát, mert nem vitatkozik. Visszamegyek a kávézóhoz, amely előtt az imént eljöttünk, de már elég nagy a sor, hiszen közeleg az ebédidő.

A telefonom tizenegy óra három percet mutat. Alig félóra van hátra a zsiráfetetésből.

Tíz percig állok sorban az előrecsomagolt pulykás klubszendvicsért. Miután megkapom, visszakocogok Alexhez, aki arcát a kezébe temetve gunnyaszt a padon.

– Hahó – mondom, mire rám emeli üveges tekintetét. – Jobban érzed magad?

– Nem is tudom – feleli, majd elveszi a szendvicset, és lehámozza róla a fóliát. – Kérsz?

Odaadja a felét. Eszem belőle pár falatot. Minden önuralmamat latba vetem, hogy ne nézegessem az órát, míg Alex csigatempóban nyammog.

– Használ valamit? – érdeklődöm tizenegy harminckettőkor.

– Mintha használna. Legalábbis már nem szédülök annyira.

– Hogy érzed, továbbmehetünk?

– Miért, talán… sietünk valahova? – kérdez vissza.

– Jaj, dehogy sietünk – felelem. – Csak hát, tudod, van ez a meglepi dolog. De már nem sokáig van.

Alex bólint, de látom rajta, hogy még émelyeg egy kicsit. Erősen vívódom, hogy mitévő legyek, forszírozzam a dolgot, vagy inkább parancsoljak rá, hogy meg ne mozduljon?

– Már egész jól vagyok – szólal meg, és föláll. – Ha töltögetem magamba a vizet, nem lehet baj.

Tizenegy harmincötkor érünk oda a zsiráfokhoz.

– Elnézést, de az etetésnek mára vége – mondja az ott dolgozó tinilány, és elballag.

Alex rám emeli ködös tekintetét.

– Bocsi, Pop – mondja. – Remélem, azért nem vagy nagyon csalódott.

– Dehogy vagyok – erősködöm. És tényleg nem vagyok oda a zsiráfetetésért, vagy legalábbis nem annyira. Azért viszont odavagyok, hogy ez a Nyári út jó legyen – azaz bizonyítsa, hogy érdemes folytatni, és megmenthető még a barátságunk.

Csalódott pedig azért vagyok, mert még dél sincs, de máris ránk mérte az első csapást a sors.

Rezeg a telóm: üzenetem jött. Méghozzá végre jó hír!

Megkaptam az öszes [sic] üzidet. Meglátom, mit tehetek – írja Nikolai.

Oké – válaszolom. – Szólj, ha fejlemény van.

– Na gyere, keressünk valami légkondis helyet – fordulok Alexhez. – Még van időnk a következő állomásig.

21. fejezet

HAT NYÁRRAL EZELŐTT

Nem tudom, hogy adta be Alex Sarah-nak ezt a coloradói utat, de beadta.

Rákérdezni veszélyesnek tűnik, mert újabban vannak témák, amelyeket csak kerülgetünk, mint macska a forró kását. Alex nagyon vigyáz, hogy ne osszon meg velem semmit, ami Sarah-nak kínos lehet.

Féltékenységről nem esik szó, és lehet, hogy nincs is. Lehet, hogy Sarah-nak valami más okból nem tetszett a Nyári út.

De végül jobb belátásra tért, úgyhogy most, mióta itt vagyunk Vailben, már nem agyalok ezen. Úgy érzem, normalizálódott a viszonyunk Alexszel, és az uszkve tizenöt százaléknyi „Mi lenne, ha…?” könnyen kezelhető szintre, egy-két százalékra zsugorodott.

Bérelt bringán zötykölődünk a macskaköves utcákon, fölmegyünk libegőn a hegyre, fotózkodunk szélfútta hajjal, kacagva a végtelen, kéklő égbolttal a háttérben. Reggelente, amikor még nincs hőség, kávézók teraszán kortyolgatjuk a behűtött zöld teát, majd hosszú túrára indulunk a hegyi ösvényeken. A szabadidőfelső hamar a derekunkra kerül, majd a túra végén egy újabb teraszon kötünk ki. Vörösbort iszunk, és testvériesen elosztunk három adag frissen zúzott fokhagymával és reszelt parmezánnal felszolgált sült krumplit. Olyan sokáig ülünk ott, hogy már libabőrösen vacogunk, majd visszavesszük a szabadidőfelsőt, és én az alatt húzom föl a térdemet a mellemig. Alex ilyenkor a fejemre rántja a csuklyát, és jól meghúzza a zsinórját, hogy csak az arcom közepe látsszon ki. De még azt is takarják a szélborzolta, szőke fürtjeim.

– Kis cukorfalat! – mondja vigyorogva Alex, amikor először csinálja, de ez inkább amolyan testvéri, azaz „bátyós” becézésnek hat.

Egyik este élőzenés helyen vacsorázunk, ahol Van Morrison-slágereket játszik a banda, és a lampionfüzérekről eszembe jut az, amikor újdonsült gólyaként a Chicagói Egyetem orientációs hetén először találkoztam Alexszel.

Az idősebb párok példáját követve kéz a kézben vonulunk ki a táncparkettre. Úgy mozgunk, mint New Orleansban, sután, ütemtelenül, de boldogan kacarászva.

Most, hogy a tavalyi nyaralásunk már a múlté, bevallhatom, hogy ott, New Orleansben más volt a helyzet, mint most.

Akkor ugyanis a város, a zene, a szagok és a villódzó fények hatására olyasmit éreztem, mint még soha. De még ennél is ijesztőbb volt, ahogy Alex a szemembe nézett, végigsimított a karomon, és az arcomhoz érintette az arcát, hiszen mindez arra utalt, hogy ő is ugyanazt érzi.

Most viszont, miközben a Brown Eyed Girl-re táncolunk, nem olyan perzselő az érintése, mint akkor. És ennek örülök, mert nem akarom elveszíteni, ami most van.

Inkább legyen az enyém egy apró darabkája örökkön örökké, mint hogy megkapjam egy pillanatra szőröstül-bőröstül, de abban a tudatban, hogy utána le kell mondanom róla. Mert Alexről soha nem tudnék lemondani, ezért jó ez a békés, nyugis, szikramentes tánc úgy, ahogy van. Ez a szikramentes Nyári út.

Alex naponta kétszer fölhívja Sarah-t, de sosem előttem. Reggel akkor beszélnek, amikor ő már kocog, én meg még ki sem másztam az ágyból. (Alex ébreszt az útközben vett kávéval és péksütivel, miután visszajött.) Este pedig kilép az erkélyre, és becsukja maga mögött az ajtót.

– Nem szeretném, ha szívatnál a telefonhangommal – mondja.

– Jaj, istenem, hát ekkora seggfej volnék? – felelem. Alex nevet, de azért rosszul érzem magam. Az évődés, ugratás, szívatás mindig is szerves része volt a kapcsolatunknak, és úgy tűnt, hogy mi erre vagyunk kitalálva. Most viszont már van, amit Alex nem csinál előttem. Van olyan része az életének, amit nem bíz rám, és nekem nem tetszik az érzés, amit ez kivált.

Másnap reggel, amikor megjön a kocogással egybekötött telefonálásból, álmosan felülök az ágyban, és e szavakkal fogadom a kávét meg a croissant-t:

– Alex Nilsen, nem tudom, számít-e a véleményem, de biztosra veszem, hogy a telefonhangod eszméletlen jó.

Alex elvörösödik, és a tarkóját vakargatva így felel:

– Hát, nem az.

– Mibe, hogy vajpuha, meleg, barátságos, édes, aranyos, csodálatos?

– Te most hozzám beszélsz, vagy a croissant-hoz?

– Imádlak, drága croissant-om! – felelem, és letépek, majd bekapok egy falatot. Alex meg csak áll zsebre dugott kézzel, vigyorogva, és Grincs-szerűen megduzzad a szívem, ahogy nézem.

– De hozzád beszélek, és rólad – teszem hozzá.

– Édes vagy, Poppy – mondja Alex. – Meg vajpuha, meg meleg, meg minden. De inkább nem előtted telefonálnék.

– Vettem – bólintok, és odatartom elé a croissant-t. Letör egy pirinyó darabot, és a szájába dugja.

Később az ebédnél zseniális ötletem támad.

– Lita! – kiáltom el magam hirtelen, látszólag csak úgy, a semmiből.

– Egészségedre! – mondja Alex.

– Nem emlékszel Litára? Abban a lepukkant házban lakott Tofinóban. Tudod, Bucknál.

Alex szeme összeszűkül.

– Ő volt az, aki megpróbált benyúlni a gatyámba, amikor „körbevezetett”?

– Ööö… Ezt egyrészt nem mesélted, másrészt nem ő volt. A tűznél üldögélt Buckkal meg velem. És éppen Coloradóba készült vadvízi túravezetőnek, emlékszel?

– Á! – mondja Alex. – Igen.

– Szerinted még itt van?

– Mármint ezen az árnyékvilágon? – kérdi hunyorogva Alex. – Hát nem tudom, megvan-e még abból a bagázsból bárki is.

– Nekem viszont megvan Buck száma – mondom.

– Tényleg? – néz rám szúrósan Alex.

– Nem hívtam azóta, de megvan a száma – pontosítok. – Írok neki, hátha meg tudja adni Litáét.

Hahó, Buck! – pötyögöm. – Nem tudom, emlékszel-e rám. Vízi taxiztattál minket a hőforráshoz Alex barátommal úgy öt éve. Az egyik lakótársad, Lita, akkor készült Coloradóba, én pedig most itt vagyok Vailben, és érdekelne, hogy Lita itt van-e még? Remélem, jól vagy, és még mindig Tofino a legszebb hely az egész bolygón!

Mire megebédelünk, Buck már válaszolt is:

Azannya! A kis szexi Poppy? Eltartott egy ideig, mire kezdtél valamit ezzel a számsorral! Talán mégsem kellett volna kirakjalak a szobámból.

Röfögő kacajom hallatán Alex odahajol, és elolvassa a szöveget fejjel lefelé. Utána a szemét forgatja, és megjegyzi:

– Vág az a kurva sötét agyad, mint a borotva.

Ezen egy percig se görcsölj! – írom vissza. – Remek este volt, baromi jól éreztük magunkat.

Király – feleli. – Litával évek óta nem beszéltem, de átlövöm neked a kontaktinfóját, ha kell.

Az tök jó lenne!

Ha elvetődsz még a szigetünkre, szólsz, ugye? – kérdi Buck.

Még szép – felelem. – Nem tudok vízi taxit vezetni, úgyhogy nélkülözhetetlen leszel.

LOL! Bírom az ilyen elvarázsolt arcokat, mint te.

Este le is dumálom a raftingtúrát Litával, aki nem emlékszik ránk, de biztosra veszi, hogy tök jót buliztunk együtt.

– Hogy őszinte legyek, akkoriban nagyon ott voltam a szeren, mármint egy csomó szeren – mondja a telefonban. – Így aztán tök jókat buliztam, csak nemigen maradt meg belőle semmi.

Alex, aki ezt hallja, elhúzza a száját. Nála ez enyhe szorongást, valamint válaszra váró kérdéseket jelez, és már tudom is, mire kíváncsi.

– És figyu – vágok bele a lehető leglazábban –, most is tolsz… valamit?

– Három éve tiszta vagyok, mama! – mondja Lita. – De ha vennél valamit, átküldhetem a régi dílerem számát.

– Nem, nem, köszi – mondom. – Mi már csak maradunk annál, amit… otthonról hoztunk.

Alex megsemmisülten csóválja a fejét.

– Rendicsek – mondja Lita. – Akkor várlak titeket kora reggel.

Miután leteszem, Alex azt kérdezi:

– Szerinted Buck a vízi taxit is bedrogozva vezette?

Vállat vonok.

– Hát ugye nem sikerült kiderítenünk, hogy miről hadovált egész úton. Lehet, hogy a vízen járó Jim Morrisonhoz beszélt.

– Nem győzök hálát adni a sorsunknak, hogy még élünk – mondja Alex.

Másnap a raftingtanyán kezdünk. Lita pont úgy néz ki, mint Tofinóban, leszámítva az ujjára tetovált jegygyűrűjét meg a kis pocakját.

– Negyedik hónap! – paskolja meg büszkén.

– És nem veszélyes, hogy… hogy ezt csinálod? – aggodalmaskodik Alex.

– Az egyes számú bébinek nem lett semmi baja – nyugtat meg minket Lita. – Amúgy Norvégiában az a szokás, hogy napközben a szabad ég alatt altatják a babákat.

– Ó… Oké – mondja Alex.

– Én nagyon szeretnék elmenni Norvégiába – mondom erre.

– Ó, hát azt egyszerűen muszáj! – mondja Lita. – A férjem ikertesója ott él, mert hozzáment egy norvéghoz. Már föl is merült, hogy váljunk el, és házasodjunk össze falból norvégokkal, hogy megkapjuk az állampolgárságot. Csak hát ezt pénzért szokták csinálni, és nekem az nem fér bele, hogy egy kamuházasságért fizessek. Lehet, hogy régimódi vagyok.

– Akkor úgy néz ki, be kell érned a norvégiai vakációkkal – mondom.

– Hát, igen.

Szuperóvatosan a kezdő túrát választjuk, de hamar kiderül, hogy a kezdő szintű vadvízi evezés nagyrészt napozásból és sodródásból áll. Az evező csak arra kell, hogy ellökdössük magunkat, ha közel kerülünk a kövekhez, és felgyorsuljunk egy kicsit, ha zúgó közeleg.

Kiderül, hogy Lita nagyon is jól emlékszik a Buck-féle brancsra és a tofinói házra. Kifogyhatatlan a sztorikból, elmeséli például, hogy volt, amikor trambulinra ugráltak a tetőről, meg olyan is volt, hogy részegen piros tollal csináltak egymásnak „szurkapiszka tetkót”.

– És képzeljétek el, van, aki allergiás a piros tintára! – mondja Lita. – Ezt ugyan honnan tudtuk volna?

Egyre mókásabbak a sztorik. Mire kivonszoljuk a tutajt a folyópartra, fáj a hasam a röhögéstől.

Lita is megtörli a szeme sarkát, ahol kis szarkalábkezdemények bújnak meg, majd elégedetten sóhajt egyet, és kijelenti:

– Én könnyen nevetek, mert túléltem. Örömmel hallom, hogy Buck is.

Megdörzsöli a pocakját, majd folytatja:

– És annak is mindig örülök, ha kiderül, hogy ilyen kicsi a világ. Mármint hogy összehozott minket a sors Bucknál is, meg most itt is, értitek? Két különböző ponton kapcsolódik össze az életünk. Olyan ez, mint a kvantum-összefonódás.

– Nekem a reptéren jut ez mindig eszembe – mondom. – Részben ezért imádok utazni.

Habozok egy kicsit, mielőtt folytatnám. Nem könnyű szavakba önteni ezt a régóta érlelődő, de még kiforratlan gondolatot.

– Magányos gyerek voltam – vágok bele végül –, és úgy képzeltem, hogy ha nagy leszek, elhagyom a szülővárosomat, és majd máshol találok hozzám hasonlókat. Így is lett. De néha mindenkire rátör a magány, és én ilyenkor veszek egy repülőjegyet, és… Nem is tudom. Szóval a reptéren már nem érzem úgy, hogy magányos lennék, mert a gépükre váró emberek sokfélék ugyan, de mind el akarnak jutni valahova, valakihez.

Alex vet rám egy fura pillantást, amelynek jelentését nem tudom megfejteni.

– Ó, a picsába! – mondja Lita. – A végén még megríkatsz. Ezek a nyomorult terhességi hormonok! Rosszabbul reagálok rájuk, mint az ajahuaszkára.

Búcsúzóul jó hosszan átölel engem is meg Alexet is.

– Ha bármikor New Yorkban jársz… – mondom neki.

– Ha bármikor kedvetek szottyan egy rendes raftingtúrához… – feleli, és kacsint hozzá.

A kocsiban hosszú percekig csönd honol, majd Alex aggodalmasan felvonja a szemöldökét, és megszólal:

– Szörnyen bánt a gondolat, hogy magányos vagy.

Zavartan nézhetek rá, mert sietve pontosít:

– Tudod, amit a reptérről mondtál. Hogy ott már nem érzed magad egyedül.

– Már egyáltalán nem olyan vészes a helyzet, mint régebben – nyugtatom meg.

És tényleg nem vagyok magányos. Hiszen van az online csoportunk a bátyáimmal, Parkerrel és Prince-szel (éppen egy nullbüdzsés Cápa-musical tervét forraljuk), hetente hívom a szüleimet, és ott van Rachel is. Ő a Guillermo utáni időszakban lett igazán jó barátnőm. Azóta sűrűbben hív edzeni, borozni meg kutyamenhelyen önkénteskedni.

Alexszel viszont már nem beszélgetünk annyit, mint régebben, de azért elpostázza nekem az írásait, amelyekhez post-it cédulákra körmölt széljegyzeteket is fűz. (Persze át is e-mailezhetné őket, de valamiért nem teszi.) Abban a cipősdobozban gyűjtöm a kinyomtatott novelláit, ahol a számomra fontos, ezért megőrzésre ítélt dolgokat tartom. Szigorúan csak egy dobozom van e célra, mert nem akarok oda jutni, mint a szüleim. Ők mindmáig tárolják a kiskorunkban rajzolt sárkányokat mindenféle bazi nagy, műanyag ládákban.

Ha Alex novelláit olvasgatom, nem vagyok magányos. Nem érzem magam egyedül, hiszen kézbe vehetem a kis sárga post-iteket, és arra gondolhatok, akinek a kézírását látom rajtuk.

– Sajnálom, hogy mostanság nemigen volt rád időm – mondja halkan Alex. Aztán megint szólásra nyílik a szája, mintha folytatni akarná, de végül megcsóválja a fejét.

Közben visszaértünk az üdülőközpontba, és beálltunk a parkolóba. Szembefordulok Alexszel, és ő is elfordul egy kicsit jobbra.

– Alex… – kezdem, de eltelik pár másodperc, mire folytatni tudom. – Mióta téged ismerlek, soha nem tört rám úgy istenigazából a magány. És aligha leszek úgy istenigazából egyedül ebben a világban, amíg te is benne vagy.

Ellágyul a tekintete, és egy szívdobbanásnyi ideig rám szegeződik.

– Tehetek egy kínos önvallomást? – kérdi aztán.

Most az egyszer eszembe sem jut poénkodni, ironizálni.

– Elmondhatsz bármit – felelem.

Alex vesz egy nagy levegőt, és szép lassan, oda-vissza végigsimít a kormánykeréken.

– Azt hiszem, nem is tudtam róla, hogy magányos vagyok, míg meg nem ismertelek – kezdi, majd megcsóválja a fejét, mielőtt folytatná.

– Amikor anyukám meghalt, és apám szétcsúszott, csak az lebegett a szemem előtt, hogy mindenkinek meglegyen, ami kell neki. Csak azon járt az agyam, hogy mire van szüksége Apunak, meg a kisöcséimnek, és a suliban is pont olyan akartam lenni, amilyennek mások látni akartak. Ezért igyekeztem nyugodtnak, felelősségteljesnek, megbízhatónak látszani. Azt hiszem, tizenkilenc éves koromig eszembe sem jutott, hogy talán nem mindenki él így. Eszembe sem jutott, hogy talán vagyok is valaki, függetlenül attól, hogy milyen próbálok lenni.

– Aztán találkoztam veled – folytatja egy újabb szünet után –, és, hogy őszinte legyek, először… Szóval először azt hittem, hogy csak megjátszod magad. Hogy a meghökkentő ruháid, a meghökkentő vicceid… Hogy mindez csak álca, vagy valami felvett szerep.

– Ugyan mi az ördögről beszélsz? – évődöm halkan, mire rám kacsint a szája szegletéből egy röpke mosoly. Röpke, mint a kolibri szárnycsapása.

– Amikor a tanév végén hazavittelek Linfieldbe, kérdésekkel bombáztál, hogy mit szeretek, meg mit utálok, és… Nem is tudom… Egyszerűen éreztem, hogy téged ez tényleg érdekel.

– Hát persze, hogy érdekelt! – mondom.

Alex bólint.

– Igen, tudom. Kérdezősködtél, hogy kicsoda-micsoda vagyok, és… és mintha a semmiből jött volna a válaszom. Néha még most is úgy érzem, hogy azelőtt nem is léteztem. Mintha te találtál volna ki.

Elönti az arcomat a forróság. Fészkelődöm egy kicsit az ülésen, és fölhúzom a térdemet.

– Nem vagyok én olyan okos, hogy ilyet találjak ki, mint te – mondom. – Olyan okos ember nincs is a földön.

Ugrál az állkapocsizma, miközben a szavait válogatja. Mert Alex Nilsen száján soha nem szalad ki olyasmi, amit nem hányt-vetett meg előtte magában.

– Arra akarok kilyukadni, Poppy, hogy előtted senki sem ismert engem igazán. És ha változnak is köztünk a dolgok, soha nem leszel egyedül, oké? Én mindig szeretni foglak.

Elfelhősödik a tekintetem. Kész csoda, hogy végül vissza tudom pislogni a könnyeimet, sőt, a hangom sem csuklik el, mi több, egész könnyedén cseng. Azaz nem úgy, mintha valaki benyúlt volna a bordáim közé, és a szívembe markolt volna, épp csak annyi időre, hogy végighúzza a hüvelykujját a rejtett sebemen.

– Tudom – mondom Alex szemébe nézve, majd hozzáteszem: – És én is szeretlek.

Ez igaz, de nem a teljes igazság. Mert arra a szívfájdalomból, odaadó szeretetből és aggódó félelemből összegyúrt, eksztatikus állapotra, amelybe most kerültem, nincs sem elég nagy, sem eléggé specifikus szó.

Aztán a pillanat elillan, a közös nyaralás folytatódik, és marad köztünk minden a régiben – leszámítva, hogy valami fölébredt bennem, mint a medve a téli álmából. A medve, akit gyötör az átaludt hónapok alatt felgyülemlett, csillapíthatatlan éhség.

Másnap, a Nyári út utolsó előtti napján egy hegyi hágón túrázunk. Egy ponton lefotóznám a fák közti résen át az odalent kéklő tavat, de rosszul lépek, és kibicsaklik a bokám. Olyan érzés, mintha átszúrná a lábfejemet a csont.

Elterülök a sáros levélszőnyegen. Trágár szitkokat morgok, Alex pedig leguggol mellém, és csak ennyit mond:

– Ne mozdulj!

Hirtelen alig kapok levegőt, így nem sírva, hanem fuldokolva kérdezem meg, hogy:

– Nem áll ki a lábamból egy csont?

Alex megnézi.

– Nem – válaszolja. – Szerintem csak kificamodott a bokád.

– Bassza meg! – zihálom, mert nyakon önt a fájdalom újabb, mindent elsöprő hulláma.

– Szorítsd nagyon erősen a kezemet, hátha úgy jobb lesz – mondja Alex, és én szót fogadok. Szinte elvész a kezem az irdatlan férfitenyérben, és olyanok az ujjbütykeim, mint megannyi gumószerű dudor.

A fájdalom tényleg alábbhagy, de máris kitölti az űrt a mániákus, hisztérikus zokogásom.– Olyan a kezem, mint egy lajhármakinak, igaz? – kérdezem a záporozó könnyeim fátyolán át.

– Mi? – értetlenkedik abszolút érthetően Alex. Aztán megremegnek az aggodalmas vonásai, és kénytelen köhögésbe fojtani a röhögést.

– Mint egy lajhármakinak? – ismétli roppant komoly arccal.

– Ne nevess ki! – cincogom. Teljes a regresszió, visszavedlettem a nyolcéves kishúgává.

– Bocsáss meg – mondja. – És nincs lajhármakikezed. Nem mintha tudnám, mi az a lajhármaki.

– Az egyfajta maki. Azaz egy makifajta – felelem könnyek között.

– Gyönyörű kezed van, Poppy – mondja Alex. Látom, hogy nagyon igyekszik, de végül csak kiül az arcára az a halovány mosoly, és belőlem is kitör egy könnyáztatta kacaj.

– Megpróbálsz fölállni? – kérdi Alex.

– Nem lenne egyszerűbb, ha legurítanál a hegyről?

– Azt inkább nem tenném – feleli. – Ha letérsz az ösvényről, könnyen mérges szömörcébe hengeredhetsz.

– Hát, akkor oké – sóhajtom.

Alex fölsegít. Vánszorogva elindulok, de a jobb lábamba mintha villám csapna, amikor rálépek. Megállok, és újfent sírva fakadok. A kezembe temetem az arcom, hogy takarjam az összeomlás taknyos-nyálas jeleit.

Alex szép lassan végigsimít a két karomon oda-vissza, majd ezt megismétli még párszor, mire még jobban bőgök. Ha valaki kedves hozzám, amikor fel vagyok dúlva, az mindig ilyen hatással van rám.

Aztán Alex a mellkasára von, és a hátamra fonódik a két karja.

– Ugye egy vagyonba fog kerülni, ha helikopter visz le innen? – nyögöm ki nagy nehezen.

– Nem olyan hosszú az út – mondja Alex. – Alig egy kilométer.

– Nem viccelek! Tényleg nem tudok rálépni.

– Megmondom, mi fog történni. Az, hogy ölbe veszlek, és szép lassan, sőt, nagyon lassan leviszlek. Valószínű, hogy elég sokszor meg kell majd állnom, és le kell hogy tegyelek. És egyszer sem szólíthatsz Villámnak, és nem sikíthatod a fülembe, hogy „Gyorsabban, gyorsabban!”

Beleröhögök, majd belebólintok a széles mellkasába. Szétáztatom a pólóját.

– És ha kiderül, hogy csak kamuztál, mert látni akartad, hogy le tudlak-e cipelni a hegyről, akkor nagyon-nagyon bosszús leszek.

– Tízes skálán mennyire? – kérdem hátrahajolva, hogy a szemébe tudjak nézni.

– Legalább hetes erősségű bosszúság lesz.

– Te olyan kedves vagy! – állapítom meg.

– Azaz vajpuha, és jó meleg, és csodás – évődik Alex, majd kis terpeszbe áll. – Mehetünk?

– Mehetünk – felelem, mire Alex Nilsen ölbe kap, és lecipel arról a kurva hegyről.

Hát, ilyet tényleg nem tudtam volna alkotni. Pedig mintha róla szólna a mondás, hogy ha nem lenne, ki kéne találni.

22. fejezet

IDÉN NYÁRON

Feltöltődve indulunk tovább az állatkertből, miután benyakaltunk két üveg vizet, és szántunk negyven percet a plüsstevéktől hemzsegő ajándékboltra.

A cabazoni dinoszauruszok olyanok, amilyennek képzeljük őket, két nagy dínószobor (egy T-Rex, egy brontoszaurusz) az út mellett a nagy kaliforniai semmi közepén.

Az acélszörnyeket egy tematikuspark-szobrász építette, hogy felhívja az arra járók figyelmét az út menti kajáldájára. A szervezet, amely a halála után megvette az ingatlant, kreacionista múzeumot és ajándékboltot nyitott az egyik dínó farkában.

Olyan hely ez, ahol az ember megáll, ha már úgyis arra jár. Vagy akár oda is autózik máshonnan, ha muszáj kitöltenie valamivel a nap minden másodpercét.

– Hát… – szólal meg Alex, miután kiszálltunk. A fölénk tornyosuló, porlepte szobrok tövében itt-ott hegyes levelű pálmafák és csenevész bokrok tengődnek a homokon. A dínók színét már nagyrészt elrágta az idő vasfoga, és kiszívta a perzselő nap. Szomjasnak tűnnek, mintha évezredek óta bóklásznának ebben a forró katlanban.

– Hát bizony – helyeslek.

– Gondolom, csinálnunk kéne pár képet – veti föl Alex.

– De még mennyire!

Előveszi a telefonját, én meg pózolgatok egy kicsit az őslények előtt. Néhány szelíd, visszafogott, Instagram-kompatibilis kép után elkezdek vadul ugrálni és hadonászni, hátha megnevettetem Alexet.

El is mosolyodik, de egy kicsit még sápatag, ezért úgy döntök, hogy jobb lesz árnyékba vonulni. Csinálunk még pár közelit az acélszörnyekkel és a cserjésben megbúvó kisebb dínókkal, majd fölcammogunk a lépcsőn, és nézelődünk egy kicsit az ajándékboltban.

– Szinte észre sem veszed, hogy egy dinoszaurusz farkában vagy – panaszkodik viccesen Alex.

– Tényleg! Hol vannak a gigantikus csigolyák, a véredények, a farokizmok?

– A pozitív Yelp-értékelésnek lőttek – morogja Alex. Elröhögöm magam, de ő nem tart velem.

Most döbbenek rá, hogy milyen szánalmasan gyenge itt a légkondi, elbújhat az állatkerti ajándékbolté mellett. Ennyi erővel a Nikolai-féle földi pokolban is sínylődhetnénk.

– Húzzunk innen? – kérdem Alextől.

– De tüstént – vágja rá, és leteszi a kezében lévő dínószobrocskát.

A telefonomra pillantok. Még csak négy óra van, és már lezavartunk mindent, amit beterveztem mára. Megnyitom a jegyzetappot, és átfutom a listát, hogy mit csinálhatnánk még.

– Oké – mondom végül, idegességemet úgy-ahogy leplezve. – Meg is van. Gyere!

A Moorten Botanikus Kertbe megyünk. Szabadtéri program, de biztos van ott is büfé meg ajándékbolt, és biztos jobb a légkondi, mint az acéldínó farkában.

Csakhogy a nyitvatartási időt nem nézem meg.

– Nyáron már egykor bezár? – hitetlenkedem a tábla előtt, amikor odaérünk.

– Szerinted lehet ennek köze a veszélyesen magas hőmérséklethez? – kérdi Alex.

– Oké – mondom. – Oké, oké.

– Akár haza is mehetünk – mondja Alex. – Hátha Nikolai megreparálta a légkondit.

– Még ne! – vágom rá kétségbeesetten. – Még van egy hely, ahova szeretnék elmenni.

– Rendben – hagyja rám Alex.

– Mit csinálsz? – hüledezik aztán, amikor megrohamozom a sofőrülés felőli ajtót.

– Most nekem kell vezetnem.

Fölszalad a szemöldöke, de beül az anyósülésre. Én pedig kipuskázom a jegyzetapp Palm Springs építészetének önálló felfedezése című listájáról az első címet, és beírom a GPS-be.

– Ez egy… hotel – állapítja meg zavartan Alex, amikor megállunk a fura, szögletes, szürke deszkaburkolatú épület előtt, amelynek nevét narancssárga betűkkel rakták ki a táblán.

– Igen, a Del Marcos Hotel – mondom.

– És… acéldínó is van benne?

– Nem hinném – felelem homlokráncolva. – Viszont a környék, azaz a Tennis Club negyed tele van ilyen csúcsszuper épületekkel.

– Á! – mondja Alex. Úgy tűnik, csak ennyi lelkesedést tud kicsiholni magából.

Remegő gyomorral pötyögöm be a következő címet. Két órát furikázunk a környéken, majd megvacsorázunk egy olcsó helyen, ahol még húzzuk is egy kicsit az időt, mert jó hűvös van. Miután elütöttünk egy újabb órát, kiballagunk a kocsihoz, de Alex elállja a sofőrüléshez vezető utat.

– Poppy! – kezdi esdeklő hangon.

– Alex!

– Vezethetsz, ha akarsz – mondja –, de egy kicsit már herótom van az autózástól. És vadidegenek rezidenciáit sem akarom már nézegetni.

– De hát te imádod az építészetet! – hebegem.

Összeszalad a szemöldöke, és összeszűkül a szeme.

– Hogy… hogy mit csinálok?

– De hát New Orleansben folyton mutogattad nekem a… az ablakokat meg ilyesmiket. Azt hittem, szereted a…

– Az ablakmutogatást?

Vízszintbe röppen a két karom.

– Nem tudom, basszus! Csak emlékszem, hogy kiguvadt szemmel bámultad a házakat!

Alexből kiszakad egy elgyötört kacaj.

– Jó, hiszek neked – mondja. – Lehet, hogy tényleg szeretem az építészetet. De most… most hullafáradt vagyok, és megsülök.

Előkotrom a táskámból a telefonomat. Nikolai még nem írt, úgyhogy az apartman nem játszik.

– Légiközlekedési Múzeum? – ötletelek.

Aztán fölnézek. Alex oldalra dönti a fejét, és úgy méreget az összeszűkült szemével. Aztán elgyötörten a hajába túr, és egy pillanatra elfordítja a fejét, majd csípőre teszi a kezét.

– Már hét óra körül jár az idő, Poppy – mondja. – Nem hinném, hogy az a múzeum még nyitva van.

– Az igaz – sóhajtok fel bágyadtan, majd átmegyek a túloldalra, és lehuppanok az anyósülésre. Leeresztettem, mint a kipukkadt lufi.

Alex indít, majd nagyjából húsz kilométer után defektet kapunk.

– Istenem! – nyög fel Alex, és lehúzódik az út szélére.

– Gondolom, van pótkerék – teszi hozzá.

– És fel is tudod tenni? – kérdezem.

– Igen. Fel is tudom tenni.

– Gratula, háztulajdonos úr! – mondom szándékom szerint könnyedén, játékosan, de kiderül, hogy igencsak morcos vagyok magam is. Ahogy azt a hangom ékesen bizonyítja.

Alex nem reagál a megjegyzésemre. Szó nélkül kiszáll a kocsiból.

– Segítsek valamit? – kérdezem.

– Esetleg világíthatnál – mondja. – Kezd sötétedni.

Hátramegyünk. Alex fölnyitja a csomagtartót, ide-oda rakosgatja a kis szőnyegeket, majd elmormol egy szitkot.

– Pótkerék sehol – mondja.

– Ez a kocsi arra aspirál, hogy tönkretegye az életünket – mondom, és oldalba rúgom az Aspire-t. – Basszus, most vehetek a csajnak egy új gumit, mi?

Alex sóhajt egyet, és megdörzsöli az orrnyergét.

– Majd elfelezzük az árát – mondja.

– Jaj, hát én nem… Nem erre céloztam.

– Tudom – mondja bosszúsan Alex. – De akkor sem hagyom, hogy te fizesd az egészet.

– És most mit csináljunk?

– Hívunk egy autómentőt – feleli. – Aztán hazauberezünk, és majd holnap kínlódunk ezzel.

Így teszünk tehát, hívunk egy autómentőt, majd az Aspire ferde hátának támaszkodva várjuk. Aztán a vezetőfülkében utazunk a Stan nevű fickó mellett, akinek mindkét karjára rá van tetoválva egy-egy pucér hölgy. A szervizben aláírunk pár papírt, majd hívunk egy Ubert.

– Ez a nő kiköpött Delallo – morogja a bajsza alatt Alex, amikor meglátja a sofőrt. Ezen legalább röhögünk egy jót.

Aztán Marla GPS-e bekavar, és eltévedünk. A tizenhét perces út a szemünk láttára hízik huszonkilenc percre, és ezen már egyikünk sem kacag. Valamint nem is mondunk semmit, és egyáltalán, nem adunk ki semmilyen hangot.

Kábé szuroksötét van, de egyre közelebb járunk a Sivatagi Rózsa apartmankomplexumhoz. Biztos csodaszép lenne a csillagos ég, ha nem egy Kia Rio hátsó ülésén szoronganánk, és nem szívnánk a Bath & Body Works illatosító émelyítő illatát. Szerintem Marla megfürdette a kocsiját abban a cuccban.

Amikor a Sivatagi Rózsától alig egy kilométerre leáll a forgalom, kis híján elsírom magam.

– Biztos baleset volt – mondja Marla. – Mert amúgy nincs rá a világon semmi ok, hogy így beálljon az út.

– Menjünk gyalog? – veti föl Alex.

– Hogy a francba ne! – felelem, és kiszállunk. Marla pedig, miután öt-hat Y manőverrel sikerül megfordulnia, elindul hazafelé a túloldali leállósávban.

– Én tuti, hogy becsobbanok a medencébe – mondja Alex.

– Már alighanem bezárták – mordulok fel.

– Bemászom a kerítésen – mondja Alex.

Fáradt kacaj bugyog fel a mellkasomból.

– Oké, benne vagyok!

23. fejezet

ÖT NYÁRRAL EZELŐTT

Az utolsó éjszakánk a Sanibel-szigeten. Ébren heverek az ágyban, hallgatom a tetőn doboló esőt, és visszajátszom magamban az itt töltött hetet. Mintha sűrű, ködös, hullámzó fény ragyogná be az előttem pergő képsorokat, amelyekből egy töredékmásodpercet próbálok kiragadni. De az a röpke pillanat folyton kisurran a látómezőmből, ha érte nyúlok.

Látom a viharos tengerpartot, a kanapén átszunyókált Alkonyzóna-maratont, meg a tengeriherkentyű-éttermet is, ahol Alex végre beavatott a szakításuk vérfagyasztó részleteibe. Mint kiderült, Sarah közölte vele, hogy a kapcsolatuk kábé annyira izgi, mint a könyvtár, ahol megismerkedtek, majd elhúzott egy háromhetes jógatáborba.

– Ha izgalmakra vágyik, ezer örömmel meghúzom az autóját egy kulccsal – mondtam erre.

Aztán snitt, és máris előttem van a BÁR nevű bár. A ragacsos padló, a zsúpfedeles ventilátorok, meg jómagam, amint kilépek a mosdóból, és meglátom a bárpultnál könyvet olvasó Alexet, és úgy megtelik a szívem szeretettel, hogy majd’ szétreped. Látom azt is, ahogy megpróbálom kirángatni Alexet a Sarah miatti poszttraumás búbánatból, méghozzá egy minden határon túlmenő „Szia, tigrisem!”-mel.

És máris jön az, amikor futunk a dézsából ömlő esőben a BÁR előtt álló bérelt kocsinkhoz, majd a nyikorgó ablaktörlőt hallgatva hasítjuk a vízfüggönyt, hogy mielőbb menedékre leljünk az eső áztatta bungalónkban.

Közeleg a pillanat, amely után folyton nyúlkálok-kapkodok, de mindig üres kézzel távozom. Mintha csak egy padlóra vetülő, padlón táncoló fénypont lenne.

Alex megkér, hogy csináljunk egy közös fotót, majd jól meglep, mert elkezd háromig számolni, de már kettőnél villan a vaku. A röhögéstől fuldokolva szörnyülködünk a gyalázatos képen, vitatkozunk, hogy töröljük-e, és Alex váltig bizonygatja, hogy én nem is úgy nézek ki, majd én is ugyanezt mondom neki.

Aztán így szól:

– Jövőre menjünk valami hideg helyre.

Én meg azt felelem, hogy oké, úgy lesz.

És ekkor jön el a pillanat, amely folyton kicsusszan a kezemből. A legfontosabb, mondhatni, sorsfordító momentum egy gifben, amelyet sem megállítani, sem lelassítani nem tudok.

Annyi az egész, hogy nézzük egymást. Nincs ennek a pillanatnak éle, pereme, kávája, amibe kapaszkodhatnék. Semmi sem jelöli markánsan sem az elejét, sem a végét, semmi sem különíti el az ugyanilyen pillanatok millióitól.

Pedig ekkor suhan át először az agyamon az, hogy:

Szerelmes vagyok beléd!

Rémisztő a gondolat, és valószínűleg nem is igaz. Ilyesmit gondolni, ilyen gondolatokat dédelgetni veszélyes. El is engedem, és nézem, ahogy elillan.

De marad utána néhány megégett, megpörkölődött pont a tenyerem közepén. Ez bizonyítja, hogy a markomban volt.

24. fejezet

IDÉN NYÁRON

A lakás a pokol hetedik bugyra, és semmi jele annak, hogy Nikolai itt járt volna. Bevonulok a fürdőbe, átöltözöm bikinibe és túlméretezett pólóba, majd megeresztek egy újabb dühödt, fejleményeket követelő üzenetet.

Alex bekopog, miután ő is átöltözött a szobában, és törölközőt szorongatva leosonunk a medencéhez. Először megnézzük a kaput.

– Be van zárva – konstatálja Alex, de én már látom, hogy nem ez itt a legnagyobb gond.

– Mi. A. Franc – szótagolom.

Alex felnéz. most már ő is látja, hogy üresen tátong a betonteknő.

Egyszer csak megszólal valaki a hátunk mögött:

– Nézd csak, szívem! Mondtam, hogy ők azok!

Megpördülünk Alexszel. Döngő léptekkel közeleg a napcserzett bőrű, középkorú pár. A vörös hajú nő csillogó pántos, parafa talpú patacipőt és fehér capri nadrágot visel, a bikanyakú, borotvált fejű férje pedig többek közt napszemüveget, de a feje búbjára feltolva.

– Hát igen, megmondtad, bébi – nyugtázza.

– A nászutasoook! – trillázza a nő, és az ölelésébe ránt. – Há’ mér’ nem mondtátok, hogy Springsbe készültök?

Most ugrik be, hogy kik ezek: Férjecském és Asszonykám a Los Angeles-i teletaxiból.

– Ejha! – mondja Alex. – Helló! Hogy s mint?

A nő kihúzza a hátamból a neonnarancssárga körmeit, és odainteget Alexnek.

– Ó, hát tudjátok. Egész jó volt, amíg nem jött közbe ez a malőr a medencénél.

Férjecském egy mordulással jelzi, hogy egyetért.

– Mi történt? – érdeklődöm.

– Egy gyereknek ment a hasa, és jól telefosta. Le kellett engedniük a vizet, de azt mondják, holnap már lehet fürödni. Csak hát hol leszünk mi holnap? – teszi hozzá homlokráncolva. – Megmondom, hol, a Joshua Tree Nemzeti Parkban.

– Az vagány – mondom. Elég strapás, hogy játszanom kell a virgonc nyaralót, miközben a lelkem szép csöndben összeaszik az ő földi porhüvelyében.

– Megnyertem az ingyen szállást – kacsint rám Asszonykám. – Mert én nagy szerencsemalac vagyok ám.

– Az bizony – erősíti meg Férjecském.

– Nem beszélek a levegőbe! – folytatja a nő. – Pár éve a lottón is nyertünk. Nem a csillió dolláros főnyereményt ütöttük meg, de azért szép kis summa volt, és azóta, esküszöm nektek, ha csak ránézek bármilyen tombolára, totóra, tippjátékra, vetélkedőre, már nyertem is!

– Fantasztikus – mondja Alex. A hangjából ítélve az ő lelke is ráncosodik és zsugorodik.

– Na, de most már hagyunk titeket turbékolni – kacsint rám ismét a nő. Vagy csak összeragadt a műszempillája? Ki tudja?

– Hát nem hihetetlen mázli, hogy megint összefutottunk? – teszi még hozzá.

– Mázli – visszhangozza Alex olyan hangon, mint akit transzba ejtett a balsors. – Ja.

– Icipici a világ, igaz? – üti tovább a vasat Asszonykám.

– Úgy bizony – helyeslek.

– Na, élvezzétek ki, ami hátravan! – zárja sorait Asszonykám, majd megszorítja a vállunkat, Férjecském pedig odabiccent, és továbbállnak. Mi meg ott állunk az üres medence mellett.

– Megcsörgetem Nikolait még egyszer – töröm meg a bő három másodpercnyi csendet.

Alex nem szól semmit. Visszamegyünk a harmadikra. Az apartmanban harminckét fok van, és ez nem költői túlzás, hanem a rideg valóság. Csak a fürdőben gyújtunk villanyt, mintha attól félnénk, hogy minden egyes világító körte tovább taszigál minket a negyven fok felé.

A szoba közepén ácsorgó Alexen látszik, hogy nyomorultul érzi magát. Olyan hőség van, hogy nem lehet leülni sehova, és nem lehet hozzáérni semmihez. Mintha a levegő állaga is más lenne, kemény, tömör deszkafalnak hat az utamat álló légoszlop. Ugyanis bőszen járkálok föl-alá, és egyfolytában hívom Nikolait.

Negyedszerre kinyomja, mire velőtrázó sikolyt hallatok, és kitrappolok a konyhafülkébe az ollóért.

– Mit csinálsz? – kérdi Alex, de én szó nélkül elrobogok mellette, majd kilépek az erkélyre, és döfködni kezdem a fóliát.

– Ezzel nem érsz el semmit – mondja Alex. – Kint is ugyanolyan meleg van, mint bent.

De rám most nem hatnak az észérvek, vadul szabdalom a nejlont, és a földre dobálom a lenyesett bazi nagy, foszladozó szélű csíkokat. Kiszabadítom az erkély felét, így már vígan áramolhatna a hűs éjjeli levegő, de Alexnek igaza volt, hűs levegőről szó sincs. Persze, nem is ez volt a lényeg.

Meg lehet sülni ebben a kurva melegben! Becsattogok a fürdőbe, és hideg vizet paskolok az arcomra.

– Poppy! – szólal meg Alex. – Szerintem be kéne költöznünk egy szállodába.

Olyan frusztrált vagyok, hogy meg sem tudok szólalni, ezért csak rázom a fejemet.

– Muszáj – mondja Alex.

– Nem, az úgy nem jó – nyögöm ki végül. Bántja valami a szememet.

– Miről beszélsz – kérdi Alex, mintha mondaná.

– Úgy kéne csinálnunk mindent, ahogy azelőtt! – felelem. – Úgy volt, hogy olcsón nyaralunk, aztán ahogy esik, úgy puffan!

– Estünk és puffantunk már eleget – tromfol le Alex.

– A szálloda drága – erősködöm. – És úgyis rámegy kétszáz dollárunk arra a hülye autógumira.

– Tudod, mi az igazán drága? – kérdi Alex. – A kórház! Arra tényleg nem futja, úgyhogy ha most itt maradunk, meghalunk.

– De az úgy akkor sem jó! – szajkózom már-már kiabálva, mint egy elakadt lemez.

– Ha jó, ha nem jó, úgy kell lennie! – kontrázik Alex.

– De én azt akartam, hogy úgy legyen, mint régen!

– Soha nem lesz úgy, mint régen! – csattan föl Alex. – Ami volt, az már nem jön vissza, oké? Semmi sem olyan, amilyen volt, és ezen nem tudunk változtatni, úgyhogy ezt fejezd be! Ne akard visszaerőltetni a barátságunkat abba, ami volt, mert az már nincs, és többé nem is lesz! Mi is mások vagyunk már, és ne próbálj úgy tenni, mintha nem így lenne!

Elcsuklik a hangja, komor a tekintete, és merev az állkapcsa.

Mindezt könnyfátyolon át látom, és úgy érzem magam, mintha éppen kettéfűrészelnék a mellkasomat. Állunk egymással szemben a félhomályban, és kissé zihálva farkasszemet nézünk.

Aztán valami megtöri a csendet. Halk, távoli moraj hallatszik, majd diszkrét pötyögés.

– Hallod? – szólal meg reszelős hangon Alex.

Bizonytalanul bólintok, majd újabb reszketeg, borzongásszerű moraj üti meg a fülünket. Tágra nyílt, kétségbeesett szemekkel egymásra nézünk, majd rohanunk is az erkélyajtóhoz.

– Basszus! – kiáltok fel, és kinyújtom a két karomat, hadd verje az eső. Alex követi a példámat, majd így szól:

– Akkor hát!

És szaggatni kezdi a maradék fóliát. Én meg kihozom a kávézóasztalról az ollót, és bőszen vagdosom a nejlont. Egyre akadálytalanabbul zuhog ránk az eső, és amikor elfogy a fólia, az ég felé fordítjuk az arcunkat, hadd öntözze. Újabb kacaj bugyog fel belőlem, és Alexre pillantva azt látom, figyel engem. Széles mosoly ül ki az arcára, de két másodperc alatt le is olvad, és aggodalmas kifejezés veszi át a helyét. Kissé tompítja a hangját az eső, amikor megszólal:

– Bocs. Nem úgy értettem, hogy…

– Tudom, hogy értetted – mondom. – És igazad volt. Tényleg nem lehet visszamenni a múltba.

Az alsó ajkát birizgálja a felső fogsorával, majd így szól:

– És ha… Szóval tényleg vissza akarnál menni, ha lehetne?

– Én csak azt akarom, hogy… – kezdem, majd megvonom a vállam.

Téged akarlak! – suhan át az agyamon.

Téged, téged!

Téged! Mondd már ki!

Megrázom a fejem.

– Nem akarlak megint elveszíteni.

Alex felém nyújtja a két karját, én meg közelebb lépek. Megfogja a csípőmet, és magához húz. Odabújok a nedves pólójához, mire ő átkarol, és egy kicsit megemel. Lábujjhegyre állok, ő pedig ölel rendületlenül, és a nyakamba fúrja az arcát. A derekára fonom a két karomat, és úgy vacogok a csuromvizes, túlméretezett pólómban. Amely alatt egyszer csak följebb siklik Alex két keze, majd elakad a hátul megkötött fürdőruhám csomójában.

Egész nap izzadt, de még így is jó szagú, és hozzápréselődni is jó, meg a kezemet is jó a hátára tapasztani. A közelségétől, meg a könnyebbséget hozó sivatagi esőtől kissé kelekótya és fesztelen vagyok. Így aztán a nyakára vándorol, majd a hajába markol a két kezem, mire ő egy kicsit hátrahőköl, hogy rám nézhessen, de egyikünk sem engedi el a másikat. Alex homlokán és állán már nyoma sincs a stressznek és az aggodalomnak, ahogy belőlem is szó szerint elpárolgott a feszültség.

– Nem fogsz elveszíteni – mondja. Most is tompítja a hangját a zuhogó eső, de azért értem. – Mindig ott leszek neked, amíg csak kellek.

Lenyelem a csomót, de már nyomul is vissza a torkomba, hogy útját állja a kikívánkozó szavaknak. Hiszen hiba lenne, ha kimondanám őket, ugye? Igaz, hogy mi mindent elmondunk egymásnak, de azért vigyázni kell, mert amit egyszer kimondtunk, azt nem lehet visszaszívni. Ahogy azt sem lehet visszacsinálni, meg nem történtté tenni, amit egyszer megtettünk.

Alex fölemeli a kezét, és a fülem mögé simítja a szemembe lógó elázott, göndör fürtöt. A torkomban ülő csomó mintha elolvadna, és kiszalad a számon az igazság, mint az időtlen idők óta visszafojtott lélegzet.

– Te mindig kelleni fogsz nekem, Alex – suttogom. – Mindig.

Szinte szikrázik a szeme a félhomályban, és mintha puhább lenne a szája. Amikor lehajtja a fejét, és a homlokomhoz nyomja a homlokát, elnehezül az egész testem, mintha vaskos takaróként telepedne rám az epedő vágyam. Pillekönnyen súrolja a két keze a hátamat, az orra az orromat. Lüktet a tétova, egymás felé kapkodó szánk közti kis hézag.

Még most is visszakozhatnánk, még most is eltagadhatnánk magunk elől ezt a pillanatot. Hagyhatnánk elillanni úgy, hogy megtorpantunk a cél előtt. De ahogy hallgatom Alex halk zihálását, és érzem, ahogy finoman arcon legyint a lehelete, és látom, ahogy szétnyílnak, majd habozva közelednek az ajkai, egy csapásra elfelejtem, hogy miért is akartam ezt mindenáron elodázni.

Mágnesként vonzzuk egymást, de féltve óvjuk a kettőnk közti kis távolságot. Alex keze végigsimít az államon, majd óvatosan úgy fordít, hogy megint súrolja az orrom az orrát. Próbára tesszük azt a kis rést, hogy állja-e a rohamot, és közben a félig nyitott szánk ízlelgeti a kettőnk közé szorult levegőt.

Alex minden lélegzetvétele az alsó ajkamnak suttog valamit, amikor pedig én veszek reszketegen, szaggatottan levegőt, az olyan, mintha őt akarnám magamba szippantani. Úgy volt, hogy ez nem történhet meg! – fut át az agyamon a ködös gondolat.

Amelyet az a tisztább, hangosabb gondolat követ, hogy:

De meg kellett történnie!

Igen, ennek meg kell történnie!

És már történik is…

25. fejezet

NÉGY NYÁRRAL EZELŐTT

Ez az év más lesz. Hat hónapja dolgozom a Pihenés + Relaxáció magazinnál, és ez idő alatt már jártam Marrákesben és Casablancában, Martinborough-ban és Queenstownban, Santiago de Chilében és a Húsvét-szigeten.

Nem is beszélve a sok amerikai városról, ahova elküldtek.

Nem úgy utazgatok, ahogy Alexszel szoktunk, de ezt, hogy úgy mondjam, nem hangsúlyoztam túl, amikor elővezettem az ötletet, hogy kombináljuk össze a Nyári utat egy „munkaúttal”. Látni akarom ugyanis Alex reakcióját, amikor pezsgővel köszöntenek a szállásunkon, ahova bevonszoljuk az ócska TJ Maxxes cuccainkat.

Négy nap Svédország, négy nap Norvégia.

Nyáron ott sincs kifejezetten hideg, de legalább hűvös van, és egyébként is elég kúl helyre megyünk. Raftingos Lita Norvégiába települt tesója hetente javasol valami oslói programot. Dani, amennyire látom, szöges ellentéte Litának, ugyanis emlékszik minden étteremre, ahol valaha evett, és pontosan tudja, hogy hol mit érdemes rendelni. Az egyik e-mailjében fjordokat rangsorolt egy rakás kritérium alapján, úgymint szépség, méret, zsúfoltság, megközelíthetőség, az oda vezető út festőisége satöbbi.

Amikor Lita megadta Dani elérhetőségét, egy rövid listára számítottam, amelyen szerepel egy nemzeti park meg pár kocsma. Ezt a listát meg is kaptam az első e-mailben, de Dani nem állt meg félúton. Azóta is mindig ír, ha eszébe jut valami, amit feltétlenül látnunk/csinálnunk kell, mert „Anélkül nem mehettek haza!”

Sokszor használ felkiáltójelet. Ezt általában azért teszik az emberek, hogy barátságos benyomást keltsenek, Dani mondatai viszont parancsként pattognak.

„Aquavitet muszáj innotok!”

„De fontos, hogy szoba-hőmérsékletű legyen, és esetleg kísérhetitek sörrel!”

„És a szoba-hőmérsékletű aquavitet a Viking Hajómúzeum felé menet kell inni! Ezt ki ne hagyjátok!”

Szinte beég az agyamba minden egyes e-mail minden egyes felkiáltójele. Alighanem félnék is élőben találkozni Danivel, ha nem úgy szignálná a leveleit, hogy „xoxo”, azaz „ölel-csókol”. Mert ez annyira kedves és megnyerő, hogy szerintem tutira meg fogjuk kedvelni őt – azaz én meg fogom kedvelni, Alex pedig rettegni fog tőle.

Egy szó, mint száz, soha nem vártam még ilyen izgatottan egy utat.

Svédországban van egy kizárólag jégből faragott szálloda, amelynek valami rejtélyes okból az Icehotel nevet adták. Ilyen helyre saját zsebből soha nem jutnánk el Alexszel, így nem csoda, ha a Swapna-féle ötletelés előtt verejtékben úszom az asztalomnál. És nem is csak úgy simán kiver a víz, hanem az izzadság idegállapotból fakadó, iszonyúan büdös válfaja folyik rólam. Tudom, hogy Alex egy újabb tengerparti nyaralásra sem mondana nemet, de mióta megtudtam, hogy van ez az Icehotel, úgy érzem, megvan a tökéletes, felülmúlhatatlan meglepetés: a legjobb, ami adható neki.

Hűtsd le magad a nyáron! munkacímmel vezetem elő a javasolt témát. Swapna szeme sokat ígérően felcsillan.

– Inspirált gondolat – mondja, és látom, hogy egyik-másik rutinosabb kollégám szája némán formálja a bűvös szót: „inspirált”. Mivel viszonylag új vagyok itt, még nem tűnt fel, hogy Swapnának ez a szavajárása, de azt már tudom, hogy miként viszonyul a trendiséghez. Ezért arra tudok gondolni, hogy az inspirált a skála másik végpontját jelenti nála.

A lényeg, hogy lelkesen támogatja az ötletemet, így máris megkapom a zöld lámpát és a pofátlanul sok költőpénzt. Alexnek hivatalosan nem vehetek repülőjegyet, nem fizethetem az éttermi cechjét, sőt még a beugróját sem a Viking Hajómúzeumban – viszont a P+R szakírója előtt minden ajtó kitárul. Nem ritka például, hogy csak úgy, kéretlenül az asztalomon landol egy üveg pezsgő, vagy felbukkan a séf „egy kis kóstolóval” – egyszóval a naposabb arcát fordítja felém az élet.

Azért is más az idei Nyári út, mint a korábbiak, mert velünk jön egy fotós. De ez sem lehet gond, hiszen akikkel eddig dolgoztam, azok mind kellemes, sőt mókás-bulis figurák voltak, és pont olyan függetlenek, mint én. Az szokott történni, hogy miután megbeszéltük, mikor és hol lesz fotózás, elválnak útjaink. Trey-jel, aki most jön velem, még nem találkoztam, mert más napokon járunk be a szerkesztőségbe, de Garrett, a másik új szakíró szerint jó figura.

Az indulás előtti hetekben sűrűn írogatunk egymásnak Alexszel, de magáról az útról nem ejtünk szót. Közlöm vele, hogy intézek mindent, mert neki ez meglepi lesz, ő pedig, bár nyilván rosszul érinti a kontrollvesztés, nem emel kifogást.

Inkább az ő kis fekete macskájáról, Flannery O’Connorról ír. Meg fotókat is küld, amelyeken a cica hol a cipőjében, hol a szekrényben, hol a könyvespolc tetején nyúlik el.

Rád emlékeztet – írja néha.

Azért, mert karmai vannak? – kérdezek vissza. Máskor meg azt írom, hogy: A fogai miatt?, vagy A bolhái miatt?, de bármilyen párhuzamot vonok kettőnk közt, Alex mindig csak annyit ír vissza, hogy Kicsi a bors, de harcias.

Megbizserget és melenget a válasza. Azt juttatja eszembe, amikor Vailben, a hegyi túrán jól meghúzta a csuklyám zsinórját, hogy alig látsszon ki valami az arcomból, majd rám vigyorgott, és azt morogta a bajsza alatt, hogy „Kis cukorfalat!”

Egy hét sincs hátra az indulásig, amikor vagy csúnyán megfázom, vagy rám tör életem egyik legdurvább nyári allergiás rohama. Az orrom egyfolytában be van dugulva és/vagy csöpög, az erősen kaparó torkomba savanykás íz tolul, a fejemet mintha kitömték volna valamivel, és már kora reggel ki vagyok purcanva. Viszont láztalan vagyok, és ahogy azt a sürgősségin közlik velem, streptococcusos torokgyulladásom sincs. Ezért igyekszem nem lelassulni, hiszen sok még az intéznivaló. Jövök-megyek-intézkedek tehát, bár köhögök ezerrel.

Már csak három nap van hátra, amikor Alexszel álmodom. Tudatja velem, hogy újra összejött Sarah-val, ezért nem tud velem jönni Skandináviába.

Arra ébredek, hogy remeg a gyomrom, és azzal telik a nap, hogy próbálom kiverni az álmot a fejemből. Egészen fél háromig, amikor Alex küld egy képet Flannery O’Connorról.

Hiányzik neked Sarah? – írom vissza.

Néha – feleli. – De nem olyan nagyon.

Lécci, ne mondd vissza az utat! – írom erre, mert az álmom nagyon, de nagyon kiakasztott.

Miért mondanám vissza? – kérdi Alex.

Nem tudom. Valamiért folyton azon görcsölök, hogy visszamondod.

Nekem a Nyári út az év fénypontja – feleli.

Nekem is – vallom be.

Még most is, amikor folyton utazgatsz? Nem unod még?

Az utazást soha nem tudnám megunni – felelem. – Ne mondd vissza!

Alex erre küld egy újabb fotót, amelyen Flannery O’Connor a már bepakolt bőröndjén ül.

Kicsi a bors, de harcias – kommentálom.

Imádom – írja Alex, és tudom, hogy a macskára gondol, hiszen ez nyilvánvaló. De így a bőröm alá fészkeli magát az a jóleső, bizsergető-melengető érzés.

Alig várom, hogy lássalak – felelem, és egyszeriben merésznek, sőt rizikósnak hat, hogy leírom ezt a tök normális dolgot.

Tudom – ír vissza Alex. – Én sem tudok másra gondolni.

Aznap este nehezen alszom el. Órákig heverek ébren az ágyon, és újra meg újra lejátszódik a fejemben Alex utolsó mondata, mint valami gif. Ezen a mondaton pörgök, mint a búgócsiga, avagy ezen járatom lázasan az agyamat.

Reggel, miután fölébredek, kiderül, hogy tényleg lázasan járattam, sőt még mindig lázas vagyok. A torkom pedig még jobban be van dagadva, és érzékenyebb is, valamint hasogat a fejem, fáj a mellkasom és a lábam, el vagyok nehezülve, továbbá fázom, pedig van rajtam jó pár takaró.

Telefonálok a P+R-be, hogy nem tudok bemenni. Bízom benne, hogy ha jól kialszom magam, fel tudok szállni a másnap délutáni gépre, de este már napnál világosabb, hogy ebből nem lesz semmi. Ugyanis harminckilenc fokos lázam van.

Ami le van foglalva, azt már nemigen lehet lemondani – suhan át az agyamon. Vagy legalábbis pénzt nem adnak vissza.

Plédekbe burkolózva, mégis vacogva fogalmazom az e-mailt, amelyben tudatom Swapnával, hogy mi a helyzet.

Nem igazán tudom, mitévő legyek. És azt sem tudom, hogy nem leszek-e emiatt kirúgva.

Ha nem érezném magam ilyen borzasztó rosszul, alighanem sírnék.

Reggel az legyen az első dolgod, hogy elmész orvoshoz! – írja Alex.

Lehet, hogy most tetőzik ez a dolog – felelem. – Szerintem te repülj el holnap, én meg majd pár nap múlva csatlakozom.

Ha sima nátha lenne, akkor nem éreznéd rosszabbul magad ilyenkor, késő este – jön a válasz. – Kérlek, menj el orvoshoz, Poppy!

Elmegyek – írom. – Nagyon sajnálom.

Aztán tényleg elsírom magam. Ha most nem tudok elutazni, könnyen lehet, hogy még egy évig nem látom Alexet. Nagyon lefoglalja a mesterképzés meg a tanítás, én pedig, mióta a P+R-nél dolgozom, itthon is alig vagyok, nem hogy Linfieldben. Viszont Anyu, amint azt izgatottan elújságolta, rávette Aput, hogy látogassanak meg karácsonykor New Yorkban, sőt még a bátyáim is ráálltak, hogy eljönnek egy-két napra. Pedig miután Kaliforniába költöztek, nagyon erősködtek, hogy ők aztán ide soha. Mintha azzal, hogy aláírták a munkaszerződést (Parker tévéforgatókönyv-író Los Angelesben, Prince pedig egy videójáték-fejlesztő cégnél dolgozik San Franciscóban), elkötelezték volna magukat a nyugati part mellett. Mintha úgy éreznék, hogy részt kell venniük a „túlvéggel” folytatott ádáz rivalizálásban.

Ha beteg vagyok, mindig azt kívánom, hogy bárcsak a linfieldi szobámban lehetnék, amelynek falát vintage utazási poszterekkel tapétáztam ki. Ott feküdnék a régi ágyamban a halvány rózsaszín paplan alatt, amelyet Anyu csinált, amikor terhes volt velem. Most pedig buzgón hozná a levest meg a lázmérőt, csekkolná, hogy elég vizet iszom-e, és nyomná belém a lázcsillapítókat.

Most kivételesen gyűlölöm az én minimalista kéglimet. És gyűlölöm a város zaját, amely nulla-huszonnégyben döngeti az ablakomat a hét minden napján, meg a halványszürke vászon ágyneműt, amelyet magam választottam, meg az elegáns vonalvezetésű, dán stílusúnak látszó, avagy „dánutánzat” bútoraimat. Ez utóbbiakat mostanában halmoztam fel, mióta meglett a „nagylányos melóm”, ahogy Apu emlegeti.

Most azt akarom, hogy csecsebecsék, mütyürkék, kacatok vegyenek körül. Virágmintás lámpaernyőket akarok, meg összevissza színű és mintájú kispárnákat a skót mintás kanapén, amelynek háttámlája szúrós afgán pokróccal van leterítve. És az ősrégi, piszkosfehér frizsiderhez akarok kicsoszogni, amelyet azok az iszonytató nemzeti parkos, vidámparkos, akvaparkos hűtőmágnesek borítanak, meg a gyerekkori rajzaim, meg a vakuval kifehérített családi fotók. És látni akarom, ahogy Anyuék bepelenkázott, vénséges vén, vak macskája nekimegy a falnak!

Jó lenne, ha nem lennék egyedül, és nem szakadnék meg az erőlködéstől, ha levegőt veszek.

Swapna hajnali fél hatkor válaszol. Ezt írja:

Ilyesmi előfordul, ne gyötörd magad miatta. Abban viszont igazad van, hogy nem térítenek vissza semmit, úgyhogy a barátod nyugodtan használja ki a lefoglalt szállásodat, ha akarja. Küldd át azt az útitervfélét, amit előadtál, hogy Trey annak alapján fotózhasson, te pedig majd utánamész, ha már jól vagy.

És Poppy, ha ez még egyszer előfordul (elő fog fordulni, hidd el), ne lihegd túl ennyire a szabadkozást. Hiszen az immunrendszerednek nem vagy korlátlan ura, azaz úrnője, és hidd el, a férfi kollégáidon sosem látom, hogy ellenem elkövetett gaztettnek tekintenék, ha le kell mondaniuk egy utat. Ne bátorítsd az embereket arra, hogy olyasmiért hibáztassanak, amiről nem tehetsz! Fantasztikusan írsz, és áldhatjuk a szerencsénket, amiért nálunk dolgozol.

Most pedig húzás az orvoshoz, és jöhet a szigorú P+R! A következő lépéseket majd megbeszéljük, ha már javul az állapotod.

Talán még jobban megkönnyebbülnék, ha nem lenne a rám, meg az egész lakásra ereszkedő köd, és nem lenne iszonyú kényelmetlen a puszta létezés.

Leképernyőfotózom az e-mailt, és elküldöm Alexnek. Menj, és mulass jól!!! – írom hozzá. – Ha sikerül, csatlakozom a második félidőre!

Ekkor már a felkelés gondolatától is szédülök. Félreteszem a telefont, lehunyom a szememet, és hagyom, hogy elnyeljen az álom, mint egy mélységes mély kút, amely körülölel, ahogy zuhanok.

Nem édesdeden alszom, mint a tej, hanem vacogva, hol igen, hol nem, így az álmom is nyugtalan. A történetek és a mondatok többször is elkezdődnek, de mindig félbeszakítják egymást, mielőtt szárnyra kapnának. Elég sokat hánykolódom ébren, így tudatosul bennem, hogy mennyire fázom, és milyen kényelmetlen az ágy is, meg a test is, amely körülzár.

Óriásira nőtt, éhes szemű, fekete macskával álmodom. Körbe-körbe kerget, majd amikor már kifulladtam, és jártányi erőm sincs, rám veti magát. Ekkor fölriadok, de némi görcsös rángatózás után újra lecsukódik a szemem, és kezdődik minden elölről.

Tényleg el kéne mennem orvoshoz – suhan át olykor-olykor az agyamon, de biztosra veszem, hogy felülni sem tudnék, nemhogy járni.

Nem eszem, nem iszom. Még pisilni sem megyek ki.

Telnek-múlnak az órák, és egyszer csak arra nyitom ki a szemem, hogy a naplemente aranysárga fénye ragyog be az ablakon. Aztán mire kettőt pislogok, az aranysárgából kékeslila lesz, és úgy hasogat a fejem, hogy szinte hallom a fejszecsapások zaját. Sokkhullámként árad szét a testemben ez a hang.

Áthengeredek a hasamra, és a párnába fúrom az arcomat, de ez sem segít.

A tompa puffanások egyre hangosabbak, és mintha a nevemet mondogatná a fejsze. Olyasmi ez, mint amikor hullafáradtan, félálomban zenét vélsz hallani, ha beszélnek hozzád.

– Poppy! Poppy! Poppy, itthon vagy?

Zörgeti az asztalkát a rezgő telefonom. Megvárom, míg abbahagyja, de újra csörög, majd harmadszor is. Végül odahengergőzöm, és megpróbálom leolvasni a képernyőről, hogy ki hív, pedig mintha olvadozna körülöttem a világ, mint a kétféle színű csavart fagyi.

Több tucatnyi üzenet jött LEGNAGYOBB SÁNDORtól, és az utolsó így szól: Itt vagyok! Engedj be!

De semmit sem jelentenek a szavak. Olyan kótyagos a fejem, hogy képtelen vagyok kontextusba helyezni őket, és úgy fázom, hogy nem is érdekel a kontextusuk. Alex most megint hív, de abban sem vagyok biztos, hogy meg tudnék-e szólalni. Talán kipréselődnének az összeszűkült torkomon a szavak, talán nem.

Megint lesújt a tompán puffanó fejsze, és mintha megint a nevemet mondaná . Aztán felszáll a köd, épp csak annyira, hogy helyükre kerülhessenek a mozaikok, és összeállhasson a kép.

– Alex… – motyogom.

– Poppy! Itt vagy bent? – kiáltja az ajtó túloldalán Alex.

Már megint álmodom. Igen, álmodom, hiszen csak álmomban képzelhetem azt, hogy el tudok jutni az ajtóig. És mivel álmodom, biztos az a bazi nagy fekete macska vár rám a küszöb előtt, Sarah Torvallal a nyergében.

De talán mégsem. Talán mégis Alex lesz az, akit beránthatok a lakásba, és…

– Poppy, kérlek, jelezd, hogy megvagy! – szólal meg az ajtó előtt. Lecsusszanok az ágyról, a vállamra terítem a vászonhuzatú paplant, és odavonszolom magam a harmatgyenge, kocsonyás lábaimon.

Bénázok egy kicsit a zárral, de végül elfordul, és kivágódik az ajtó. Mintegy varázsütésre, mert ez ugyebár csak álom.

De aztán meglátom Alexet meg az ütött-kopott gurulós bőröndjét, és már nem vagyok olyan biztos benne, hogy álmodom.

– Ó, istenem, Poppy! – mondja, majd belép, szemügyre vesz, és az izzadt, ragacsos homlokomra nyomja a kézfeje hűs hátoldalát.

– Tűzforró vagy – állapítja meg.

– Te pedig Norvégiában vagy – nyögöm ki reszelősen suttogva.

– Hát, ott nagyon nem vagyok – feleli, majd bevonszolja a bőröndjét, és becsukja az ajtót. – Mikor vettél be utoljára lázcsillapítót?

Megrázom a fejemet.

– Nem vettél be semmit? – hüledezik Alex. – Basszus, Poppy, úgy volt, hogy elmész orvoshoz!

– Nem sikerült – mondom. Tudom, hogy ez elég szánalmasan hangzik, hiszen huszonhat éves vagyok, van rendes állásom, betegbiztosításom, lakásom, diákhitel-adósságom, és egyedül élek New York Cityben. De akkor is az a helyzet, hogy jobb, ha bizonyos dolgokat nem egyedül kell csinálnia az embernek.

– Semmi baj – mondja Alex, és gyöngéden magához von. – Szépen visszafekszel, aztán pedig megpróbáljuk levinni a lázadat.

– Pisilnem kell – mondom könnyek között, majd beismerő vallomást teszek: – De lehet, hogy már össze is pisiltem magam.

– Oké, oké – nyugtatgat Alex. – Menj csak. Keresek neked valami tiszta ruhát.

– Lezuhanyozzak? – kérdezem, mert én most egy gyámoltalan kisgyerek vagyok, és valakinek meg kell mondania, hogy mit csináljak. Valahogy úgy, mint felsős koromban, amikor a Cartoon Networköt néztem egész álló nap, ha beteg voltam, és ezenkívül csak akkor csináltam bármit is, ha anyukám szólt.

– Nem igazán tudom, hogy az jó-e ilyenkor – feleli Alex. – Mindjárt ráguglizok. Te csak menj pisilni!

A kelleténél nehezebben jutok el a vécéig. A vállamra terített paplan még a küszöb előtt a padlóra hull. Nyitott ajtóval, vacogva csurrantok, de vigasztal a tudat, hogy Alex jön-megy a lakásban. Halkan húzgálja a fiókokat, begyújtja a tűzhelyet, ráteszi a gázrózsára a teáskannát.

Miután mindennel végzett, megnézi, mi van velem. Az van, hogy még mindig a klotyón ülök a bokámig lecsúszott pizsisortomban.

– Azt hiszem, nem lehet gond, ha lezuhanyzol – mondja Alex, és megnyitja a vizet. – Hajat azért talán ne moss – teszi hozzá. – Nem tudom, igaz-e, de a nagymamám esküszik rá, hogy a vizes haj betegséget okoz. Biztos, hogy nem fogsz elesni, meg ilyesmi?

– Ha gyorsan csinálom, nem lesz gond – felelem, majd hirtelen tudatosul bennem, hogy milyen ragacsos vagyok. Szinte biztosra veszem, hogy bevizeltem, és ezt később nyilván megalázónak fogom érezni, de most aligha tudnék bármitől is zavarba jönni. Alex itt van, és ettől nagyon megkönnyebbültem, ennyi. Ezt érzem, és semmi mást.

Alex egy pillanatig bizonytalanul néz rám, majd így szól:

– Akkor rajta. Én itt leszek a közelben, és ha úgy érzed, hogy kezd sok lenni, csak szólj, oké?

Elfordul, amíg nagy nehezen talpra állok, és kibújok a pizsamámból. Aztán bekecmergek a zuhanyfülkébe, behúzom a függönyt, és megborzongok, amikor rám zúdul a forró víz.

– Minden oké? – kérdezi egyből Alex.

– Ühüm.

– Itt maradok, oké? Ha kell valami, csak szólj.

– Ühüm.

Csak egy-két percig bírom. Miután elzárom a vizet, Alex beadja a törölközőt. Így, vizesen minden eddiginél jobban fázom.

Amikor vacogva kilépek a zuhanyfülkéből, Alex palástként rám terít még egy törölközőt, és azon keresztül dörzsölget, hogy melegítsen.

– Gyere, ülj le, míg ágyneműt cserélek, oké?

Bólintok. A hálószobám sarkában álló rattanszékhez vezet. Antik darab, és pávafarok alakú a támlája.

– Pótágynemű? – kérdi Alex.

– Felső polc – mutatok a komódra.

Kiveszi, amit kell, majd a kezembe nyom egy összehajtott melegítőalsót és pólót. Mivel nem szokásom hajtogatni a ruháimat, csak arra tudok gondolni, hogy Alex gépiesen elvégezte a műveletet.

Miután átadta a ruhadarabokat, látványosan elfordul, és csinálni kezdi az ágyamat. Én pedig a padlóra ejtem a törölközőket, és felöltözöm.

Miután megvetette az ágyamat, fölhajtja a paplan sarkát, hogy bebújhassak alá. A konyhában fütyülni kezd a teáskanna, és Alex már indulna is, de a tiszta, meleg, biztonságos érzéstől kissé megrészegülten elkapom a karját.

– Nem akarom, hogy elmenj!

– Máris jövök – feleli. – Hozok valami gyógyszert.

Bólintok, és elengedem. Egy pohár vízzel meg a laptoptáskájával jön vissza. Leül az ágy szélére, majd glédába állítja a kisasztalon a tablettás üvegcséket meg a köptetős dobozokat.

– Nem tudtam pontosan, milyen tüneteid vannak – magyarázza.

Megérintem a mellkasomat, és mondanám, hogy mennyire szorít, és milyen szörnyű érzés ez, de Alex már tud mindent. Előkotor az egyik kis üvegből két tablettát, és a kezembe adja őket, majd a pohár vizet is.

– Ettél valamit? – kérdi, miután bevettem a gyógyszert.

– Nem hinném.

Halovány mosoly ül ki az arcára.

– Útközben vettem ezt-azt, hogy ne kelljen itt boltba mennem. Leves hogy hangzik?

– Miért vagy te ilyen kedves? – suttogom.

Alex egy-két másodpercig méreget, majd puszit nyom a homlokomra.

– Szerintem kész a tea – mondja, és kimegy, majd hamarosan behozza a csirkés-tésztás levest, a vizet és a teát. Beállítja a telefonját, hogy csipogjon, ha megint vehetek be gyógyszert, és az éjszaka folyamán néhány óránként megméri a lázamat.

Most nem álmodom semmit, és ha fölneszelek, mindig ott találom magam mellett a félig-meddig bóbiskoló Alexet.

– Hogy vagy? – kérdi ásítozva.

– Jobban – felelem, bár nem igazán tudom, hogy ez a fizikai állapotomra is igaz-e. Az biztos, hogy mentálisan és érzelmileg jobban vagyok, mióta megjött Alex – de mivel egy-két szónál többet nem tudok kinyögni egyszerre, meg sem próbálom ezt elmagyarázni.

Reggel Alex letámogat a lépcsőn, és eltaxizunk együtt az orvoshoz.

Tüdőgyulladás! Igen, tüdőgyulladásom van. De nem olyan durva, hogy kórházba kéne mennem.

– Ha szemmel tudja tartani, és rendesen szedi az antibiotikumot, rendbe fog jönni – mondja az orvos. Alexhez beszél, mert én most nem úgy festek, mint aki értelmezni tudja, amit mondanak neki.

Utána Alex hazavisz, majd közli, hogy egy időre el kell mennie. Szívem szerint könyörögve kérném, hogy maradjon, de ahhoz is fáradt vagyok. Amúgy is jár neki egy kis szünet, hiszen egész éjszaka kedves nővért játszott.

Félóra múlva visszajön. Hoz zselét, tojást, levesutánpótlást, meg mindenféle vitamint és fűszert, amit én eddig nem tartottam itthon, mert meg sem fordult a fejemben, hogy kéne.

– Betty mama a cinkre esküszik – mondja Alex, és ágyba hoz nekem egy marék vitamint, egy csésze szép piros zselét, meg egy pohár vizet. – És azt is ő mondta, hogy tegyek a levesedbe fahéjat, úgyhogy őt átkozd, ne engem.

– Hogyhogy itt vagy? – nyögöm ki nagy nehezen.

– New York-i átszállással mentem volna Norvégiába – feleli.

– És? Bepánikoltál a reptéren, és megfutamodtál?

– Nem, Poppy – mondja Alex. – Azért jöttem ide, hogy veled legyek.

Könny szökik a szemembe.

– El akartalak vinni egy jégből épített hotelbe – rebegem.

Röpke mosolyra húzódik a szája széle.

– Most komolyan nem tudom eldönteni, hogy nem a láztól beszélsz-e félre – mondja.

– Nem – felelem, és jó szorosan lehunyom a szemem, de így is csíkot húz az arcomon a kicsorduló könnyem. – Tényleg így terveztem. Annyira sajnálom!

– Hahó! – mondja Alex, és kisimítja a hajamat az arcomból. – Engem ez, hogy stílszerű legyek, hidegen hagy, ugye tudod? Csak az számít, hogy veled lehetek.

Végigsiklik a hüvelykujja a kis nedves csíkon, amely az orrom mellett húzódik, és letörli, mielőtt elérné a felső ajkamat.

– Én is sajnálom, hogy rosszul érzed magad, és lemaradsz a jéghotelről, de nekem itt is tök jó – folytatja.

Úgy néz ki, mióta ez az ember lecserélte a húgyban úszó ágyneműmet, a méltóságom utolsó morzsái is odalettek. Ugyanis se szó, se beszéd, elkapom a nyakát, és lehúzom magam mellé. Fészkelődve elhelyezkedik az ágyon, majd átkarolja a hátamat, és a mellkasára von. Én is átkarolom a derekát, és így fekszünk ott összegabalyodva.

– Érzem, hogy ver a szíved – mondom neki.

– Én is, ahogy ver a tiéd.

– Bocsi, hogy összepisiltem az ágyat.

Alex elneveti magát, majd magához szorít, és úgy szeretem, hogy belesajdul a szívem. Alighanem mondok is valami effélét, mert Alex azt morogja:

– Most már tényleg félrebeszélsz.

Megrázom a fejemet, és fészkelődve közelebb nyomulok hozzá. Már nem választ el tőle semmi. Könnyedén a hajamba túr a keze, és borzongás fut végig a gerincemen, mert a nyakamat is súrolják az ujjai. Olyan jó érzés ez a rossz érzések tengerében, hogy egy kicsit homorítok, és erősebben markolom a hátát. Érzem, hogy felgyorsul a szívverése, mire az én szívritmusom is az egekbe szökik, mintha nem akarna lemaradni. Aztán Alex keze a combomra vándorol, és átveti a lábamat a csípőjén, mire az ujjaim szinte a hátába vájnak, és a szám a nyakába fúródik, amely alatt felajzottan lüktet az ütőér.

– Kényelmes így neked? – kérdi kásás hangon, mintha csupán kényelmi kérdés lenne, hogy így fekszünk. Lám, már gyártja is a teóriát, amely elkendőzi előlünk az igazságot! Mert az igazság az, hogy még így, betegen, elködösült tudattal is érzem, hogy Alex pont ugyanúgy kíván engem, mint én őt.

– Ühüm – mormogom. – És neked?

Erősödik a szorítása a combomon, miközben bólint, és azt mondja:

– Aha.

Aztán mozdulatlanná dermedünk.

Nem tudom, mennyi ideig fekszünk így, de a gyógyszer végül győzelmet arat a szikrázóan eleven idegvégződéseim fölött, és elalszom. Amikor fölébredek, tőlem tisztes távolságban, az ágy túloldalán találom Alexet.

– Anyukádat szólongattad – mondja.

– Mindig nagyon hiányzik, ha beteg vagyok – felelem.

Alex bólint, és a fülem mögé simít egy kósza hajszálat.

– Néha nekem is – mondja.

– Mesélsz anyukádról?

Fészkelődik egy kicsit, majd miután félig felült, és nekidőlt az ágy fejrészének, visszakérdez:

– Mire vagy kíváncsi?

– Bármire – suttogom. – Hogy mi jut eszedbe, amikor rá gondolsz.

– Hát, még csak hatéves voltam, amikor meghalt – feleli, és megint lesimítja a hajamat. Nem forszírozom, hogy azért mondjon valamit, de végül magától is folytatja:

– Esténként énekelt nekünk altatódalt, és én meg voltam róla győződve, hogy gyönyörű hangja van. Még mondogattam is az ovis társaimnak, hogy az én anyukám énekesnő, vagyis az lehetne, ha nem velünk lenne otthon, vagy valami ilyesmit. És miután meghalt, apám…

Alex hajamat simogató keze egy pillanatra megáll.

– Szóval apám képtelen volt beszélni róla – folytatja. – Soha nem mondott róla semmit, és még most is félő, hogy összeomlik, ha megpróbálja. Így aztán mi sem beszéltünk róla a testvéreimmel. Aztán egyszer, úgy tizennégy-tizenöt éves koromban, átmentem a nagymamámhoz, hogy kitisztítsam az esőcsatornát, meg lenyírjam a füvet, meg ilyesmi, és Betty mama éppen régi házimozikat nézett.

Alex arcát fürkészem. Nézem a telt ajkait, meg a szemét, amely úgy csillog az ablakon beszűrődő fényben, mintha belülről lenne kivilágítva.

– Otthon ilyet sosem csináltunk – folytatja. – Így nem is emlékeztem anyám hangjára, de akkor megnéztünk egy videót kisbabakoromból. Anyám a karjában tartott, és egy régi Amy Grant-dalt énekelt… – Alex tekintete itt rám villan, és szélesebbre húzódik a szája szegletében megbúvó mosoly. – Iszonyú hamisan – fejezi be a mondatot.

– Pontosan mennyire volt „iszonyú”? – érdeklődöm.

– Annyira, hogy a nagymamám leállította a videót, nehogy szívrohamot kapjon a nevetéstől – feleli Alex. – Anyám egyébként tisztában volt a képességeivel. Hallatszott, hogy a nagymamám kacag, miközben filmezi, ő pedig vigyorogva hátratekingetett, de nem hagyta abba az éneklést. Ez a kis házimozi valahogy elég sokszor eszembe jut.

– Anyukád igazán kedvemre való hölgy lehetett – állapítom meg.

– Tudod, az én szememben sokáig amolyan mumus volt – mondja Alex. – Mintha az lett volna a legfőbb jellemzője, hogy apám romokban hevert, miután elveszítette őt. Halálra rémítette, hogy egyedül kell fölnevelnie minket.

Bólintok. Igen, ez abszolút érthető.

– Anyám sokszor mintha… – vág bele újra Alex, majd kis szünet után folytatja: – Mintha nem is hús-vér ember lenne, hanem mesefigura. Egy bölcs intelmeket tartalmazó példázat főhőse. De ha eszembe jut az a videó, már sejtem, hogy miért szerette őt annyira apám. És máris hús-vér emberként gondolok rá, és jobban érzem magam.

Egy kis időre hallgatásba burkolózunk. Aztán megfogom Alex kezét, és megtöröm a csendet:

– Fantasztikus nő lehetett – mondom –, ha a gyereke ilyen lett, mint te.

Alex megszorítja a kezemet, de nem szól semmit, és én hamarosan újra elszundítok.

A következő két nap homályba vész, de utána már kezdek helyrejönni. Nem vagyok még egészséges, de éberebb vagyok, könnyebbnek érzem magam, és tisztább a fejem.

Nincs több intenzív összegabalyodás, csak régi rajzfilmeket nézünk az ágyon, meg a tűzlépcsőre kiülve reggelizünk, meg beveszem a gyógyszert, ha Alex telefonja riaszt. Esténként pedig a kanapén ülve iszom a sok-sok teát, és közben a „hagyományos norvég népzene” című lejátszólista megy a háttérben.

Így telik el négy nap, majd öt. Felgyógyulok annyira, hogy akár el is hagyhatnám az országot, de már késő. Erről nem is esik szó köztünk, és testileg sem érintkezünk. Csak egymás karjába-lábába bokszolunk bele néha haveri alapon, meg Alex nyúl át kényszeresen az asztalon, ha attól tart, hogy mindjárt az államra csorog a folyadék. Éjszakánként viszont órákig hallgatom az egyenetlen szuszogását. Ilyenkor mintha két mágnes feküdne az ágy két oldalán, és epedve próbálnának összetapadni.

A lelkem mélyén persze tudom, hogy nem lenne jó ötlet. A láz óvatlanabbá tett, és Alex is elgyengült, de ez nem írhatja felül a megmásíthatatlan tényt, hogy nem vagyunk egymáshoz valók. Lehet, hogy van kölcsönös szeretet, meg vonzalom, és múltunk is van, de ebből csak az következik, hogy még többet veszíthetünk, ha olyan régiókba hurcoljuk el ezt a barátságot, ahova nem való.

Hiszen Alex azt tervezi, hogy megnősül, családot alapít és megállapodik, és mindezt egy olyan nővel akarja véghezvinni, mint Sarah. Akivel felépítheti azt az életet, amelyet hatéves korában elragadott tőle a sors.

Én pedig szabad, béklyómentes életre vágyom, amelyet a spontán utazgatás fémjelez, meg az „évszaknak megfelelő” emberekkel folytatott izgalmas viszonyok, és könnyen lehet, hogy soha nem fogok megállapodni. Ezért a mi kapcsolatunk csak a jól bevált plátói formájában tartható fenn. Igaz, hogy olykor felüti a fejét az az ötszázaléknyi „Mi lenne, ha…?”, de azt el kell fojtani, és vissza kell tuszkolni a helyére, mert máshogy nem megy.

Kikísérem Alexet a reptérre, és a lehető legtisztább, legártatlanabb öleléssel búcsúzom tőle. Pedig attól, ahogy egy kicsit megemel, és magához szorít, végigfut a hátamon a jól ismert, gerinchajlító borzongás, és forróság önti el a testem bizonyos pontjait, ahol Alex soha nem ért hozzám.

– Hiányozni fogsz – morogja a fülembe kissé reszelős hangon. Én pedig erőt veszek magamon, és hátralépek, hogy meglegyen köztünk a tisztes távolság.

– Te is – mondom.

Utána egész este ő jár a fejemben, és álmaimban átveti a combján a combomat, majd hozzám dörgöli a csípőjét. De amikor már éppen megcsókolna, mindig felébredek.

Négy napig nem kommunikálunk, majd Alex küld egy fotót a pirinyó, fekete macskájáról, amely egy Flannery O’Connor-regény nyitott példányán csücsül. És csak ennyit ír mellé:

Ilyen a sors.

26. fejezet

IDÉN NYÁRON

Állunk az erkélyen. Két kimelegedett, eső áztatta test, Alex lágy tekintete, az önkontrollom utolsó morzsái. A többit a sivatagi hőséggel és a nap minden mocskával együtt lemosta rólam az eső.

Nem létezik semmi más, csak Alex meg én. Összecsukódnak, majd szétnyílnak az ajkai, én meg mintha utánoznám. Megcsap a forró lehelete, és az én szapora szuszogásom is egyre közelebb visz minket egymáshoz, míg végül a nyelvem egy egész picit súrolja Alex esővíztől nyirkos alsó ajkát. Erre ő is alkalmazkodik, és egy picivel jobban összeér a szánk.

Egy leheletnyi csók, majd még egy. Ez már egy kicsivel „igazibb”. Aztán a hajában matat a kezem, és halkan szisszen a fogai közt kisurranó levegő, majd megint az ajkamat súrolja az ajka. Ez már mélyebbre ható, ráérősebb, alaposabb, intenzívebb csók, és én borzongva, rémülten, felvillanyozva, meg a számtalan köztes árnyalat közt csapongva olvadok eggyé Alexszel. Egymásba mélyed, majd szétválik a szánk, aztán Alex nyelve végigsiklik a nyelvemen, és mélyebbre hatol. A fogaim az alsó ajkát birizgálják ott, ahol a legteltebb, a csípőmre vándorol a két keze, én meg homorítok, még jobban hozzá préselődöm, és végigszalad a kezem a nedves nyakán.

Eggyé olvadunk, majd szétválunk, de a kettőnk közti kis hézag, meg a szapora, pihegő légzésünk majdnem olyan mámorító, mint amikor a nyelve ízlelgeti a nyelvemet. Utána elhúzódik tőlem, de a szája ott marad közvetlenül a szám fölött úgy, hogy még érzem a leheletét.

– Jó ez neked? – kérdi suttogva.

Ha meg tudnék szólalni, azt felelném, hogy ez életem legszebb csókja, és eddig nem is tudtam, hogy csókolózni ennyire jó, és ha órákig „csak” smárolnék vele, az jobb lenne, mint a legjobb szex, amiben valaha részem volt.

De nem tudok olyan tiszta fejjel, összeszedetten gondolkodni, hogy ilyesmiket mondjak, mert azzal van elfoglalva az agyam, hogy Alex markolássza a hátsómat, kilapítja a mellemet a falként tornyosuló mellkasa, és sikamlós a bőre meg a vékonyka, eső áztatta pólója. Így aztán csak bólintok, és megint elkapják a fogaim az alsó ajkát, ő pedig a gipszkarton falhoz nyomja a hátamat, és még hevesebben csókol.

Aztán az egyik keze a pólóm combomra lógó szegélyébe markol, a másik pedig benyúl a textil alá, és a hasamat cirógatja.

– Hát ez? – kérdi.

– Ez is – pihegem.

Erre följebb kúszik a keze, és a fürdőruhafelsőm alá téved, én meg kéjesen borzongok.

– Hát ez?

Finom kis köröket írnak le az ujjai. Elakad a lélegzetem, kihagy egy ütemet a szívem. Bólintok, majd magamhoz húzom Alexet, és valami keményet érzek a lábam közt. Egy kicsit megszédít…

– Egyfolytában rád gondolok – mondja Alex, és szép lassan megcsókol, majd libabőrös nyomvonalat húz a nyakamra vándorló szája. – Azaz erre – teszi hozzá.

– Én is – vallom be suttogva. Aztán Alex szája a mellemre vándorol, és a vizes pólómon keresztül csókolgat, amelynek szegélyét egyre följebb húzza. Átcibálja a csípőmön, a bordáimon, a vállamon, majd a fejemen, és a szanaszét szabdalt nejlonfólia-tengerbe ejti.

– Vedd le te is! – mondom, és már nyúlok is a pólója után. Vadul dobog a szívem, miközben áthúzom a fején, majd félredobom. Alex közelebb nyomul, de fölemelem a kezemet, hogy álljon meg egy szóra.

– Abbahagyjuk? – kérdezi. Sötéten csillan a szemében a pánik.

Megrázom a fejem.

– Nem, csak… Csak soha nem látlak így.

Mosolyra rándul a szája széle.

– Pedig bármikor megnézhettél volna – mondja halkan. – Csak hogy tudd.

– Hát, te is – mondom.

– Én néztelek is, hidd el.

Aztán magamra rántom, ő meg durván megemeli, majd a csípőjéhez nyomja a combomat. Én pedig a széles hátába mélyesztem az ujjaimat, meg a nyakába a fogamat, miközben a mellemet és a fenekemet masszírozza a két keze. A szája pedig végigsiklik a kulcscsontomon, majd be a bikinim alá, de a mellbimbómat csak óvatosan harapdálja. Megtapogatom a textilen keresztül, majd be is nyúlok a fürdőgatya alá. Imádom, ahogy megdermed, és egy kicsit elfordul. Végül letolom a gatyát a csípőcsontjáról, és kiszárad a szám, amikor közvetlenül…

– Basszus! – fakadok ki, mert nyakon önt a kínos felismerés, mint egy vödör jeges víz. – Leálltam a tablettával!

– Én viszont elköttettem magam, ha ez megnyugtat – mondja Alex.

Hátrahőkölök. Annyira sokkol, amit hallok, hogy megtörik a varázs.

– Hogy mit csináltál?

– Nyugi, ez visszafordítható – feleli. Most vörösödik el először, mióta nekikezdtünk ennek.

– És arra az esetre is tettem… óvintézkedéseket, ha gyereket akarnék, és mégsem sikerülne visszacsinálni a dolgot – folytatja. – Általában sikerül, de… Szóval nem hiányzott, hogy véletlenül teherbe ejtsek valakit. Most miért nézel így rám, Poppy?

Tudtam, hogy Alex feketében és fehérben gondolkodik, tudtam, hogy szuperóvatos, tudtam, hogy ő a legfigyelmesebb, legudvariasabb ember a földön, de valamiért mégis meglep, hogy mindez összeállt egy ekkora döntéssé. Mintha szívizomlázam lenne, melengeti, egyben finoman meg is sajdítja a szívemet a gondolat, hogy ez annyira Alex.

Jó szorosan átölelem a derekát, és magamhoz szorítom.

– Nem röhöglek ki – bizonygatom. – Csak az a vicces, hogy ez annyira rád vall. Körültekintés, elővigyázatosság, odafigyelés mindenekelőtt, mindenekfölött. Egy királyfi vagy hófehér paripán, Alex Nilsen!

– Ah-ha – mondja erre. Derűs az arca, de látszik, hogy nem győztem meg.

– Komolyan! – erősködöm, és még jobban hozzásimulok. – Egyszerűen elképesztő vagy!

– Használhatunk óvszert, ha akarod – mondja. – De én nem… Szóval nincs senki más.

Biztosra veszem, hogy elpirultam. És alighanem vigyorgok is, méghozzá elég hülyén.

– Nem kell óvszer – mondom. – Csak mi vagyunk.

Ezt úgy értem, hogy ha van valaki, akivel szívesen csinálnám azt, amire készülünk, akkor az ő és csakis ő. Ha van valaki, akiben megbízom, és akitől az is kell, ami most jön, akkor az ő.

De ilyen röviden mondom, hogy „csak mi vagyunk”, Alex pedig megismétli, jelezve, hogy pontosan tudja, mire gondolok. Aztán máris a földön vagyunk, a szétdobált nejlonfólia tengerében. Alex letépi rólam a bikinifelsőt, majd az alsót is, a lábam közé nyomul a szája, és vasmarokkal fogja a fenekemet. Zihálva homorítok, amikor munkához lát a nyelve.

– Alex! – nógatom esdeklő hangon, a hajába markolva. – Ne várass tovább!

– Ne légy türelmetlen – évődik halk, mély, reszelős hangon. – Én tizenkét évig vártam, úgyhogy most már nem akarom elkapkodni.

Borzongás fut végig a gerincoszlopomon, és megint homorítok. Alex feje végül lassan följebb kúszik, majd amikor már áll, a hajamba markol, és szép lassan belém hatol. Rátalálunk a ritmusunkra, és valami hihetetlenül jó, felvillanyozó, helyénvaló ez az egész. Hihetetlen, mennyi időt pocsékoltunk el arra, hogy ezt nem csináltuk! Hihetetlen, hogy tizenkét év ment el középszerű vagy annak sem mondható üzekedésekre ahelyett, hogy… Ehelyett!

– Istenem! Mitől vagy te ebben ilyen jó? – szólalok meg.

A fülemet súrolja Alex kuncogása, amelyet egy fülem mögé elhelyezett csók is követ.

– Onnan, hogy ismerlek – feleli gyengéden. – És emlékszem rá, hogy milyen hangot adsz, ha valami jó neked.

Több hullámban feszül pattanásig minden porcikám. Alex minden kézmozdulata, a hímtagja minden döfése magában hordozza a veszélyt, hogy atomjaimra hullok szét.

– Veled elszexelnék mindhalálig! – zihálom.

– Akkor jó – feleli, majd egy kicsit felgyorsít és bekeményít. Szétárad a testemben a kéj, és szitokszavak hagyják el a számat, miközben a ritmusát felvéve vonaglok.

– Szeretlek – sziszegem véletlenül. Talán azt akartam mondani, hogy „Szeretek szexelni veled”, vagy „Szeretem a fantasztikus testedet”, vagy talán tényleg azt, hogy „Szeretlek”, ahogy szoktam, ha kedves és figyelmes hozzám, de ez egy kicsit más, hiszen éppen szexelünk. Forróság önti el az arcomat, és nem tudom, hogy hozhatnám helyre a dolgot, de Alex, miközben lassan, mélyen és keményen újra belém hatol, így felel:

– Én is szeretlek.

Ekkor oldódom fel végleg, ekkor párolog el a kínos zavarom, a félelmeim írmagja is. Nem marad semmi más, csak Alex.

A hajammal gyengéden babráló durva, érdes keze.

Az ujjaim alatt szinte hullámzó, széles háta.

A le-föl járó, kiálló csípőcsontja.

A verejtéke, a bőre és az őt áztató eső íze a nyelvemen.

A két izmos, kidolgozott karja, amelyekkel magához szorít, ahogy egészen egymásba olvadva, egy ütemre vonaglunk.

Az ajkaimat finoman harapdáló, érzéki szája, amely mindig máshogy ér hozzám, máshogy csókol, amikor újra meg újra eggyé forrunk.

Csókolja az államat, a nyakamat, a vállamat is: minden részletre ügyel a bőrömet bebarangoló, forró nyelve. Én is megérintem, megízlelem, ahol érem, és ő is borzong a kezem és a szám alatt, amikor sorra kerül egy-egy éles, kemény csontja vagy lágy domborulata.

Végül hanyatt dől, magára húz, és ez a legjobb, mert rengeteget látok belőle, és oda nyúlok, ahova akarok.

– Alex Nilsen! – pihegem kifulladva. – Nálad dögösebb férfi nincs a földön!

Erre Alex, szintén kifulladva, elneveti magát, és belecsókol a nyakamba.

– És szeretsz – fejezi be helyettem a mondatot, megbizsergetve a gyomromat.

– Szeretlek – mormolom, de most már szántszándékkal.

– Annyira szeretlek, Poppy – mondja erre Alex, és a hangja valahogy átbillent a szakadék peremén. Lezuhanok, és atomjaimra hullok szét – azaz hullunk szét ketten, együtt.

Nem tudom, mit műveltünk mi most, milyen láncreakciót indítottunk be, és hogy fog elsülni a dolog. De nem is tudok másra gondolni, csak a köztünk gomolygó, kettőnket összefűző, mindent elsöprő szerelemre.

27. fejezet

IDÉN NYÁRON

Utána összebújva, bőrig ázva heverünk a fóliával teleszórt erkélyen. Igaz, a vihar már csitul, és szárítgat minket a helyére beáramló meleg.

– Egyszer réges-régen mintha azt mondtad volna, hogy, idézem: „A szabad ég alatti szex túl van hájpolva” – jegyzem meg.

Alex hallat egy rekedtes kacajt, megsimogatja a hajamat, és így felel:

– Akkor még nem szexeltem szabad ég alatt veled.

– Ez fantasztikus volt – mondom. – Legalábbis nekem. Ilyen jó még soha senkivel nem volt.

Alex felkönyököl, és fölém tornyosulva mélyen a szemembe néz.

– Nekem sem volt még soha ilyen jó – mondja.

A mellkasába fúrom az arcomat, és megcsókolom a bordázatát.

– Azért lecsekkoltam, biztos, ami biztos – mondom.

Alex kivár egy kicsit, majd így szól:

– Én máris kezdeném elölről.

– Én is – felelem. – Szerintem jó ötlet.

– Azért lecsekkoltam, biztos, ami biztos – utánoz Alex, miközben az ujjam lustán mintákat rajzolgat a mellkasára. Aztán szorosabban ölel a derekamra, vagy inkább a fenekemre fonódó karja, és hozzáteszi:

– De tényleg nem éjszakázhatunk itt.

– Tudom – sóhajtom. – Csak nagyon nincs kedvem költözködni. Sőt, el sem akarok mozdulni innen. Soha többé.

Alex a vállam mögé simítja a hajamat, és megcsókolja a szabaddá tett bőrfelületet.

– Szerinted megtörtént volna ez akkor is, ha nem krepál be Nikolai légkondija? – kérdezem.

Alex most közvetlenül a szívem fölött csókol meg. Jeges borzongás fut végig a gyomromon meg a lábamon is, ahol nyomvonalat húznak az ujjai.

– Ez akkor is megtörtént volna, ha Nikolai meg sem születik – feleli. – Lehet, hogy nem ezen az erkélyen, de megtörtént volna.

Felülök, a derekára kulcsolom a behajlított lábamat, és az ölébe ülök.

– Nagyon örülök, hogy itt történt meg – mondom.

Végigsiklik a két keze a combomon. Megint kezd forrósodni a lábam köze.

És ekkor valaki bedörömböl.

– Van itt valaki? – kiáltja egy férfihang. – Nikolai vagyok! Bemegyek, ha nem…

– Egy pillanat! – kiabálok ki, majd lekászálódom Alexről, és fölmarkolom a szétázott pólómat.

– Basszus! – fortyog Alex, és keresni kezdi a fóliakupacban a fürdőgatyáját.

Végül én találom meg a kis fekete textilcsomót. Odadobom Alexnek, majd lecibálom a pólóm szegélyét a combomra, de már kattan is a zár.

– Hééé! – visítom, és rohanok az ajtóhoz, nehogy Nikolai meglássa Alexet, aki most szó szerint meztelen, vagy a szétszabdalt nejlonfóliát.

Nikolai alacsony, kopaszodó fickó, és talpig gesztenyebarnába öltözött: ilyen színben pompázik a hetvenes éveket idéző golfinge, a pliszírozott nadrágja és a fűzőtlen félcipője is. Felém nyújtja a húsos jobbját, és megállapítja:

– Nyilván te vagy Poppy.

– Igen, helló – felelem. Miután kezet ráztunk, fenntartom az intenzív szemkontaktust, hogy Alex diszkréten felöltözhessen a nagyrészt sötétbe borult erkélyen.

– Figyelj, sajnos, rossz hírem van – kezdi Nikolai. – Az a helyzet, hogy a légkondi kimúlt.

„Nem mondod, baszki!” – mondom ki hajszál híján fennhangon is.

– Mármint nemcsak itt, nálatok, hanem az egész épületszárnyban – folytatja Nikolai. – Holnap reggel jön valaki, és megnézi. Igazán nagyon sajnálom, hogy ilyen lassan reagáltam.

Ekkor bukkan föl a vállamnál Alex. Nikolainak mintha leesne, hogy szét vagyunk ázva, és gyűrött a ruhánk, de szerencsére nem kommentálja a dolgot.

– Szóval tényleg nagyon sajnálom – ismétli. – Őszintén szólva azt hittem, hogy csak nehéz esetek vagytok, de kiderült, hogy…

Meghuzigálja az inggallérját, és egy kicsit megborzong, majd folytatja:

– Szóval visszafizetem ezt a három napot, és… Hát, nem tudom nyugodt szívvel azt mondani, hogy gyertek vissza holnap, mert nem biztos, hogy megoldódik a dolog.

– Semmi gond! – felelem. – Ha visszakapjuk az egész heti pénzt, keresünk valami más helyet.

– Biztos? – csodálkozik Nikolai. – Elég borsos árak vannak ám, ha az utolsó percben foglaltok.

– Majd megoldjuk valahogy – erősködöm.

Alex gyengéden hátba taszít az alkarjával, és közli:

– Poppy az olcsó nyaralás avatott szakértője.

– Tényleg? – kérdi Nikolai, de süt a hangjából az érdektelenség. Előhúzza a telefonját, egy ujjal pötyög rajta valamit, majd közli:

– Visszautaltam a lóvét. Nem tudom, mennyi az átfutási idő. Szóljatok, ha gond van!

És már indul is, de még visszafordul az ajtóból.

– Majd’ elfelejtettem – mondja. – Ezt találtam a lábtörlőn.

Átnyújt egy félbehajtott papírt, amelyre cirkalmas, dőlt betűkkel ezt írták: „A nászutasoknak”, és rajzoltak köré vagy húsz-huszonöt szívecskét.

– Gratula a lagzihoz! – mondja Nikolai, és távozik.

– Mi ez? – kérdi Alex.

Miután széthajtom a papírlapot, egy Groupon-kupon tárul a szemem elé. Silány minőségű, fekete tintával nyomtatták ki, és a lap szélére, ugyanazzal a kézírással, mint a címzést, ezt írták:

Reméljük, nem para, hogy tudjuk, hol laktok! Mintha a szenvedély zajai szűrődtek volna ki innen ;), és Bob mondta, hogy látott titeket elmenni ma reggel. (Három ajtóval arrébb vagyunk.) Szóval jó korán el kell indulnunk (Joshua Tree!!! Jeee! Már attól is kész celebnek érzem magam, hogy leírom!), úgyhogy erre, sajna, már nem lesz időnk. (Szinte ki sem mozdultunk a hálószobából, de hát tudjátok, hogy van ez, LOL.) Reméljük, jól sikerül a pihizés-lazulás!

Xoxo, a ti tündér keresztanyátok és -apátok, Stacey & Bob

Döbbenten pislogok a kupon láttán.

– Százdolláros ajándékutalvány! – mondom. – Egy gyógyfürdőbe szól. Azt hiszem, olvastam is róla, állítólag baromi jó.

– Ejha! – mondja Alex. – Kezdem rosszul érezni magam, amiért csak most tudtam meg a nevüket.

– Ezen azért ne görcsölj – felelem. – Ők sem tudták a miénket.

– És mégis nekünk adták ezt a kupont.

– Jut eszembe, vajon ápolhatnánk velük hosszan tartó, közel kerülős, együtt utazgatós barátságot úgy, hogy soha nem tudják meg a nevünket? Csak úgy heccből.

– Abszolút! – véli Alex. – Csak el kell odázni a bemutatkozást. Egy idő után már kínos megkérdezni, hogy „Hogy is hívnak?” Az egyetemen volt egy csomó ilyen „barátom”.

– Ja, igen, és akkor jön az a trükk, hogy megkérdezel két embert, hogy ismerik-e egymást, hátha bemutatkoznak.

– Csak hát van, amikor azt felelik, hogy igen, ismerik egymást – mutat rá Alex. – Vagy azt mondják, hogy nem, de utána várják, hogy te mutasd be őket egymásnak.

– Lehet, hogy ők is ugyanezt játsszák – mondom. – Vagy a saját nevükre sem emlékeznek.

– Hát, én már aligha felejtem el, hogy Stacey-t és Bobot Stacey-nek és Bobnak hívják – mondja Alex.

– Én aligha felejtek el bármit is, ami ezen az utunkon történt – felelem. – Illetve a dínó farkában működő ajándékbolt talán mehet. Hátha kell a tárhely valami fontosabbnak.

– Egyetértek – mondja Alex, és lemosolyog rám a magasból.

– Akkor keresünk szállodát? – kérdem egy másodperc kínos csönd után.

28. fejezet

IDÉN NYÁRON

A Larrea Palm Springs Hotelben nyáron hetven dollár egy éjszaka, és sötétben is úgy néz ki, mintha gyerekek rajzolták volna Magic Markerrel. Ezt jó értelemben mondom.

Valóságos színorgia tárul a szemünk elé: a medence melletti strandkabinok banánsárgák, a parton sorakozó nyugágyak csiliszószvörösek, és a háromszintes épület minden blokkja más-más színű: rózsaszín, piros, lila, sárga, zöld.

A szobánkban is az élénk színek kavalkádja fogad minket. Narancssárga a fal, a függöny és a bútorzat, zöld a szőnyeg, a csíkos ágynemű pedig a külső fal színeit adja vissza.

És ami a legfontosabb, nagyon hideg van.

– Zuhanyzol előbb te? – kérdi Alex, mihelyt belépünk. Rádöbbenek, hogy idefelé jövet, a kocsiban, sőt már a Nikolai-féle apartmanban, a pakolás és a rendrakás alatt is végig arra várt, hogy megtisztulhasson. Szíve szerint egyfolytában azt mondogatta volna: istenem, de rám férne egy zuhany!, miközben én csak arra tudtam gondolni, hogy mi történt az erkélyen, és egyre-másra elöntött a forróság.

Nem akarom, hogy Alex bemenjen zuhanyozni. Azt akarom, hogy együtt álljunk be a zuhany alá, és ott is hülyüljünk egy kicsit.

De eszembe jut egy régi, bizalmas közlése, mely szerint a zuhanyszexet a szabadtéri szexnél is jobban utálja, mert a zuhany alatt ő csak tisztulni akar, és semmi mást. Tisztulni pedig nem könnyű, ha közben hull rád egy másik ember haja és mocska, és a szexuális tevékenység is kihívást jelent, hiszen folyton a szemedbe megy a tusfürdő, meg a falhoz ér a hátad, és ki tudja, mikor volt utoljára lemosva a csempe, satöbbi, satöbbi.

Mindezek fényében csak ennyit mondok:

– Szabadulj be előbb te!

Alex bólint, majd tétovázik, mintha még mondani akarna valamit, de végül nem teszi. Magába szippantja a fürdőszoba, és kezdetét veszi a hosszú, forró zuhany.

A pólóm és a hajam már megszáradt, és nagyrészt száraz a szobánk nejlonfólia-mentes erkélye is, ahova kiülök.

A hőséget száműző esőnek már nyoma sem maradt. Csak a kisebesedett ajkam emlékeztet rá, meg a tagjaimat átjáró jóleső, ellazult érzés. Ja, meg azért a levegő is kellemesebb: kis túlzással elmondhatjuk, hogy szellő lengedez.

– Tiéd a pálya – szólal meg a hátam mögött Alex.

Megfordulok. Törölközőbe csavarva, patyolattisztán áll előttem. Egyszerűen tökéletes. Máris szaporábban ver a szívem, de tudom, hogy csupa kosz vagyok, ezért kínzó vágyamat leküzdve felállok, és a kelleténél hangosabban így szólok:

– Tök jó!

Ugyanis, hogy finoman fogalmazzak, nem szoktam élvezni a zuhanyzást.

Mármint az jó, hogy tiszta leszek, és a zuhany alatt állni is jó, de az, hogy előtte ki kell fésülnöm a csimbókos hajamat, utána pedig ki kell lépnem az ócska fürdőszobaszőnyegre vagy a járólapra, és meg kell törölköznöm, és már megint fésülködhetek… Szóval mindezt utálom, és ezért vagyok heti három zuhanyos ember, szemben a naponta vagy akár naponta kétszer is tusoló Alexszel.

Most viszont a mögöttünk álló hosszú nap végén baromira jólesik a zuhanyzás.

Szinte új életre kelek attól, hogy zubog rám a jéghideg fürdőszobában a tűzforró víz, és nézhetem, ahogy tompán csillámló, szürkés csigavonalban kering, majd a lefolyóba vész a testemről csöpögő szutyok. Szó szerint mennyei érzés az is, amikor a fejbőrömbe dörzsölöm a kókuszillatú sampont, majd végighúzom a lábamon az olcsó, gagyi borotvát.

Hónapok óta nem zuhanyoztam ilyen sokáig. Mire újjászületett, kicserélt nőként kilépek a fürdőszobából, Alex már alszik az egyik ágyon, mint a bunda. Csak úgy ledőlt az ágytakaróra, és égve hagyta az összes villanyt.

Egy pillanatig vívódom, hogy melyik ágyat válasszam. Általában szeretek elnyúlni a saját, „királynői” méretű fekhelyemen, de most szívesen odabújnék Alexhez, hogy orromat a vállához nyomva szenderedjek el. Hátha sikerül vele álmodnom, ha belélegzem a tiszta, friss citrusillatát.

De végül belátom, hogy gáz lenne, ha úgy tennék, mintha pusztán azért, mert dugtunk egy jót, meg kéne osztania velem az ágyát.

Hiszen amikor legutóbb történt köztünk valami, abból sem egy ágyban alvás lett, hanem káosz és zűrzavar.

De ez most más lesz! Nem hagyom, hogy tönkretegye a barátságunkat az, ami történt vagy történni fog köztünk a Nyári út alatt! Nem fogom eldönteni, hogy ennek ezt vagy azt kell „jelentenie”, és nem gyötröm Alexet mindenféle elvárásokkal!

Betakarom a csíkos paplannal, lekapcsolom a villanyokat, és bemászom a másik, üres ágyba.

29. fejezet

HÁROM NYÁRRAL EZELŐTT

Szia! – ír rám Alex a toscanai utunk előestéjén.

Szia neked is! – írom vissza.

Van egy perced? Csak pontosítani szeretnék valamit.

Egyből átsuhan az agyamon, hogy le fogja mondani! Pedig ez abszolút nem lenne logikus, hiszen évek óta először feszültségmentesnek ígérkezik az utunk. Mindketten komoly párkapcsolatban élünk, a barátságunk barátibb, mint valaha, és életemben nem voltam még ilyen boldog.

A tüdőgyulladás miatt dugába dőlt skandináv út után három héttel megismertem Trey-t, majd Alex egy hónapra rá újra összejött Sarah-val. Alex szerint most már jobb a kapcsolatuk, és közös nevezőn vannak, továbbá, és ez talán még fontosabb, Sarah mintha kezdene megkedvelni engem. Alex is egész jól kijött Trey-jel, amikor egyszer-kétszer találkoztak, így megint az van, ami lenni szokott, eksztatikus boldogsággal tölt el, hogy kitartottunk Alexszel, és nem történt köztünk semmi.

Írni kezdem a választ, de aztán úgy döntök, hogy inkább felhívom Alexet az erkélyen lévő kempingszékből. Egyedül vagyok itthon, mert Trey még nem jött haza az utcánkban lévő Good Boy Barból. Én viszont már igen, mert hányingerem volt, ami nálam a közelgő migrén előjele. Márpedig egy migrén nem jönne jól a repülőút előtt.

Alex telefonja kétszer kicsöng, majd felveszi.

– Minden oké? – vágok a közepébe.

Kattog az index, tehát a jelek szerint megint ott tartunk, hogy Alex szigorúan a kocsiból hív a konditerembe menet, vagy onnan jövet. Pedig amúgy tényleg javult a helyzet, például közösen írtak lapot a szülinapomra meg karácsonyra, és Sarah visszakövetett az Instagramon. Sőt, mi több, lájkolja a fotóimat, és egyik-másik képhez szívecskés-szmájlis kommentet ír.

Úgy éreztem tehát, hogy jól alakulnak a dolgok. Ehhez képest Alex is a közepébe vág köszönés helyett, és ezt a kérdést szegezi nekem:

– Ugye nem követünk el súlyos hibát?

– Ööö… Mi van?

– Mármint hogy párban utazunk, azaz két párban. Az úgy elég tömény tud lenni.

– Miből gondolod? – sóhajtom.

– Nem is tudom.

Érzem a hangján, hogy ideges. Előttem van, ahogy grimaszol, és huzigálja a haját.

– Sarah még csak egyszer találkozott Trey-jel.

Igen, tavasszal. Amikor hazarepültünk Linfieldbe, hogy bemutassam Trey-t a szüleimnek. Aput nem nyűgözték le a tetkói, meg a tizenhét éves korában kilyukasztott füle, ahogy az sem, hogy nem csak felelget neki, hanem vissza is kérdez, meg az sem, hogy nincs diplomája.

Anyura viszont mély benyomást tett a modora, amely tényleg kifogástalan. Persze Anyut inkább csak azért kápráztatta el, mert Trey külsejével éles kontrasztban állnak az afféle könnyedén, barátságosan előadott mondatok, mint: „Kitűnő ez a pillecukros torta, Mrs. Wright!”, meg: „Segítsek mosogatni, Mrs. Wright?”

Anyu a közös víkend alatt meg is hozta döntését, mely szerint Trey nagyon kedves és rendes fiatalember. Apu pedig, amikor kisurrantam hozzá a verandára (Anyu és Trey éppen a házilag sütött Funfetti tortát tálalta fel), a szemembe nézett, ünnepélyes komolysággal bólintott, és így nyilatkozott:

– Hát, úgy látom, hogy hozzád illő fiú. És nyilvánvaló, hogy boldoggá tesz téged, Poppy. És nekem csak ez számít.

Trey valóban boldoggá tesz, méghozzá nagyon, és tényleg baromira illik hozzám. Együtt dolgozunk, így kábé minden napunkat együtt töltjük, hol a szerkesztőségben, hol a világ túlsó felén, de a függetlenségünket sem adtuk fel, mindkettőnknek van saját lakása, meg saját barátai. Trey jól kijön Rachellel, de New Yorkban többnyire a gördeszkás haverjaival lóg. Mi pedig kipróbálunk Rachellel egy-egy új bruncholót, vagy olvasgatunk a parkban, vagy tükörsimára sikáltatjuk a testünket a kedvenc koreai fürdőnkben.

Két linfieldi nap után már mutatkoztak rajtunk a „kabinláz” jelei, de Trey-t nem zavarta a kupi. A haldokló háziállatok hada pedig egyenesen bejött neki, ahogy a Skype-os „tehetségkutató” is, amelyen Parker és Prince is részt vett.

De annak fényében, ahogy Guillermo reagált a családomra (meg nagyjából mindenki, aki járt nálunk), mégis nyugtalan voltam. Nagyon vártam, hogy elhúzzunk már Linfieldből, nehogy Trey kiakadjon valamin, és nem is maradtunk volna sokáig, ha nem akkor van Mr. Nilsen hatvanadik születésnapja. Alex és Sarah meglepipartit szervezett a jeles alkalomra, és megbeszéltük, hogy előtte elmegyünk négyesben vacsorázni.

– Alig várom, hogy végre megismerjem ezt a fickót! – mondta mindig Trey, ha üzenetem jött Alextől. Ilyenkor citeráztak egy kicsit az idegeim, nem is tudtam, melyiküket féltem a másiktól.

– Adj neki esélyt! – mondogattam Trey-nek. – Idő kell neki, hogy megnyíljon.

– Tudom, tudom – nyugtatgatott Trey. – És azt is tudom, hogy ő milyen sokat jelent neked, úgyhogy ígérem, kedvelni fogom.

A vacsora úgy-ahogy elment. Ez úgy értendő, hogy a kaja remek volt (azaz mediterrán), de a társalgás lehetett volna jobb. Nem tudtam nem észrevenni, hogy Trey kissé arcoskodva adta elő magát, amikor Alex megkérdezte, hogy mit tanult. Trey-t ugyanis bántja, hogy nem járt egyetemre, és jó lett volna, ha valahogy jelezni tudom ezt Alexnek, de nem tudtam. Így aztán Trey belevágott a nagy sztoriba.

Elmondta, hogy Pittsburghben a gimis évek alatt végig egy metálzenekarban játszott, és amikor tizennyolc éves lett, beindult a szekér. Felkérték őket egy sokkal nagyobb banda előzenekarának, és négy évig szinte folyamatosan turnéztak. Trey eszméletlen jó dobos volt, de a fényképészet még jobban érdekelte, így az együttesük feloszlása után beállt egy másik banda turnéfotósának. Imádott utazni, és könnyen ismerkedett, így hamar kiépült a kapcsolatrendszere, és jöttek az újabb megbízások. Szabadúszóvá vált, és egy idő után a P+R-nek is dolgozott, majd a magazinunk főállású fotósa lett.

A nagymonológ végén átkarolta a vállamat, majd közölte:

– Aztán megismertem Poppyt.

Alex arcizma olyan leheletfinoman rezdült, hogy Trey aligha vette észre, és talán Sarah sem. Rám viszont úgy hatott, mintha bicska állt volna a köldökömbe, majd fölhasította volna a hasamat vagy tizenöt-húsz centi hosszan.

– Annyira cukik vagytok! – szólalt meg mézesmázos hangján Sarah, mire az én arcizmom alighanem sokkal jobban megrándult, mint az imént Alexé.

– Az a vicces az egészben – folytatta Trey –, hogy igazából hamarabb kellett volna találkoznunk. Ugyanis én voltam beosztva Poppy mellé a svéd–norvég útra. Ha akkor nem betegszik meg, együtt mentünk volna így hárman.

– Ejha! – mondta Alex, és rám villant a tekintete, majd a vizespoharába mélyedt, amely szépen gyöngyözött, akárcsak az én homlokom. A kezébe vette, ráérősen kortyolt belőle, majd visszatette az asztalra, és közölte:

– Ez tényleg vicces.

– És veled mi a helyzet? – kérdezte félszegen Trey. – Mit tanultál?

Pedig pontosan tudta, mit tanult, azaz tanul még mindig Alex. Gondoltam, beszéltetni próbálja egy kicsit.

De Alex csak ennyit mondott egy újabb korty víz után:

– Kreatív írást, aztán meg irodalmat.

Végig kellett néznem, ahogy a kedvesem lázasan töri a fejét, hogy mit kérdezhetne még ezek után, majd feladja, és tovább böngészi az étlapot.

– Eszméletlen jó író – mondtam félszegen, mire Sarah némi fészkelődés után közölte:

– Igen, az.

Méghozzá olyan epésen, mintha azt mondtam volna, hogy Alex Nilsennek eszméletlen jó teste van.

Az étteremből Betty mamához mentünk, mert ott volt a szülinapi buli. Egy kicsit javult a helyzet, Alex kelekótya tesói egymást taposva csörtettek elénk, hogy üdvözöljék Trey-t, majd záporoztak a kérdések a régi metálbandájáról, meg a P+R-ről, meg arról, hogy horkolok-e.

– Alex ilyet a világért se mondana – szólalt meg fapofával a legkisebb öccse, David –, de szerintem Poppyval egy légtérben aludni olyan lehet, mintha géppuska ropogna a füled mellett.

Trey ezen is jót nevetett, nem szívta mellre. Nem féltékeny típus, de nálunk nem is férne bele, hogy azok legyünk, mert irgalmat nem ismerve flörtölünk fűvel-fával. Lehet, hogy furán hangzik, de én nagyon szeretem ezt Trey-ben. Imádom nézni, amikor italt rendel, és a pultoslány a bárpultra dőlve, kacarászva rezegteti a pilláit. Imádom azt is, hogy bármerre járunk, latba veti a sármját, és kitárulnak előtte a kapuk, meg azt is, hogy ha velem van, egy pillanatra sem ereszt el. Hol a vállamat karolja át, hol a derekamra vándorol a keze, hol az ölébe ültet, mintha otthon lennénk, és nem egy ötcsillagos étteremben vacsoráznánk.

Soha nem éreztem még magam ennyire biztonságban, és soha nem éreztem még ennyire azt, hogy egy húron pendülünk valakivel.

A szülinapi bulin is egyfolytában rajtam volt a keze. David cukkolt is minket emiatt.

– Félsz, hogy elszalad, ha elengeded? – poénkodott.

– Az tuti, hogy elszalad – felelte Trey. – Ez a lány öt percig sem tud megülni a fenekén, és én többek közt ezért szeretem.

Alex testvérei, akik hosszú idő után először jöttek mind össze, ugyanolyan cuki, lármás, csibész bagázst alkottak, mint tizenkilenc éves korunkban, amikor Alex hazahozott az egyetemről. Azon a nyáron sokat furikáztuk őket Alex kocsiján, mert nekik még nem volt jogsijuk, az apjuk pedig, aki aranyos ember, de feledékeny és habókos, nem tudta nyomon követni, hogy kinek, mikor, hol kell lennie.

Alex mindig is csöndes, nyugis fiú volt, az öccsei viszont folyton birkóztak, meg egymás fülébe dugdosták a benyálazott ujjukat. Ma már ugye ketten is családapák, de akkor, az apjuk szülinapján ezt az arcukat mutatták.

Mr. és Mrs. Nilsen ábécérendben nevezte el őket: Alex, Bryce, Cameron, David. Furcsamód a testméretük is tükrözi a születési sorrendet: Alex a legmagasabb és a legkigyúrtabb, Bryce ugyanolyan hórihorgas, mint ő, de keskenyebb a válla, Cameron pedig úgy tíz centivel alacsonyabb náluk, és elég „sűrű”. Aztán jön David, és megdönti a teóriámat, ugyanis két-három centivel magasabb Alexnél, és a testalkata profi sportolót idéz.

A szőke különböző árnyalatait öltő hajukhoz mogyoróbarna szempár társul. Jóképűek mind a négyen, de David egyenesen filmsztár külsejű. Alex mesélte az étteremben, hogy újabban az is akar lenni, és sűrűn mondogatja, hogy Los Angelesbe költözik. Nem is esélytelen. Szép reményekre jogosítja a dús, hullámos haja, a nagy, kerek, méla szeme és az izgága természete. Ha beszél valamiről, szinte lángra gyúl, és minden második mondatát annak a nevével kezdi, akihez beszél, vagy aki a legnagyobb érdeklődést mutatja.

– Poppy, Alex hozott egy rakás P+R-t, hogy megnézhessem a cikkeidet – mondta egy ponton ott, Betty mamánál. Így derült fény arra, hogy Alex olvassa, amit írok. – Nagyon jók – folytatta David. – Ha olvasok egy-egy helyről, az olyan, mintha én is ott lennék.

– De szép is lenne! – mondtam neki. – Egyszer elmehetnénk valahova együtt, mindannyian.

– A francba is, de jó lenne! – lelkesedett David, majd hátrapillantott, hogy nem hallotta-e meg az apja, hogy szitkozódott. Imádom ezt a huszonegy éves óriásbébit!

Aztán Betty mama behívott a konyhába, hogy tűzdeljem föl a gyertyákat a német csokitortára, amit a veje születésnapjára sütött. Közben ő is tüsténkedett valamit, majd föl sem nézve megszólalt:

– Kedves fiúnak tűnik ez a te Trey-ed.

– Remek fickó – mondtam.

– És nagyon tetszenek a tetoválásai – tette hozzá Betty mama. – Egyszerűen gyönyörűek!

Ezt komolyan mondta, nem szemétkedni akart. Pedig Betty mama gúnyos is tudott lenni, és sokszor meglepte az embert, ha kifejtette a véleményét erről-arról. Nekem ez tetszett, ahogy azt is, hogy idős kora dacára nem úgy tette fel a kérdéseit, mint aki már mindenre tudja a választ.

– Nekem is tetszenek – mondtam.

Amikor először dolgoztunk együtt (Hongkongban), nem Trey külseje ébresztett vonzalmat bennem, hanem a kiapadhatatlan energiái. És az is tetszett, hogy csak akkor hívott randira, amikor már hazaértünk, nehogy kínos legyen a szitu, ha nemet mondok.

De hazudnék, ha azt mondanám, hogy Alexnek semmi szerepe nem volt az igenemben.

Ugyanis épp a hongkongi út előtt mondta el, hogy már sokkal többet beszélgetnek Sarah-val, és úgy érzi, jól alakulnak köztük a dolgok. Én akkor még rendszeresen fölriadtam éjszakánként, mert álmomban lázroham gyötört, és egyszer csak ott állt az ajtó előtt az álmos, aggodalmas arcú, mindent feledtető, vigaszt nyújtó Alex.

Aki egy szóval sem említette, hogy akár újra összejöhetnek Sarah-val, de ez nem számított.

Hiszen világos volt, hogy előbb-utóbb lesz valakije, hogy Sarah vagy nem Sarah, az mindegy is. És én határozottan úgy éreztem, hogy ezt nem bírná ki a gyönge szívem, ezért igent mondtam Trey-nek, és elmentünk egy kocsmába, ahol ingyen volt a flipper meg a hot dog. Jól telt az este, és zárórakor már tudtam, hogy bele tudnék szeretni ebbe a fickóba.

Trey az volt nekem, ami Alexnek Sarah Torval, egy ember, aki illik hozzám, és beleillik a képbe.

Így aztán igent mondtam mindenre, amit kérdezett.

– Szereted? – kérdezte Betty mama, de továbbra sem nézett fel.

Én ezt úgy értelmeztem, hogy nem akar behatolni a privát szférámba. Azaz meghagyja azt az opciót, hogy hazudjak, ha szükségét érzem, és nem nehezíti meg a dolgomat azzal, hogy a szemembe néz. De nem éreztem szükségét, hogy hazudjak.

– Igen – feleltem.

– Az jó, szívem. Az nagyszerű – mondta Betty mama, és megállt a két keze. Úgy fogta a két vékonyka, ezüstszínű gyertyát, mintha félne, hogy kiugranak a cukormázból.

– Úgy szereted, mint Alexet?

Élénken, sőt kristálytisztán emlékszem, hogy a szívem több ütemet is kihagyott, vagy legalábbis botladozott egy kicsit. Ez a kérdés már komplikáltabb volt, mint az első, de képtelen voltam hazudni Betty mamának.

– Nem hiszem, hogy bárkit is úgy fogok szeretni, mint Alexet – feleltem, majd ezt gondoltam: De lehet, hogy úgy sem fogok szeretni soha senkit, mint Trey-t.

Ezt is ki kellett volna mondanom, de nem tettem. Betty mama pedig megcsóválta a fejét, és most már egyenesen a szemembe nézett.

– De szép lenne, ha ezt ő is tudná! – mondta.

És kivonult a konyhából.

Követtem volna, de Flannery O’Connor, a macskanő ekkor látta jónak előadni az ő drámai belépőjét. Besétált a konyhába, és hátát felpúposítva, tágra nyílt szemekkel az arcomba bámult. Miákolt is egy jó hangosat, és a testtartása olyan „halloweencicusos” volt. (Mi legalábbis így hívtuk Alexszel ezt a pózt.)

– Szia! – mondtam, mire Flannery O’Connor a lábamhoz dörgölőzött, de amikor ezen felbátorodva ölbe vettem, fújt rám, és meresztgette a karmait. Sarah, aki éppen belépett egy halom mosatlannal, elnevette magát, és így szólt azon a mézesmázos hangján:

– Hoppá! Ez a macska nem igazán kedvel téged.

Szóval értem én, miért izgul Alex a „kétszer kettes” Nyári út miatt, de azért javulgat a helyzet. Ezt bizonyítja az Instagram-lájkok tömkelege, és az is, hogy tök jót flippereztünk a kocsmában Trey-jel és Alexszel, amikor Alex New Yorkba látogatott. Meg aztán Toscana kies tájain, ahol infúziós csövön nyomják beléd a fantasztikus borokat, csak jobban telik az idő, mint a feszengős ohiói vacsorán, amelyet egy hatvanéves antialkesz szülinapi bulija követ.

– Remekül kijönnek majd egymással – mondom Alexnek most, miközben fölpakolom a lábamat az erkély korlátjára, és megigazítom a vállamhoz szorított telefont.

Alex már nem indexel, viszont sóhajt egy nagyot.

– Hogy lehetsz ebben ilyen biztos? – kérdi.

– Úgy, hogy szeretjük őket – érvelek. – És egymást is szeretjük, úgyhogy ők is szeretni fogják egymást, és mindenki szeretni fog mindenkit. Te is Trey-t, meg én is Sarah-t.

Alex elneveti magát.

– A végén egy kicsit megváltozott a hangod – mondja. – Kár, hogy nem hallottad. Olyan volt, mintha teleszívtad volna a tüdődet héliummal.

– Nézd, még dolgoznom kell azon, hogy megbocsássak neki, amiért legutóbb lapátra tett téged – felelek. – De a jelek szerint rájött, hogy ez volt élete legnagyobb tévedése, úgyhogy kap tőlem még egy esélyt.

– Poppy! – mondja Alex. – Ez nem így volt. Ennél komplikáltabb ez a dolog, de most már alakulgat.

– Tudom, tudom – mondom erre, pedig igazából nem tudom. Alex váltig bizonygatja, hogy nem maradt benne tüske a szakítás miatt, de ha eszembe jut, amit Sarah akkor mondott (hogy olyan izgi a kapcsolatuk, mint a könyvtár, ahol megismerkedtek), mindig eldurran az agyam egy pillanatra.

Most pedig megint émelyegni kezdek, ezért nyögök egy nagyot, és közlöm:

– Bocs, muszáj lefeküdnöm, hogy holnap repülésre alkalmas állapotban legyek. De hidd el nekem, hogy fantasztikus lesz ez az út!

– Aha – mondja karót nyelten Alex. – Igen, alighanem a nagy semmin görcsölök.

Ez nagyrészt igaznak bizonyul.

Egy villában szállunk meg. És hát elég nehéz rossz hangulatba süppedni egy villában, amelyhez csillámló víztükrű úszómedence és ősrégi kőveranda tartozik, meg szabadtéri konyha, és mindenhova felkúszik a halvány rózsaszín és -lila murvafürt.

– Ejha! – szólal meg Sarah, amikor belépünk. – Soha többé nem hagyom ki ezt a Nyári utat.

Az Alexre villantott mosolyom a felemelt hüvelykujj mimikai megfelelője. Viszonozza, bár elég visszafogottan.

– Tudom, mire gondolsz – mondja Trey. – Előbb is eszünkbe juthatott volna ez a társas út.

– Bizony, bizony – mondja Sarah, pedig nyilván nem tudnának csak úgy ide-oda röpdösni a világban így, hogy ő középiskolában tanít, Alex pedig az egyetemen. Nekik hiába kínálgatnák akciós áron a toszkán villákat.

– Van vagy tíz Michelin-csillagos étterem a harminc kilométeres körzetünkben – folytatja Sarah. – És szerintem legalább egyszer Alex is szeretne főzni.

– Az tök jó lenne – hagyja rá Alex.

Persze az első nap kissé karót nyelten, feszengősen telik. Egymást kerülgetve, az időeltolódástól kótyagosan kóválygunk a tágas villában, ha éppen nem a szobánkban szunyókálunk, vagy a medencében mártózunk meg. Trey lő néhány próbafotót, én pedig bemegyek a városba, és veszek némi harapnivalót. Hosszan érlelt sajtokkal, húsfélékkel, friss kenyérrel meg apró üvegekben árult dzsemekkel térek haza, no meg sok-sok borral.

Este kint üldögélünk a teraszon, és mire végzünk az első két üveg borral, mindenki feloldódik és ellazul. Sarah szó szerint locsifecsi, sztorizgat a diákjairól, Flannery O’Connorról, meg az indianai életről. Alex halk, fanyar humorú közbevetésein pedig kétszer is úgy röhögök, hogy az orromon prüszkölöm ki a bort.

Úgy érzem, most már barátok vagyunk mi négyen. Igazi barátok.

Amikor Trey az ölébe ültet, és a vállamra hajtja az állát, Sarah a szívéhez kap és sóhajt egy nagyot.

– Olyan cukik vagytok! – mondja, és Alexre néz. – Hát nem cukik?

– De. Cukik és vajpuhák – feleli Alex, és vet rám egy alig észrevehető pillantást.

– Tessék? – értetlenkedik Sarah. – Ez meg mit jelentsen?

De aztán vállat von, és folytatja:

– Nem bánnám, ha Alex sem ellenezné a nyilvános enyelgést. Szinte meg sem öleljük egymást mások előtt.

– Nem vagyok ölelkezős típus – mondja zavartan Alex. – Nem olyan helyen nőttem fel.

– Az igaz, de most rólam van szó – kontrázik Sarah. – Nem valami random csajról, akit fölszedtél a kocsmában.

Most, hogy belegondolok, talán nem is láttam még őket egymáshoz érni. Persze Alex engem sem nagyon tapizott nyilvánosan, leszámítva a New Orleans utcáin lejtett táncot, meg azt a vaili esetet. (És mindkétszer befigyelt az alkohol, nem is kicsit.)

– Egyszerűen olyan… bunkó dolognak érzem, vagy mit tudom én – magyarázkodik Alex.

– Bunkó dolognak? – csodálkozik Trey, aki éppen rágyújt egy cigire. – De hát felnőttek vagyunk, ember! Ragadd meg nyugodtan a csajodat, ha kedved tartja!

Sarah bosszúsan fúj egyet.

– Ne fáradj! – mondja. – Ez a beszélgetés már évek óta zajlik köztünk. Úgyhogy beletörődtem a sorsomba, egy olyan ember lesz a férjem, aki utál kézen fogva járni.

A „férjem” szóra nagyot dobban a szívem. Hát ilyen komolyra fordult köztük ez a dolog? Mármint komolynak nyilván komoly a kapcsolatuk, de nem olyan régen jöttek össze újra. Néha mi is szóba hozzuk a házasságot Trey-jel, de csak fellengzősen, távolságtartón, olyan „talán majd egyszer, ki tudja, nem görcsölünk rá, semmi para” stílusban.

– Na, most ezt nagyon is megértem – mondja Trey, majd tőlünk elfordulva kifújja a füstöt, és folytatja: – A kézen fogva járás szívás. Korlátozza az ember mozgását, és tömegben baromi kényelmetlen. Ennyi erővel össze is bilincselhetnétek a bokátokat.

– Arról nem is beszélve, hogy izzad a kezed – teszi hozzá Alex. – Szóval több okból is rossz.

– Én imádok kézen fogva járni – kotyogok közbe. A „férjem” szót pedig letuszkolom az agyam egyik rejtett zugába, mert később is ráérek rágódni rajta. – Különösen tömegben – folytatom. – Úgy biztonságban érzem magam.

– Nagyon úgy néz ki – veszi át a szót Sarah –, hogy ha eljutunk Firenzébe, akkor mi kézen fogva sétálunk majd Poppyval, ti meg, a két magányos farkas, nyomtalanul eltűntök a tömegben.

Azzal odatartja a borospoharát, nevetve koccintunk, és talán ez az első pillanat, amikor tényleg kedvelem Sarah-t. Most döbbenek rá, hogy talán mindvégig kedvelhettem volna, ha nem csimpaszkodom olyan szorosan Alexbe, és marad hely neki is.

Igen, ezt a csimpaszkodást abba kell hagynom! El is határozom, hogy így lesz. Aztán átveszi az irányítást a bor: megered a nyelvünk, és bőszen poénkodunk mind a négyen, és ez az első este megadja a nyaralás alaphangját.

Telnek-múlnak a hosszú, verőfényes napok. Bebarangoljuk a környék ódon városkáit, és borászatokba is elautózunk. Élvezettel forgatjuk a nedűt a szánkban, amelyet kissé eltátunk, hogy azon át is beszippanthassuk a tömény, gyümölcsös aromát. Az ősrégi kőházakban elköltött kései ebédjeinket világhírű séfek főzik. Alex reggelente jó korán futni megy, és Trey sem heverészik sokkal tovább. Felderítő útra indul, hiszen meg kell találnia a fotóihoz az ideális helyszínt. Mi, lányok viszont többnyire jó sokáig alszunk, majd úszunk egy nagyot. (Vagy gumimatracon ejtőzünk, és műanyag pohárból iszogatjuk a limoncellót vodkával.) Semmiségekről folyik a szó, de sokkal lazább a hangulat, mint azon a bizonyos vacsorán, Linfield egyetlen mediterrán éttermében.

Éjszakába nyúlnak a vacsorák, avagy borozások, majd hajnalig dumálunk és iszogatunk a villa teraszán.

Találunk egy játékokkal teli szekrényt, és kipróbálunk mindent, amit ismerünk. Bocsázunk, azaz golyózunk, meg tollasozunk, és sorra vesszük a táblajátékokat is: a gyilkosos-nyomozós Clue-t, a Scrabble-t, a Monopolyt. (Ez utóbbiról véletlenül tudom, hogy Alex utálja, de ezt eltitkolja, amikor Trey felveti, hogy monopolyzzunk.)

Egyre tovább maradunk fenn. Végül már olyat is játszunk, hogy hírességek nevét írjuk föl cetlikre, amelyeket összekeverünk, majd mindenki húz egyet, és a homlokára ragasztja. Ezután maximum húsz kérdéssel ki kell barkochbáznunk, hogy ki van a homlokunkon. A feladatot nehezíti, hogy minden kérdés után inni kell valamit.

Hamar kiderül, hogy mindannyian más-más celebeket ismerünk, és így kábé kétszázszor nehezebb a játék, de mókásabb is. Amikor megkérdezem, hogy egy valóságshow sztárja-e a celebem, Sarah eljátssza, hogy öklendezik.

– Miért? – mondom. – Én imádom a valóságshow-kat.

Nem mondhatnám, hogy szokatlan számomra az efféle reakció, de egy kicsit úgy érzem, hogy Sarah lesújtó véleménye egyben Alexé is. Ezért fáj ez a műöklendezés, és erős a késztetés, hogy piszkáljam a fájó pontot.

– Nem tudom, hogy vagy képes ilyesmit nézni – mondja Sarah.

– Tudom, hogy fura – veti közbe lazán Trey. – Én sem értettem soha, hogy miért érdekli, hiszen ő amúgy abszolút nem ilyen. De tény, hogy A Nagy Ő-től teljesen odavan.

– Nem vagyok teljesen oda tőle – tiltakozom kissé sértődötten.

Az úgy volt, hogy néhány évaddal ezelőtt belenéztünk Rachellel, mert egy képzős évfolyamtársa is a versenyzők között volt – és három-négy epizód után rákattantam a műsorra.

– Csak szerintem ez olyan… Szóval ez egy hihetetlen jó kísérlet – magyarázom most. – Órákig el lehet nézni, és rengeteg mindent megtudsz az emberekről.

Sarah szemöldöke fölszalad.

– Például azt, hogy mi mindenre képes tizenöt perc hírnévért egy narcisztikus?

– Talált, süllyedt! – neveti el magát Trey.

Én is kipréselek magamból egy kényszeredett kacajt, és iszom még egy korty bort.

– Nem erről beszélek – mondom, és feszengve töröm a fejem, hogy miként tudnám ezt elmagyarázni. – Szóval sok mindent szeretek A Nagy Ő-ben, de hogy csak egyet mondjak… Tudjátok, a végén látszik, hogy van, akinek ez tényleg egy kemény döntés. Mert van két-három versenyző, akihez erősen kötődik, és ez nem csak arról szól, hogy válassza ki közülük a legjobbat. Inkább arról, hogy… Szóval egy bizonyos fajta életet választ magának, és ezt látod a képernyőn.

És így van ez a való életben is, teszem hozzá magamban. Előfordul, hogy szeretsz valakit, de tudod, hogy a közös jövőtök nem lenne jó neked, vagy neki, vagy talán egyikőtöknek sem.

– Miért, ezek a kapcsolatok tényleg működnek? – kérdezi Sarah.

– Többnyire nem – ismerem be. – De nem ez a lényeg. Hanem az, hogy a Nagy Ő randizik egy csomó emberrel, és látod, hogy mennyire másként viselkedik mindegyikkel, majd azt is látod, ahogy a végén kiválaszt egyet. Azt, akivel a legjobban működik a kémia, vagy akivel a legjobban mulat, vagy akiből szerinte a legjobb apa lesz, vagy aki előtt a legszívesebben megnyílik. És ez lenyűgöző, mert megmutatja, hogy a szerelem nagyrészt arról szól, hogy ki vagy, ha együtt vagy valakivel.

Én például tényleg nagyon szeretek az lenni, aki Trey-jel vagyok, teszem hozzá magamban. Mert vele magabiztos vagyok, független, rugalmas, higgadt, és jól érzem magam a bőrömben. Mindig is arról álmodtam, hogy ilyen leszek.

– Ez oké – hagyja rám Sarah. – Csak azt veszi be nehezen a gyomrom, hogy a csaj enyeleg harminc fickóval, majd eljegyzi magát az egyikkel, akivel találkozott vagy ötször.

Trey hátravetett fejjel kacag, majd azt kérdezi:

– Ha szakítanánk, te rögtön jelentkeznél ebbe a műsorba, igaz, Poppy?

– Na, azt én is megnézném – jelenti ki erre vihorászva Sarah.

Tudom, hogy Trey csak viccel, de akkor is bosszant a dolog. Mintha összefogtak volna ellenem.

Már a nyelvemen van, hogy „Miért gondolod, hogy jelentkeznék? Mert szerinted narcisztikus vagyok, aki bármit megtesz a tizenöt perc hírnévért?”

De ekkor Alex finoman bokán rúg az asztal alatt. Rápillantok, de még csak nem is felém néz. Csak jelezte, hogy itt van, és ha ő itt van, nekem semmi sem fájhat igazán.

Visszanyelem hát a kikívánkozó szavakat, és elengedem a dolgot.

Másnap szokás szerint a teraszon vacsorázunk. Amikor bemegyek desszertért, ott találom Alexet a konyhában. Állva olvassa az e-mailjét.

Most értesítették, hogy a Tin House magazin elfogadta az egyik novelláját. Olyan boldognak látszik, és olyan zseniálisan önazonos, hogy lopva csinálok róla egy fotót. Annyira tetszik, hogy alighanem beállítanám háttérképnek, ha mindketten szinglik lennénk, és nem érezné magát iszonyú furán ettől Sarah is, meg Trey is.

Elhatározzuk, hogy ezt megünnepeljük. (Mintha nem azt csinálnánk egyfolytában, mióta itt vagyunk…) Trey kever egy kis mojitót, majd a nyugszékekben ejtőzve nézzük az alattunk elterülő völgyet, és hallgatjuk a vidéki éjszaka halk neszeit.

Én csak nyalogatom a mojitót, mert egész este émelygett a gyomrom. Kivételesen kimentem magam, és jóval korábban fekszem le, mint a többiek. Trey órákkal később mászik be mellém az ágyba. Spiccesen csókolgatja a nyakamat, majd magára húz, és miután szexeltünk, azonnal elalszik. Engem pedig ismét hányinger környékez.

És ekkor ugrik be, hogy mi van.

Az van, hogy a toscanai út alatt meg kellett volna jönnie, de még nem jött meg.

Persze valószínűleg csak vaklárma az egész. Hiszen számos okból lehet hányingere az embernek egy külföldi úton, és vigyázunk Trey-jel.

De azért kikászálódom az ágyból, és lábujjhegyen leosonok a földszintre. Megnyitom a jegyzetappot, és megnézem, hogy mikorra vártam, hogy megjöjjön. Rachel folyton mondogatja, hogy töltsek le egy ilyen menzeszkövető appot, de eddig nem igazán láttam értelmét.

Zúg a fülem, szaporán ver a szívem, a nyelvem pedig mintha kinőtte volna a számat.

Tegnap kellett volna kezdődnie. Az, hogy két napot késik, nem példátlan, ahogy a vödörszám megivott vörösbor utáni hányinger sem. Pláne egy migrénesnél. De azért parázok rendesen.

Lekapom a fogasról a dzsekimet, betuszkolom a lábamat a szandálba, és magamhoz veszem a bérelt autónk kulcsát. Harmincnyolc percre van a legközelebbi éjjel-nappali patika. Még nem is pirkad, amikor visszaérek a villába a háromféle terhességi teszttel.

Ekkor már hatalmába kerít a pánik. Föl-alá járkálok a teraszon, görcsösen markolom a legdrágább tesztet, és mondogatom magamban, hogy belégzés, kilégzés, belégzés… A tüdőgyulladás sem készített ki ennyire.

– Nem tudtál aludni? – rémít halálra a jól ismert, halk férfihang. Alex fekete sortban és futócipőben támasztja az ajtófélfát. Halovány az alakja a kékes hajnali fényben.

Szárba szökken, majd a torkomra forr egy kacaj. Hogy miért kéne kacagnom, azt nem tudom.

– Ilyen korán mész futni? – kérdezem.

– Hűvösebb van, ha még nem kelt fel a nap.

Bólintok, majd fázósan átkarolom magam, és ismét a völgyet bámulom. Aztán Alex odalép mellém, én pedig rá sem nézve sírva fakadok.

Alex gyengéden lefejti az ujjaimat a terhességi tesztről.

Majd tíz másodpercig mélyen hallgat. Ahogy én is.

– Csináltál már tesztet? – kérdi aztán halkan.

Megrázom a fejem, és még hevesebben bőgök. Alex magához von, és átkarol, én pedig halkan, több hullámban belezokogok a mellkasába. Ettől valamelyest megnyugszom. Elhúzódom tőle, és megdörgölöm a kézfejemmel a szememet.

– Most mit csináljak, Alex? – szólalok meg. – Mi lesz, ha… Mi a francot csináljak akkor?

Hosszasan méreget, majd azt kérdezi:

– Mit akarsz tenni?

Némi szemtörölgetés után így felelek:

– Nem hinném, hogy Trey gyereket akarna.

– Nem ezt kérdeztem – morogja halkan Alex.

– Fogalmam sincs, hogy mit akarok – vallom be. – Mármint együtt akarok maradni vele, és egyszer majd talán… Nem tudom, nem tudom!

A kezembe temetem az arcomat, és a hangtalan, de csúf hüppögés újabb hullámai törnek fel belőlem.

– Nem vagyok elég erős ahhoz, hogy egyedül… Én erre képtelen vagyok! Még akkor sem boldogultam egyedül, amikor beteg voltam, hogy tudnék én…

Alex gyengéden megfogja a csuklómat, és elhúzza a kezemet az arcomról, majd lehajol, és a szemembe kandikál.

– Poppy! – szólal meg. – Nem leszel egyedül, oké? Rám számíthatsz.

– Ezt meg hogy érted? Költözzek Indianába, vegyem ki a szomszéd lakást, és éldegéljek ott veled meg Sarah-val? Ezt hogy gondoltad, Alex?

– Nem tudom, hogy gondoltam – ismeri be. – De nem is érdekes. A lényeg, hogy számíthatsz rám. Csináld meg a tesztet, aztán majd kitalálunk valamit, oké? Azaz te kitalálod, hogy mit akarsz csinálni, és majd azt csináljuk.

Veszek egy nagy levegőt, és bólintok. Felveszem a földön heverő szatyrot, amelyben két terhességi teszt van, és bemegyek a házba. A harmadik tesztet, amelyik már a kezemben van, úgy szorítom, mint valami mentőövet.

Rápisilek mind a háromra, majd visszamegyek velük a teraszra. Glédába állítjuk őket a korlátként funkcionáló, alacsony kőfalon, és Alex beállítja a karóráján az ébresztőt. Egy szót sem szólunk, míg nem csipog az óra.

Aztán szép sorban megjön a három eredmény.

Negatív, negatív, negatív.

Megint elsírom magam. Nem tudom, hogy a megkönnyebbülés fakaszt-e könnyekre, vagy valami komplikáltabb érzés.

Alex a mellkasára von, és jobbra-balra imbolygunk, miközben csitítgat.

– Nem csinálhatom ezt veled – szólalok meg, miután összeszedtem magam, és végre a könnyeim is elapadtak.

– Mit? – kérdi suttogva Alex.

– Nem is tudom. Azt, hogy folyton rád szorulok.

Érzem, hogy megcsóválja a fejét, mert összeér az arcunk.

– Én is rád vagyok szorulva, Poppy – mondja. Most döbbenek rá, hogy kásás, remegős és olyan… olyan könnyes a hangja! Miután elhúzódom tőle, látom is, hogy sír. Megérintem az arcát.

– Bocs – mondja, és lehunyja a szemét. – Csak… csak nem tudom, mit csinálnék, ha veled történne valami.

És most esik le nekem, hogy mi van.

Az van, hogy Alex édesanyja a szülésbe halt bele, így az ő szemében a terhesség nem csupán sorsfordító esemény.

Hiszen fölérhet egy halálos ítélettel.

– Bocs – ismétli. – Istenem, de hülye dolog, hogy sírok!

A vállamra húzom az arcát, és ott sír tovább, de úgy, hogy még az ő nagy, széles válla is beleremeg. Engem sokszor látott bőgni a barátságunk évei alatt, ő viszont most sír először a szemem láttára.

– Dehogy hülye dolog! Semmi baj. Nincs semmi baj. Nincs semmi baj, Alex – ismételgetem ahányszor csak kell.

A nyakamba fúrja könnyáztatta arcát, meg a szintén nyirkos, jó meleg száját, a két keze pedig görcsösen markolja a derekamat, vagy talán a fenekemet. Az én ujjaim a haját babrálják.

Tudom, hogy ez el fog múlni, de most nagyon örülnék, ha csak ketten lennénk a villában. Ha még nem is ismernénk Sarah-t, illetve Trey-t, és addig ölelhetnénk egymást, ameddig jónak látjuk, és szükségét érezzük.

Mindig is egyfajta kétszemélyes mikrokozmoszban léteztünk, de ennek most vége van.

– Bocs – mondja még egyszer, utoljára Alex. Aztán kibontakozik az ölelésemből, fölegyenesedik, és nézi, ahogy szétfröccsennek a völgyben a nap első sugarai. – Nem lett volna szabad…

– Kérlek, ne mondj ilyet! – fogom meg a karját.

Alex bólint, és hátralép, hogy meglegyen köztünk a tisztes távolság, és én jól tudom, sőt minden idegszálammal átérzem, hogy ez így helyes, de akkor is fáj.

– Trey remek fickónak tűnik – mondja Alex.

– Az is – nyugtatom meg.

Erre bólint még párat, és közli:

– Akkor jó.

És ennyi. Elindul futni, én meg ott maradok egyedül a néma, kihalt teraszon, és nézem, ahogy kergeti a völgy árnyait a kora reggeli fény.

És huszonöt perc múlva, amikor éppen rántottát sütök reggelire, megjön a menzeszem, és attól kezdve fantasztikusan normális ez a mi kétszer kettes társas utunk.

Leszámítva, hogy a lelkem mélyén össze van törve a szívem, vagy a szívem mélyén a lelkem.

Fáj, hogy mindent akarok egyszerre. Hogy olyan dolgokra vágyom, amelyek nem létezhetnek ugyanabban az életben.

De a legeslegjobban arra vágyom, hogy Alex boldog legyen. Hogy megkapja az élettől mindazt, amit meg akar kapni, mióta az eszét tudja. Nem állhatok folyton az útjába, meg kell adnom neki az esélyt, hogy elérje a céljait.

A kisujjunk sem ér össze, míg a Nyári út végén, a búcsúzáskor meg nem öleljük egymást. És soha többé nem ejtünk szót arról, ami azon a hajnalon történt.

És tovább szeretem Alexet.

30. fejezet

IDÉN NYÁRON

Úgy tűnik, hogy ami Nikolai erkélyén történt, arról nem beszélünk, és azt játsszuk, hogy ez így van jól.

Ugyanis arra ébredek a Larrea Palm Springs Hotelben a színpompás szobánkban, hogy Alex ágya üres, és be is van vetve. Az asztalon heverő cédulán pedig ez áll: „Futni mentem, hamarosan jövök. Ui. A kocsit már elhoztam a szervizből.”

Nem vártam millió ölelést és csókot, meg hő szerelmi vallomást, de annyit azért odavethetett volna, hogy „Tök jó volt az éjszaka!” Vagy legalább egy víg felkiáltójelet.

Arról nem is beszélve, hogy ilyen hőségben kinek jut eszébe futni? Sok minden lappang ebben a kurta-furcsa levélkében. Biztos azért kell futnia, hogy kitisztuljon a feje a történtek után – veti föl az én mindig roppant segítőkész paranoiám.

Horvátországban Alex nagyon kiakadt, ahogy én is. De az legalább a nyaralás végén történt, így utána visszahúzódhattunk egymástól távoli odvainkba. Most viszont még végig kell csinálnunk egy legénybúcsút, egy próbavacsorát és egy esküvőt.

De megfogadtam, hogy ez a kis intermezzo nem kavarhat be a barátságunkba, és ezt komolyan is gondolom!

Meg kell tennem, ami tőlem telik. Lazán kell vennem a dolgokat, hogy elejét vegyem a posztkoitális kiakadásnak.

Megfordul a fejemben, hogy írok Rachelnek. Hátha ad valami tanácsot, vagy legalább közös erővel sápítozunk egy kicsit. De az a helyzet, hogy ezt nem akarom elmondani senkinek. Azt akarom, hogy csak Alexre és rám tartozzon: a kettőnk dolga legyen, mint kábé minden, ha együtt vagyunk. Visszadobom hát a telefont az ágyra, majd tollat ragadok, és odafirkantom az Alex-féle cetli aljára, hogy: „A medencénél vagyok. Tali ott?”

Még futócuccban van, amikor rám talál a jelzett helyen. Kis papírzacskó van a kezében, meg papírpoharas kávé. Étvágygerjesztő a látvány.

– Fahéjas tekercs – mondja, amikor a kezembe adja a zacskót, majd a poharat. – És latte. Az Aspire pedig a parkolóban villog a vadiúj gumijával.

– Egy angyal vagy – mondom, és glória gyanánt leírok a kávéspohárral egy elnagyolt kört. – Mennyibe került a gumicsere?

– Nem emlékszem – mondja Alex. – Megyek zuhanyozni.

– Mielőtt lejönnél ide izzadni?

– Mielőtt dagonyáznék a medencében napestig.

És nem is túloz olyan nagyon. Ugyanis nem sietünk sehova, ejtőzünk rogyásig. Ha megunjuk a napot, megyünk az árnyékba, majd fordítva, hozatunk a medence parti bárból koktélt meg nachost, és óránként bekenjük magunkat naptejjel. De bőven van még időnk David legénybúcsújáig, amikor végül fölmegyünk.

Úgy döntöttek Thammel, hogy külön-külön bulit rendeznek, de mindkettő koedukált. Alex azon poénkodik, hogy David népszerűségi versenyként fogja fel a dolgot.

– Az öcsédnél népszerűbb ember nincs a földön – jegyzem meg.

– Nem láttad még Thamet – mondja Alex, majd bemegy a fürdőszobába, és megnyitja a vizet.

– Nem mondod komolyan, hogy megint lezuhanyzol!

– Csak leöblítem magam – feleli.

– Emlékszel, amikor a suliban azt mondogatták a mögötted állók az ivókútnál, hogy „hagyj valamit a bálnáknak is”?

– Aha.

– Na akkor most én mondom neked.

– Légy kedves hozzám! – feleli Alex. – Hoztam neked fahéjas tekercset.

– Ami jó meleg volt, vajpuha, és maga a tökély – mondom, mire Alex elvörösödik, és becsukja a fürdőszobaajtót.

Tényleg gőzöm sincs róla, hogy mi folyik itt. Például miért nem malackodtunk egész nap a szobában?

Belebújok egy hetvenes éveket idéző nyakpántos, lime-zöld nyári kezeslábasba, és dolgozni kezdek a hajamon a mosdókagyló feletti tükörnél. Alex pár perc múlva felöltözve, sőt már-már indulásra készen kerül elő.

– Neked mennyi idő kell még? – kukkant be a vállam fölött a tükörbe. Találkozik a tekintetünk. Szanaszét áll a vizes haja, mint mindig.

Megvonom a vállam, és így felelek:

– Épp csak befújom magam ragasztóval, és meghempergőzöm a flitteres kádban.

– Azaz úgy tíz perc? – tippel Alex.

Bólintok, majd leteszem a hajsütővasat.

– Biztos akarod, hogy én is menjek?

– Miért ne akarnám?

– Mert ez a te öcséd legénybúcsúja – felelem.

– És?

– És hónapok óta nem láttad Davidet. Ezért gondoltam, hogy nem feltétlenül akarsz engem is odacipelni.

– Nem „odacipellek” – mondja Alex –, hanem meg vagy hívva. És lehet, hogy férfi sztriptíztáncosok is lesznek. Tudom, hogy bejönnek neked az egyenruhás pasik.

– David hívott meg, nem te – felelem. – Úgyhogy ha inkább négyszemközt akarnál dumálni vele…

– Lesznek ott vagy ötvenen – mondja Alex. – Örülök, ha fel tudom venni Daviddel a szemkontaktust, nemhogy négyszemközt dumálgassak vele.

– De ott lesz Bryce és Cameron is, nem?

– Ők nem jönnek – feleli Alex. – Csak holnap szállnak majd gépre.

– Oké. És a sivatag virágszálai?

– A sivatag virágszálai – ismétli Alex.

– Biztos lesznek ott dögös csajok. És te leszel a heteró bálkirályfi.

Alex oldalra dönti a fejét.

– Szóval azt akarod, hogy, idézem, „a sivatag virágszálaival” hetyegjek.

– Azt nem mondanám, hogy akarom, de tudnod kell, hogy nyitva áll előtted ez az opció. Mármint hogy pusztán azért, mert mi az este…

Összeszalad a szemöldöke.

– Mit művelsz, Poppy?

Szórakozottan megérintem a hajamat, és így felelek:

– Méhkaskonttyal próbálkoztam, de azt hiszem, jó lesz a bouffant-frizura is.

– Nem úgy ért… – kezdi Alex, de félbemarad a mondata. – Bánod a tegnap estét? – kérdi kis szünet után.

– Nem! – tiltakozom, és lángra gyúl az arcom. – És te?

– Abszolút nem – feleli Alex.

Megfordulok, hogy ne a tükörben nézzek a szemébe, hanem direktben.

– Biztos? – vonom kérdőre. – Mert szinte rám se néztél egész nap.

Alex elneveti magát, és megérinti a derekamat.

– Ez azért volt, mert ha rád nézek, rögtön eszembe jut a tegnap este. És lehet, hogy régimódi vagyok, de nem akartam égnek álló fütyivel heverni a medence partján.

– Tényleg? – rebegem olyan hangon, mintha Alex a hozzám írt szerelmes versét szavalta volna el.

A mosdókagylónak dönt, ráérősen, mélyrehatóan megcsókol, és kis köröket ír le a keze a nyakamon. Megkeresi a nyakpánt csatját, majd letolja a ruhát a derekamig, én pedig nekinyomom a mellem. Ezután megfogja az államat, a szájához húzza a számat, és én átkulcsolom a két lábammal. Csókfronton egyre fokozódik a helyzet, és Alex szabad keze bejárja a fedetlen mellkasomat.

– Emlékszel, amikor beteg voltam? – súgom a fülébe két heves csók közt.

Hozzám dörgöli a csípőjét, és komolyan azt feleli:

– Persze.

– Akkor este úgy kívántalak! – vallom be, miközben kicibálom a nadrág alól az ingét.

– Én meg egész héten – mondja. – Folyton arra ébredtem, hogy kis híján elsült a farkam. Ha nem lettél volna beteg…

A vállába kapaszkodom, ő pedig belecsókol a nyakamba, míg az inggombjaival bíbelődöm.

– És amikor Vailben levittél a hegyről…

– Istenem, Poppy! Mennyi időm elment arra, hogy próbáltalak nem kívánni!

Azzal leemel a mosdókagylóról, és odavisz az ágyhoz.

– Arra viszont nem sok időd ment el, amit most csinálsz – mondom, mire hörögve a fülembe kacag.

– Mennyi időnk van? – kérdezem, miután lefektetett.

Nyom egy csókot a két mellem közé, és azt feleli:

– Nem baj, ha késünk.

– Mennyit késhetünk?

– Amennyit kell.

– Te. Jó. Ég – szótagolom az irdatlan méretű rezidencia és annak meredek, ívelt teteje láttán, miután kiszállunk a kocsiból. Ha jól látom, a negyvenes-ötvenes évek futurisztikus stílusában épült a ház.

– Ez fantasztikus! – áradozom. – David kibérelte az egész kócerájt?

– Lehet, hogy még nem mondtam, de Tham elég jól van eleresztve, és nagyon tud élni.

– Az is lehet, hogy mondtad – felelem. – És nem kizárt, hogy szívesen férjhez mennék hozzá. Talán még nem késő.

– Hát, még van két nap az esküvőig, és a srác meleg, úgyhogy miért is ne?

Elnevetem magam, Alex pedig megfogja a kezemet. Az, hogy kézen fogva vonulok be egy legénybúcsúra Alex Nilsennel, valahogy még annál is szürreálisabb, ami korábban a szállodában történt. Zsong tőle minden porcikám, és a szó legjobb értelmében szédítő, mámorító érzés.

Elindulunk arra, amerről a zene jön, kezünkben egy-egy üveg útközben vásárolt borral. Hűvös, sötét előcsarnok fogad minket.

Alex azt mondta, hogy lesznek nagyjából ötvenen, de én úgy látom, hogy legalább százan támasztják a falat vagy a meseszép, aranyozott bútordarabokat. A ház hátsó fala tiszta üveg, és a lila-zöld fénnyel megvilágított, méretes úszómedencére néz, amelyet az egyik oldalon vízesés táplál. Felfújható flamingókon és hattyúkon ejtőzik a nép. A parton bokáig érő, flitteres ruhában pompáznak a lányok, a fiúk pedig fürdőgatyában vagy férfitangában. Angyalszárnyakat és sellőjelmezeket is látok, meg „feltehetően linfieldi” öltönyös férfiakat és peplum ruhás nőket.

– Azt a mindenit! – mondja Alex. – Szerintem a gimi óta nem voltam ilyen fergetegpartin.

– Szerintem meg gyökeresen mások a kettőnk gimis élményei – felelem.

Ekkor megpillant minket egy sármos, kisfiús mosolyú, aranyfürtű Adonisz, és kiugrik a tojás alakú függőszékéből.

– Alex! Poppy! – kiáltja David, és tárt karokkal elénk siet. Spiccesen csillog a mogyoróbarna szeme. Előbb Alexet öleli meg, majd két kézzel magához húzza a fejemet, és jobbról is, balról is ad egy-egy nyálas puszit.

– Nagy örömmel látom, hogy… – kezdi, majd az összefonódó ujjainkra téved a tekintete. Ő is összekulcsolja az ujjait, és befejezi a mondatot:

– …hogy fogjátok egymás kezét!

– Szívesen, máskor is – mondom, mire David kuncog egy jót, majd megmarkolja a vállunkat.

– Nem kérsz egy kis vizet? – kapcsol máris nagytesó üzemmódba Alex.

– Kösz, nem, Apu – feleli David. – Kérsz egy kis piát?

– Igen! – vágom rá, mire David int a sarokban álló felszolgálólánynak. Őt eddig nem vettem észre, főként azért, mert tetőtől talpig bearanyozták festékszóróval.

– Azt a mindenit! – közli újfent Alex, és elvesz az eleven szobor tálcájáról két pezsgőspoharat. – Köszi… A mindenit! – teszi hozzá.

A lány visszaáll a helyére, és újra szobormerev lesz.

– És mondd csak, hogy csapatja Tham? – érdeklődöm. – Ég már a vastag bankjegyekből rakott máglya a tömörarany jachton?

– Nem akarlak elkeseríteni, Poppy – mondja David –, de az aranyjacht pillanatok alatt elsüllyedne. Nekem elhiheted, kipróbáltuk. Isztok valami ütősebbet?

Egyszerre mondunk igent (én) és nemet (Alex).

Mintegy varázsütésre ott terem a Goldschläger-vodkás koktélunk. A pohárban aranylemezkék lebegnek, hiszen azok nem hiányozhatnak a Goldschlägerből. Koccintunk, majd egy hajtásra megisszuk az édes-pikáns folyadékot.

Alex köhécsel tőle egy sort, majd közli:

– Én ezt utálom.

– Úgy örülök, hogy itt vagy, tesó! – feleli David, és hátba veregeti.

– Még szép, hogy itt vagyok. Hiszen az ember csak… háromszor mulathat a kisöccsei esküvőjén.

– A kedvenc kisöccse esküvőjén pedig csak egyszer – mondja David, majd hozzáteszi: – Ha minden jól megy.

– Hallom, szép pár vagytok Thammel – mondom. – És azt is hallottam, hogy Tham nagyon tud élni.

– De még mennyire! – bólogat David. – Filmrendező. A stúdióban ismerkedtünk meg.

– A stúdióban! – sikkantom. – Nézzenek oda!

– Tudom, tudom – mondja David. – Kibírhatatlanul Los Angeles-i lettem.

– Jaj, dehogy!

Ekkor egy lány odakiált Davidnek a medencéből, ő pedig mutatja neki az ujjával, hogy egy perc, majd ismét felénk fordul.

– Érezzétek magatokat otthon! De ne a mi otthonunkban, persze – teszi hozzá Alexre pillantva. – Szóval érezzétek magatokat jól egy szuperzajos, szuperbulis, szupermeleg otthonban, ahol hátul táncparkett is van. Remélem, hamarosan ott találkozunk.

– De meg ne próbáld elcsavarni Poppy fejét – szólal meg fapofával Alex.

– Hát igen, rám kár vesztegetned az idődet – mondom. – Már elkeltem.

David ismét satuba fogja a fejemet, arcon csókol, majd ugyanezt teszi Alexszel is. Aztán tánclépésben odalejt a pancsoló lányhoz, aki bőszen tekeri az orsót a képzeletbeli pecabotján, mintha így húzná be Davidet a vízbe.

– Néha már kezdek aggódni, hogy túl komolyan veszi magát – jegyzi meg szárazon Alex.

Rakétaként röppen ki a számon a kacaj, és az ő szája széle is megrándul egy félmosoly erejéig. Ott vigyorgunk még pár másodpercig, ki-ki a maga módján, és leng az összekulcsolt kezünk, mint az inga.

– Úgy volt, hogy nem szeretsz kézen fogva mászkálni – jegyzem meg.

– Te viszont azt mondtad, hogy szeretsz.

– És akkor mi van? Vagy most már megkapok mindent, csak kérnem kell? – cukkolom.

Leolvad a mosolya, és nyugodt, visszafogott kifejezés ül ki az arcára.

– Igen, Poppy – feleli Alex. – Megkapsz mindent, amit akarsz. Van ezzel valami problémád?

– Mi van, ha azt akarom, hogy te kapd meg, amit akarsz?

Felvonja a szemöldökét.

– Ezt csak azért mondod, mert tudod, mit fogok felelni rá, és szívatni akarsz vele.

– Nem? – mondom kérdő hansúllyal. – Miért, mit fogsz felelni?

Leáll az összefonódva hintázó kezünk.

– Azt, hogy én már megkaptam, amit akarok, Poppy.

Rebben a szívem, és kihúzom a kezem a kezéből, majd a derekára fonom. A fejemet pedig hátrahajtom, hogy a szemébe tudjak nézni.

– Most nagyon erős a késztetés, hogy nyilvánosan megenyelegjelek, Alex Nilsen.

Erre meghajlik a nyaka, és olyan hosszan csókol meg, hogy páran elkezdenek éljenezni. Szétrebbenünk, majd a rózsaszín arcú Alex szégyellősen így szól:

– Basszus! Úgy érzem magam, mint egy kanos kamasz.

– Ha élnénk a Jäger-bomba-állomás kínálta lehetőségekkel a hátsó teraszon, talán vissza tudnánk változni érett, decens harmincévesekké – vetem föl.

– Reálisnak tűnik – mondja Alex, és már vonszol is magával arrafelé.

A bár mellett a füvön parkoló büfékocsiból szolgálják fel a halas tacót. A bár és a büfékocsi mögött pedig a végtelenbe nyúlik a kert, mint egy Jane Austen-regényben, és mindez itt, a sivatag közepén.

– A környezet állapotának konzerválása nemigen volt szempont – jegyzi meg amúgy „papásan” Alex.

– Konverzálni viszont tök jól lehet itt, ha konzerválni nem is – mondom.

– Az igaz – hagyja rám. – Ha minden kötél szakad, elmés bájcsevejt folytathatsz egy vadidegennel a haldokló bolygóról.

Egy idő után azon vesszük észre magunkat, hogy felgyűrtük a nadrág szárát, illetve a nyakpántos ruha lábrészét, és a medence meleg vizébe lógatjuk a lábunkat. Ekkor üti meg a fülünket David hangja.

– Hol a bátyám? – kiáltja izgatottan egy népes társaság közepén. – Ebből nem maradhat ki!

– Úgy hallom, szükség van rád – jegyzem meg.

Alex sóhajt egy nagyot. David, aki közben meglátta, odakocog hozzánk.

– Ehhez a játékhoz te is kellesz – mondja.

– Valami ivós játék? – tippelek.

– Alexnek nem – feleli David. – Szerintem neki egy kortyot sem kell majd innia, ugyanis David-kvízt fognak játszani. Benne vagy?

Alex arcizma fájdalmasan megrándul.

– Akarod, hogy benne legyek?

David keresztbe fonja a karját, és kijelenti:

– Én vagyok most itt az ünnepelt, úgyhogy egyenesen követelem!

– Soha, de soha nem válhatsz el Thamtől – mondja Alex, és föltápászkodik.

– Ezzel egyetértek, méghozzá számos okból – feleli az öccse.

Alex átballag a gyertyákkal telepakolt, hosszú asztalhoz, ahol játszani fognak, David viszont ott marad, és velem együtt néz utána.

– Úgy tűnik, jól érzi magát a bőrében – jegyzi meg.

– Igen – mondom. – Szerintem is.

David tekintete most rám vándorol, majd leül a medence síkos partjára, és bedugja a lábát a vízbe.

– Szóval, hogy történt? – kérdi.

– Mi hogy történt?

Furcsálkodva felvonja a szemöldökét.

– Hát ez.

– Ööö… – kezdem, majd szünet következik, mert gondolkodnom kell. Hogy is magyarázzam? Volt ugye a múlhatatlan szerelem, meg néha egy kis féltékenység, meg elszalasztott lehetőségek, meg rossz időzítés, meg másokkal való kavarás. Aztán a felgyülemlett szexuális feszültség végül robbant, és ebből összeveszés lett, majd hosszú csönd, amelyhez az Alex nélküli élet gyötrelmes kínja társult.

– Lerobbant a légkondi az apartmanunkban – bököm ki végül.

David pár másodpercig meredten bámul, majd arcát a kezébe temetve kacarászik.

– Basszus! – mondja, amikor végül fölemeli a fejét. – Hadd mondjam el, hogy megkönnyebbültem.

– Megkönnyebbültél?

– Aha – mondja David, és megvonja a vállát. – Tudod, most hogy… Szóval most, hogy Los Angelesben fogok élni, aggódtam Alexért. Mármint hogy ott marad Ohióban egyedül.

– Szerintem ő szereti Linfieldet – mondom. – Nem csak muszájból lakik ott. És magányosnak sem mondanám, hiszen van három testvére, két kis unokahúga meg egy unokaöccse.

David vet egy pillantást az asztal felé, ahol a kvízjáték zajlik. Én is odanézek. Azt látjuk, hogy Alex diadalmasan kortyol a pohár vizéből, a három legyőzött ellenfél pedig bedob egy-egy stampedli karamellszínű löttyöt.

– Én az üresfészek-szindrómától féltem – mondja homlokráncolva David, és a szája is legörbül. Annyira hasonlít így a bátyjára, hogy legszívesebben csókkal gyógyítanám a gondterheltségét. Olyan erős ez a hirtelen jött késztetés, hogy szinte fáj.

Az pedig még jobban fáj, amikor leesik, hogy mit is mondott David. Kis, piros csomóként eszi be magát a bordáim közé a fájdalom.

– Szerinted úgy érzi, hogy kiürült a fészek? – kérdezem.

– Úgy érzi-e, hogy ő nevelt fel minket? Úgy érzi-e, hogy arra ment el az összes érzelmi energiája, hogy nekünk jó legyen? Úgy érzi-e, hogy ő vitte orvoshoz Betty mamát, ha kellett, ő csinálta nekünk azt a kurva tízórait, és ő szedte ki Aput az ágyból, ha rájött a depresszió? Úgy érzi-e, hogy egyszer csak mindenki megházasodott, családot alapított és elhúzott, ő meg marad, hogy vigyázzon Apura?

David halál komolyan néz rám, és így folytatja:

– Nem, nem érzi úgy. Alex ezt nem is tudná így felfogni. Viszont mostanában elég magányosnak tűnik. Hiszen tudod… Azt hittük, összeházasodnak Sarah-val, aztán…

– Hát, igen – mondom, majd kiveszem a lábamat a vízből, és keresztbe vetem magam előtt.

– Tudod, már megvolt a gyűrű, meg minden – folytatja David, nekem meg elszorul a gyomrom. – Úgy volt, hogy megkéri a kezét, aztán… Aztán Sarah fogta magát, és lelépett, és…

David elhallgat, amikor meglátja, hogy milyen képet vágok.

– Félre ne érts, Poppy! – mondja, és a kezemre teszi a kezét. – Én mindig is úgy gondoltam, hogy Alexnek veled kéne összejönnie. De Sarah is tök jó fej volt, szerették egymást, és… Szóval én nagyon szeretném, hogy Alex boldog legyen. Hogy végre ne csak másokért aggódjon, és legyen valamije, ami csak az övé, érted?

– Értem.

Ezt az egy szót is alig bírom kinyögni. Még mindig izzadok, de belül szinte jéggé fagyok, mert egyre csak az jár a fejemben, hogy feleségül akarta venni.

Sarah egyszer utalt erre Toscanában, de csak pár hétig görcsöltem rajta. Aztán bebeszéltem magamnak, hogy nincs jelentősége, hiszen biztos „csak úgy mondta”. De az, amit most Davidtől hallottam, más megvilágításba helyezi mindazt, ami Toscanában történt.

Három év telt el azóta, de kristálytisztán előttem van, ahogy ott állok pirkadat előtt a villa teraszán karba tett kézzel, tövig rágott körmökkel. És ott áll Alex is, terhességi tesztek sorakoznak a kis kőfalon, és Alex karórája egyszer csak csipogni kezd, jelezve, hogy megnézhetjük, mit is tartogat a jövő.

Előttem van az is, ahogy Alex összeomlik, miután én végre összeszedtem magam, és rám borulva zokog.

Nem csinálhatom ezt veled – mondtam akkor. – Hogy folyton rád szorulok.

Mire Alex azt felelte, hogy ő is rám van szorulva, de mivel ott volt Trey is, meg Sarah is, kipukkant a buborék, amely addig körbevett minket, és elválasztott a külvilágtól. Kipukkant, és mélységesen szégyelltem magam, amiért ilyen sok kell nekem Alexből. És rajta is láttam, hogy ugyanígy érez.

„Trey remek fickónak tűnik” – mondta akkor, de igazából azt akarta mondani, hogy „Ezt sürgősen abba kell hagynunk!” Nem mondta ki így, szó szerint, mert az felért volna egy beismerő vallomással. Beismertük volna, hogy, bár még csak nem is csókolóztunk, és nem mondtuk ki nyíltan, a szívünk egy jókora darabját egymásnak tartottuk fenn.

Alex feleségül akarta venni Sarah-t, és most már tudom, hogy ez miattam hiúsult meg. Sarah talán nem azért szakított vele Toscana után másodszor is, mert megtudta, hogy mi történt ott, de biztos, hogy Alexen nyomot hagyott a dolog, és ez nem tett jót a kapcsolatuknak.

Afelől sincs kétségem, hogy ha akkor tényleg terhes lettem volna, és megszülöm a babát, Alexre számíthattam volna. Feladott volna mindent, amije volt, hogy segíthessen.

Sarah pedig választhatott volna, hogy vagy tudomásul vesz engem, vagy továbblép – és ez mindig is így volt. Önkéntelenül arra gondolok, hogy Alex nagy árat fizetett a barátságunkért, hiszen végül is elvesztette miattam a leendő feleségét.

Úgy mardos a szégyen, hogy rosszullét környékez. Bűntudatom van, amiért nem vettem tudomást a komplikált érzéseimről, mert így könnyebb volt megideologizálni, hogy miért vagyok jelen Alex életében.

Az egy dolog, ha a kedvesedet igénybe veszi a három gézengúz kisöccse meg az özvegy édesapja, de én csak egy másik nő voltam, akinek az igényeit, avagy „rászorultságát” Alex mindig a saját igényei, a saját boldogsága elé helyezte. És most, ezen a héten, ezen a Nyári úton, önző módon kihasználtam ezt. Mert nálam mindig is az volt az alap, hogy elkérem Alextől, ami éppen kell, és hagyom, hogy megadja nekem, még akkor is, ha neki ez nem válik feltétlenül a javára.

A szédítő mámornak már nyoma sincs. Csak émelygés van, meg kavargó gyomor.

David a vállamra teszi a kezét, és rám mosolyog. Kirángat a bennem kavargó fájdalmas, komplikált érzések kavalkádjából.

– Örülök, hogy most már ott vagy neki te – mondja.

– Igen – suttogom, de megszólal bennem egy gonosz kis hang: „Nem te vagy ott neki, hanem ő van ott neked!”

31. fejezet

IDÉN NYÁRON

Míg előkotrom a táskámból a szobakulcsot, Alex nekem dől, a két keze a derekamra nehezedik, és a nyakamba csókol a puha szája. Elolvadnék, ha nem lenne az a zúgás a koponyámban, és nem bokszolna időnként hasba hol a bűntudat, hol a pánik.

Lehúzom a kulcskártyát, majd finoman belököm az ajtót. Alex elenged. Leteszem a méretes műanyag fülbevalómat a mosdókagyló peremére. Alex mozdulatlanná dermed, miután átlépte a küszöböt. Érezhetően szorong.

– Elkövettem valamit? – kérdi.

Megrázom a fejemet, majd vattapamacsot és szemfestéklemosót ragadok. Tudom, hogy mondanom kéne valamit, de nem akarok sírva fakadni, mert akkor már megint rólam szólna ez az egész, pedig pont az lenne a lényeg, hogy ne rólam szóljon. Alex összetörné magát, hogy jobban érezzem magam, pedig nem ez lenne a cél, hanem az, hogy őszinte legyen.

Szétkenem a vattapamaccsal a szemkihúzót. A végén úgy nézek ki, mint a puskaporos arcú Charlize Theron a Mad Max – A harag útjában. Mintha harci színekre mázoltam volna magam.

– Poppy! – szólal meg Alex. – Mondd el, mit vétettem!

Megpördülök, de ő el sem mosolyodik az amazonsminkem láttán. Igen, ennyire görcsöl, és én utálom magamat, amiért görcsölnie kell miattam.

– Nem vétettél semmit – mondom. – Egyszerűen tökéletes vagy.

Kétféle kifejezés ül ki az arcára: meglepett és sértődött.

– Nem vagyok tökéletes – mondja.

Ezt most gyorsan kell csinálnom! Egy mozdulattal le kell rántanom, mint a ragtapaszt.

– Tényleg meg akartad kérni Sarah kezét?

Szétnyílnak az ajkai. De a sokkhatás hamar elmúlik, és átveszi helyét a sértettség.

– Miről beszélsz? – kérdez vissza.

– Csak azért kérdezem, mert…

Lehunyom a szemem, és a tarkómra nyomom a kézfejemet, hátha attól megszűnik a zúgás. Amikor újra kinyílik a szemem, Alex még mindig ugyanolyan képet vág. Tehát nem fogja vissza az érzelmeit, azaz én most Meztelen Alexszel fogok beszélgetni.

– David mondta, hogy már a gyűrű is megvolt.

Alex szája becsukódik, vagy inkább bevágódik. Nyel egy nagyot, aztán az erkély tolóajtajára pillant, majd ismét rám néz.

– Ne haragudj, hogy nem mondtam el.

– Nem erről van szó – mondom a könnyeimmel küszködve. – Csak… Szóval eddig nem fogtam fel, hogy mennyire szeretted Sarah-t.

Alexből kiszakad egy félkacaj, de tréfás kedvnek, derűnek nyoma sincs a feszült arcán.

– Persze, hogy szerettem – mondja. – Ha megszakításokkal is, de évekig voltunk együtt, Poppy. Te is szeretted azokat, akikkel együtt voltál.

– Tudom, és nem is vádollak semmivel. Csak…

Megrázom a fejem, hátha úgy kitisztul egy kicsit. Rendeznem kéne a gondolataimat, hogy ne legyen ebből egyórás nagymonológ.

– Szóval már a gyűrűt is megvetted.

– Igen – feleli –, de miért haragszol rám, Poppy? Hiszen te Trey-jel cikáztál ide-oda a nagyvilágban, és basszus, a bolygó legkülönbözőbb pontjain ültél az ölében! Talán azt kellett volna leszűrnöm ebből, hogy boldogtalan vagy, és érdemes várnom rád?

– Én nem rád haragszom, Alex! – kiáltom. – Hanem magamra! Magamra haragszom, amiért nem érdekelt, hogy az utadba állok. És amiért olyan sokat kértem tőled, és… és miattam nem kaptad meg, amit akartál.

Alex gúnyosan felnevet.

– Miért, mit akartam? – kérdi.

– Miért szakított veled Sarah? – vágok vissza. – Mondd, hogy ehhez nekem nem volt semmi közöm! Mondd, hogy Sarah nem emiatt a kettőnk közti… dolog miatt lépett le! Mondd, hogy nem gondolt át újra mindent, mióta nem vagyok része az életednek! Mondd a szemembe nyugodtan, ha ez az igazság, Alex! Mondd, kérlek, hogy nem miattam van minden! Mondd, hogy nem ezért nem vagy még boldog családapa!

Alex rám mered. Az arca feszült, a tekintete elfelhősödik.

– Mondd már! – kérem könyörögve, de ő csak bámul. Már-már fülsiketítően zúg a fejem a szoba síri csöndjében.

Alex végül megrázza a fejét, és közli:

– Hát persze, hogy miattad van minden.

Hátralépek, mintha csak attól félnék, hogy megégetnek a szavai.

– Sarah a Sanibel-sziget előtt szakított velem – folytatja –, és nekem ott végig csak az járt a fejemben, hogy remélem, nem vagyok Poppy szerint is unalmas. És eszembe sem jutott, hogy hiányzik Sarah, míg haza nem értem. Mindig ez van, ha veled vagyok. Olyankor nem számít senki más, de aztán véget ér a Nyári út, már nem vagy sehol, visszazökken az élet a rendes kerékvágásba, és… Szóval amikor újra összejöttünk Sarah-val, azt hittem, hogy ezúttal minden más, és sokkal, de sokkal jobb lesz. De az az igazság, hogy Sarah nem akart jönni Toscanába. Én beszéltem rá, mert nem akartam lemondani rólad, és gondoltam, ha összebarátkoztok, talán könnyebb lesz.

Alex egy tapodtat sem mozdul el onnan, ahol áll. Szinte megkövül, mint a legénybúcsún szobrozó felszolgálók.

– Aztán jött az a nagy ijedség, hogy terhes vagy, és én úgy beparáztam, basszus, hogy elköttettem magam! És meg sem fordult a fejemben, hogy ezt talán meg kéne beszélnem Sarah-val. Egyszerűen kértem egy időpontot, és túlestem rajta, aztán pár nap múlva megláttam egy régiségbolt kirakatában a gyűrűt. Gyöngyszemmel díszített art deco gyűrű volt… Szóval megláttam, és eszembe jutott, hogy milyen szuper eljegyzési gyűrű lenne, akár most rögtön megvehetném. De a következő gondolatom már az volt, hogy mi a faszt csinálok én itt? És nemcsak a gyűrűre gondoltam, amely egyébként nagyon nem tetszett volna Sarah-nak, hanem a vazektómiára is, meg mindenre. Hogy az is miattad volt, és tudtam, hogy ez nem normális, és nagyon nem fair Sarah-val szemben. Ezért véget vetettem a kapcsolatunknak. Még aznap.

Alex megcsóválja a fejét, majd folytatja:

– Úgy beparáztam, hogy képtelen voltam elmondani neked, hogy mi történt. Rémisztő volt a felismerés, hogy mennyire szeretlek. Aztán szakítottatok Trey-jel, és… Jaj, Poppy, hát persze, hogy miattad volt! Miattad van minden! Minden!

Ekkor már csillog a mosdókagyló fölötti lámpa halvány fényében a könnyes szeme, a válla pedig még mindig szobormerev. Nekem pedig mintha kést forgatnának a gyomromban.

Alex kurtán, visszafogottan megrázza, vagy inkább csak megrándítja a fejét.

– De nem te csináltad ezt velem, hanem én magammal – teszi hozzá. – Reméltem, hogy majd idővel elmúlik, és változik a helyzet, de nem változott.

Alex most közelebb lép. Nem könnyű megőrizni a lélekjelenlétemet.

Kisurran a belém szorult levegő, és elernyed a vállam. Alex tesz felém még egy lépést. A tekintete komor, a szája legörbül.

– És tudd meg, hogy sokáig vívódtam, mielőtt szakítottam Sarah-val! Mert tényleg szerettem őt, és azt akartam, hogy működjön a dolog, mert Sarah fantasztikus nő. Jól működtünk együtt mi ketten, ugyanazt akartuk, és úgy éreztem, hogy tiszta, könnyen érthető, kezelhető módon szeretem őt.

Alex itt elhallgat, és megint a fejét csóválja. A könnyes szeme, akár egy folyó víztükre, veszélyt sejtet, és lappang benne valami vadság, valami őserő. Szóval csodaszép.

– Nem tudom, hogy kell úgy szeretni valakit, ahogy én szeretlek téged – folytatja. – Engem ez megrémít. Néha rohamszerűen rám jön, hogy igen, tudom én ezt kezelni, de aztán eszembe jut, hogy mi lesz, ha elveszítelek, és bepánikolok. Soha nem voltam benne biztos, hogy boldoggá tudlak-e tenni téged, de amikor… Tudom, hogy hülyén hangzik, de amikor néztük a Tindert, és azt mondtad, hogy elhúznál jobbra… Szóval az efféle apróságok óriásira nőnek, ha rólad van szó. Utána órákig hevertem ébren az ágyban, és agyaltam, hogy vajon hogy értetted, amit mondtál. Én egy sérült ember vagyok, és alighanem önelnyomó, és tudom, hogy soha nem engem képzeltél magad mellé. Tudom, hogy nem úgy néz ki, mintha ennek túl sok értelme lenne, és valószínűleg nincs is, és lehet, hogy tényleg nem tudnálak boldoggá tenni…

– Alex – kezdem, és két kézzel magamhoz húzom. Körém fonódik a két karja, majd lehajtja a fejét. Kolosszális kérdőjelként tornyosul fölém. – Nem kell boldoggá tenned, oké? Mert boldoggá tenni senkit sem lehet. Én a puszta létezésedtől vagyok boldog, és a boldogságomnak csak erre a részére van befolyásod, a többire nincs.

Alex begörbíti az ujjait a hátamon, én pedig az ingébe markolok.

– Nem tudom, hogy ez pontosan mit jelent – mondom. – De azt tudom, hogy ugyanúgy szeretlek, mint te engem, és nem te vagy az egyetlen, akit ez megijeszt.

Jó szorosan lehunyom a szememet, és összeszedem a bátorságomat a folytatáshoz.

– Én is sérültnek érzem magam – préselem ki magamból elcsukló, cérnavékony, rekedtes hangon. – Mindig is úgy éreztem, hogy ha valaki benéz a lelkem mélyére, akkor mindennek vége, mert van ott valami szerethetetlen rondaság. Te vagy az egyetlen, aki mellett valaha is azt éreztem, hogy rendben vagyok.

Alex gyengéden végigsimít az arcomon. Kinyílik a szemem, és szembetalálja magát az ő szép mogyoróbarna szemével.

– És nincs ijesztőbb gondolat annál, hogy ez megváltozhat, ha egyszer tényleg a tiéd leszek úgy, ahogy vagyok. De mivel te kellesz nekem úgy, ahogy vagy, igyekszem bátran viselkedni.

– Amit irántad érzek, azon soha nem változtathat semmi – mormolja Alex. – Azóta próbálok kiszeretni belőled, hogy hetyegtél abban a lepukkant házban a drogos vízitaxi-sofőrrel, de nem megy.

Elnevetem magam, mire Alex is elmosolyodik egy picit. Megfogom az állát, és puhán szájon csókolom, ő pedig egy ütemet késve viszonozza. Alapjaimban renget meg a heves, erőteljes, könnyáztatta csókja.

– Megteszel nekem egy szívességet? – szólalok meg.

Erre még jobban szorítja a hátamat.

– Éspedig?

– Csak akkor fogd meg a kezemet, ha akarod.

– Poppy! – mondja Alex. – Lehet, hogy eljön a nap, amikor már baromi laza, higgadt, összeszedett ember leszek, és nem akarlak majd folyton tapizni, ahol érlek. De ez a nap még nem az a nap.

A próbavacsora egy bisztróétteremben van, amelybe Tham egykor, még a kezdeti időszakban, pénzt fektetett. Szinte csöpög a pazar, rendelésre készült kristálycsillárokról a helyiséget beragyogó gyertyafény. A násznép nincs itt teljes létszámban, így csak félig-meddig lehet „elpróbálni” a vacsorát. Az ifjú páron és a násznagyon kívül befutott Tham népes rokonsága Észak-Kaliforniából, meg David néhány barátja, akiket láttam a tegnapi bulin.

– Hoppárééé! – hüledezem, amikor belépünk. – Ez a legszexibb hely, ahol valaha jártam!

– Most mélyen megbántottad Nikolai füstölősátor-szerű erkélyét – mondja Alex.

– A szívemben őrzöm annak a sátornak az emlékét – felelem, és megszorítom a kezét. Így hangsúlyosabban érzékelem a kettőnk közti méretkülönbséget, olyannyira, hogy bizsergés fut végig a gerincemen.

– Figyelj, emlékszel, amikor itattam az egereket, mert rádöbbentem, hogy lajhármakikezem van? Tudod, Coloradóban, miután kiment a bokám.

– Poppy! – mondja nyomatékkal Alex. – Én mindenre emlékszem.

Összeszűkül a szemem.

– De hát azt mondtad…

– Tudom, mit mondtam – sóhajtja Alex. – Most viszont bevallom, hogy mindenre emlékszem.

– Van, aki szerint ezt úgy hívják, hogy hazugság.

– De hívhatjuk másnak is. Lehet, hogy csak kínosan érintett, hogy így megmaradt bennem minden. Az is, hogy milyen ruha volt rajtad, amikor először láttalak, meg hogy mit rendeltél egyszer Tennesseeben a Mekiben. És hogy kinek kellett ott megőriznie a méltóságát helyetted is.

– Ó, Alex! – búgom incselkedve. Ugratom, pedig repes a szívem. – A méltóságodnak már akkor búcsút inthettél, amikor khaki nadrágban mutatkoztál az orientációs héten.

– Hé! – szól rám feddő hangon. – Ne feledd, hogy engem most szeretsz!

Jó meleg az arcomat elöntő pír, és mentes mindennemű feszélyezettségtől.

– Azt nem is tudnám elfelejteni – mondom.

Igen, szeretem Alexet, aki emlékszik mindenre, mert ő is szeret engem. Olyan érzés ez, mintha kiszakadt volna bennem egy aranykonfettis zsák.

– Csak nem Miss Poppy Wrighthoz van szerencsém? – kiált oda valaki az étterem másik feléből.

Mr. Nilsen peckes léptekkel közelít a lötyögős, zsákszerű szürke öltönyében. A szőke bajsza pont ugyanolyan méretű és formájú, mint amikor megismertem.

Alex elenged. Nyilván feszélyezné, ha fogná a kezemet az apja előtt, én viszont örülök, hogy azt tette, amire szüksége volt.

– Üdv, Mr. Nilsen! – köszönök rá az apjára, aki úgy másfél méterrel előttem torpan meg. Kedvesen mosolyog, de szemmel láthatóan nem tervezi, hogy megölel. A zakója hajtókáján komikusan túlméretezett szivárványos kitűzőt látok. Egy rossz mozdulat, és hasra esik! – suhan át az agyamon. – Elég, ha egy kicsit előrehajol.

– Ugyan, hagyd már ezt a Mr. Nilsenezést! – mondja. – Nem vagy már gyerek. Nyugodtan szólíts Ednek!

– Tudja, mit, maga is szólíthat Ednek! – felelem.

– Ööö…

– Poppy viccel – segíti ki az apját Alex.

– Ó! – mondja bizonytalanul Ed Nilsen, Alex pedig elvörösödik. Ahogy én is.

Talán nem most kéne zavarba hoznom az apját.

– Sajnálattal hallottam, hogy Betty mama meghalt – szólalok meg. – Fantasztikus nő volt.

Ed Nilsen válla megroggyan.

– Ő volt a családunk sziklaszilárd tartópillére – mondja. – Akárcsak a lánya.

Ed Nilsen máris kezd szétcsúszni. Leveszi a drótkeretes szemüvegét, majd nagyot fúj, megdörgöli a szemét, és így folytatja:

– Nem is tudom, hogy csináljuk majd végig nélküle ezt a hétvégét.

Természetesen együttérzek vele. Hiszen megint elveszített valakit, akit szeretett.

De nemcsak ő veszítette el az anyósát, hanem a fiai is a nagyanyjukat. Valami indulatféle gyülemlik bennem, amit az elérzékenyülő Ed Nilsen látványa vált ki.

Ő magától értetődően gyászol, hiszen ez mindenkinek kijár, Alex viszont rögtön „kivasalta” az érzelmeit, amikor meglátta, hogy közeleg az apja. Biztosra veszem, hogy ez nem a véletlen műve.

Amit most mondok, azt nem direkt mondom ki hangosan. Csak úgy kicsúszik a számon.

– Majd csak túléli valahogy. Hiszen a fia most házasodik, és szüksége van magára.

Ed Nilsen vág egy abszolút iróniamentes búskutyuspofát, majd a hangjából ítélve kissé döbbenten így felel:

– Hát persze, persze. Ha megbocsátotok, most mennem kell a…

Hogy hova, azt nem tudjuk meg. Üres, értetlen kifejezés ül ki az arcára. Így nézi pár másodpercig Alexet, majd megveregeti a vállát, és eliszkol.

A mellettem álló Alex idegesen fúj egyet. Odafordulok hozzá.

– Bocsi – mondom. – Ez furán jött ki. Még egyszer bocs.

– Ugyan már – feleli, és ismét megfogja a kezemet. – Szerintem most alakult ki a legújabb fétisem. Mostantól arra fogok gerjedni, hogy jössz te, és kőkemény igazságokat mondasz apám szemébe.

– Ha erre gerjedsz, akkor váltok vele pár szót arról a bajuszról.

Indulnék is, de Alex visszahúz, azaz lazán a derekamra teszi a kezét.

– Ha az est folyamán egyszer sem csókollak meg olyan pornográf módon, ahogy szerintem kéne, ne ess kétségbe – duruzsolja a fülembe. – Ugyanis megígérem, hogy terápiára fogok járni. Kiderítem, hogy miért nem tudom kinyilvánítani az örömömet a családom tagjai előtt.

– Akkor máris megvan az én legújabb fétisem, az önmagára is gondot fordító Alex Nilsen – mondom, mire gyors puszit nyom a halántékomra.

Ekkor éktelen visítás hallatszik a bejárat felől. Alex elhúzódik tőlem, és közli:

– Megjött a siserehad.

32. fejezet

IDÉN NYÁRON

Bryce lányai hat-, illetve négyévesek, Cameron kisfia épp csak elmúlt kettő, és Tham nővérének is van egy hatéves kislánya. Miután ők négyen beszabadulnak az étterembe, csilingelő kacaj és éktelen zsivaj reszketteti meg a csillárerdőt.

Alex nagy örömmel kergetőzik velük. Készséggel hasra vágja magát, ha „elütik”, akit pedig ő kap el, azt a magasba emeli.

Most azt az Alexet látom, akit jól ismerek, a vicces, nyitott, játékos kedvű Alexet. Én nem nagyon tudom, hogy kell viselkedni a gyerekekkel, de megteszem, ami tőlem telik, amikor Alex bevon a játékba.

– Mi most hercegnők vagyunk – közli Tham unokahúga, Kat, és megfogja a kezemet. – De harcosok is vagyunk, és meg kell ölnünk a sárkányt!

– És Alex bácsi a sárkány? – kérdezem, mire a tágra nyílt szemű kislány roppant komolyan bólint.

– Igazából nem kell megölnünk – helyesbít aztán kifulladva. – Elég, ha megszelídítjük, és akkor ő lesz a kedvenc háziállatunk.

Alex, aki félig az asztal alá bújva hárítja a Nilsen-banda rohamát, vág egy rövidített búskutyuspofát.

– Szóval – fordulok Kathez –, mi a terv?

Hol gyorsabban, hol lassabban csordogál az este. A próbavacsora „koktélórával” kezdődik, majd felszolgálják az ételt, azaz a parányi gourmet pizzák tömkelegét. Van rajtuk kecskesajt, rukkola, zsenge tök, balzsamecet, savanyított vöröshagyma, grillezett kelbimbó, meg minden más földi jó, bár ezt a Rachel Krohn-féle „pizzapuristák” nyilván gúnyosan leszólnák.

A gyerekek asztalához ülünk le, és ezért Bryce felesége, a kissé már pityókás Angela sűrűn hálálkodik nekünk a vacsora után.

– Imádom őket – mondja –, de néha jólesik, ha nem csak Peppa malacról tudok beszélgetni az asztalnál.

– Nekünk is – mondom. – Ezért az orosz irodalomról társalogtunk velük.

Angela a kelleténél nagyobbat csap a karomra, de nem szándékosan, csak így sikerült. Aztán elkapja Bryce-t, és odarángatja.

– Muszáj hallanod, amit Poppy mondott, szívem!

Belecsimpaszkodik a férjébe, aki egy kicsit merev – hiszen ő is ízig-vérig Nilsen –, de azért ott van a keze Angela derekán. Nem nevet, amikor Angela elismételteti velem a poént, de azért elismeri a maga kurta-furcsa, őszinte, Nilsenes módján.

– Ez vicces. Orosz irodalomról…

A desszert és a kávé előtt Tham nővére (akinek irdatlan nagy a pocakja, ugyanis ikreket vár), megkocogtatja a villájával a vizespoharát, majd föláll, és közli:

– Mivel a szüleinknek nem kenyere a nyilvános szónoklás, vállaltam, hogy én mondok egy kis pohárköszöntőt.

Máris könnyes a szeme, úgyhogy vesz egy nagy levegőt.

– Ki hitte volna, hogy az idegesítő kisöcsém lesz a legjobb barátom? – kezdi, majd mesél a gyerekkorukról: a fülsiketítő marakodásokról, meg arról, hogy Tham egyszer a megkérdezése nélkül elvitte az autóját, és nekiment egy telefonpóznának. A kapcsolatuk fordulópontja pedig az volt, hogy miután elvált az első férjétől, Tham szólt, hogy költözzön hozzá. Így is lett, és egy szép napon rajtakapta Thamet, hogy sír a Mindenütt nő című, Alabamában játszódó romkomon. Cukkolta is, ahogy kell, majd lehuppant mellé a kanapéra, és együtt nézték meg a film hátralevő részét. A végén már együtt sírtak, és együtt röhögtek magukon, majd egyszerűen muszáj volt elugraniuk az éjszaka közepén fagyiért.

– Amikor újra férjhez mentem – mondja Tham nővére, immár az öccséhez intézve szavait –, egy kicsit nyomasztott a tudat, hogy soha többé nem fogunk együtt lakni. És amikor meséltél nekem Davidről, láttam, hogy mennyire odavagy érte, és megijedtem, hogy még kevesebb marad nekem belőled. De aztán találkoztam Daviddel.

Ekkor olyan arcot vág, hogy mindenki elneveti magát: Tham családja felszabadultan, Nilsenék visszafogottabban.

– És egyből tudtam, hogy lesz még egy legjobb barátom – folytatja Tham nővére. – És tudom, hogy tökéletes házasság nem létezik, de azt is tudom, hogy amihez ti ketten hozzányúltok, az egy csapásra megszépül.

A nagy tapsvihar, ölelkezés, puszilkodás közepette már hoznák a pincérek a desszertet, de Mr. Ed Nilsen váratlanul talpra szökken. Feszengve áll egyik lábáról a másikra, és mintha csak elpantomimozná, hogy kocogtatja a késsel a vizespoharát, olyan halkan csinálja.

David fészkelődik a székén, Alex pedig kihúzza magát, mintha készenlétbe helyezkedne. Így reagálják le, hogy az apjukra irányul a társaság figyelme.

– Igen – szólal meg Ed Nilsen.

– Erősen indít – súgja oda feszülten Alex, mire megszorítom az asztal alatt a térdét, majd megfogom a kezét.

Ed leveszi a szemüvegét, majd miután lehanyatlott a keze, némi torokköszörülés után belekezd:

– David – fordul a fia és Tham felé. – Drága fiam! Tudom, hogy nem volt mindig könnyű az életünk. Legalábbis a tiéd biztos nem – teszi hozzá halkabban. – De te mindig is napsugárként ragyogtad be…

Ed Nilsen fúj egyet, és miután úrrá lett a feltoluló érzelmein, folytatja:

– Nem tekinthetem a saját érdememnek, hogy olyan lettél, amilyen. Hiszen nem mindig voltam melletted, amikor kellett volna. De a bátyáid elképesztő munkát végeztek, szépen fölneveltek, és én nagyon büszke vagyok rá, hogy az apád lehetek.

Ezután egy kis ideig a padlót nézi meredten, majd összeszedi magát.

– Büszke vagyok rá, hogy egybekelsz azzal, akiről mindig is álmodtál – mondja. – Tham, üdvözlünk a családban.

Miközben újra kitör a tapsvihar, David odamegy az apjához, és kezet ráz vele, de aztán jobb belátásra tér, és magához húzza. Röviden, félszegen öleli át, de határozottan átöleli, és az Alexben munkáló feszültség érezhetően oldódik. Lehet, hogy az esküvő után ugyanúgy lesz minden, ahogy eddig volt, de az is lehet, hogy tényleg megváltoznak.

Hiszen Mr. Nilsen mégiscsak kitűzte azt a bazi nagy szivárványos kitűzőt. Igen, azt hiszem, mindig javulhat a helyzet, ha az emberek szeretik egymást, és odafigyelnek rá, hogy ezt jól csinálják. Lehet, hogy csak ennyi kell hozzá.

Este a szállodában Alex gyorsan letusol, én pedig a tévécsatornák közt kapcsolgatok. Végül egy Nagy Ő a paradicsomban-epizód ismétlésénél kötök ki.

Miután kijött a fürdőszobából, Alex bebújik mellém az ágyba, és magához von, én pedig felemelem a két karomat, hogy lehúzhassa rólam a lötyögős pólómat. Végigsimítják a bordáimat a szétterpesztett ujjai, és a hasamat csókolgatja.

– Kicsi a bors, de harcias! – suttogja bele a bőrömbe.

Most másképp szeretjük egymást: lágyabban, szelídebben, ráérősebben. Nem sietünk, és nem mondunk semmi olyat, amit ne mondhatna el kezünk-lábunk. (Meg a szánk, de nem úgy…)

„Szeretlek!” – mondja el sokféleképpen Alex, és én is mindig ugyanezt mondom neki.

Utána összegabalyodva fekszünk az ágyon. Csillámlik az izzadt testünk, és szép nyugodtan, mélyen lélegzünk. Ha beszélgetnénk, akkor előbb-utóbb elhangozna, hogy „Holnap van az utolsó nap”, és akkor ugyebár adná magát a kérdés, hogy „És aztán mi lesz?”, de erre még nincs válaszunk.

Így aztán nem beszélgetünk. Viszont együtt alszunk el, és reggel, amikor Alex megjön a futásból a két kávéval meg a kávés sütivel, csókolózunk még egy kicsit. De most úgy csináljuk, mintha égne a ház, és így tudnánk a leggyorsabban eloltani a tüzet. Csak akkor gabalyodunk ki egymásból, amikor már muszáj, mert készülődnünk kell az esküvőre.

A helyszín egy spanyol stílusú ház. Kovácsoltvas a kapu, buján zöldell a kert, és vannak pálmafák is, meg oszlopok, és a hosszú, sötét faasztaloknál kézzel faragott, magas támlájú székek sorakoznak. A virágdíszítésben a vibráló élénksárga dominál: a napraforgó, a százszorszép meg a kis vadvirágcsokrok. A zenét szolgáltató vonósnégyes tagjai pedig, akik valami álmodozós-romantikus dallammal fogadják a vendégeket, fehérbe öltöztek.

Jut a magas támlájú székekből a végtelenbe nyúló pázsitra is, és a széksorok közti folyosót is beragyogja a sok sárga virág. A szertartás kedves, de rövid, mert – ahogy David mondja visszafelé jövet, amikor felcsendül a Here Comes the Sun vonós feldolgozása: – „Ideje bulizni!”

Repül az idő. Ahogy alkonyodni kezd, mintha erősödne az enyhe fájdalom, amely befészkelte magát a két kulcscsontom alá, és olyan érzésem támad, mintha kétszer élném át ezt az estét. Mintha egyszerre látnám egy film kétféle, egymást itt-ott átfedő verzióját.

Egyrészt van az a Poppy, aki itt ül, és eszi a hihetetlenül finom, hétfogásos vietnami menüt. Aki felnőtt lábak közt szlalomozó kiskölyköket kerget, és bújócskázik velük, no meg Alexszel az asztalok alatt. Aki sorra dönti le a margaritákat a táncparketten, ahol a fülsiketítő Pour Some Sugar On Me-re ropja. Akire finom verejték- és pezsgőpermet spriccel, amikor magához húzza Alexet az I Only Have Eyes For You-nál, és a nyakába fúrja az arcát. Így próbálja memorizálni az illatát, mert az elmúlt tizenkét év nemigen kínált erre alkalmat. Igen, muszáj megjegyeznem, hogy bármikor megidézhessem a derekamra tapadó kezét, a halántékomat súroló, résnyire nyitott száját, az épp csak egy picit ringó csípőjét.

Van tehát az a Poppy, aki mindezt megtapasztalja, és akinek ez élete legvarázslatosabb estéje, és van a másik Poppy, akinek máris hiányzik mindez. Aki mintha a távolból figyelné az eseményeket, és tudná, hogy időutazásra nem lesz módja – azaz soha többé nem csinálhatja azt, amit most csinál.

Nem merem megkérdezni Alextől, hogy mi lesz ezután. Sőt, magamnak sem merem feltenni a kérdést. Szeretjük egymást, kívánjuk egymást, de ez a helyzetünkön, amely ettől függetlenül a helyzetünk, mit sem változtat.

Ezért csak csimpaszkodom Alexbe, és azt mondogatom magamban, hogy itt és most azt kell kiélvezni, ami itt és most van. Hiszen a nyaralás mindig véget ér.

Ha belegondolok, az utazás pont attól olyan spéci dolog, hogy véges az időtartama. Ha egy kis időre odaköltöznék valami szuper helyre, ahol jártam, az nem nyújtana olyan varázslatos, sorsfordító élményt, mint a hét nap, amit vendégként töltök ott. Csak akkor tudok a szívembe zárni egy helyet, akkor tudom hagyni, hogy megváltoztasson, ha vakációzni megyek oda.

Egyszer csak vége szakad a dalnak, a táncnak.

Hamarosan csillagszórók gyúlnak a díszsorfalat álló vendégek kezében, hogy David és Tham átfuthasson alattuk, mint valami szikraalagúton. Beragyogja az arcukat a csillagszórók fénye és a szerelem.

Aztán véget ér az este, mintha lassanként elszundítana.

Búcsúzkodunk Alexszel. Feloldódtunk, ellazultunk az italtól meg a tánctól, így olyanokkal ölelkezünk, akik pár órája még vadidegenek voltak. A kocsiban szótlanul ülünk egymás mellett, majd amikor visszaérünk a szállodába, Alex nem zuhanyzik, sőt le sem vetkőzik. Egyből lefekszünk, és öleljük egymást, míg el nem alszunk.

A délelőtt már jobban telik.

Nem érünk rá görcsölni, ugyanis elfelejtettük beállítani az ébresztőt, és Alex belső órája sem jelzett, hiszen nagyon későn kerültünk ágyba. Lustálkodásra így nincs idő: már hajigáljuk is a bőröndbe a cuccokat, és keressük az ágy alatt az elhányt zoknit, melltartót, miegymást.

– Még az Aspire-t is vissza kell vinnünk! – döbben rá jó hangosan Alex, amikor már cipzározza be a bőröndjét.

– Vettem! – mondom. – Ha elérem a csajt, megkérdezem, hogy nem gond-e, ha a reptéren hagyjuk az autót. Legfeljebb fizetünk neki még egy ötvenest.

De persze nem érem el a csajt, úgyhogy repesztünk a sztrádán ezerrel, és drukkolunk, hogy elérjük a gépünket.

– Most már nagyon bánom, hogy nem zuhanyoztam – mondja Alex, majd letekeri az ablakot, és a koszos, csimbókos hajába túr.

– Zuhanyozni? – hüledezek. – Nekem az suhant át az agyamon elalvás előtt, hogy pisilni kell, de reggelig még kibírom.

Alex hátrapillant a válla fölött.

– Mintha egyik nap hagytál volna a kocsiban valami poharat, pont az ilyen vészhelyzetekre.

– Bunkó! – förmedek rá, pedig nem beszélt a levegőbe. A lábam előtt is lapul egy pohár, meg a hátsó ülés pohártartójában is.

– Bízzunk benne, hogy nem fajul odáig a dolog – mondom. – Nem vagyok valami híres mesterlövész.

Alex kacaja nem cseng túl meggyőzően.

– Nem így képzeltem ezt a napot – ismeri be.

– Én sem – felelem. – De ez már csak egy ilyen meglepetésekkel teli út, jól mondom?

Alex elmosolyodik, majd elkapja a kezemet, és a szájához emeli. Pár másodpercig ott tartja, de nem csókolja meg rendesen.

– Ilyen ragacsos vagyok? – érdeklődöm.

Megrázza a fejét, és közli:

– Csak memorizálom a bőröd tapintását.

– Ez nagyon édes duma, Alex – mondom. – És egy csöppet sem sorozatgyilkosos.

Poénnal ütöm el a dolgot, mert másképp nemigen tudnám kezelni azt, ami vár ránk. Őrült rohanás a reptérre, sietős búcsú a kapunál, vagy még az sem, csak úgy elfut ki erre, ki arra, nehogy lekéssük a gépünket… Hát igen, nagyon más lesz a végkifejlet, mint a kedvenc romkomjaimban. Ha belegondolok, nem kizárt, hogy be fog figyelni egy kiadós pánikroham.

De végül valami csoda és nem kevés gyorshajtás folytán időben kiérünk a reptérre, miután leadtuk az Aspire-t. (És igen, az Uber-sofőr is busás jattot kapott, hogy csússzon át egy pár „még pont sárgán”.) Becsekkolunk, és mivel negyedórával később indul a gépem, mint Alexé, előbb az ő kapujához megyünk. Útközben veszünk pár granolaszeletet, meg a könyvesboltban egy legfrissebb P+R-t.

Már kezdik ellenőrizni a beszállókártyákat, amikor odaérünk, de még van pár percünk. Izzadunk, zihálunk, és fáj a vállam, mert igencsak húzza a dög nehéz sporttáska. Meg a bokám is fáj, mert pár lépésenként odakoccant a gurulós kabinbőröndömhöz.

– Miért van ilyen meleg a reptereken? – szólal meg Alex.

– Ez valami tréfás találós kérdés?

– Nem, tényleg érdekelne.

– A Nikolai-féle apartmanhoz képest kifejezetten sarkvidéki a klíma, Alex.

Feszült a mosolya. Egyikünk sem kezeli túl jól ezt a dolgot.

– Szóval – mondja Alex.

– Szóval.

– Mondd, szerinted mit szól majd a cikkedhez Swapna? – érdeklődik. – A botanikus kert egykor bezár, a körhinta a hőség miatt nem üzemel…

– Ja. Igen – nyögöm ki, majd köhintek egyet. Nem is az a kínos, hogy hazudtam Alexnek, inkább az, hogy az utolsó együtt töltött perceinket arra kell pazarolnom, hogy magyarázkodom.

– Szóval nem biztos, hogy a P+R hivatalosan jóváhagyta ezt az utat – vágok bele.

Alex felvonja a szemöldökét.

– Nem biztos?

– Sőt, az is lehet, hogy konkrétan elutasították.

– Komolyan? Akkor miért fizették a…?

De nem fejezi be a mondatot, mert az arcomra van írva a válasz.

– Poppy! Ezt nem kellett volna. Vagy legalább szólhattál volna.

– És eljöttél volna velem, ha tudod, hogy én fizetem az utat?

– Dehogy jöttem volna el!

– Hát, ez az – mondom. – Márpedig muszáj volt beszélnem veled. Eléggé nyilvánvaló volt, hogy beszélnünk kell.

– Fel is hívhattál volna – okoskodik Alex. – Hiszen felvettük a kapcsolatot, írogattunk egymásnak. Szóval, nem is tudom, dolgoztunk az ügyön.

– Tudom – felelem. – De ez nem ilyen egyszerű. Az a helyzet, hogy a munka frontján is nehéz időszakot éltem át. Elveszettnek éreztem magam, untam az egészet, és nemigen tudtam, mit akarok az élettől. És akkor beszéltem Rachellel, aki azt mondta, hogy szakmailag úgymond már mindent megkaptam, és talán keresnem kéne valami új dolgot, amire vágyom. És akkor elgondolkodtam, hogy mikor is voltam utoljára boldog, és…

– Te most miről beszélsz? – szakít félbe Alex, és hitetlenkedve rázza a fejét. – Azt mondod, Rachel tanácsára… vettél rá csalárd módon, hogy veled nyaraljak?

– Nem! – tiltakozom pánikszerűen, remegő gyomorral. Nem értem, hogy sikerült ilyen gyorsan kisiklatnom ezt a beszélgetést.

– Nem erről van szó – bizonygatom. – Csak az van, hogy Rachel anyja pszichológus, és szerinte gyakori jelenség, hogy valaki depressziós lesz, ha eléri a hosszú távú céljait, és ez azért van, mert az embernek mindig kell valami életcél. És Rachel felvetette, hogy talán tartanom kéne egy kis szünetet, hogy kitaláljam, mit akarok.

– Tartanod kéne egy kis szünetet – ismétli Alex. Egy kicsit megremeg a szája széle, és villámokat szór a tekintete.

Napnál világosabb, hogy valami rosszat mondtam. Igen, nagyon rosszul sült el ez az egész… Muszáj gyorsan helyrehoznom, amit elrontottam!

– Csak arra akartam kilyukadni, hogy az utolsó közös utunk óta nem voltam igazán boldog – próbálkozom.

– Ezért hazudtál, hogy eljöjjek veled nyaralni, szexeltél velem, azt mondtad, hogy szeretsz, és eljöttél az öcsém esküvőjére. Így szüneteltetted az „igazi” életedet.

– Jaj, Alex, dehogyis! – nyújtom felé a kezemet.

Ő azonban hátralép, és leszegi a fejét.

– Kérlek, most ne érj hozzám, Poppy! Gondolkodni próbálok, oké?

– Min akarsz gondolkodni? – kérdem elfúló hangon, mert nem értem, mi történik velünk, nem értem, mivel bántottam meg Alexet, és mivel hozhatnám helyre a dolgot. – Miért vagy így kibukva?

– Azért, mert én ezt komolyan gondoltam – feleli, és végre a szemembe néz.

Éles fájdalom nyilall a gyomromba.

– Én is! – kiáltom el magam.

– Komolyan gondoltam, és tudtam is, hogy komolyan gondolom – folytatja Alex. – Ez nem valami hirtelen fellángolás! Évek óta tudom, hogy szerelmes vagyok beléd, átgondoltam a dolgot minden létező szemszögből, és már akkor tudtam, hogy mit akarok, amikor még meg sem csókoltalak. A két év alatt, amíg nem beszéltünk, minden áldott nap gondoltam rád, de békén hagytalak, mert így akartad. És újra meg újra feltettem magamnak a kérdést, hogy mire lennék hajlandó, miről tudnék lemondani, ha úgy döntenél, hogy velem akarsz élni. És egyfolytában vívódtam. Hol bebeszéltem magamnak, hogy jobb, ha elengedlek, és hagyom, hogy boldog légy, hol New York-i álláshirdetéseket néztem, meg kiadó lakásokat, hátha…

– Alex! – kezdem, majd megrázom a fejemet, mert csak így tudom átpréselni a szavakat a torkomban ülő csomón. – Én ezt nem is sejtettem.

– Tudom – mondja Alex, majd megdörzsöli a homlokát, és lehunyja a szemét. – Tudom, tudom. És lehet, hogy el kellett volna mondanom ezt neked. De hát basszus, Poppy, én nem egy vízitaxi-sofőr vagyok, akit utadba sodort a nyár!

– Ez meg mit jelentsen? – vonom kérdőre, majd amikor kinyitja a könnyes szemét, ösztönösen mozdul a kezem. De aztán eszembe jut, hogy mit mondott az imént Alex: „Kérlek, most ne érj hozzám!”

– Én nem az az ember vagyok, akivel csak vakációzol, ha az igazi életedre ráunsz – mondja. – Én nem egy újszerű élmény vagyok, hanem az a fickó, aki már egy évtizede szerelmes beléd. Nem kellett volna csókolóznod velem, ha nem voltál biztos benne, hogy akarod mindazt, ami ezzel jár. Ez nem volt fair!

– Én akarom, ami ezzel jár.

Ezt mondom, de nemigen tudom, hogy pontosan mit is jelent.

Hogy férjhez akarok-e menni?

Hogy akarok-e gyereket?

Hogy akarok-e egy hatvanas években épült, osztott szintű házban lakni az ohiói Linfieldben?

Hogy akarom-e az élettől mindazt, amire Alex olyan erősen vágyik?

Mindezt még abszolút nem gondoltam át, és ezt Alex is látja rajtam.

– Nem tudod, hogy akarod-e – mondja. – Most mondtad, hogy nem tudod, Poppy. És én nem hagyhatom ott a munkámat, a házamat, a családomat csak azért, hogy megnézzük, ki tudlak-e gyógyítani az életuntságodból.

– Ezt nem is kértem tőled, Alex – mondom kétségbeesetten. Úgy érzem magam, mintha hiába próbálnám megvetni a lábamat, mert futóhomokká változott minden, ami alattam van. És Alex is kipereg az ujjaim közül, mint a homok, immár végérvényesen.

– Tudom, hogy nem kérted – mondja a homlokráncait dörzsölgetve, és vág egy fájdalmas grimaszt. – De még mennyire, hogy tudom! Én vagyok a hibás. Tudhattam volna, hogy ez nem jó ötlet.

– Elég! – mondom. Fizikailag fáj, hogy nem érinthetem meg, ökölbe szorul a kezem. – Ne mondj ilyet! Gondolkodom, oké? Át kell… át kell gondolnom pár dolgot.

Elhangzik az utolsó figyelmeztetés. A későn jövők sietve beállnak a sorba.

– Mennem kell – mondja rám se nézve Alex.

Elfelhősödik a tekintetem, és viszket a felforrósodott bőröm. Mintha egyre kisebbre zsugorodna, és feszülne a csontjaimon.

– Szeretlek, Alex – nyögöm ki. – Ez nem számít?

Rám villan a komor tekintete. A fájdalom és a vágy feneketlen kútja az a mogyoróbarna szempár.

– Én is szeretlek, Poppy – mondja. – Nem ezzel volt nekünk gondunk soha.

Hátrapillant a válla fölött. Már majdnem elfogyott a sor.

– Majd folytatjuk, ha hazaértünk – mondom. – Biztos meg tudjuk beszélni.

Alex elgyötört arccal, kivörösödött szemmel néz vissza rám.

– Nézd! – szólal meg szelíden. – Szerintem most egy darabig nem kéne beszélnünk.

Megrázom a fejem.

– Ez a legrosszabb, amit tehetünk, Alex. Muszáj kitalálnunk, hogy mi legyen!

– Poppy! – kezdi Alex, és gyengéden megfogja a kezemet. – Én tudom, mit akarok. Bármit megtennék érted, de… de ne kérd, hogy megtegyem, ha nem vagy biztos a dolgodban. Mert én tényleg…

Nagyot nyel. A sor elfogyott, most már tényleg mennie kell. A végét már rekedtesen suttogva mondja el:

– Én tényleg nem akarom, hogy az igazi életed szüneteire tartogass. És nem is akarlak megfosztani attól, amire valójában vágysz.

Mondanám a nevét, de a torkomon akad. Egy kicsit lehajol, és a homlokomnak dönti a homlokát. Lehunyom a szemem, és mire kinyitom, ő már az utashídon lépked. Nem néz vissza.

Veszek egy nagy levegőt, összeszedem a cuccaimat, és elindulok a beszállókapumhoz.

Leülök, a felhúzott térdem mögé rejtem az arcomat, és végre szabad folyást engedek a könnyeimnek.

A repülőtér, életemben először, a világ legmagányosabb helyének tűnik.

Hiába vagyunk sokan, ki-ki megy a dolgára. Szétszéledünk a világban, elrepülünk a szélrózsa minden irányába, és hiába keresztezi az utunk több száz embertársunkét, nem alakul ki köztünk kapcsolat.

33. fejezet

TAVALYELŐTT NYÁRON

Egy idősebb úr jön velünk Horvátországba a P+R hivatalos fotósaként.

Bernardnak hívják. Nagyhangú fickó, mindig polármellényben jár, és sokszor áll kettőnk közé, nem is sejtve, milyen mókásan néz ki, hogy a kopasz feje fölött beszélgetünk Alexszel. (Bernard még nálam is alacsonyabb, bár előszeretettel mondogatja, hogy fénykorában a százhatvanöt centit is „megugrotta”.)

Hármasban barangolunk a dubrovniki óváros kanyargós utcáin a magas kőfalak között, majd a kristálytiszta, türkizkék vizű Adriai-tenger sziklás partján.

A fotósok, akikkel dolgozom, általában független, „önjáró” emberek, a nemrég megözvegyült Bernard viszont nincs hozzászokva, hogy egyedül éljen. Amúgy kedves fickó, de nagyon-nagyon társas lény, és roppant bőbeszédű. Dubrovnikban végig azt figyelem, ahogy egyre jobban lefárasztja a kérdéseivel Alexet, aki egy idő után már csak kurta, egyszavas válaszokat ad. De Bernardnak ez fel sem tűnik, hiszen a kérdései csak a következő sztori ugródeszkájaként szolgálnak.

A sztorijai pedig hemzsegnek a nevektől és a dátumoktól, és nagyon ügyel arra, hogy mindegyiket pontosan idézze fel. Van, hogy négyszer-ötször is félbemarad a történet, mert a mi Bernardunk csak majdnem biztos benne, hogy egy bizonyos dolog éppen csütörtökön történt, és nem szerdán.

Dubrovnikból egy zsúfolt komp visz át minket Korčula szigetére. A P+R két apartman jellegű, tengerre néző hotelszobát foglalt nekünk, és Bernard valamiért a fejébe vette, hogy az egyikben ő fog lakni Alexszel. Ez sehogy sem jön össze, hiszen ő a P+R alkalmazottja, Alex pedig az én vendégem.

Amikor ezt megpendítjük, így reagál:

– Ó, engem igazán nem zavar, ha ketten vagyunk! Véletlenül úgyis két hálószobás apartmant kaptam.

Látszik, hogy hiába is próbálnánk megértetni vele, hogy azért van két hálószoba, mert az a mi apartmanunk Alexszel. Már csak azért sem forszírozzuk a dolgot, mert együttérzünk Bernarddal, akinek ugye nemrég halt meg a felesége.

Amúgy nagyon menő, modern épületben lakunk, ahol a fehér szín dominál, meg a rozsdamentes acél, és a csillámló tengerre néz az erkély. A falak viszont papírvékonyak, így reggelente visítással súlyosbított lábdobogás ébreszt, mert fölöttem egy háromgyerekes család lakik. Zavaró még, hogy a mosófülkéből, a centrifuga mögül dögszag árad. Nap mint nap leszólok a recepcióra, hogy csináljanak valamit, és mindig meg is ígérik, hogy felküldik a diákmunkás tinédzserüket, miután elmentem otthonról. De a srác nyilván csak annyit tesz az ügy érdekében, hogy kinyitja az ablakokat, és jól befúj mindent Lysollal. Az édeskés citrusillat azonban alig érződik, mire este hazaérek, esélytelen a dögszaggal vívott csatában.

Azt vártam, hogy ez lesz az eddigi legjobb vakációnk Alexszel, erre jönnek a hajnalban visongó csöppségek, meg ez a dögszag, és még Bernard is tetézi a bajt.

Anélkül, hogy megbeszéltük volna, Toscana után visszavettünk egy kicsit a barátkozásból. Már nem írogattunk naponta, csak néhány hetente, pedig simán folytathattuk volna ott, ahol abbahagytuk. De nem tehettem meg ezt Alexszel, és Trey-jel sem.

Inkább fejest ugrottam a munkába. Bevállaltam minden utat, ami szembejött. Volt, hogy egyik nap hazaértem, és másnap már indultam is tovább. Eleinte boldogabbak voltunk a fotósként velem utazó Trey-jel, mint valaha. Nagyon éltünk: lovaglás, tevegelés, vulkántúra, sziklaugrás vízesésnél. De egy idő után olyan „menekülős” jelleget öltött a soha véget nem érő vakációnk. Úgy éreztük magunkat, mint a szökevény bankrablók, akiknek már a nyakán liheg az FBI, ezért kihasználják azt a kis időt, ami még maradt nekik.

Elkezdtünk veszekedni. Hol az volt a baj, hogy Trey korán akart kelni, én meg nem, hol az, hogy én nem gyalogolok elég gyorsan, hol az, hogy ő túl hangosan nevet. Ekkor már az is bosszantott, ha flörtölt a pincérlánnyal, ő pedig nem bírta elviselni, hogy tüzetesen átvizsgálom a tök egyforma boltok minden polcát.

Még egy teljes hét volt hátra az új-zélandi utunkból, amikor beláttuk, hogy ennyi volt, kész, megfutottuk a pályánkat.

– Ez így már egyszerűen nem buli – summázta a helyzetet Trey, mire én hangosan elröhögtem magam a megkönnyebbüléstől.

Barátként váltunk el. Nem sírtam, hiszen az utolsó fél év már arról szólt, hogy lassanként felfeslett a közös életünk szövete. A szakítás így olyan volt, mint amikor az olló elnyisszantja az utolsó cérnaszálat.

Amikor megírtam a dolgot Alexnek, ezt válaszolta:

Mi történt? Jól vagy?

Személyesen könnyebb lesz elmondani – írtam vissza, és közben trillázott a szívem.

Ebben van valami – felelte Alex.

Aztán pár hét múlva, szintén szöveges üzenet formájában tudatta velem, hogy megint szétmentek Sarah-val.

Ez váratlanul ért, hiszen Alex doktorálása után együtt költöztek Linfieldbe. Sőt, mi több, ugyanabban az iskolában kezdtek tanítani, pedig az, hogy mindketten kaptak állást, kész csoda volt. Úgy tűnt tehát, hogy az égiek is áldásukat adták a kapcsolatukra, amely abból ítélve, amit Alextől hallottam, jobb volt, mint valaha. Azt állította, hogy boldogok, és tök természetesnek hat, hogy együtt vannak – de lehet, hogy a problémáikat, abszolút érthető módon, megtartotta maguknak.

Akarsz beszélni róla? – kérdeztem. Egyszerre áradt szét bennem a rémület és az adrenalin.

Amint azt te is írtad, személyesen könnyebb lesz elmondani – felelte Alex.

Két és fél hónapja várok erre a beszélgetésre. Nagyon-nagyon hiányzott már Alex, és alig vártam, hogy itt, Horvátországban, végre elháruljon minden akadály. Hogy végre nyíltan, őszintén, semmit sem titkolva beszélgethessünk, és arra se legyen okunk, hogy kerülgessük egymást, mint macska a forró kását, azaz ne érintkezzünk testileg.

De mégis van egy komoly akadály.

Úgy hívják, hogy Bernard.

Aki velünk tart az alkonyati kajakozásra, végigjárja velünk a híres családi borászatokat, és esténként vele eszegetjük a tengeri herkentyűket. Sőt, vacsora után még ő erőlteti, hogy dobjunk be egy lefekvés előtti búcsúitalt.

Bernard egyszerűen fáradhatatlan. Alex egyik este odasúgja nekem, hogy szerinte nem is ember, hanem talán valami természetfeletti lény. Sőt, talán maga a Jóisten szállt le közénk.

– Allergia? – kérdi Bernard, miután belehorkantok a fehérboromba. – Használd nyugodtan a zsepimet.

És erre átnyújt – nem viccelek! – egy hímzett vászonzsebkendőt.

Őszintén mondom, repesnék az örömtől, ha csinálna valami szörnyűséget, például nekiállna fogselymezni az asztalnál, vagy mit tudom én. Akkor talán könnyebben öszszeszedném a bátorságomat, és megmondanám neki, hogy legalább egy órácskára békén hagyhatna minket.

Így viszont ez a valaha volt legszebb Nyári utunk, de egyben a legrosszabb is.

Utolsó este iszonyúan berúgunk egy vízparti étteremben. Míg iddogálunk, előbb mindent elönt a lenyugvó nap rózsaszín-aranysárga fénye, majd a vakítóan ragyogó víztükör fokozatosan elsötétül. Püspöklila lepel borul a tengerre, és amikor holtfáradtan, ittasan, elnehezülten visszaérünk a szállodába, már koromsötét az ég.

A folyosón elválnak útjaink, de negyedóra múlva halk kopogásra leszek figyelmes. Pizsamában nyitok ajtót, majd a pirospozsgásan vigyorgó Alex láttán kissé akadozó nyelvvel így szólok:

– Nahát, ez aztán a meglepetés!

– Tényleg? – csodálkozik Alex. – Pedig azt hittem, valami ármányos terv része, hogy egyfolytában itatod Bernardot.

– Kinyúlt? – kérdezem.

– Olyan kibaszottul hangosan horkol… – kezdi Alex, majd miután elröhögjük magunkat, a számra teszi az ujját.

– Csss! Tegnap és tegnapelőtt este is át akartam lopózni, de az ajtóig sem jutottam, mert fölébredt, és kijött a szobájából. Már az is eszembe jutott, hogy rá kéne szoknom a cigire. Akkor lenne egy betonbiztos ürügyem, hogy miért jövök ki.

Átmelenget a felbugyogó kacajom.

– Komolyan úgy gondolod, hogy idáig követett volna? – suttogom az ajkamon nyugvó ujja alatt.

– Ekkora rizikót nem akartam vállalni – feleli Alex, majd megüti a fülünket a falon átszűrődő éktelen hortyogás. Úgy vihogok, hogy megroggyan a térdem, és Alexszel együtt a padlón kötök ki.

Egy kupacban, összegabalyodva rázkódunk a néma, visszafojtott röhögéstől. Közben újabb fülsiketítő, mennydörgésszerű horkantás hatol át a hártyavékony falon. Tessék-lássék csapkodom Alex karját, de ő nem ereszt.

– Hiányoztál – mondja vigyorogva, amikor már úgy-ahogy kezdünk lecsillapodni.

– Te is – felelem. Már sajognak az arcizmaim a röhögéstől.

Alex félresimítja az arcomba lógó hajamat. Néhány szál az ujjaira tapad.

– De most legalább három is van belőled – teszem hozzá a csuklójába csimpaszkodva. És lehunyom a fél szememet, hogy jobban lássam, azaz csak egy Alexet lássak.

– Sok lenni bor? – évődik, és a nyakamra siklik a két keze.

– Á, neeem! Csak annyi volt, amennyi Bernardot kiüti. Ki volt centizve.

Kellemesen zsong a fejem, és jólesően forrósodik a nyakam Alex keze alatt. A lábujjamig hatol a szétáradó melege.

– Kezdem sejteni, hogy milyen érzés macskának lenni – dorombolom.

– Hogyhogy? – neveti el magát Alex.

– Hát, tudod… – búgom fejemet jobbra-balra ingatva, hogy még jobban befészkeljem a nyakamat a tenyerébe. – Úgy, hogy…

A szavam is elakad, annyira jó, ahogy Alex ujjai finoman karistolják a bőrömet, huzigálják a hajamat. Kiszakad belőlem egy elégedett, gyönyörteljes sóhaj, és odabújok hozzá. A kezem a mellkasán állapodik meg, a homlokom a homlokán.

A kezemre teszi a kezét. Összekulcsolódnak az ujjaink, majd fölemelem a fejemet, és összeér az orrunk. Aztán az álla araszolni kezd fölfelé, az ujjai pedig az én államat súrolják, és mire észbe kapok, már csókol is.

Csókolózom Alex Nilsennel!

Szép lassan, ráérősen isszuk magunkba egymás száját, illatát, melegét. Az elején kis híján elröhögjük magunkat, mintha ez valami frenetikus poén lenne, de aztán Alex nyelve végigsiklik az alsó ajkamon, és ez olyan érzés, mintha lángnyelvek nyaldosnának. Utána finoman végigszántja az ajkamat a foga is, és a mókát mintha elvágták volna.

A hajába markolok, ő pedig az ölébe von, és előbb felfelé siklik végig a hátamon a keze, majd lefelé, és a csípőmön állapodik meg. Szaggatottan, szaporán szedem a levegőt, miközben Alex szája gyengéden birizgálja az összezárt ajkaimat. Ezúttal már mélyebbre hatol a beférkőző nyelve, és mámorító a tiszta, üde, édes íze.

Csupa eszelősen kapkodó, izgő-mozgó kéz vagyunk, meg éles fog, egymásról lehámozott textil, és izmokba vájó köröm. Bernard valószínűleg hortyog még, de elnyomja a zaját Alex leheletfinom, szapora szuszogása, vagy éppen az, ahogy valami trágár szóként a fülembe duruzsolja a nevemet, vagy a dobhártyámat püfölő szívverése.

Mindaz, amit nem tudtunk elmondani egymásnak, immár mit sem számít, mert igazából ez kellett nekünk. Igen, ez kellett nekem! Minél több, a lehető legtöbb Alexből. Már nyúlok az öve felé – mert öv is van a nadrágján, még szép, hogy van! –, de elkapja a csuklómat, és elhúzódik tőlem. Az ajka duzzadt, mintha megcsípte volna a darázs, a haja kócosabb, mint valaha, és általában véve elég gyűrött benyomást kelt. Szokatlan tőle ez a rendezetlenség, de rendkívül vonzó.

– Ezt nem csinálhatjuk – szólal meg ekkor vaskos, kásás hangon.

– Nem? – hebegem bután.

Most, hogy abbahagytuk, úgy érzem magam, mint aki fejjel ment a falnak. Mintha kábult madárkák röpködnének a fejem körül, mint valami rajzfilmben. Próbálom értelmezni, amit Alex mondott, de nem megy.

– Nem szabad – teszi hozzá. – Be vagyunk rúgva.

– A smároláshoz elég józanok vagyunk, de az együtt háláshoz már nem? – csattanok fel, és majdnem el is röhögöm magam, mert annyira abszurd ez az egész – vagy annyira csalódott vagyok.

Alex szája megrándul.

– Nem úgy értettem – mondja. – Hanem úgy, hogy hozzá se kellett volna kezdenünk. Elég sokat ittunk, úgyhogy nem tudunk tiszta fejjel gondolkodni, és…

– Aha – mondom, majd arrébb csusszanok, és lesimítom a pizsamafelsőmet. Iszonyú kínos a szitu: úgy érzem magam, mintha gyomorszájon vágtak volna, és attól lábadna könnybe a szemem. Föltápászkodom a padlóról, és Alex is követi a példámat.

– Igazad van – mondom. – Rossz ötlet volt.

Alex nyomorult képet vág.

– Én csak… – kezdi, de máris a szavába vágok:

– Felfogtam – mondom, hogy betömjem a lyukat, mielőtt még jobban elöntené a víz a süllyedő hajót. Igen, hiba volt, amit csináltunk, hiba volt ezt megreszkírozni, de muszáj meggyőznöm Alexet arról, hogy minden oké! Mert nem szabad azt hinnie, hogy lelocsoltuk a barátságunkat benzinnel, és rádobtunk egy égő gyufát.

– Figyelj, ne csináljunk ebből nagy ügyet, mert nem az – folytatom egyre magabiztosabban. – Úgy van, ahogy mondtad: megittunk fejenként vagy három üveg bort, és nem működött az agyunk. Ezért legjobb, ha úgy teszünk, mintha mi sem történt volna, oké?

Alex meredten bámul. Feszült az arca, de nem igazán tudok leolvasni róla semmit.

– Te tudsz úgy tenni? – kérdi végül.

– Jaj, Alex, hát persze! – felelem. – Nekünk komoly múltunk van, amit nem tehet semmivé egy részegen elkövetett ballépés.

– Oké – mondja Alex, és bólint.

– Megyek, lefekszem – teszi hozzá pillanatnyi szünet után, majd méreget egy kicsit, és egy elmotyogott „Jó éjt” után kisurran az ajtón.

Pár percig halálra váltan járkálok föl-alá, majd én is elvonszolom magam az ágyig. De amikor már éppen elszunnyadnék, mindig lejátszódik előttem az iménti eseménysor. Újra átélem a csók már-már elviselhetetlen, felajzott izgalmát, majd a beszélgetés okozta, még kibírhatatlanabb megaláztatást.

Reggel, amikor fölébredek, egy pillanatig azt hiszem, hogy csak álmodtam az egészet, és ez a pillanat maga a boldogság. Aztán odabotorkálok a fürdőszobai tükörhöz, és meglátom, hogy ki van szívva a nyakam, ahogy kell. És újra beindul az emlékek örök körforgása, mint este, elalvás előtt.

Úgy döntök, hogy nem fogom szóba hozni a dolgot. Igen, az lesz a legjobb, ha úgy teszek, mintha tényleg elfelejtettem volna az egészet. Így bizonyítom, hogy köszönöm, megvagyok, és minden a régiben maradt köztünk.

A reptéren Bernard elballag a mosdóba, így egy percre kettesben maradunk.

Alex köhint egyet, és így szól:

– Bocs azért az esti dologért. Tudom, hogy én kezdtem, és… és nem szabadott volna megtörténnie.

– Őszintén mondom, hogy nem nagy ügy – felelem.

– Tudom, hogy te még nem tetted túl magad Trey-en – motyogja fejét elfordítva Alex. – Nem lett volna szabad…

Vajon javítanék vagy rontanék a helyzeten, ha beismerném, hogy Trey már hetek óta alig jut eszembe? Az este pedig pláne nem jutott eszembe senki más, csak Alex.

– Nem a te hibád – próbálom megnyugtatni. – Mind a ketten hagytuk, hogy megtörténjen, és nem kell, hogy ez bármit is jelentsen, Alex. Két jó barát vagyunk, akik egyszer részegen csókolóztak, és ennyi.

Alex pár másodpercig méreget, majd közli:

– Rendben.

De nem úgy néz ki, mint aki szerint rendben van a dolog. Inkább úgy, mint aki pillanatnyilag azt is jobban viselné, ha szaxofonnal kínozná egy sorozatgyilkos.

Fájdalmasan elszorul a szívem.

– Akkor semmi gáz, ugye? – kérdezem, és szinte szuggerálom Alexet, hogy szerinte se legyen gáz.

De ekkor előkerül Bernard, és már mondja is a sztorit a vécépapírral kitapétázott reptéri klotyóról, ahol egyszer megfordult – méghozzá május első vasárnapján, azaz anyák napján, ha valakit érdekel a pontos dátum –, és attól kezdve szinte egymásra se nézünk Alexszel.

Miután hazaérek, valami visszatart attól, hogy írjak neki.

Majd ő ír, gondolom magamban. És akkor tudni fogom, hogy nincs semmi gáz.

De amikor már egy hete néma csönd van, mégis megeresztek egy könnyed hangvételű üzenetet, hogy milyen vicces pólót láttam a metrón. Alex csak annyit válaszol, hogy Haha, majd amikor újabb két hét múlva rákérdezek, hogy jól van-e, ezt írja:

Bocs, nagyon sok dolgom volt. Te jól vagy?

Hát persze – felelem.

Alexnek továbbra is sok dolga van. Aztán nekem is sok dolgom lesz, és ennyi.

Mindig is tudtam, hogy nem véletlenül húztuk meg a határt ott, ahol meghúztuk. Lám, egyetlenegyszer hagytuk, hogy átvegye az irányítást a libidónk, és Alex már látni se bír, sőt az üzeneteimre sem válaszol!

Lehúztunk a klotyón egy tízéves barátságot csak azért, hogy megtudjam, milyen ízű Alex Nilsen csókja.

34. fejezet

IDÉN NYÁRON

Nem tudom kiverni a fejemből azt az első csókot. Mármint nem azt, amelyikre Nikolai erkélyén került sor, hanem a horvátországit. És most nagyon másképp látom, mint ahogy eddig élt az emlékezetemben.

Eddig ugyanis azt hittem, hogy Alex megbánta, ami történt, de most megértettem, hogy csak azt bánta meg, ahogy történt. Hogy ittasan, a pillanatnyi szeszélyünknek engedve csókolóztunk, azaz olyan állapotban, amikor ő nem tudhatta biztosan, hogy mik a szándékai – én pedig biztosan nem tudtam, hogy mik a szándékaim. Alex tehát pont attól félt, hogy az egész nem jelentett semmit, én meg úgy tettem, mintha tényleg nem jelentett volna semmit.

Mindeddig azt hittem, hogy Alex elutasított, ő pedig azt hitte, hogy csak játszadoztam vele és a szívével. Fáj a gondolat, hogy mélyen megbántottam, és ami még fájdalmasabb, lehet, hogy igaza van.

Mert akár jelentett nekem valamit az az első csók, akár nem, tény, hogy Alexszel ellentétben nem gondoltam át ezt a dolgot. Sem akkor, sem most.

– Poppy! – szólít meg az asztalomhoz lépő Swapna. – Van egy perced?

Jó háromnegyed órája bámulom a szibériai turizmussal foglalkozó weboldalt. Annyi már kiderült, hogy Szibéria a maga módján csodaszép hely. és önkéntes száműzetés céljára mindenképp ideális, ha az ember véletlenül pont arra vágyik.

Lerakom a weboldalt kicsibe, majd így felelek:

– Ööö… persze.

Swapna hátrapillant. Körülnéz, hogy kik parkolnak ma rajtam kívül az asztaluknál, majd azt kérdezi:

– Egy sétára kapható vagy?

Két hete jöttem haza Palm Springsből. Hivatalosan még nincs ősz, de New York ma meglepett minket egy semmiből jött őszi nappal. Swapna ezért fölveszi a Burberry ballonját, én meg a vintage halszálkamintás kabátomat, és elindulunk a sarki kávézó felé.

– Szóval – kezdi Swapna. – Nem tudom nem észrevenni, hogy egy kicsit magad alatt vagy mostanában.

– Ó! – felelem.

Eddig azt hittem, hogy tűrhetően leplezem a lelkiállapotomat. Azt csinálom, hogy esténként edzek vagy négy órát, utána meg alszom, mint a bunda, és mégis kimerülten ébredek. Így zsugorítom jó kicsire az agyi kapacitásomat, hogy ne tudjak azon rágódni, hogy mikor veszi már föl a telefont, avagy hív vissza Alex.

Vagy azon, hogy miért olyan fárasztó a munkám, mint annak idején Ohióban a pultoskodás. Semmi sem áll össze úgy, ahogy kéne, és folyton ugyanazt ismételgetem magamban, mintha ki akarnám üríteni a szervezetemből, pedig tudom, hogy ez lehetetlen. Szóval azt mondogatom kétségbeesetten, hogy nehéz időszak ez.

Legalább olyan finoman fogalmazok, mint az imént Swapna, amikor azt mondta, hogy magam alatt vagyok. Annál durvábban perzseli viszont a lelkemet ez a három szó.

Nehéz időszak ez – suhan át az agyamon naponta ezerszer, és ha további infókat próbálok begyűjteni (Mi nehéz?), a belső hang azt feleli: Minden.

Úgy érzem, alkalmatlan vagyok a felnőtt életre. Ha körülnézek a szerkesztőségben, azt látom, hogy mindenki bőszen gépel, telefonál, foglal, doksit szerkeszt. Pedig tudom, hogy nekik is van legalább annyi bajuk, mint nekem, úgyhogy még külön rosszul érzem magam, amiért olyan nehéznek érzek mindent.

Az, hogy felnőtt módra, önmagamért felelősséget vállalva éljek, most teljesíthetetlen, megugorhatatlan kihívásnak tűnik.

Van, hogy összevakarom magam a kanapéról, fölolvasztok valami mirelit kaját, és míg várom, hogy csipogjon a mikró, ez jár a fejemben: Ugyanezt kell majd csinálnom holnap is, meg holnapután, meg az után…

Bizony, holtom napjáig kénytelen leszek kitalálni, hogy mit egyek, és el is kell készítenem magamnak, bármilyen rosszul érzem magam, bármilyen fáradt vagyok, bármennyire hasogat a fejem. Még harminckilenc fokos lázzal is össze kell majd kapnom magam, és meg kell csinálnom a magam olyan, amilyen kajáját, ha életben akarok maradni.

De mindezt nem mondom el Swapnának, mivel egyrészt a főnököm, másrészt nem biztos, hogy szavakba tudnám önteni a fenti gondolatokat, harmadrészt pedig ha sikerülne is, megalázó lenne nyíltan beismerni, hogy pont úgy érzem magam, mint a sokat szidott, gyámoltalan, elveszett és mélabús millenniumi nemzedék tipikus tagja.

– Igen, azt hiszem, egy kicsit magam alatt vagyok mostanában – mondom inkább. – Nem érzékeltem, hogy ez a munkámra is hatással van, de mostantól jobban fogok igyekezni.

Swapna megáll, pördül egy negyedet a Louboutin cipője toronymagas sarkán, és homlokráncolva így szól:

– Nem csak a munkádról van szó, Poppy. A mentorod vagyok, és érdekel a sorsod.

– Tudom – felelem. – Szerencsésnek érzem magam, hogy ilyen nagyszerű főnököm van.

– És nem is erről van szó – vágja rá egy hangyányit türelmetlenül Swapna. – Hanem arról, hogy természetesen nem vagy köteles beszélgetni velem erről a dologról, de szerintem segítene, ha beszélnél róla valakivel. Hiszen, aki keményen küzd, hogy elérje a céljait, az könnyen elmagányosodhat, és mindig fennáll a szakmai kiégés veszélye. Nekem elhiheted, tapasztalatból mondom.

Feszengve állok egyik lábamról a másikra. Swapna valóban a mentorom, de személyes húrokat még soha nem pengetett, így nem igazán tudom, hogy mennyit mondjak el neki.

– Nem tudom, mi van velem – vallom be végül.

Azt azért tudom, hogy megszakad a szívem, amiért Alex nincs jelen az életemben.

Tudom, hogy az lenne a jó, ha nap mint nap látnám őt. És egy percig sem fantáziálok azon, hogy kiről-miről maradnék le emiatt, ki mindenkit nem ismerhetnék és nem szerethetnék, ha úgy istenigazából együtt lennénk.

Tudom továbbá, hogy halálra rémít a gondolat, hogy Linfieldben kéne élnem.

Meg azt is tudom, hogy keményen megdolgoztam azért, hogy az lehessek, aki ma vagyok: egy független, sikeres, világlátott nő. És nem tudom, mi lenne belőlem, ha erről lemondanék.

Tudom, hogy nem hívogat, nem vár tárt karokkal semmilyen más munka, azaz a boldogtalanságomnak nincs kézenfekvő ellenszere. A jelenlegi munkám pedig, bár az utóbbi négy év nagy részében fantasztikus volt, mostanában csak lefáraszt.

Summa summárum: arról, hogy merre tovább, kurvára nincs halványlila gőzöm se, így igazából nincs jogom arra, hogy felhívjam Alexet. És miután ezt nagy nehezen beláttam, már nem is próbálom.

– Szakmai kiégés – mondom ki végül hangosan. – Idővel azért elmúlik, ugye?

Swapna elmosolyodik, és azt feleli:

– Nálam eddig mindig elmúlt.

Azzal előhúz a zsebéből egy kis, fehér névjegykártyát, és hozzáteszi:

– De, amint azt már említettem, mindig segít, ha az ember beszél róla valakivel.

Miután elveszem a névjegyet, Swapna a kávézó felé bök az állával.

– Mi lenne, ha szánnál magadra pár percet? – veti fel. – Néha csak egy kis környezetváltozás kell, és máris másként látod a dolgokat.

Egy kis környezetváltozás – ismétlem magamban, miközben Swapna már el is indul visszafelé. Az máskor is sokat segített…

Aztán a névjegyre pillantok, és önkéntelenül felnevetek.

Dr. Sandra Krohn pszichológus.

Előkapom a telómat, és írok Rachelnek:

Dr. Anyu fogad új pácienst?

Katolikus a pápa? – gúnyolódik Rachel, hogy mégis, mit gondoltam.

Rachel anyja otthon, a barna homokkő homlokzatú brooklyni házukban rendel. Látszik, hogy más nézeteket vall a belsőépítészetről, mint a lánya, akinél a szellős, világos terek dominálnak. Ez viszont egy meleg, barátságos hangulatú, lakályos ház: csupa sötét fafelület és festett üveg. Lépten-nyomon dús lombú, kaspós szobanövényeket látok, meg könyvkupacokat, és szinte minden ablak előtt szélcsengettyű kacsingat.

Bizonyos fokig a szülői házra emlékeztet, de persze az Anyu-féle „gyerekkorunk múzeuma” nem említhető egy napon Krohn doktornő kifinomult, művészies „antiminimalizmusával”.

Az első foglalkozáson elmondom, hogy ki kéne találnom, hogyan tovább, de Sandra Krohn azt javasolja, hogy kezdjük inkább a múlttal.

– Nem sok mesélnivalóm van – kezdem, majd ötvenhat percig beszélek a szüleimről, az iskolai zűrökről, meg arról, amikor elvittem Guillermót Linfieldbe.

Rachel anyja az első (mármint Alexen kívül), akivel ilyesmikről beszélgetek. Jó érzés, hogy kimondom, ami a szívemet nyomja, de hogy ez mennyiben mozdítja elő a krízishelyzet megoldását, az nem világos. Rachel azonban megígérteti velem, hogy legalább néhány hónapig kitartok.

– Ne szaladj el a terápia elől! – mondja. – Hidd el, nem tennél jót magaddal!

Tudom, hogy igaza van: nem megfutamodni kell, hanem végigfutni a távot. Csak akkor remélhetem, hogy jutok valamire, ha kitartok, és nem adok fel semmit csak azért, mert kényelmetlen.

Sem a heti egyszeri pszichoterápiát, sem a P+R-s munkámat, sem a szinte üres lakásomat.

A blogom parlagon hever, de elkezdek naplót vezetni. A P+R-nél regionális hétvégi kiruccanásokra szorítkozom, a szabadidőmben pedig a netet bújom. Önsegítő könyveket, cikkeket böngészek, hátha rábukkanok valamire, ami „beszél hozzám”. Nem úgy, mint az a huszonegyezer dolláros kanadai medveszobor.

Hol New York-i állásokat nézegetek, hol Linfield környékieket. Ja, és veszek magamnak egy szobanövényt, meg egy szobanövényekről szóló könyvet, meg egy kis szövőszéket. YouTube-videók alapján próbálok megtanulni szőni, de három óra alatt kiderül, hogy legalább olyan béna vagyok hozzá, mint amennyire unom.

De még napokig kint hagyom az asztalon a félkész szőttesemet, mert úgy érzem, ékes bizonyítéka annak, hogy én itt élek. Hogy van egy saját életem, amely itt, az én lakásomban zajlik.

Szeptember utolsó napján a borbárba igyekszem, ahol találkozom Rachellel. Amikor leszállok a zsúfolt metróról, becsípi a táskámat az ajtó.

– Basszus, basszus, basszus! – sziszegem, miközben a túloldalon, azaz bent, a kocsiban, többen is feszegetik az ajtót. Végül egy kopaszodó, de még elég fiatal, kék öltönyös fickónak sikerül kinyitnia. Amikor fölnézek rá, hogy megköszönjem a segítségét, a kék szeme villanása arról árulkodik, hogy rám ismert.

– Poppy? – szólal meg, és még jobban széttolja az ajtó két szárnyát. – Poppy Wright?

Megkukulok a döbbenettől. A fickó kilép a peronra, pedig nem itt akart leszállni. Hátra kell lépnem, hogy ne ütközzön belém.

Miután becsapódik mögötte az ajtó, ott állunk a peronon, és tudom, hogy mondanom kéne valamit, ha már leszállt arról a nyomorult metróról.

– A mindenit! Jason! – nyögöm ki végül.

Vigyorogva bólint, és megérinti a mellkasát ott, ahol rálóg a fehér ingére a halvány rózsaszín nyakkendő.

– Jason Stanley – mondja. – East Linfield-i Középiskola.

Csikorognak a fogaskerekek, képtelen feldolgozni az agyam, hogy itt, ebben a környezetben futunk össze. Az én városomban, ahol felépítettem az új életemet, hogy véletlenül se kelljen érintkeznem a régivel.

– Aha – hebegem.

Jason Stanley-nek nem sok haja maradt, és deréktájon fölszaladt rá pár kiló. De azért akad valami a srácból, akibe annak idején bele voltam zúgva – és aki aztán tönkretette a linfieldi életemet.

Jason most nevetve megbök a könyökével, és így szól:

– Te voltál az első barátnőm!

– Hát… – nyögöm ki, és közben azt gondolom, hogy itt valami nagyon nem stimmel. Hiszen soha nem fordult meg a fejemben, hogy Jason Stanley lett volna az első barátom. Legfeljebb az első kamaszkori szívszerelmem, majd az első zaklatóm volt.

– Nagyon sietsz? – kérdi az órájára pillantva. – Nekem van pár percem, ha van kedved dumálni egy kicsit.

Nincs kedvem dumálni egy kicsit.

– Épp a terapeutámhoz megyek – mondom, bár fingom nincs, hogy miért. Benyögtem az első kifogást, ami eszembe jutott, pedig ennél szinte bármi jobb lett volna. Mondhattam volna például, hogy a strandra megyek, és fémdetektorral összeszedem az elszórt aprót. Nagy léptekkel elindulok a lépcső felé, Jason pedig jön utánam.

– Terápiára jársz? – szólal meg még mindig vigyorogva. – Remélem, nem a miatt a faszság miatt, amit a suliban csináltam veled – folytatja kis szünet után. – A féltékenység vitt rá. Hülye kis pöcs voltam.

Aztán rám kacsint, és még hozzáteszi:

– Nem baj, ha emlékezeteset alkot az ember, de talán nem így kéne.

– Nem is tudom, miről beszélsz – hazudom lépcsőmászás közben.

– Tényleg? Hú, most nagyon megkönnyebbültem. Mert nekem sokszor eszembe jut. Egyszer még a Facebookon is kerestelek, mert bocsánatot akartam kérni. De te nem Facebookozol, ugye?

– Nem, nem igazán – felelem.

Pedig fent vagyok a Facebookon, de a családnevem nélkül, pont azért, hogy ne találjanak meg a Jason Stanley-félék vagy bárki Linfieldből. Nyomtalanul el akartam tüntetni az életemnek azt a részét, hogy egy másik városban bukkanjak fel teljes vértezetben, és sikerült is.

Kiérünk a föld alól a fasoros utcára. Arcomba csap a csípős hideg. A nyár utolsó morzsáit is felfalta az ősz.

– Hát, akkor… – kezdi Jason, és megáll. Most először adja jelét, hogy kínban van, a tarkóját dörzsölgeti.

– Akkor békén hagylak – mondja. – Nem akartam hinni a szememnek, amikor megláttalak. Gondoltam, legalább annyit mondok neked, hogy szia… Meg annyit, hogy bocs.

Én is megállok, hiszen a francba is, hát nem azt hajtogatom immár egy hónapja, hogy nem futamodom meg a problémák elől? Eljöttem Linfieldből, de úgy tűnik, hogy ez nem volt elég, hiszen Jason itt áll előttem. Mintha az univerzum jól hátba taszítana, és a helyes irányba terelne.

Veszek egy nagy levegőt, közelebb lépek Jasonhöz, keresztbe fonom a karomat, és azt kérdezem:

– Miért akarsz bocsánatot kérni, Jason?

Nyilván az arcomra van írva, hogy az imént hazudtam, és valójában jól emlékszem mindenre. Jason ugyanis kővé dermed, és látszik rajta, hogy iszonyú zavarban van.

Szaggatottan vesz egy nagy levegőt, és az elegáns, barna cipőjét vizsgálgatva belevág:

– Ugye, emlékszel, hogy milyen szörnyű időszak a kamaszkor? Nem találod a helyedet, és folyton úgy érzed, hogy valami baj van veled, és erre bármikor rájöhetnek a többiek. És látod, hogy van, akivel ez meg is történik. Hogy akivel nemrég még együtt kidobóztál meg fogócskáztál, az egyszer csak kap valami szemét gúnynevet, és nem hívják meg a szülinapokra. És tudod, hogy ha nem vigyázol, te következel, ezért inkább te is seggarc leszel, és szívatsz másokat, nehogy téged pécézzenek ki.

Jason tart egy kis szünetet, majd hozzáteszi:

– Szóval a te életedben én voltam az ügyeletes seggarc. Egy darabig.

Mintha imbolyogna a járda. Megszédülök egy kicsit, mert mindenre számítottam, csak erre nem.

– Szinte hihetetlen, hogy ezt elmondtam – folytatja Jason. – De amikor megláttalak ott a peronon, tudtam, hogy muszáj mondanom valamit.

Megint vesz egy nagy levegőt, majd összeszalad a szemöldöke, és fáradt ráncok bujkálnak a szeme meg a szája sarkában.

Olyan öregek vagyunk! – suhan át az agyamon. – Mikor öregedtünk meg így?

Mintha egyik napról a másikra, hirtelen, észrevétlenül nőttünk volna ki a gyerekkorból. Olyan gyorsan, hogy nem volt időm elengedni mindazt, ami annak idején életbe vágóan fontos volt, és nem volt időm érzékelni, hogy az egykor csontig hatoló sebekből csak kis, fehér hegek maradtak. Amelyek simán elvegyülnek a striák, szeplők, meg az idő vasfoga által belém rágott gödröcskék és bemélyedések között.

Lám, milyen messzire kerültem attól a magányos lánytól időben is, térben is, és mire mentem vele? Semmire, hiszen itt, a távolban is felbukkant a múltam egy darabja. Mert az ember nem szaladhat el önmaga elől. Nincs menekvés az élettörténetünk, a félelmeink meg az aggasztó, rossznak vélt jellemvonásaink elől.

Jason tekintete ismét a lábára villan.

– A találkozón valaki mondta, hogy jól megy a sorod – folytatja. – Fantasztikus, hogy a P+R-nél dolgozol! Nemrég vettem is egy magazint, és elolvastam a cikkedet. Tök vagány, hogy ennyit utazol, szinte az egész világot láthattad már!

Végre sikerül kinyögnöm annyit, hogy:

– Aha. Tényleg… Tényleg tök vagány.

Jason mosolya szélesebbre húzódik.

– És itt élsz New Yorkban? – kérdi.

– Ühüm – felelem, majd köhintek egyet-kettőt, mert rekedtes a hangom. – És te?

– Hát, én nem – feleli. – Üzleti úton vagyok, tudod, értékesítés… Maradtam Linfieldben.

Rádöbbenek, hogy hosszú évek óta erre várok. A nagy pillanatra, amikor végre elmondhatom, hogy győztem. Eljöttem Linfieldből, lett belőlem valaki, megtaláltam a helyemet, ahol otthon vagyok, ahova tartozom. Bebizonyítottam, hogy nem tört meg Linfield, az a fiú viszont, aki oly kegyetlenül elbánt velem, ott ragadt abban a koszfészekben.

Csakhogy nem ezt érzem. Ugyanis Jason nem úgy néz ki, mint aki „ott ragadt”, kegyetlennek meg pláne nem látszik. Itt áll előttem New Yorkban a szép, fehér ingében, és őszintén kedvesen beszél hozzám.

Valami csípi a szememet, és égeti a torkomat.

– Ha egyszer Linfieldben jársz – kezdi bizonytalanul Jason –, és van kedved összefutni…

Megpróbálok kiadni valami igennel felérő hangot, de nem történik semmi. Mintha bekómált volna az agyam vezérlőpultjánál ülő kis emberke.

– Akkor hát – folytatja Jason –, még egyszer bocs. És remélem, tudod, hogy az a dolog abszolút nem rólad szólt, hanem csakis rólam.

Megint kileng a járda, mint az inga. Mintha akkora ütés érte volna az általam ismert világot, hogy beleremegett, és akár össze is omolhat.

Köztudott, hogy az emberek idővel felnőnek – mondja a belső hang. – Azt hitted, ha valaki Linfieldben marad, megáll az idő, és kimerevedik a kép?

Amit Jason mondott, az fordítva is igaz: ha ezt gondoltam, az nem róluk, a linfieldiekről szól, hanem csakis rólam.

Márpedig hajszálpontosan ezt gondoltam.

Hogy ha nem menekülök el Linfieldből, akkor egész életemben az a magányos lány leszek, aki a suliban voltam, és nem fogok tartozni sehova.

– És ha egyszer Linfieldben jársz… – vág bele még egyszer Jason.

– De ugye nem fogsz rám startolni?

– Jaj, dehogy! – feleli, és felemeli a kezét, hogy lássam a vaskos, fekete karikagyűrűjét. – Nős vagyok. Boldog, monogám házasságban élek.

– Az vagány – mondom, mert hirtelen ez az egyetlen szó, ami eszembe jut.

– Az bizony! – mondja Jason. – Na akkor… Szia!

És Jason Stanley volt, nincs. Ugyanolyan hirtelen tűnik el, mint ahogy felbukkant.

Mire odaérek a borbárba, már sírok. (Nincs új a nap alatt.) A törzsasztalunktól felpattanó Rachelt megviseli a látvány.

– Egyben vagy, babám? – aggodalmaskodik.

– Otthagyom a P+R-t – felelem könnyes szemmel.

– Ó! Oké…

– Mármint nem most rögtön, mint a filmekben – kezdem, majd némi szipogás és szemtörölgetés után folytatom: – Nyugi, nem fogok beszambázni Swapnához, hogy helló, felmondok! Hogy aztán kiszambázzak a feszes, piros rucimban, és a derekamat verdesse a kibontott hajam.

– Ezt örömmel hallom. A narancssárga jobban megy az arcszínedhez, mint a piros.

– Muszáj beújítanom valami más melót, mielőtt lépek – mondom. – Viszont azt hiszem, rájöttem, miért vagyok ilyen boldogtalan.

35. fejezet

IDÉN NYÁRON

– Ha kell, jövök én is – mondja Rachel. – Komolyan! A reptérre menet veszek jegyet, és jövök!

De közben úgy néz rám, mintha kobrát melengetnék a keblemen, és embervér csöpögne a méregfogáról.

– Tudom, hogy megtennéd – felelem, és megszorítom a kezét. – De akkor ki számolna be nekem a legfrissebb New York-i hírekről?

– Na, hála az égnek! – mondja Rachel, és fúj egy nagyot. – Már megijedtem, hogy szavamon fogsz.

Azzal megölel, megpuszil, és betuszkol a taxiba.

A szüleim kijönnek elém Cincinnatibe, a reptérre. Egyforma „Szeretem New Yorkot” feliratú pólót viselnek.

– Gondoltuk, ettől majd otthon érzed magad – mondja Anyu, és úgy nevet a saját poénján, hogy már szinte sír. Ami Aput illeti, ő talán most először ismeri el „hivatalosan”, hogy az én otthonom New York. Ennek alapvetően örülök, de egy kicsit el is szomorít.

– Enélkül is otthon érzem itt magam – mondom Anyunak, mire ő teátrálisan a szívéhez kap, és érzelemgazdag sikkantás szökik ki a száján.

– Amúgy csináltam vadgesztenyesütit – tájékoztat, amikor már a parkolóban szaporázzuk. A mogyoróvajas csokigolyót hívjuk így, mert úgy néz ki, mint a vadgesztenye.

– Szóval vacsorára az lesz – mondom. – És reggelire?

Anyukám ezen is lelkesen vihog. Nincs még egy ember a bolygón, aki olyan viccesnek tartana, mint ő. Szó szerint gyerekjáték megnevettetni, bármit mondok, úgy kacag, mint egy hároméves, ha elhúzzák előle a cukorkát. (Vagy ha odaadják neki?)

– Szóval, minek köszönhetjük a megtiszteltetést? – kérdi a kocsiban Apu. – Hiszen még csak ünnep sincs.

– Egyszerűen hiányoztatok – felelem. – És Alex is.

– Azt a paszta! – mordul föl Apu, miközben kiteszi az indexet. – Mindjárt elpityergem magam.

Hazamegyünk, hogy átöltözhessek, elmondhassam a magamnak címzett, gyújtó hatású motivációs beszédemet, majd agyonüssem valahogy a hátralevő időt. A tanítás ugyanis fél háromig tart.

A verandán üldögélünk, és iszogatjuk a házi limonádét. A szüleim felváltva ismertetik a kertre vonatkozó terveiket, elmondják, mit fognak „kukázni”, és milyen új virágokat, fákat akarnak ültetni. Megtudom továbbá, hogy Anyu éppen Marie Kondo könyvei alapján „konmarizza” a házat, de még csak három cipősdoboznyi cuccot selejtezett ki.

– A lényeg, hogy halad – mondja Apu, és gyengéden megsimogatja Anyu vállát. – Tényleg, a palánkkerítést mondtuk már? Muszáj lesz felhúznunk, mert az új szomszéd nagy pletykafészek.

– Folyton átjön, és mesélgeti, hogy miben sántikálnak a mi kis zsákutcánk lakói – veszi át a szót harsogva Anyu. – És soha nincs egy jó szava senkiről! – emeli fel még jobban a hangját. – Tuti, hogy rólunk is ilyeneket mond!

– Azt kétlem – vágom rá. – Szerintem rólatok még ilyenebbeket talál ki.

Anyu persze odavan a gyönyörtől, hogy ez megint milyen vicces volt. Mondom, mint a kisgyerek, ha cukorkát kap. (Vagy nem kap?)

– Ha meglesz a kerítés, szerintem majd azt fogja terjeszteni, hogy droglabort működtetünk – ragozza tovább a témát Apu.

– Jaj, fejezd már be! – mondja Anyu, és a karjára csap, de együtt hahotázik vele.

– Amúgy majd össze kell hoznunk egy videóhívást a fiúkkal – vált aztán témát. – Prince felolvasást akar tartani az új forgatókönyvből, amin dolgozik.

Kis híján kiköpöm a limonádét.

Prince ugyanis már brainstormingolt a forgatókönyvről az online csoportunkban. Egy kőkemény, disztópikus Hupikék törpikék-eredetsztoriról van szó, amelyben lesz legalább egy szexjelenet. Prince ezt azzal magyarázza, hogy direkt olyat ír, amiből tuti, hogy nem lesz film, mert így nem nehezedik rá nyomás a „tanulási folyamat” alatt. Ugyanis egyszer majd igazi szkriptet is akar írni, de most még csak gyakorol, és szerintem élvezi, hogy megbotránkoztatja a családot.

Negyed háromkor elkérem az autót, és útnak indulok a régi gimim felé – azaz csak indulnék, mert kiderül, hogy majdnem üres a tank. A gyors benzinkúti kitérő után kettő ötvenkor állok be a suli parkolójába. Kétféle, különböző eredetű szorongás viaskodik bennem a domináns szerepért. Az egyik abból fakad, hogy mindjárt viszontlátom Alexet, hogy elmondjam neki, amit mondanom kell, hátha értő fülekre találok, a másik pedig abból, hogy itt vagyok a giminél, holott szentül megfogadtam, hogy ide még egyszer be nem teszem a lábam.

Felmegyek a betonlépcsőn, majd az üvegajtó előtt veszek még egy nagy levegőt, és…

És hiába nyomom az ajtót. Be van zárva.

Aha.

Mintha elfelejtettem volna, hogy egy középiskolába ma már nem sétálhat be csak úgy egy random felnőtt. És ez határozottan jól van így, azaz szinte mindig jól van, csak éppen most nincs jól.

A kopogásomra odajön egy horgas orrú, ősz hajú iskolarendőr, és résnyire nyitja az ajtót.

– Segíthetek?

– Igen, az egyik tanárukhoz jöttem – mondom. – Alex Nilsenhez.

– Neve?

– Alex Nilsen.

– A maga neve.

– Ja! Poppy Wright.

A férfi becsukja az ajtót, és belép a portásfülkébe, de szinte azonnal ki is jön.

– Sajnálom, hölgyem, de nincs benne a rendszerünkben. Regisztrálatlan látogatót pedig nem engedhetek be.

– És nem tudná idehívni a tanár urat? – próbálkozom.

– Nézze, hölgyem, én nem tudok így hirtelen fölhajtani egy…

– Poppy? – szólal meg ekkor egy hang az iskolarendőr háta mögött.

Hoppá! – suhan át az agyamon. Valaki felismert! Minő szerencse!

Aztán az ajtóhoz lép a csinos, karcsú, barna hajú tanárnő, és bukfencet vet a gyomrom.

– Sarah! Azta. Szia.

Arra valahogy nem gondoltam, hogy itt Sarah Torvallal is simán összefuthatok. Ez bizony már a bődületes baklövés határesete.

– Minden rendben, Mark – mondja az iskolarendőrnek Sarah, majd karba tett kézzel kilép az ajtón. Cuki lila ruha van rajta meg sötét farmerdzseki, és egy-egy ezüstkarika fityeg a két fülén. Az orrán pedig úgy mutat az a pár szeplő, mintha lespriccelték volna.

Egyszóval olyan, mint mindig, bűbájos a maga óvó nénis módján. (Holott persze nem óvó néni, hanem középiskolai tanárnő.)

– Mi járatban? – kérdi nem kifejezetten barátságtalanul, de azt sem mondhatnám, hogy túl kedvesen.

– Ó, ööö… Látogatást teszek a szüleimnél.

Sarah felvonja a szemöldökét, és hátrapillant a nagy, vörös téglaépületre.

– A gimiben?

– Nem – felelem, és kisimítom a szememből a hajamat. – Mármint ezért vagyok a városban, itt viszont azért vagyok, mert… Szóval abban a reményben jöttem, hogy… hogy esetleg beszélhetek Alexszel.

Minimális a szemforgatás, de így is fáj.

Lenyelem a torkomban ülő, alma nagyságú csomót.

– Igen, jogos – mondom, majd veszek egy nagy levegőt. Ami most jön, az nem lesz kellemes, de muszáj túlesnem rajta. – Nagyon hülyén viselkedtem, Sarah – folytatom. – Azaz meggondolatlanul. Elvártam egy csomó mindent Alextől mint baráttól, amikor együtt voltatok. Most már tudom, hogy ez nem volt fair veled szemben.

– Hát igen – mondja Sarah. – Tényleg elég meggondolatlan voltál.

Egy pillanatig hallgatunk, majd Sarah sóhajt egy nagyot, és így folytatja:

– De nem csak te, hanem egy kicsit mi is. Én például azt hittem, hogy ha eltűnsz, egy csapásra megoldódik minden gondom.

Megcseréli a keresztbe font karjait, majd folytatja:

– És aztán… Szóval Toscana után gyakorlatilag így történt, de ez valamiért nem jót tett a kapcsolatunknak, hanem rosszat.

– Sajnálom – nyögöm ki egyik lábamról a másikra állva. – Tisztáznom kellett volna magammal, hogy mit érzek, hogy ne okozzak fájdalmat másoknak.

Sarah bólint, de csak úgy magának, és a cserszínű bőrszandiból kikandikáló, hibátlan lábkörmeit vizsgálgatja.

– Hát igen, az jó lett volna – mondja. – De az sem lett volna baj, ha Alex tisztázza magával ugyanezt, vagy mondjuk én. Ha bármelyikünk rájön, hogy ti mit éreztek egymás iránt, az megspórolt volna nekem egy csomó kínlódást.

– Hát igen – helyeselek. – Akkor ti már nem…?

Sarah pár másodpercig várat, és tudom, hogy ez nem véletlen. Mosolyra görbülő rózsaszínű szája jelzi, hogy belebújt a kisördög.

– Nem, már nem – könyörül meg rajtam végül. – Hála az égnek! De Alex már nincs itt. Mintha említette volna, hogy elutazik a hétvégére.

– Ó!

Elszorul a szívem. Vetek egy pillantást a félig üres parkolóra, ahol a szüleim egyterűje áll.

– Hát, kösz – nyögöm ki.

Sarah bólint, majd amikor elindulok lefelé a lépcsőn, még utánam szól:

– Poppy!

Visszafordulok. A szemembe süt a nap, így Sarah ragyogó fényességbe borul, mint egy szent. Persze, ki is érdemelte a glóriát, hiszen az indokoltnál sokkal kedvesebb volt hozzám.

Jöjjön bármi, állok elébe! – suhan át az agyamon.

– Péntekenként – kezdi lassan, tagoltan Sarah – a tanárok át szoktak menni a Birdiesbe. Ez afféle hagyomány.

Sarah most egy kicsivel arrébb lép. Így már a szemébe tudok nézni.

– Ha még nem utazott el, akkor lehet, hogy ott találod – teszi hozzá.

– Kösz, Sarah.

– Ugyan már – feleli. – Nagy szívességet teszel a világnak, ha kivonod a húspiacról Alex Nilsent.

Nevetek, de úgy, mintha ólomgolyók koccannának össze a gyomromban.

– Nem biztos, hogy ő is ezt akarja – vallom be.

Sarah vállat von.

– A legtöbben fel sem tesszük magunknak a kérdést, hogy mit akarunk, mert félünk, hogy nem lehet a miénk. Ezt egy esszében olvastam. Az „ezredfordulós életuntságról” szólt.

Visszafojtom a meglepett kacajt, megköszörülöm a torkomat, és így felelek:

– Ez a fogalom tuti, hogy elterjed! Közszájon fog forogni, mert olyan fülbemászó.

– Gondolod? Na, sok szerencsét!

A Birdies majdnem szemben van a gimivel. Az egyperces autózás úgy négy órával rövidebb a kelleténél, mert kábé ennyi idő kéne ahhoz, hogy összeálljon a fejemben a B terv.

Úgy képzeltem ugyanis, hogy a repülőn begyakorolt, szenvedélyes szónoklatomat négyszemközt, Alex tantermében adom majd elő.

De nem ott fogom előadni, hanem egy kocsmában, amely tele van tanárokkal. Köztük olyanokkal, akik már engem is tanítottak, vagy tanítottak volna, ha bejárok az órájukra.

Aligha van még egy intézmény a világon, amely fölött olyan keményen ítélkeztem, mint a neonfényes East Linfield-i Középiskola fölött. De ez a zsúfolt, sötét kocsma, ahova most belépek, talán versenghet vele.

Miután becsukódik mögöttem a Budweiser neoncégére alatti ajtó, kint reked a napfény, és tarkabarka pöttyök táncolnak a félhomályt lassan megszokó szemem előtt. A rádióban egy Rolling Stones-dal megy, és ahhoz képest, hogy még csak három óra van, igen népes a laza üzleti öltözékben pompázó közönség. Egy kicsit Sarah toalettjét idézi a khaki nadrágok, rendes, gombos ingek és monokróm pamutruhák erdeje. A falon golfütők és élénkzöld műgyeptéglák lógnak, meg golfozók és golfpályák berámázott fotói.

Tudom, hogy Illinois államban van egy Normal nevű város, de szerintem elbújhat az univerzum eme kertvárosi zuga mellett.

A falra szerelt tévék hangosabbak, mint kéne, és a rádió is recseg, valamint harsány kacajokkal kísért, emelt hangú társalgás is fokozza a hangzavart. A vendégek egy része a magas, kerek bárasztalok körül csoportosul, a többiek pedig a hosszú, keskeny, négyszögletű asztaloknál ülnek kétsoros vonalban, egymással szemben.

Aztán meglátom Alexet.

Nála magasabb ember nemigen van a kocsmában, mozdulatlanabb meg pláne nincs. Könyékig felgyűrt ingujj, a szék fém lábtartóján nyugvó bakancs, kissé görnyedt váll, telefont bűvölő, komótosan mozgó hüvelykujj.

A tűzforró szívem talán nem is a torkomban lüktet olyan vadul, hanem a nyelvemen, hiszen a fémes ízét is érzem. A lelkem mélyén pedig – na jó, nem csak a mélyén – azt érzem, hogy jobb lenne eltűzni innen. De ekkor nyikordul az ajtó, Alex felpillant, és egyenesen rám szegeződik a tekintete.

Nézzük egymást. Úgy képzelem, hogy majdnem olyan döbbent arcot vághatok, mint Alex, pedig, ugye, nem csak úgy véletlenül akadtam rá, hanem kaptam egy tuti tippet.

Nagy nehezen rászánom magam, hogy tegyek pár lépést. Amikor megállok az asztal végén, a tanárok egymás után néznek fel a sörükből, fehérborukból, vodka-tonikjukból, és regisztrálják, hogy itt vagyok.

– Szia! – mondja, azaz szinte csak suttogja Alex.

– Szia! – mondom én is.

És várom, hogy ömöljön belőlem a szó, de nem ömlik.

– Kicsoda a hölgy? – kérdi Alextől egy gesztenyebarna garbós öregasszony. Rögtön beugrik, hogy ő csak Delallo lehet, aztán már látom is a nevét a kitűzőjén, mert még most is ott lóg a nyakában.

– A hölgy… – kezdi Alex, de nem folytatja. Inkább feláll, és megismétli, hogy:

– Szia!

A kollégái kínosan feszengve összenéznek, majd odébb araszolnak a székükkel, és félig-meddig hátat fordítanak nekünk. Magunkra hagynak minket, amennyire ez itt lehetséges, de feltűnik, hogy Delallo hajszálpontosan felénk fordítja a fülét.

– Eljöttem a suliba – nyögöm ki.

– Ó! – feleli Alex. – Oké.

– Úgy terveztem, hogy beállítok hozzád – folytatom, és a műszálas, narancssárga trapéznadrágomba törlöm az izzadó tenyeremet. Miért is öltöztem forgalomterelő bójának? – Ugyanis tudatni akartam veled, hogy csak egy okból teszem be oda a lábamat, és ez az ok te vagy.

Alex a kollégáira pillant. Egyelőre nem úgy néz ki, mintha a szónoklatom javítana a közérzetén. Aztán rám villan a tekintete, majd egy tőlem balra lévő pontra vándorol.

– Igen, tudom, hogy iszonyatosan utálod ezt az iskolát – motyogja.

– Utálom bizony – felelem. – Sok rossz emlékem fűződik hozzá. És mégis be akartam állítani hozzád, hogy fogjam magam, és elmondjam neked, hogy… hogy érted a világ végére is elmennék, Alex.

– Poppy! – mondja, vagy inkább sóhajtja a nevemet már-már esdeklő hangon.

– Várj, várj! – vágok közbe. – Tudom, hogy csak ötven százalék esélyem van, és erős a kísértés, hogy a többit inkább el se mondjam, de muszáj! Úgyhogy kérlek, ne közöld még velem, hogy össze kell-e törnöd a szívemet, oké? Hadd mondjam végig, amit akarok, mielőtt inamba száll a bátorságom!

Egy pillanatra szétnyílnak az ajkai, és vihar korbácsolta, zajló folyót idéz a mogyoróbarna szeme. Aztán ismét összepréselődik a szája, és bólint.

Én meg folytatom, bár úgy érzem magam, mint a sziklaugró, aki a nagy ködben nem látja, mi van alatta.

– Imádtam blogolni – folytatom. – Egyszerűen imádtam, és azt hittem, hogy ez azért van, mert imádok utazni. Ez igaz is, de az utóbbi években minden megváltozott. Nem voltam boldog, és már utazni is más érzés volt, mint azelőtt. És bizonyos fokig igazad lehet abban, hogy ragtapasz voltál nekem, amely minden sebet begyógyít, vagy mit tudom én, mi voltál nekem. Útitárs, akivel elmehetek valami jó helyre, hogy kapjak egy kis dopaminfröccsöt, és másként lássam a dolgokat.

Alex lesüti a szemét. Nem néz rám, és érzem, hogy szinte elemészti a beismerő vallomásom, pedig ő mondta ki először azt, ami most elhangzott.

– Elkezdtem terápiára járni – bököm ki, mert muszáj folytatnom valahogy. – És megpróbáltam rájönni, hogy mi változott, ezért listáztam a korábbi és a mostani életem közti különbségeket, és kiderült, hogy nem csak te vagy a különbség. A legfőbb különbség persze te vagy, hiszen azelőtt jöttél velem nyaralni, aztán meg nem jöttél, de nem csak ez változott. Ugyanis a Nyári útjainkon, mármint azonkívül, hogy mindent veled csinálok, az volt a legjobb, hogy új emberekkel találkozom.

Alex rám emeli a tekintetét, így látom, hogy összeszűkül a szeme, mintha erősen gondolkodna.

– Nagyon jó volt, hogy kapcsolatba kerülök másokkal, és érdekesnek éreztem magam – magyarázom. – Itt, Linfieldben baromi magányos voltam, és mindig úgy éreztem, hogy valami baj van velem. Azzal biztattam magamat, hogy ha elmegyek innen, akkor minden más lesz, mert találok hozzám hasonló embereket.

– Tudom – mondja Alex. – Tudom, hogy utálod Linfieldet, Poppy.

– Igen, utáltam ezt a várost, úgyhogy elmenekültem. Aztán Chicago sem hozott helyre mindent, így onnan is továbbálltam, de amikor elkezdtem utazgatni, végre jobban éreztem magam. Új emberekkel találkoztam, és… Nem is tudom. Talán könnyebb volt megnyílni előttük, könnyebb volt barátkozni velük így, hogy nem volt közös múltunk, és nem kellett azon görcsölnöm, hogy mi sül ki a dologból. Tudom, hogy szánalmasan hangzik, de azok a röpke, random találkozások enyhítették a magányomat. Olyankor úgy éreztem, hogy én is szerethető vagyok. Aztán bekerültem a P+R-hez, és attól kezdve máshogy néztek ki az utak. Akkor már csak séfekkel találkoztam meg szállodaigazgatókkal, és mindenki azt akarta, hogy jókat írjak róla, és amikor hazaértem a fantasztikus útjaimról, üresnek éreztem magam. De most már értem, hogy miért is volt ez. Azért, mert nem akadtam össze emberekkel spontán módon úgy, mint azelőtt.

– Örülök, hogy rájöttél erre – mondja Alex. – Én örülök, ha boldog vagy.

– De van egy kis bökkenő – mondom. – Mert az a helyzet, hogy ha felmondanék a P+R-nél, és megint komolyan venném a blogot, és találkoznék a világ összes Buckjával, Litájával és Mathilde-jával, az sem tenne boldoggá.

– Azért volt szükségem rájuk, mert egyedül éreztem magam – folytatom kis szünet után. – Azt hittem, el kell szaladnom innen több száz vagy több ezer mérföldnyire, hogy megtaláljam a helyemet. Mert mindig is úgy gondoltam, hogy ha valaki túl közel kerül hozzám, és túl sokat lát belőlem, biztos nem lesz kíváncsi rám többé. Biztonságosabbnak tűnt, ha idegenekkel futok össze kis időre. Olyanok voltak ezek a spontán találkozások, mintha váratlanul kincsre lelnék, és úgy gondoltam, hogy ennél többet nem remélhetek.

Hiába tartok megint egy kis szünetet, vészesen remegni kezd a hangom, amikor kimondom, hogy:

– Pedig ott voltál te.

Gyűjtök egy kis erőt, kihúzom magam, majd mondom tovább:

– Annyira szeretlek, hogy tizenkét éven át próbáltam tartani a tisztes távolságot. Utazgattam, másokkal jártam, és egyfolytában Sarah-ról beszéltem, basszus, mert tudtam, hogy bele vagy zúgva. Így hárítottam el annak a veszélyét, hogy elutasítasz, mert azt nem bírtam volna ki.

– Most viszont már tudom, hogy nem az utazás fog kirángatni a posványból, és nem is egy új munkahely. Az pedig pláne nem, ha úton-útfélen megismert vízitaxi-sofőrökkel kavarok. Mert az elmúlt tizenkét év minden egyes perce arról szólt, hogy előled menekültem, és ezt nem akarom tovább csinálni.

– Szeretlek, Alex Nilsen, és mindig szeretni foglak még akkor is, ha esélyt sem adsz nekem. És igen, félek visszaköltözni Linfieldbe, mert nem tudom, hogy jó lenne-e itt nekem, és nem unatkoznék-e, és lennének-e barátaim. Az pedig egyenesen halálra rémít, hogy összefutnék azokkal, akik miatt annak idején úgy éreztem, hogy nem érek semmit. Félek, hogy ha itt látnának, azt szűrnék le magukban, hogy lám, igazuk volt.

– Szóval én szívem szerint New Yorkban maradnék – folytatom. – Szeretek ott élni, és szerintem neked is tetszene. De a múltkor azt kérdezted, hogy miről tudnék lemondani érted, és most már tudom a választ: mindenről! Mert nincs ebben a magamnak kitalált életben semmi, amit ne engednék el azért, hogy felépíthessek veled egy másik életet. Még a gimibe is hajlandó vagyok bemenni, mármint nem csak ma. Ha azt akarod, hogy itt maradjak, még a nyomorult kosármeccsekre is eljárok veled. Ott ülök majd mezben, amelyre kézzel festették rá az egyik játékos nevét, és megtanulom az összes nevet, kívülről fogom fújni az egész csapatot. És elmegyek majd veled apukádhoz, és iszom a diétás üdítőt, és nagyon fogok vigyázni, hogy ne használjak csúnya szavakat, és a szexuális életünkre se utalgassak. És együtt bébicsőszködünk majd Betty mama házában, ha az öcséid ránk bízzák a gyerekeket, és még a tapétát is segítek leszedni, ha kell. Pedig azt nagyon utálom.

– Mert te nem csupán nyári útitárs vagy, és nem is a szakmai kiégés megoldása, de ha válságba kerülök, megbetegszem vagy elszomorodom, csak te tudsz megvigasztalni, és senki más. Ha pedig boldog vagyok, akkor te még sokkal, de sokkal boldogabbá teszel. Sok mindent át kell még gondolnom, de azt már tudom, hogy bárhol vagy, nekem is ott a helyem. Soha nem fogok így összetartozni senki mással, és azt akarom, hogy mindig mellettem légy, akár jól érzem magam, akár rosszul. Mert nekem te vagy az otthonom, Alex. És azt hiszem, hogy a te otthonod pedig én vagyok.

Ekkor már erősen szuszogok. Alex arca aggodalmas, de ennél többet nem tudok leolvasni róla. Nem is mond így kapásból semmit, és egyre távolabbra sodor minket egymástól a mélységes csend, amely persze nem olyan mélységes, hiszen szól a rádióban a Pink Floyd, és a sportriporter is karattyol az egyik tévén. Mégis úgy érzem magam, mintha kigurítanának egy hosszú szőnyeget, és Alex a túlsó végén lenne. Mintha egy irdatlan nagy, sötétbe borult, sörtől ragacsos padlójú palota másik szárnyában állnék.

– És még valami – töröm meg a síri csendet, majd előkotrom a táskámból a telefonomat. Kikeresem a megfelelő fotót, megnyitom, és fölmutatom. Alex nem veszi ki a kezemből a telefont.

– Ez mi? – kérdi halkan, miután megnézte a képernyőt.

– A szobanövény, amelyet életben tartottam, mióta hazaértem Palm Springsből.

Alex száján kiröppen egy halk kacaj.

– Szanszeviéria, más néven anyósnyelv – mondom. – Állítólag szinte elpusztíthatatlan. Talán még azt is túlélné, ha láncfűrésszel esnék neki. De akkor is ő az az élőlény, akit a legtovább életben tartottam, és azt akartam, hogy te is lásd. Csak hogy tudd, hogy komolyan gondolom.

Alex szótlanul bólint, én pedig zsebre dugom a telefont.

– Hát, ennyi – mondom kissé zavartan. – Eddig tartott a nagy beszédem. Most te jössz.

Felkunkorodik a szája sarka, de csak egy pillanatra, és addig sem nevezhető derűsnek a röpke, feszes mosolya.

– Poppy! – szólal meg végül. Még sosem volt ilyen hosszú a nevem, és sosem hangzott ilyen nyomorultul.

– Alex!

Csípőre teszi a kezét, és vet egy oldalpillantást ki tudja, mire. Hiszen nincs ott semmi, csak a fűzöldre festett fal, meg egy pomponos golfsapkát viselő ember megfakult fotója. Amikor Alex ismét rám néz, látom, hogy könnyes a szeme, de tudom, hogy azok a könnyek nem fognak kicsordulni.

Alex Nilsen önfegyelme ugyanis párját ritkítja. Ha a sivatagban tikkadozna, és nem az nyújtana oda neki egy pohár vizet, akitől szívesen elfogadja, udvariasan biccentene, és közölné, hogy köszönöm, nem.

Lenyelem a torkomban ülő golyvát.

– Mondhatsz bármit – biztatom Alexet. – Mondd, ami a szívedet nyomja!

Alex fúj egyet, lecsekkolja, hogy minden rendben van-e a padlón, majd egy röpke pillanatra a szemembe néz.

– Tudod, mit érzek irántad – mondja alig hallhatóan, mintha egy kicsit még most is titok lenne.

– Igen – felelem.

Szaporábban ver a szívem. Azt hiszem, tényleg tudom, mit érez irántam Alex, vagy legalábbis tudtam. Annyit biztosan tudok, hogy nagyon megbántottam azzal, hogy nem gondoltam át a dolgokat. Tudom ezt, bár talán nem egészen értem – ami aligha meglepő, hiszen magamat is épp csak kezdem kapiskálni.

Alex nyel egyet. Árnyak járják táncukat az állán, és a nyakán.

– Őszintén nem tudom, mit mondjak – feleli. – Az a helyzet, hogy megrémítettél. Ugyanis ha rólad van szó, olyan gyorsan jár az agyam, hogy az már szó szerint észbontó. Épp csak csókolózunk, és máris az jár a fejemben, hogy mi lehetne az unokáink neve. Igen, ez egyszerűen észbontó. Hiszen csak ránk kell nézni, és már látszik is, hogy ennek, azaz kettőnknek együtt semmi értelme. És ezt mindig is tudtuk, Poppy.

Jéggé fagy a szívem. A kellős közepéig hatol a fagyos penge, és kettéhasítja. Engem hasít ketté.

Most én mondom ki esdekelve, sőt már-már fohászkodva az ő nevét.

– Alex! – kezdem kásás hangon. – Nem tudom, miről beszélsz.

A szeme ismét a padlót méregeti, a fogaival az alsó ajkát birizgálja. Aztán megszólal:

– Nekem nem kell, hogy bármiről is lemondj. Nekem csak az kell, hogy értelme legyen a dolognak, Poppy. Márpedig ennek nincs. És én képtelen vagyok még egyszer végignézni azt, hogy széthullik minden.

Bólogatok. Méghozzá jó sokáig, mintha nem tudnám abbahagyni, mintha nem tudnám elégszer elfogadni, amit Alex mondott. Mintha nem tudnék elégszer beletörődni a sorsomba.

Igen, határozottan úgy érzem, hogy a hátralevő napjaim a beletörődés jegyében fognak telni. Bele kell törődnöm, hogy Alex nem tud úgy szeretni engem, ahogy én szeretem őt.

– Oké – suttogom.

Alex nem szól semmit.

– Oké – ismétlem, majd gyorsan elfordítom a fejem, mert érzem, hogy könnybe lábad a szemem. Nem akarom, hogy Alex vigasztalgasson, pláne emiatt. Sarkon fordulok, és erőltetett menetben, szálfaegyenes derékkal, államat felszegve csörtetek kifelé.

De képtelen vagyok megállni, hogy vissza ne nézzek az ajtóból.

Alex kővé dermedve áll ott, ahol hagytam. Most muszáj őszintének lennem, ha addig élek is! Muszáj kimondanom valamit, amit többé nem vonhatok vissza. Nem futamodhatok meg, nem rejtőzhetek el Alex elől.

– Nem bánom, hogy elmondtam ezt neked – kezdem. – Mert komolyan gondoltam, hogy bármit feladnék, bármit kockára tennék érted.

Még a szívemet is – teszem hozzá magamban.

– Teljes szívemből szeretlek, Alex, és akarom mindazt, ami ezzel jár – folytatom. – És nem tudnék együtt élni önmagammal, ha ezt még csak el sem mondtam volna neked.

Azzal kilépek a parkolót elárasztó, vakító napfénybe.

És csak most sírom el magam úgy istenigazából.

36. fejezet

IDÉN NYÁRON

Hullámzó kebellel, hangosan sípolva zihálok, és közben ripityára török.

A kezem a számra tapad, hogy féken tartsa a zokogást, amely összeszurkálja a tüdőm minden apró zugát.

Nehéz továbbmenni, de képtelenség megállni. Erőltetett menetben jutok el a szüleim autójához, amelynek aztán lehajtott fejjel nekidőlök, és szörnyű hangok távoznak belőlem. Egybefolyik taknyom-nyálam, és nyárias köddé mosódik össze az ég kékje, a bolyhos gomolyfelhők fehérje meg a parkolót szegélyező fák susogó lombjának zöldje. Kavargó színkavalkád a világ.

Aztán megüti a fülemet egy hang, de tompán, erőtlenül, mert van egy kis szél, és elválasztja tőlem némi távolság. A hátam mögül jön, és egyértelmű, hogy csak Alex hangja lehet, de nem akarok odanézni.

Félek, hogy ha még egyszer ránézek, az lesz az utolsó csepp a pohárban, akkor fog végképp, egyszer s mindenkorra összetörni a szívem. De ő egyre csak szólongat.

– Poppy! – hallom egyszer, majd még egyszer. – Poppy, várj!

Visszatuszkolom az érzelmeimet oda, ahonnan jöttek. Nem akarom őket semmibe venni, eltagadni, hiszen már-már jó érzés ilyen kristálytisztán érezni valamit, és egyértelműen tudni, hogy mit él át ilyenkor a testem. Azért tuszkolom vissza őket, mert az én érzéseim. Nem akarom, hogy Alex lecsapjon rájuk, és a vállára vegye őket, ahogy azt már-már kényszeresen teszi, ha módja van rá.

Megtörlöm a könnyes arcomat, majd összeszedem magam, és igyekszem normálisan lélegezni. Hallom Alex lépteit az aszfalton, majd amikor megfordulok, azt látom, hogy kocogva közeledik. De máris lelassít, és az utolsó métereket határozottan, de lazán teszi meg. Amikor végül megáll előttem, valósággal bezár önmaga és a kocsi közé.

Nem szólal meg azonnal. A kis szünetet, avagy hézagot a szuszogásunk tölti ki.

– Én is elkezdtem terápiára járni – mondja végül Alex.

Akaratlan, szipogós kacaj szakad ki belőlem. Vicces, hogy ezért eredt a nyomomba.

– Az jó – mondom, és ismét végighúzom az arcomon a kézfejemet.

– És a nő szerint… – folytatja Alex, majd a hajába túr. – A nő szerint nem merek boldog lenni.

Ezt vajon miért mondja el nekem? – érdeklődik a belső hang.

Remélem, mondja tovább is, és soha nem hagyja abba! – feleli a másik. Igen, beszélgethetnénk akár az idők végezetéig. Felölelhetné ez a dialógus az egész életünket, ahogy oly sok évünket felölelték az üzenetek és a telefonok.

Megköszörülöm a torkomat, majd így szólok:

– És tényleg nem mersz?

Hosszúra nyúlik a pillanat. Alex merőn, szótlanul néz, majd alig észrevehetően bólint.

– De – feleli. – És tudom, hogy ha elrepülök veled New Yorkba, eszméletlen boldog leszek. Mert én addig vagyok boldog, amíg kellek neked.

Megint kavarognak a színek, mint a kaleidoszkópban. Visszapislogom a könnyeimet.

– És mindennél jobban vágyom erre! – folytatja Alex. – És szánok-bánok minden elszalasztott alkalmat, amikor nem mondtam el neked, hogy mit érzek. Mert bebeszéltem magamnak, hogy akkor elveszítenélek, meg hogy mi ketten nagyon mások vagyunk. Pedig én boldog akarok lenni veled, és ha ez megvan, nem kell semmi más. Attól félek, ami utána jön.

Elcsuklik a hangja, de összeszedi magát, és folytatja:

– Félek, hogy idővel rádöbbensz, hogy untatlak. Vagy összejössz valaki mással. Vagy boldogtalan leszel, és mégis velem maradsz. És… – Itt megint elcsuklik a hangja. – Attól is félek, hogy miután egy életen át szerettelek, el kell búcsúznom tőled. Félek, hogy meghalsz, és utána feleslegessé, értelmetlenné válik minden. Félek, hogy képtelen leszek felkelni az ágyból, és a gyerekeinknek borzalmas életük lesz. Mert az ő fantasztikus anyukájuk meghalt, az apjuk pedig nem tudja gondjukat viselni.

Gyors mozdulattal megtörli a könnyes szemét.

– Alex! – suttogom. Nem tudom, hogy vigasztalhatnám meg, hiszen a fájdalmat, amit eddig átélt, nem tehetem semmivé, és azt sem ígérhetem, hogy nem fogja átélni soha többé. Csak annyit tehetek, hogy elmondom az igazat, ahogy én látom, ahogy én tudom.

– Te ezen már túl vagy – kezdem. – Te már elveszítetted az édesanyádat, akit nagyon szerettél, és mégis fel tudtál kelni az ágyból nap mint nap. Számíthattak rád a családtagjaid, akiket szeretsz, és akik viszontszeretnek. Ez mindmáig megvan neked, nem múlt el pusztán azért, mert egyvalakit elveszítettél.

– Tudom – feleli Alex. – Csak… – Feszült a hangja, és megrándul az irdatlan széles, deltás válla. – Akkor is félek.

Ösztönösen a keze után nyúlok, és ő hagyja, hogy közelebb húzzam magamhoz. Összefonódnak az ujjaink.

– Hát, akkor már nem csak abban értünk egyet, hogy le a hajók elnőiesítésével – suttogom. – Mert szerintem is baromi ijesztő, ha az ember szerelmes.

Alex szipogva elneveti magát, majd két kézzel megfogja az államat, a homlokához nyomja a homlokomat, és lecsukódik a szeme. Egy ütemre szuszogunk, úgy emelkedik-süllyed a mellkasunk, mint két, egymást követő hullám.

– Én nem akarok enélkül élni – suttogja Alex, mire jó erősen az ingébe markolok, nehogy kicsússzon a kezemből.

Felkunkorodik a szája széle, és még halkabban suttogva hozzáteszi:

– Kicsi a bors, de harcias.

Résnyire nyílik a szeme, és úgy felgyorsul a szívverésem, hogy szinte fáj. Annyira szeretem! Jobban, mint tegnap, és már most tudom, hogy holnap még jobban fogom szeretni. Mert mindig újabb és újabb morzsákat szór elém magából, és én ezekbe a morzsákba mindig belezúgok.

Jó szorosan ölel, és nagyon tiszta, őszinte, nyitott a könnyes szeme. Ha tehetném, fejest ugranék bele, és úszkálnék a gondolatai között. Ott lebegnék az agyában, amelynél jobban senki agyát sem szeretem a föld kerekén.

Alex most a hajamat, a nyakamat simogatja, és közben azzal a csodaszép, nyugodt, alexes céltudatossággal járja be a tekintete az arcomat.

– Tényleg az vagy – szólal meg végül.

– Mármint kicsi, de harcias bors?

– Az otthonom – feleli, és megcsókol.

Igen, azok vagyunk – gondolom magamban. Egymás otthonai vagyunk.

Epilógus

Befizetünk egy buszos városnézésre. Egyforma „Szeretem New Yorkot” feliratú póló és nagy almás kalap van rajtunk, a kezünkben pedig látcső. Mindenkire rázoomolunk, aki egy kicsit is hasonlít valami hírességre.

Eddig Judy Denchet, az angol királynő „lovaghölgyét”, valamint Denzel Washingtont és az ifjú Jimmy Stewartot szúrtuk ki. A túra keretében a Szabadság-szoborhoz is átvisznek komppal. Megkérünk egy bűbájos, középkorú nőt, hogy fotózzon le minket a monstrum talapzata előtt. Napsugaras a tekintetünk, lobog a szélfútta hajunk.

– Hova valósiak? – kérdi a nő.

– Ide – feleli Alex.

– Ohióba! – vágom rá egyidejűleg én.

Féltávnál ellógunk egy kicsit a csoporttól, és beugrunk a Café Lalóba. Feltett szándékunk, hogy pont ott fogunk ülni, ahol Meg Ryan és Tom Hanks A szerelem hálójában című filmben. Kint hideg van, és a legszebb arcát mutatja a város. Életteli, rózsaszín-fehér virágszirmok szökdécselnek át az úttesten, míg a kapucsínónkat szürcsölgetjük.

Eddig nem tudtam, hogy a mindennapi életben is érezheti magát úgy az ember, mintha vakációzna. És erről a vakációról nem is kell hazautazni.

Persze azért nem mindig ez van. A legtöbb hétvége úgy telik, hogy Alex a munkájába merül, írja a saját dolgait, osztályozza mások dolgozatait, és az órákra is készülnie kell. A szürke hétköznapokon pedig csak egy kótyagos, álomittas reggeli csók erejéig látom. (Amelyre sokszor nem is emlékszem, mert utána rögtön visszaalszom.) És igen, van adóbevallásunk is, meg időpontunk a fogorvosnál, és a metróbérletünket is hagytuk már el.

De nem hiányoznak az életemből a nagy felfedezések, hiszen napról napra egyre jobban megismerem a férfit, akit szeretek.

Kiderült például, hogy Alex nem tud elaludni kiskifli-nagykifli pózban. Csak úgy tud elaludni, ha ő teljes terjedelmével a saját térfelén van, én meg az enyémen. Aztán éjszaka arra ébredek, hogy baromi melegem van, mert átvetette rajtam a lábát. Ilyenkor kénytelen vagyok lelökni magamról, hogy ne süljek meg.

Ez állati idegesítő tud lenni, de amint megszűnik a diszkomfort, már mosolygok is a sötétben. Mert az valami hihetetlen mázli, hogy minden éjjel az én abszolút kedvencem mellett alhatok.

Vele még az is sokkal jobb, ha olyan melegem van, hogy felébredek.

Néha azt csináljuk, hogy benyomunk a konyhában valami zenét, míg főzünk (azaz Alex főz), és táncolunk rá. Nem bűbájosan, ölelkezve-imbolyogva lassúzunk, mint valami romantikus filmben, hanem röhejesen, idiótán pörgünk és vonaglunk, míg bele nem szédülünk. Ekkor már többnyire röfögve, vagy éppen sírva röhögünk, és néha le is filmezzük egymást, majd elküldjük a videót Davidnek és Thamnek, vagy Parkernek és Prince-nek.

A bátyáimtól a saját konyhájukban táncolós videóikat kapjuk meg válaszul, David pedig olyasmiket szokott írni, hogy Imádlak titeket, kretének!, vagy Lám, megtalálta a zsák a foltját!

Boldogok vagyunk tehát, és ha éppen nem, az is jobb Alexszel, mint nélküle.

A városnéző körút utolsó állomása a Times Square. A végére maradt tehát a feketeleves, de ez amolyan beavatási rítus, így Alex kifejezetten ragaszkodik hozzá, hogy nem hagyhatjuk ki.

– Ha ott is szeretni tudsz, akkor tényleg nem kamuztál – mondja.

– Alex! – felelem. – Ha a Times Square-en nem tudlak szeretni, akkor az antikváriumban sem érdemellek meg.

A térhez közeledve megfogja a kezemet, de nem biztos, hogy ez nyílt színi szeretetnyilvánítás, mert annak még most sem igazán lelkes híve. Szerintem komolyan tart tőle, hogy elsodor minket egymástól a Times Square-en ránk váró elképesztő tömeg.

Három egész percig bírjuk a villódzó fények, ezüstszínűre festett utcai mutatványosok és tülekedő turisták kavalkádját. Ennyi idő épp elég arra, hogy lőjünk pár nem túl hízelgő szelfit, amelyeken jól látszik, hogy nekünk ez már több a soknál. Aztán hátra arc, és irány a metró.

Amikor belépünk a lakásba – a lakásunkba –, Alex lerúgja a cipőjét, majd szép, katonás rendben odateszi a két lábbelit az enyém mellé a lábtörlőre. (Igen, van lábtörlőnk, hiszen felnőttek vagyunk.)

Reggel be kell majd fejeznem egy cikket: azt, amellyel bemutatkozom az új munkáltatómnál.

Rettegtem a pillanattól, amikor közölnöm kellett Swapnával, hogy elmegyek a P+R-től, de nem haragudott. Sőt, a karjaiba zárt (mintha Beyoncé ölelt volna meg), és este küldött a címünkre egy óriás üveg pezsgőt. Az üvegen fityegő kis kártyán ez állt:

„Gratulálok a rovatodhoz, Poppy! Mindig is tudtam, hogy a P+R csak a te nagy utazásod kezdete volt. Csók, Swapna.”

Az a vicces, hogy utazgatni mostantól nem fogok se kicsit, se nagyot, legalábbis munka jelleggel nem. Amúgy nem lesz nagyon más a munkám, mint eddig, hiszen éttermekbe, bárokba fogok járni, és újonnan nyílt galériákról, jégkrémes standokról meg effélékről fogok írni.

Azaz mégis csak más lesz ez a munka, hiszen a New York-i találkozások rovat nem a klasszikus étterem- és galériakritikák fóruma. Inkább az emberi dimenzióra koncentrálok, úgy fedezem fel New Yorkot, hogy eltöltök egy napot valakivel a kedvenc új helyén, és megtudom tőle, hogy mitől különleges az a hely.

Egy brooklyni bowlingpályával debütálok, amely nemrég nyílt, de patinás, régi vágású műintézmény benyomását kelti. A terepszemlére Alex is velem tartott. Amikor megláttam a szomszéd pályán a göndör, ősz fürtű Dolorest a saját aranyszínű golyójával, meg az ahhoz színben passzoló kesztyűjében, egyből tudtam, hogy ő az én emberem. A felismerést egy rakat sör, egy hosszú beszélgetés és egy bowlinggyorstalpaló követte, és máris együtt állt minden, ami a cikkhez kell. De azért még átballagtunk Alexszel és Doloresszel a közeli hotdogozóba, és majdnem éjfélig múlattuk ott az időt.

A cikk tehát majdnem készen van. Már csak az utolsó simításokat kell elvégeznem, de az várhat reggelig. Hosszú napunk volt, és eléggé ki vagyok purcanva. Alig várom, hogy lerogyhassak a díványra.

– Jó itthon lenni – mondja a mellettem ülő Alex, majd két kézzel átkarol, és magához von.

Az én két kezem pedig felkúszik hátul az ingén, és megcsókolom úgy, ahogy egész nap szerettem volna.

– Otthon, édes otthon – mondom. – A kedvenc helyem.

– Nekem is – mormogja Alex, miközben gyengéden a falnak dönt.

Nyáron azért itt hagyjuk egy kicsit a várost, csatangolunk négy napot Norvégiában, majd négyet Svédországban. (Icehotel nem lesz, hiszen Alex tanár, én újságíró vagyok, és a millenniumi nemzedékhez tartozunk. Nem telik nekünk ilyenekre.)

Majd adok Rachelnek kulcsot, hogy locsolja a növényeinket. Skandinávia után pedig Linfield következik, ahol Alex maradék nyári szünetét töltjük.

Betty mama házában fogunk lakni, amelyet Alex majd szépen felújít, míg én a padlón ülve, Twizzler csokit eszegetve agyalom ki az újabb és újabb trükkjeimet, amelyek azt célozzák, hogy elvörösödjön. Azért segíteni is fogok, együtt szaggatjuk majd le a tapétát, és együtt választjuk ki a megfelelő színű festéket. A vacsorához diétás kólát fogunk inni Alex apjával meg az öccseivel és a gyerekeikkel. Üldögélünk majd a szüleim verandáján is, ahonnan szép kilátás nyílik a Wright család egykori autóinak roncsudvarmúzeumára. „Felpróbáljuk” majd a szülővárosunkat, ahogy New Yorkot is felpróbáltuk, és majd meglátjuk, melyik illik ránk jobban.

De én már előre tudom, mit fogok mondani.

Azt, hogy bárhol legyen is Alex, nekem az a kedvenc helyem.

– Mi az? – kérdi, és lassanként mosolyra görbül a szája. – Miért bámulsz így?

– Semmi, csak olyan… – vágok bele, de aztán megcsóválom a fejemet. Keresnem kell a megfelelő szót, amely talán magában foglalja mindazt, amit érzek.

– Olyan magas vagy – mondom végül.

Erre már szélesre húzódik a szabadjára engedett, zabolátlan mosolya. Megmutatkozik előttem Meztelen Alex.

– Én is szeretlek, Poppy Wright – mondja.

És holnap még jobban fogjuk szeretni egymást, holnapután meg még annál is jobban, és így tovább.

A nehéz napokon is itt leszünk egymásnak. Itt, ahol a párunk, akinek minden vonását, minden rezdülését teljes szívünkből szeretjük, ismer minket, mint a tenyerét, és elfogad úgy, ahogy vagyunk. Itt vagyok és itt leszek Alexszel, akinek minden létező verziójához volt szerencsém az elmúlt tizenkét nyáron, és bár az élet célja nem pusztán a boldogság, én most boldog vagyok. Úszom a minden porcikámat átjáró, csontig hatoló boldogságban.

Köszönetnyilvánítás

Rengeteg ember van, akik nélkül nem jöhetett volna létre a könyv. Először és elsősorban Parker Peevyhouse-nak kell köszönetet mondanom. Parker, amikor azon agyaltam, hogy miről írjak legközelebb, beszéltem veled telefonon, és szerintem a Nyáron a páromat nem hozhatta volna létre semmi más, csak az a telefonbeszélgetés. Köszönöm, barátom!

Hálával tartozom az én fantasztikus szerkesztőimnek, Amanda Bergeronnak és Sareer Khadernek is. Hogy mit jelentett nekem a közös munka, arra nincsenek szavak! A legtöbb író csak álmodhat arról, hogy egyszer majd ilyen gondosan, időt és fáradságot ennyire nem kímélve bábáskodnak a könyve fölött. Ti nem csak „egy könyvet” akartatok kiadni a kezetekből, hanem a könyvet, és bár egy író számára ijesztő tud lenni, hogy a munkájába „társtettesként” mások is beleszólhatnak, én mindvégig tudtam, hogy a lehető legjobb kezekben vagyok. Köszönöm, hogy ellökdöstetek engem, illetve az irományomat „a falig”, és hogy ilyen fantasztikus csapatként tudtunk együttműködni.

Örök hálám üldözi Jessica Mangicarót, Dache Rogerst és Danielle Keirt is. Nem vagyok róla meggyőződve, hogy bárki is elolvasná ezt a könyvet, ha ti nem lennétek. Köszönöm, hogy ilyen szenvedélyesen pazaroljátok a tehetségeteket a könyveim istápolására! Amihez ti hozzányúltok, az mindjárt fényesebben ragyog.

Köszönet illeti a Berkley többi munkatársát is, amiért meleg, barátságos, támogató légkörű otthont teremtettek nekem és a könyveimnek. A teljesség igénye nélkül sorolom fel a neveket: Claire Zion, Cindy Hwang, Lindsey Tulloch, Sheila Moody, Andrea Monagle, Jessica McDonnell, Anthony Ramondo, Sandra Chiu, Jeanne–Marie Hudson, Craig Burke, Christine Ball, Ivan Held. Nap mint nap áldom a szerencsémet, amiért veletek dolgozhatok.

Hálával tartozom az én szédületes ügynökömnek, Taylor Haggertynek, valamint a Root Literary fenomenális csapatának, név szerint Holly Rootnak, Melanie Figueroának és Molly O’Neillnek. Köszönöm, hogy ilyen elkötelezettek, odaadók és kedvesek voltatok – és ami talán a legfontosabb, köszönöm a kitűnő habzó rozét!

Köszönöm Lana Popović Harpernek, Liz Tingue-nek és Marissa Grossmannak is, hogy a kezdet kezdetétől fogva teljes mellszélességgel támogattak.

Az én drága barátaim, Brittany Cavallaro, Jeff Zentner, Riley Redgate, Bethany Morrow, Kerry Kletter, David Arnold, Justin Reynolds, Adriana Mather, Candice Montgomery, Eric Smith, Tehlor Kay Mejia, Anna Breslaw, Dahlia Adler, Jennifer Niven, Kimberly Jones és Isabel Ibañez, hosszú évek óta teszik jobbá az életemet (meg az írásaimat), és ezt nem tudom nekik elégszer megköszönni.

A könyves közösség, illetve a rajongásig szeretett és csodált írótársak támogatása nem csak személyes okokból jelent sokat. Nagyrészt nekik köszönhető ugyanis, hogy még végezni tudom imádott munkámat. Külön köszönet illeti Siobhán Jonest és a Book of the Month teljes csapatát, valamint Ashley Spivey-t, Zibby Owenst, Robin Kallt, Vilma Irist, Sarah True-t, Christina Laurent, Jasmine Guilloryt, Sally Thorne-t, Julia Whelant, Amy Reichertet, Heather Cockst, Jessica Morgant és Sarah MacLeant. A ti kedves bátorításotok roppant fontos volt számomra az út során, amit megtettem.

Végül, mint mindig, most is köszönetet mondok a családomnak, amiért a neveltetésem folytán rém fura, de érdekes mód magabiztos nő lettem, és a férjemnek, amiért a konyhába menet mindig megáll, és nyom egy puszit a fejem búbjára. Ti vagytok a legjobbak, akiket senki sem érdemel meg!

Mi van a könyv mögött?

Akárhányszor kezdem el nézni Nora Ephron remekbe szabott romkomját, a Harry és Sallyt, mindig olyan, mintha először látnám. De nem azért, mert nem maradt meg bennem a film, hiszen jól emlékszem az összes ikonikus jelenetre.

Hanem azért, mert nagyon utálom Harryt. Igen, mindig, akárhányszor látom. Már el is felejtettem, hogy ennyire szörnyű alak! – suhan át újra meg újra az agyamon. Meg az is átsuhan, hogy: Ezt a filmet igazából Sally viszi a hátán! Az elején szinte kibírhatatlan a cinikus, kanos Harry, de aztán Nora Ephron suhint a varázspálcájával, és minden megváltozik. Előbújik rejtekéből a lágyabb szívű, kedvesebb Harry: az igazi Harry, aki képes a szenvedélyes szerelemre és a gyengédségre. Csak egy kis idő kellett neki, hogy felnőjön, mármint a feladathoz és Sallyhez, és ezáltal egyre jobban bevágódjon nála is, meg a nézőnél is.

Így szerettünk bele Sallyvel az eltelt filmpercek, illetve évek során egy olyan emberbe, akiről álmunkban sem hittük volna, hogy közel kerülhet hozzánk.

Nem az volt a célom a Nyáron a párommal, hogy tisztelegjek az egyik kedvenc romantikus komédiám előtt. De lehet, hogy Nora Ephron így is kitörölhetetlen nyomot hagyott a könyvön, hiszen ő hintette el bennem a „karcos”, irritáló, sőt, dühítő karakterek iránti rokonszenv magvát. Neki köszönhetem, hogy lelkes híve lettem az ilyen figuráknak, akik sokáig kiborítják az embert, aztán egyszer csak már nem. És ez nemcsak azért van, mert megváltoznak, hanem azért is, mert a néző/olvasó előtt összeáll a teljes kép, és megérti, hogy kik is ők valójában.

Arra vállalkoztam a könyvvel, hogy megjelenítsek két embert, akiknek semmi kézenfekvő okuk nincs arra, hogy akár csak kedveljék egymást, nem hogy szeressék. Akikben annyira nincs semmi közös, hogy a romantikus kapcsolat abszolút nincs benne a pakliban – éljen és virágozzék hát a barátság! Az a fajta életre szóló, csontig hatoló, feltétel nélküli, igaz barátság, amely szinte a DNS-ünkbe ivódik, és úgy érezzük, hogy ha elmúlna, többé nem is lennénk igazán önmagunk. Alex és Poppy, Poppy és Alex.

Ha csak a felszínt karcoljuk, a Nyáron a párom természetesen a nyaralásról, az utazgatásról szól. (És szólhat is, hiszen a COVID–19 előtt íródott, amikor sokkal magától értetődőbb volt egy-egy hétvégi kiruccanás, meg a kontinensek közti röpködés, mint manapság.) De ahogy Harryre (és Alexre), úgy a könyv témájára is igaz, hogy ami első ránézésre látszik, az ritkán esik egybe az igazsággal, vagy legalábbis a teljes igazsággal.

A Nyáron a párom ugyanis valójában, végső soron egy „otthonkönyv”. Az otthonra lelés, az otthon maradás, a megállapodás könyve: arról szól, hogy a meglelt otthont jó szorosan magunkhoz öleljük, és teleszívjuk az illatával a tüdőnket. A két ember által, két ember számára kiépített mikrokozmoszról szól, a nem mindennapi barátság alkotta, mágikus Venn-diagramról. Amelyben az egyik halmaz Én vagyok, a másik Te, a két halmaz bűvös, szent és sérthetetlen metszetét pedig úgy hívják, hogy Mi.

Szívből remélem, hogy a könyv azt is elrepíti valami varázslatos helyre, aki nem tud csak úgy repülőre pattanni, Greyhound-buszon zötyögni, meg countrymotelt és „talán nem túl veszélyes” vízi taxit felhajtani potom pénzért a Grouponon. Remélem, ők is érezni fogják, hogy borzolja a hajukat a tenger felől fújó szél, és az ő orrukat is megcsapja a karaokebár padlójára löttyent sör szaga. Szívből remélem továbbá, hogy haza is hozza őket a könyv, és hálát adnak a sorsuknak a szeretteikért.

Mert az élet sokkal inkább szól az emberekről, akikkel útközben találkozunk, mint a helyekről, ahova eljutunk. Legfőképpen, mindenekelőtt pedig azokról szól, akik otthon maradnak, és az otthonunkká válnak.

A szerzőről

Emily Henry a New York Times bestsellerszerzője, a nagy sikerű Strandkönyv (Beach Read) és a Nyáron a párom (People We Meet on Vacation) írója.

Kreatív írást tanult a Hope College-on és az azóta megszűnt New York-i művészeti és médiatudományi központban, és most ideje nagy részét Cincinnatiben és Kentuckyban tölti.

Tizenéveseknek és felnőtteknek egyaránt ír történeteket a szerelemről és a családról.